Kūpers Džeimss Fenimors

Takuzinis

Džeimss Fenimors Kūpers

Takuzinis

..

1. nodaļa

Man zaļās velēnas būs kaps, Par templi Tava debess taps. Mans vīraks — tīrais kalnu gaiss, Un klusas domas — āmen skaists.[1]

Mūrs

Ikkatram zināms, kāds cēlums piemīt plašotnei. Kad dzejnieks veras bezgalīgās debess tālēs, viņš trauksmaini domā savas visdziļākās, visviedīgākās, varbūt savas visšķīstākās domas. Tikai retais ir vienaldzīgs, redzot jūras klaidumu; un nakti prāts atzīst, ka ari tumsa pauž to diženlbu, kas laikam nav šķirama no priekšstatiem, kurus nespēj aptvert maņas. Ļaudamies jūtām, kas līdzīgas šim apbrīnam un svētbijlbai, ko rada cēlais, dažādie cilvēki, kuriem jāsāk šā stāsta darbība, vēroja ainavu, kas atklājās acu priekšā. Visi četri — divi vīrieši un divas sievietes — bija uzkāpuši uz vētras izgāztu koku blāķa, lai palūkotos apkārt. Sinī zemē tādas vietas vēl arvien mēdz saukt par blīžņiem. Tās veido tādas kā oāzes Amerikas pirmmeža svinīgajā krēslībā, ļaujot saules gaismai iespīdēt vēra tumšajās un mitrajās slēptuvēs. Blīznis, par kuru rakstām, aizņēma lēzenas uzkalnes virsotni, un tiem, kas bija tikuši * pašā paurē, tas pavēra plašu skatu, kāds vienīgi retumis atvēlēts meža gājējam. Gāzums, kā parasti, bija mazs, bet, atrazdamies minētajā zemajā uzkalnē un sniegdamies lejup, dāvāja teicamu izredzi. Prātnieki vēl nav izdibinājuši tā spēka būtību, kurš bieži vien nodara šādus postījumus. Daži vaino tos pašus viesuļus,

kas uzvirpina ūdensstabus okeānā, citi turpretī domā. ka cēlonis ir elektrības fluīds, jo tā strāvas šaujas pēkšņi un neganti. Lai nu kā, visi zina, kādas ir sekas mežos. Paurē, kuru pieminējām, neredzamais postnieks bija sagāzis koku uz koka, tā ka abi vīrieši bija varējuši ne tikai paši pakāpties pēdas trīsdesmit no zemes, bet arī uzvedināt augšā sievietes, iedrošinot pabiklās biedres un drusciņ palīdzot viņām. Milzīgie stumbri, ko brāziena stiprums bija lauzis un triecis, gulēja sajaukti kā irbulīši, bet zari, kas joprojām elpoja vīstošu lapu smaržu, bija savijušies tā, ka deva nepieciešamo atbalstu rokām. Viens koks bija izrauts pilnīgi, ačgārni virsū uzmestās saknes kopā ar zemēm veidoja kaut ko līdzīgu tribīnei, kur novietoties četriem dēkaiņiem, kas bija sasnieguši vēlamo augstumu.

Lai lasītājs negaida, ka attēlosim kaut kādus labdzimtīgos, aprakstot mūsu varoņu ārieni. Viņiem visiem bija savas gaitas neskartajā novadā, un, ja viņi atrastos citur, tikpat vajadzētu sacīt, ka viņu agrākais dzīvesveids un īstais sabiedriskais stāvoklis nav viņus diezin kā radinājis pie tām ērtībām, ko bauda augstmaņu aprindas. Patiešām, divi no četrinieka — vīrietis un sieviete — bija indiāņi, šās zemes senējie saimnieki; abi piederēja pie pazīstamās tuskaroru cilts. Kopā ar viņiem bija vīrs, kam piemita īpatnības, kuras liecināja, ka viņš vadījis savas dienas, braukādams pa jūru; arī nekāds lielmanis nebija šis cilvēks, labi ja bija ticis augstāk par vienkāršu matrozi. Un viņam biedros vēl bija jaunava no tādiem ļaudīm, kuri nav daudz dižāki kā pats, taču viņas gadi, spirgtais vaigs un kautrā, bet možā sejas izteiksme piešķīra viņai to jaukumu un spridzību, kas sievietes daili dara jo burvīgāku. Šobrīd meitenes dzidri zilajās acīs atspoguļojās cēluma izjūta, ko bija radījusi ainava, un pievilcīgajā sejā visnotaļ viedās skumjš domīgums, kas dziļu pārdzīvojumu brīžos allaž ēno apcerīgu un skaidrsirdīgu cilvēku vaibstus arī tad, ja viņi izbauda lielu prieku.

Un šāda ainava nudien varēja aizgrābt un dziļi iespaidot vērotāju. Rietumos (tikai tā puse bija atsegusies labi, un pulciņš raudzījās turp) skatiens klīda pār lapu jūru, kura bija grezna un lieliska bagātīgās augu valsts nevienādajā, bet košajā zaļumā un kuru spilgtināja krāšņie toņi, kādi piederas četrdesmit otrajam, platuma grādam. Gobas skaistajām un sērajām galotnēm, staltās dažādu sugu kļavas, vairākums dižo Amerikas meža ozolu, platlapainās liepas, ko šinī zemē dēve par lūku kokiem,— visi bija sadevušies augšējiem zariem, izveidojot vienu varenu, šķietami bezmērīgu lapotnes paklāju, kas stiepās pret rietošo sauli, līdz aizsniedza apvārsni un saplūda ar mākoņiem; pamalē zem zilās velves satikās debess un zaļie viļņi. Sur tur starp meža milzeņiem kāds mazītiņš vaļums. kas bija radies, vētrai ieklūpot, vai palicis dabas untuma dēļ, neliedza dažam zemīgākam kokam tiekties pretī gaismai un celt kaunīgo galvu gandrīz līdz virsējam zaļumam, kurš pletās apkārt. Pie šās grupas piederēja bērzs, kam ir zināma vērtība mazāk svētītā apvidū, drebošā apse, dažādas audzelīgas riekstkoku sugas un vēl citi koki, kuri atgādināja vienkāršus un zemdzimtīgus ļaudis, ko apstākļi nolikuši kopā ar cienīgajiem un varenajiem. Sur tur slējās priedes garais, taisnais stumbrs, uzsniedzies augstu virs plašās āres kā lielisks piemineklis, ko māksla cēlusi lapotnes līdzenumā.

Tas bija skata plašums, gandrīz nepārtrauktais zaļuma klaids, no kura dvesa diženība. Skaistumu pauda maigās nokrāsas, ko dažādoja gaismas un ēnas pārejas, bet svinīgais miers viesa jūtas, kuras ir rada svētbijībai.

—   Tēvoci,— sacīja izbrīnītā un ielīksmotā jaunava, uzrunādama savu biedru, pie kura rokas turējās ne visai cieši, jo viņas stājiens, kaut arī viegls, bija stingrs un īsti balstīties nevajadzēja,— izskatās pēc okeāna, kas jums tik ļoti patīk.

—   Tā nu ir nezināšana un meitenes izdoma, Magnēti— So mīlināmo vārdu jūrnieks bieži lietoja, dodams mājienu uz māsasmeitas pievilcīgo ārieni.— Vienīgi bērnam var iešauties prātā, ka šitā lapu saujiņa pielīdzināma skatam uz īsto Atlantiju. Ja visus šos kokgalus piespiestu pie Neptūna svārkiem, iznāktu tikai tāds pušķītis, ko greznot viņa krūtis.

—   Man liekas, jūsu vārdos izdomas vairāk nekā patiesības, tēvoci. Palūkojieties turp! Acu priekšā, kā šķiet, jūdzes un jūdzes … un tomēr vērojamas lapas vien! Ko vairāk var redzēt, skatoties uz okeānu?

—   Ko vairāk!— tēvocis, kas bija sakrustojis rokas un iebāzis plaukstas azotē, nepacietīgi attrauca, pakustinot elkoni, pie kura turējās meitene.— Ko vairāk, Magnēt? Būtu labāk vaicājusi, ko nevar redzēt šeit.

Kur ir manas krēpjainās gāzmas, mans zilais ūdens, manas bangas, manas valzivis, mani ūdensstabi un mana mūžīgā šūpošanās? Kur tas viss ir šinī mežiņa. bērns?

—   Un manas koku galotnes, mans svinīgais klusums, manas smaržīgās lapas un mans skaistais zaļums? Kurtas viss ir okeānā, tēvoci?

—   Ej nu ej! Magnēt, ja tev netrūktu saprašanas, tu zinātu, ka stāvošs, ar zaļumu apaudzis ūdens īstam jūrniekam riebjas. Viņam nepatīk arī zaļi matroži.

—   Bet zaļi koki ir kas cits . . . Klau! Kā vēsma zuzina lapās!

—   Tev, meitēn, vajadzētu dzirdēt nordvestu žužinām, ja domājies saklausām vēju šinīs mastos. Jā . . . un manas vētras un orkāni, un pasāti, un levanteri, un līdzīgi notikumi. Vai visu to var piedzīvot šinī mazajā mežiņā? Un kādas zivis tev peld zem šitās rāmās virsmas?

—   Sīs zīmes ap mums skaidri rāda, ka te bijušas aukas. Un zem lapotnes ir dzīvnieki, varbūt arī zivis.

—   Tas man nav zināms,— tēvocis atsacīja ar jūrnieka tiepību.— Olbani pilsētā mums stāstīja, kādus zvērus mēs sastapšot, piepūta pilnas ausis, un tomēr neesam šeit redzējuši neko tādu, kas nobaidītu roni. Šaubos, vai jel kāds jūsu iekšzemes dzīvnieks ir salīdzināms ar tropisko platuma grādu haizivi!

—   Raug!— izsaucās māsasmeita, ko bezgalīgā meža cēlums un skaistums saistīja vairāk nekā tēvoča pamatojumi.— Tur virs galotnēm paceļas dūmi . . , Vai tie nāktu no kāda mājokļa?

—   Tieši tā, tieši tā,— vecais jūrnieks teica.— Tie liecina par cilvēkiem, un tāds skats ir tūkstoš koku vērts. Jāparāda Bultasgalam, viņš varbūt zēģelē garām ostai un pats nemaz neapzinās. Kur dūmi, tur droši vien kambīze.

Pēc šiem vārdiem tēvocis izvilka no paduses plaukstu un, viegli aizskāris blakus stāvošā indiāņa plecu, pievērsa viņa uzmanību tievai tvaikainu dūmu strūkliņai, kas apmēram jūdzes attālumā lēni zagās ārā no mūžameža lapotnes un mitriem, tikko viedamiem pavedieniem izstlgoja virmojošajā gaisā. Tuskarora bija viens no tiem staltajiem iezemiešu karavīriem, ko šinī kontinentā varēja pirms simt gadiem sastapt biežāk nekā tagad; un, kaut gan viņš bija pietiekami apgrozl-

jies starp kolonistiem, lai zinātu viņu paradumus un arī prastu viņu valodu, indiānis tikpat kā neko nebija zaudējis no virsaiša pirmatnējā dižuma un vienkāršā cienīguma. Attiecības starp viņu un veco jūrnieku bija draudzīgas, taču atturīgas, jo Bultasgals, daudzkārt apmeklēdams dažādos garnizonus, bija itin bieži saticies ar virsniekiem un tāpēc sajēdza, ka viņa tagadējais biedrs ir tikai apakšnieks. Patiešām — tuskaroras vēsums un mierpilnais pārākums iedvesa tādu cieņu, ka Čārlzs Ķeps — tā sauca jūrnieku — arī tanīs brīžos, kad izpauda savu vislielāko jautrumu vai stūrgalvību, nebija uzdrošinājies brīvi izturēties pret virsaiti, ar kuru pazinās jau vairāk nekā nedēju. Dūmu strūkliņa, ko Ķeps redzēja, viņu tomēr pārsteidza tāpat kā burinieka pēkšņa parādīšanās okeānā, un pirmo reizi kopš abu sastapšanās viņš iedrīkstējās piedurties karavīram.

Tuskaroras vērīgās acis tūlīt ieraudzīja dūmus, un. mazliet pastiepies uz pirkstgaliem, viņš veselu minūti stāvēja ar ieplestām nāsīm kā briedis, kas, sajutis kaut ko aizdomīgu, ošņā gaisu, un ar tik ciešu skatienu, kāds ir mācītam putnu sunim, kad tas gaida sava kunga medījumu ceļamies spārnos. Pēc tam viņš nolaidās atkal uz pēdām, klusi, tikko dzirdami izsaukdamies tam maigajā indiāņu karavīra balsi, kas ir apbrīnojami krass pretstats skarbajiem kliedzieniem no tās pašas mutes. Citādi viņš palika mierīgs. Seja bija rāma, un skadrās, tumšās ērgļa acis slīdēja pār lapotnes ainavu, it kā gribēdamas ietvert vienā skatienā katru apstākli, kas apgaismotu viņa prātu. Gan jūrnieks,, gan viņa māsasmeita labi zināja, ka pasāktais ilgais ceļojums pa platu neskarta apvidus joslu nenoliedzami saistīts ar briesmām, taču neviens no viņiem nevarēja uzreiz noskaidrot, vai zīme, ka tuvumā ir citi cilvēki, vēsta labu vai ļaunu.

—   Netālu no mums jābūt oneidām vai tuskarorām, Bultasgal,— Ķeps teica savam biedram indiānim, uzrunādams viņu atbilstīgajā angļu vārdā.— Vai nebūtu jauki piepulcēties tai komandai, tikt pie īstas kojas un pārlaist nakti vigvamā?

—   Tur nav vigvama,— Bultasgals atbildēja savā lielajā mierā.— Pārāk daudz koku.

—   Bet indiāņiem tur jabut. Iespējams, ka ir daži no jūsu paša vecajiem meses biedriem, cienījamais Bultasgal.

—   Neviena tuskaroras . . . neviena oneidas , . . neviena mohoka, tā ir bālģīmja uguns.

' — Zili brīnumi! Nu, Magnēt, tas sit pušu jūrnieka gudrību. Mēs, vecie jūrasvilki, varam zaldāta zelējamo tabaku atšķirt no matroža tabakas un ļepauša pērkli no kapteiņa palīga šūpuļa. Bet es nedomāju, ka viņa majestātes flotes visvecākais admirālis jaudā karaļa dūmus atšķirt no ogļu kuģa matroža dūmiem!

Doma, ka šinī mūžameža okeānā turpat tuvumā ir cilvēki, bija satvīcinājusi ziedošo vaigu un iemirdzinājusi acis daiļavai, kas stāvēja līdzās Ķepam, bet drīz viņa, izskatīdamās pārsteigta, pievērsās radiniekam un atbildēja nedroši, jo abi bieži bija apbrīnojuši tuskaroras zināšanas, bezmaz jāsaka, noģiedu.

—   Bālģīmja uguns! Nudien, tēvoci, viņš taču nevar zināt arī to!

—   Pirms desmit dienām es būtu apzvērējis, ka ne, bet tagad netieku gudrs . . . Vai atļauts pajautāt, Bultasgal, ķāpēc jūs uzskatāt, ka tos dūmus tur kūpina bālģīmis, nevis sarkanādainis?

—   Slapjš kureklis,— karavīrs paskaidroja tik rāmi kā skolotājs, kas savam apjukušajam audzēknim palīdz izrēķināt uzdevumu.— Daudz slapjuma — daudz dūmu. Daudz ūdens — melni dūmi.

—   Piedošanu, cienījamais Bultasgal, bet dūmi nav melni un to nav arī daudz. Jā . . . manas acis rāda, ka tie ir visbālākie un niecīgākie dūmiņi, kādi vien pacēlušies no kapteiņa tējkannas, kad kurināšanai nekā cita vairs nav bijis kā tikai dažas skaidas no garnieriņa.

—   Pārāk daudz ūdens,— Bultasgals atbildēja, viegli palocīdams galvu.— Tuskarora pārāk slīpēts, lai kurinātu ar ūdeni! Bālģlmim pārāk daudz grāmatu, un viņš dedzina visu. Daudz grāmatu — maz zināšanu.

—   Nu, tie ir prātīgi vārdi, patiešām,— teica Ķeps, kas nebija nekāds izglītības mīļotājs.— Viņš pazobojās par tavu lasīšanu, Magnēt, jo virsaitis visu smalki apjēdz pats pa savai vīzei. Jā . . . Bultasgal, cik tālu no mums, pēc jūsu aprēķina, atrodas tas mazais dīķītis, kuru jūs saucat par Lielo ezeru un uz kuru mēs jau tik daudzas dienas esam turējuši kursu?

Tuskarora ar mierīgu pārākumu noraudzījās jūrniekā, atbildēdams:

—  Ontārio — kā debess. Viena saule, un lielais ceļotājs pazīs ezeru.

—   Nu, esmu bijis liels ceļotājs, noliegt nevaru, taču no visiem maniem pārgājieniem šis ir pats ilgākais un neieneslgākais, un šoreiz esmu iekļuvis visdziļāk iekšzemē. Ja tas saldūdens baseins atrodas tik tuvu. Bultasgal, un ir arī tik liels, tad jādomā, ka viens pāris labu acu to sablenztu, jo, kā rādās, viss, kas nav tālāk par trīsdesmit jūdzēm, ir vērojams no šā ķīķa.

—   Rau!— Bultasgals teica, rāmi un cēli izstiepdams roku.— Ontārio!

—   Tēvoci, tu esi pieradis kliegt: «Zeme redzama!»— nevis: «Ūdens redzams!»—un to nesaskati!— jaunava izsaucās un pasmējās, kā meitenes mēdz smieties pašas par savām tukšajām iedabām.

—   Ko niekus, Magnēt! Vai tu domā, es nepazītu savu dzimto elementu, ja tas būtu samanāms?

—   Bet Ontārio, dārgais tēvoci, nav tavs dzimtais elements, jo tu nāc no sāļā ūdens, turpretī šis ir salds.

—  Tāda starpība varētu kaut ko nozīmēt jaunam jūrniekam, bet vecam bijusi nebijusi. Es pazītu ūdeni, bērns, ja ari redzētu to Ķīnā.

—  Ontārio,— Bultasgals uzsvērti atkārtoja, no jauna izstiepdams roku pret ziemeļrietumiem.

Ķeps pirmo reizi kopš iepazīšanās ar tuskaroru uzlūkoja viņu tā kā nievīgi, bet nākamajā mirklī jūrnieks tomēr paraudzījās uz to pusi, uz kuru bija vērsts indiāņa skatiens un izstiepta viņa roka, un tie, kā likās, norādīja uz tukšu vietu debesis mazliet virs lapotnes līdzenuma.

—   Tieši tā, tieši tā, kaut ko tādu jau es gaidīju, kad atstāju piekrasti, lai uzmeklētu saldūdens dīķi,— Ķeps atsāka valodu, saraustīdams plecus kā cilvēks, kas guvis skaidrību un domā, ka viņam nevajag neko vairāk teikt.-— Ontārio var būt tur un, jāsaka, tikpat labi var atrasties manā kabatā. Lai nu, lai, es ceru, tas nebūs par šauru, kad mēs, to sasnieguši, gribēsim tanī paairēt savu laivu. Bet, Bultasgal, ja mums kaimiņos ir bālģlmji, man jāatzīstas, es gribētu tiem piekļūt uzsauciena atstatumā.

Tagad tuskarora atturīgi pamāja ar galvu, un visi klusēdami nokāpa no izrautā un ačgārni nomestā koka saknēm. Kad viņi bija tikuši zemē, Bultasgals pavēstīja, ka grib tuvoties ugunskuram un izdibināt, kas to sakūris, bet savai sievai un abiem pārējiem iesacija atgriezties pie laivas, kura bija atstāta klātējā upē, un gaidīt viņu.

—   Paklausieties, virsaiti, tā varētu rīkoties pie krasta, kur dziļums izmērīts, un selgā, kur fārvaters zināms,— vecais Ķeps teica.— Bet, es. rēķinu, tādā svešā rajonā kā šis nav droši palaist lasmani vienu pašu pārāk tālu no kuģa, un tāpēc, ja jums nebūtu nekas pretī, mēs paliksim kopā.

—   Ko mans brālis grib?— indiānis pavaicāja nopietni, taču neapvainojās par aizdomām, kas bija izpaudušās pietiekami skaidri.

—   Palikt ar jums kopā, cienījamais Bultasgal, neko vairāk. Es vēlētos iet jums līdzi un runāt ar tiem svešiniekiem.

Tuskarora necēla itin nekādus iebildumus, tikai noteica, lai dodas uz laivu viņa rātnā un pacietīgā sieviņa, kuras skaistajās, melnum melnajās acīs gandrīz vienmēr, kad viņa uzlūkoja viru, atspoguļojās ir cieņa, ir bailes, ir mīlestība. Bet nu iebilda Magnēte. Kaut arī drosmīga un grūtos brīžos neparasti sparīga, viņa bija tikai sieviete, un doma, ka abi vīriešu kārtas aizstāvji viņu pilnīgi pametīs dziļā, kā pašai šķita, nebeidzamā mūžamežā, gauži sadzelstīja meiteni, tāpēc viņa izsacīja vēlēšanos pavadīt tēvoci.

—   Būs patīkami izlocīt kājas pēc tik ilgas sēdēšanas laivā, dārgais ser,— viņa piemetināja, košajam sārtumam lēni atgriežoties vaigos, kas bija nobālējuši, par spīti viņas pūlēm izturēties mierīgi.— Un starp svešajiem varbūt ir sievietes.

—  Tad nāc, bērns! Kabeļtauva vien ir, un stundu pirms saules rieta būsim atpakaļ.

Saņēmusi šo atļauju, meitene, kas īsteni saucās par Meibelu Danemu, gatavojās iet līdzi vīriem, turpretī Jūnija Rasa — tāds bija Bultasgala sievas vārds — rimti devās uz laivu, pārāk pieradusi pie paklausības, vientulīguma un meža drūmās krēslas, lai izjustu bažas.

Trijnieks, kas bija palicis lauzā, nu sāka sev taustīt ceļu pa mudžeklīgo labirintu un beidzot iznāca mežmalā. Lai ieturētu pareizo virzienu, Bultasgalam pietika pamest pāris reižu acis uz dūmu pusi, bet vecais

Ķeps tos rūpīgi nopeilēja ar kabatas kompasu, pirms uzdrošinājās ieiet koku ēnās.

—   Tā stūrēt pēc deguna, Magnēt, Varbūt tīri veikli prot indiānis, bet tavs izskolotais jūrnieks gan zina, cik derīga ir šī adata,— tēvocis teica, klambādams nopakaļus tuskaroram, kas gāja viegliem soliem.— Tici man, Kolumbs nemaz nebūtu atklājis Ameriku, ja tikai ošņātu . . . Draugs Bultasgal, vai esat kādreiz redzējis šādu daiktu?

Indiānis apgriezās, paskatījās uz kompasu, pēc kura vadījās Ķeps, un nopietni atbildēja:

—   Balgīmja acs. Tuskarora redz ar galvu. Sājajam Ūdenim (tā indiānis godāja ceļabiedru) tagad acis vien. Nav mēles.

—   Tēvoci, viņš grib sacīt, ka mums jāklusē. Varbūt neuzticas cilvēkiem, ko sastapsim.

—   Tieši tā. Indiānis jau tādā vīzē mēdz doties uz kaujas posteni. Tu ievēroji, ka viņš pārbaudīja savai šautenei aizdedzes pulveri, un es arī darītu labi, ja palūkotos, kāds tas ir mana paša pistolēm.

Neizrādot satraukumu par šo gatavošanos, pie kuras bija pieradusi ilgajā ceļojumā pa neskarto novadu, Meibela soļoja tikpat viegli un sprindzīgi kā indiānis, uz karstām pēdām sekodama biedriem. Veicot pirmo pusjūdzi, nedrīkstēja vienīgi sarunāties, bet, kad trijotne bija piegājusi jau tuvāk vietai, kur, kā domājams, atradās ugunskurs, vajadzēja izturēties vēl daudz piesardzīgāk.

Mežā, kā parasti, apakš zariem maz kas aizklāja skatu — ja nu vienīgi garie, taisnie stumbri. Viss, kas piederēja pie augu valsts, tiecās pretī gaismai, un cilvēks, nokļuvis zem lapotnes baldahīna, gāja it kā caur plašu dabisku velvi, ko balstīja milzums neaptēstu kolonnu. Taču šīs kolonnas jeb koki bieži noderēja par aizsegu dēkainim, medniekam vai nedraugam, un, kad Bultasgals žigli devās klātāk vietai, kur, kā vēstīja viņa nemaldīgās un ievingrinātās maņas, jābūt svešiniekiem, viņa soli tapa aizvien vieglāki, acis modrākas un viņš slapstījās rūpīgāk.

—   Lūk, Sājais Uden!— indiānis līksmi sacīja, norādīdams 'pa koku aleju.— Bālglmju uguns!

—   Brīnums gan, tam puisietim taisniba!—Ķeps nomurdēja.— Tur viņi ir, jānudien, un tiesā proviantu tik mierīgi, it kā būtu trisdeķu kuģa kajītē.

—   Bultasgalam tomēr nav gluži taisnība!— Meibela čukstēja.— Ir divi indiāņi un tikai viens baltais cilvēks.

—   Bālgīmji . . .— tuskarora sacīja, turēdams paceltus divus pirkstus.— Sarkanais cilvēks . . .— viņš teica, paceldams vienu.

—   Nu,— Ķeps attrauca,— grūti pasacīt, kas ir pareizi un kas aplam. Viens ir pilnīgi balts, un tas ir glīts, jauks zēns, izskatās ņiprs un cienījams. Otrs — sarkanādainis — ne dots, ne ņemts, turklāt krāsojies. Bet trešais zellis ir pustakelēts, nav ne briga, ne šoneris.

—   Bālgīmji . . .— Bultasgals atkārtoja, no jauna paceldams divus pirkstus.— Sarkanais cilvēks . . .— Viņš rādīja tikai vienu.

—   Indiānim, domājams, taisnība, tēvoci, jo viņa acis laikam nekad nevil. Bet tagad katrā ziņā jānoskaidro, vai tiekamies kā draugi vai ienaidnieki. Sie cilvēki var būt franči.

—   Viens uzsauciens, un mēs tūlīt tiksim skaidrībā,— Ķeps atbildēja.— Aizstājies aiz šā koka, Magnēt, lai tie viltnieki nesagudro bez kādām sarunām izšaut ar borta lielgabaliem, un es drīz izdibināšu, ar kādu flagu viņi kuģo.

Tēvocis bija pielicis plaukstas pie mutes, izveidodams tauri, un jau taisījās laist vaļā apsolīto saucienu, bet Bultasgals ar ātru rokas kustību pagaisināja šo nodomu, izjaucot instrumentu.

—   Sarkanais cilvēks — mohikānis,— tuskarora sacīja.— Labs. Bālgīmji — jengīsi.

—   Tā ir īsta priecas vēsts,— nodudināja Meibela, kas nepavisam nejūsmoja par izredzi uz niknu kautiņu šinī tālajā mūžamežā.— Dosimies tūlīt klāt un teiksim, ka esam draugi.

—   Labi,— tuskarora sacīja.— Sarkanais cilvēks vēss un pazīst. Bālģīmis karsts un šauj. Lai iet skvo.

—   Ko!— Ķeps pārsteigts izmeta.— Aizsūtīt mazo Magnētīti kā tādu ķīķa matrozi, bet mēs, divi ļepauši, liekamies dreifā, lai paskatītos, kā viņa piezēģelēs pie krasta! Ja es nekustēšos, tad . . .

—   Tā būs prātīgāk, tēvoci,— cēlsirdīgā meitene viņu pārtrauca,— un man nav bail. Neviens kristietis, redzēdams, ka tuvojas sieviete viena pati, nešaus uz viņu, un mana klātiene liecinās par miermīlīgiem nolūkiem. Ļaujiet man iet, kā Bultasgals vēlas, un viss būs labi.

Mēs vēl neesam pamanīti, un svešinieki gan izbrīnīsies, taču neuztrauksies.

—   Labi,— indiānis teica, neslēpdams atzinību par Meibelas drosmi.

—   Jūrniekam gan nevajadzētu pieļaut šādu neglītumu,— Ķeps atbildēja.— Bet, tā kā esam mežos, neviens to neatklās. Ja tu domā, Meibel. . .

—   Tēvoci, es zinu, ka nav nekāda iemesla baidīties par mani. Un jūs jau visu laiku būsiet tuvumā un varēsiet mani aizstāvēt.

—   Nu . . . tad ņem līdzi pistoli . . .

—   Nē, es labāk paļaujos uz savu jaunību un vājumu,— meitene ar smaidu sacīja, pie tam satvīka, izpaužot savas jūtas.— Starp kristīgiem vīriešiem sievietes labākais sargs ir tas, ka tai vajag viņu aizstāvības. Ieroči man ir sveši, un vēlos dzīvot, neko nezinot par tiem.

Tēvocis piekāpās; un, uzklausījusi dažus indiāņa brīdinājumus un pamācības, Meibela saņēma visu savu drosmi un viena pati gāja klāt pulciņam, kas sēdēja pie ugunskura. Lai gan meitenes sirds pukstēja joņiem, viņas soļi bija stingri un kustības šķita raitas. Mežā valdīja mēms klusums, jo tie, kuriem viņa tuvojās, bija pārāķ iegrimuši sava izsalkuma — šās lielās, dabiskās kāres — remdēšanā, lai kaut uz bridi atvērstos no svarīgās darbības, kam visi bija nodevušies. Taču, kad Meibela atradās, ja daudz, simt pēdu no ugunskura, viņa uzmina uz sausēna, un niecīgais troksnītis, ko radīja viņas vieglais solis, lika mohikānim — tā Bultasgals bija apzīmējis indiāni — un viņa biedram, par kura izcelsmi domas bija dalījušās, zibens ātrumā pietrūkties kājās. Abi uzmeta acis šautenēm, kas bija atslietas pret stumbru, bet, ieraudzījuši meiteni, paliķa stāvam, neviens neizstiepa roku. Indiānis pateica dažus vārdus biedram un mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, atkal apsēdās pie savas maltītes. Bet baltais atstāja Ugunskuru un nāca pretī Meibelai.

Kad svešinieks tuvojās, meitene redzēja, ka viņu uzrunās cilvēks, kam tāda pati ādas krāsa kā viņai, kaut gan nācēja tērpā bija tik dīvaini samistrojušies abu rasu apģērba gabali, ka vajadzēja ieskatīties no maza atstatuma, lai īsti nosacītu, vai viņš ir baltais. Vīrs bija pusmūža gados, taču viņa sejā, kuru gan nevarētu atzīt par skaistu, jautās pilnīgs viltības trūkums un tāds atklāts godīgums, kas uzreiz pārliecināja Magnēti, ka viņai briesmas nedraud. Tomēr viņa apstājās, paklausot savam raksturam, varbūt pat dabas likumam, kas brīdināja, ka viņai neklājas gluži brīvi doties pretī vīrietim, ja nokļuvusi tādā situācijā kā tagad.

—   Jums nemaz nav jābailējas, jaunava,— teica šis cilvēks, kura ģērbs Jāva nojēgt, ka viņš ir mednieks. — Jūs esat sastapusi kristiešus mūžamežā, pie tam tādus, kas prot laipni apieties ar visiem, kuri grib mieru un taisnību. Esmu labi pazīstams visās šinīs vietās, un kāds no maniem vārdiem droši vien būs nācis jūsu ausīs. Franči un sarkanādaiņi otrpus Lielajiem ezeriem mani sauc par Garo Stobreni, mohikāņi, skaidra un taisnprātīga cilts, cik nu viņu vairs palicis,— par Vanagaci, bet baltie karavīri un klejotāji šaipus ūdeņiem mani dēvē par Takuzini, jo nav vēl nekad gadījies tā, ka es nemācētu uzņemt pēdas vienā galā, ja otrā ir mings vai tāds draugs, kam vajag manas palīdzības.

Viņš to pateica nevis lielīgi, bet ar godīgu pašpaļāvību — kā cilvēks, kas labi zina, ka viņam nav iemesla sarkt par savu slavu, lai ari kādā vārdā viņš iedaudzināts. Meibela acumirklī atplauka. Padzirdējusi pēdējo iesauku, viņa tūlīt strauji sasita plaukstas un atkārtoja: — Takuzinis!

—   Tā citi mani dēvē, jaunava, un dažs dižmanis ir dabūjis titulu, kas nav ne pustik pelnīts. Patiesības labad jāteic, vairāk gan lepojos ar to, ka protu atrast ceļu tur, kur nemaz nav takas, nekā ar to, ka zinu, kur tā ir. Bet armijas ļaudis runā, kā pagadās, un pirmajā laikā nesamana atšķirību starp taku un pēdām, lai gan taka ir saredzama, turpreti pēdas galvenokārt saožamas.

—  Tātad jūs esat draugs, kuru mans tēvs solīja sūtīt mums pretī!

—   Ja esat seržanta Danema meita, delavaru lielais pravietis nekad nav sacījis tīrāku patiesību.

—   Es esmu Meibela, un tur, paslēpušies aiz kokiem, stāv mans tēvocis, kura uzvārds ir Ķeps, un kāds tuskarora, kuru sauc par Bultasgalu. Mēs cerējām jūs sastapt tikai pēc tam, kad jau būsim gandrīz sasnieguši ezera krastu.

—   Es vēlētos, kauču jums būtu par ceļvedi taisnprātīgāks indiānis,— Takuzinis teica.— Man nepatīkas tus-

karoras, kas pārāk tālu aizceļojuši no savu tēvu kapiem, lai vienmēr atcerētos Lielo Garu. Un Bultasgals ir godkārīgs virsaitis. Vai Jūnija Rasa ir viņam līdzi?

—   Viņa sieva mūs pavada, un tā ir maiga un pazemīga būtne.

—Jā, un uzticīga, bet Bultasgalu neturēs par uzticīgu neviens, kas viņu pazīst. Nu, kamēr ejam pa dzīves taku, mums jāpieņem ceļabiedrs, kādu visuzinātājs dod . . . Man domāt, ir atrodami pavadoņi, kas vēl sliktāki par šo tuskaroru, lai gan viņam ir tik daudz minga asiņu, ka vispār nepiederas saieties ar delavariem.

—   Tad droši vien tā ir laime, ka esmu satikusi jūs.

—   Lai nu kā, bet tā nav nelaime, jo es apsolīju seržantam aizvest uz fortu viņa bērnu sveiku un veselu, kauču ari man būtu jāsamaksā ar savu dzīvību. Mums bija prāts sagaidīt jūs mazliet augšpus ūdenskrituma, tur esam atstājuši laivu. Bet vēlāk nospriedām, ka nebūtu par ļaunu paieties vēl dažas jūdzes pretī, lai vajadzības gadījienā jums pakalpotu. Un labi vien ir, jo šaubos, vai Bultasgals ir tas vīrs, kas spēj nobraukt pa šo teci.

—  Tur jau nāk tēvocis un tuskarora, un tagad mūsu pulciņi var apvienoties.

Ķeps un Bultasgals, noskārtuši, ka valodas bijušas draudzīgas, pienāca pie viņiem, un Meibelai vajadzēja pasacīt vienīgi nedaudzus vārdus, lai abiem pavēstītu tik, cik pati bija uzzinājusi no mednieka. Līdzko tas bija izdarīts, pulciņš gāja klāt tiem diviejji, kuri joprojām atradās pie ugunskura.

2. nodaļa

Viņš dabas pazemīgums bijis, Nav viņas templi aptraipījis Ar upuri, kas velts, Viņš — karalis, kam piederējis Viss zemes plašums, troni spējis Sev debets velvē celt!

Vilsons

Mohikānis turpināja vien ēšanu, kaut arī otrs baltais piecēlās un goddevīgi noņēma cepuri Meibelas priekšā. Viņš izskatījās jauns, veselīgs un vīrišķīgs un valkāja tērpu, kas gan tik klaji nepauda valkātāja arodu kā meitenes tēvoča ģērbs, taču liecināja, ka arī viņš pieradis pie ūdeņiem. īsti kuģinieki tanīs laikos jo krasi atšķīrās no visiem citiem cilvēkiem, jūrnieka domas, tipiskā valoda un viņa tērps tāpat rādīja nodarbošanos, kā turka uzskati, runa un drēbes raksturo musulmani. Kaut gan Takuzinis vairs nebija dzīves ziedonī, Meibela, sastopoties ar viņu, izturējās stingri — droši vien tāpēc, ka bija sevi iedūšinājusi tikties; bet, saskatījusies ar jaunekli pie uguns, meitene nodūra acis, jo redzēja vai domājās redzam, ka tas sveicinādams apbrīno viņu. Patiešām — abi juta to interesi viens pret otru, ko jaunajos un skaidrsirdlgajos palaikam modina viņu gadi, kopīgais skaistums, līdzīgais sabiedriskais stāvoklis un pirmreizējā situācija.

—   Te ir draugi,— Takuzinis teica, turklāt sirsnīgi uzsmaidīja Meibelai,— kurus jūsu krietnais tēvs atsūtījis jums pretī. Sis ir dižens delavars un tāds cilvēks, kas savā mūžā piedzīvojis gan godu, gan bēdas. Viņam ir virsaiša cienīgs indiāņu vārds — Cingačguks, bet, tā kā nepratēji, izrunādami svešo iesauku, var samežģīt mēles, tad mēs, zināms, to pārtulkojam savā valodā un virsaiti dēvējam par Lielo Čūsku. Tomēr ar šo vārdu mēs nebūt nevēlamies sacīt, ka viņš ir gatavs uz tādu blēdību, kas vairs nav likumīga sarkanādaiņiem. Jāsaprot tā, ka viņš ir gudrs un liek lietā viltību, kas piedien indiāņu karavīram. Bultasgals zina, ko gribu teikt.

Kamēr mednieks tā runāja, abi indiāņi paslepus vēroja viens otru; un tuskarora tuvojās delavaram un uzbildināja viņu, kā šķita, draudzīgi.

—   Man patīk tāds skats,— Takuzinis turpināja.

—   Divu sarkanādaiņu apsveicināšanās mežā, cienījamais Kep, ir kā divu draudzīgu kuģu sasaukšanās okeānā. Bet, pieminot ūdeni, es atgādājos savu jauno draugu Džesperu Vesternu. Viņš varētu palepoties ar kādām zināšanām šinī nozarē, jo viņa dienas ritējušas uz Ontārio ezera.

—   Prieks jūs redzēt, draugs,— Ķeps teica, cieši paspiezdams roku jaunajam saldūdens kuģiniekam.

—   Jums laikam gan vajag kaut ko vēl pamācīties, ja ņemam vērā skolu, kādā esat laists… Sl ir mana māsasmeita Meibela. Es viņu godāju par Magnēti, un ir jau ari iemesls, tikai viņa pati to ne sapņos nenojauš, taču jūs droši vien esat pietiekami izglītots, lai to atminētu, jo domāju, jums tā kā būtu jāpazīst kompass.

—   Iemeslu var skaidri nomanīt,— jauneklis sacīja, savām vērīgajām, tumšajām acīm neviļus uzlūkodams meitenes satvīkušo seju.— Un esmu pārliecināts, ka tas kuģinieks, kas turēs kursu pēc šāda magnēta, nekad nepiezēģelēs pie krasta aplam.

—   Hē, kā dzirdu, jums patiešām ir jūrnieka teicieni, turklāt lietojat tos pareizi un saprātīgi. Es gan baidos, ka vispār esat zaļu ūdeni redzējis vairāk nekā zilu!

—   Nav jābrīnās, ka esam pārņēmuši dažas frāzes, kas zīmējas uz zemi. Tā jau retu reizi ir ārpus mūsu redzes lauka ilgāk par divdesmit četrām stundām.

—   Jo bēdīgāk, puikiņ, jo bēdīgāk. Jūrasbraucējam vajag zemi skatīt ļoti maz. Nu, nav ko slēpt, es rēķinu, ka ir vairāk vai mazāk zemes visapkārt jūsu ezeram, cienījamais Vestern.

—   Un vai nav vairāk vai mazāk zemes visapkārt okeānam, tēvoci?— Magnēte aši iejautājās, baidoties, ka vecais jūrnieks pāragri izrādīs savu īpatnējo ietiepību, pareizāk, sīkumainību.

—   Nē, bērns, ir mazāk vai vairāk okeāna visapkārt zemei! Es tā stāstu krasta ļaudīm, jaunais cilvēk! Viņi. paši neapzinādamies, dzīvo, varam teikt, jūras vidū. Tā sacīt, no žēlastības, jo ūdens ir lielāks par visu un daudz, daudz spēcīgāks. Bet augstprātība šinī pasaulē nebeidzas; dažs puisietis, kas nekad nav redzējis sāļo ūdeni, bieži iedomājas, ka zina vairāk nekā tas, kas apbraucis Hornas ragu. Nē, nē, šī zeme ir tikai sala vien, un viss, kas patiešām nav tā apzīmējams, ir ūdens.

Vesterns juta dziļu bijību pret lieljūras kuģotāju, jauneklis nereti bija ilgojies iziet okeānā; bet viņš arī juta saprotamu cieņu pret to plašo ūdens klajotni, ar kuru bija saistījis savu dzīvi un kurai, pēc viņa domām, netrūka jaukumu.

—   Tas, ko sakāt, ser, var būt liesa attiecībā uz Atlantiju,— viņš ļoti pieklājīgi atbildēja.— Tomēr te augšā, uz Ontārio, mēs turam godā zemi.

—   Tāpēc ka zeme jūs allaž apņ&m,— Ķeps attrauca, pie tam gardi nosmējās.— Bet šeit ir tā dēvētais Takuzinis ar dažiem kūpošiem šķīvjiem, viņš aicina mūs piedalīties maltītē, un es atzīstos, ka jūrā neviens brieža gaļu nedabū. Vesterna jaunskungs, jūsu gados pakalpot meitenēm ir tikpat viegli kā pievilkt flagas falles. Es nu ieturēšos kopā ar Takuzini un mūsu draugiem indiāņiem, un, ja jūs tikmēr raudzīsieties, lai Magnētei netrūktu ēdamā un dzeramā, tad, esmu pārliecināts, viņa šādu vēlību atminēsies.

Cienījamais Ķeps tobrid pateica vairāk, nekā pats apzinājās. Jā, Džespers Vesterns parūpējās, lai Meibelai būtu labi, un viņa ilgi atcerējās jaunā kuģinieka laipno, vīrišķīgo gādību viņu pirmajā tikšanās reizē. Viņš nolika baļķa galu, kur apsēsties, izmeklēja viņai gardu brieža gaļas kumosu, deva nodzerties malku tīra ūdens, kas bija atnests no avota, un, apsēdies turpat pretī, ātri iemantoja viņas cieņu, maigi, bet klaji paužot savas rūpes; šādu uzmanību sievietes aizvien vēlas just, bet tā glaimo visvairāk un ir vistīkamākā, ja to izrāda jauneklis savai līdzaudzei, stiprais dzimums vājajam. Kā jau lielākā daļa vīriešu, kas vadījuši laiku ārpus sieviešu sabiedrības, jaunais Vesterns bija laipns, straujš un sirsnīgs savā pakalpībā; nebija gan sevišķi iznesīgs (to Meibela, domājams, nemaz neievēroja), toties valdzināja ar tām īpašībām, kas itin labi var atsvērt smalkumu. Mēs atstāsim abus panaivos, mazpiedzīvojušos jauniešus, lai, viņiem iepazīstoties, sirdis runā vairāk nekā mutes, un pievērsīsimies bariņam, kurā tēvocis, kas nekad neaizmirsa sevi, jau bija kļuvis gandrīz vai par galveno darbības personu'.

Pulciņš bija novietojies ap visiem domātu šķīvi ar ceptas brieža gaļas gabaliem, un dažādie cilvēki, protams, ieturējās, kā nu kurais paradis. Indiāņi ēda klusēdami, ar skubu vien, Amerikas iezemiešu kāre pēc brieža gaļas šķita neapremdināma, turpretī abi baltie viri sarunājās, katrs bija valodīgs un pārliecināts, ka viņa uzskati ir pareizi. Un derētu pieraķstīt sarunu, lai lasītājam kļūtu zināms viens otrs fakts, kas varētu turpmāko vēstījumu padarīt skaidrāku.

— Bez šaubām, jums vajag būt apmierinātam ar savu dzīvi, cienījamais Takuzini,— Ķeps turpināja, kad ceļinieku izsalkums jau bija tā pieklusināts, ka tie sāka meklēt un raudzīt pašus gardāķos kumosus.— Varat piedzīvot šādas tādas dēkas, tās mums, jūrniekiem, patīk, bet mēs redzam tikai ūdeni, jūs savukārt zemi vien.

Nē, mēs savos ceļojumos un pārgājienos skatām ari ūdeni,— viņa baltais biedrs atbildēja.— Robežnieki rīkojas ar airi un žebērkli gandrīz tikpat bieži kā ar šauteni un medību dunci.

—   Tieši tā. Bet vai jūs rīkojaties ar brasi un buliņu. ar stūres ratu un lotlini, ar vintrepi un rēves kniteli? Airis nenoliedzami ir laba lieta laivā, bet kur tas der kuģī?

—   Es gan cienu visus cilvēkus, lai kāda viņu nodarbošanās. Un ticu, ka lietas, ko minējāt, ir derīgas. Tas, kurš mitis kopā ar daudzām ciltīm, kā es, zina, kur kas der. Minga krāsa nav delavara krāsa, un, ja mēs cerētu ieraudzīt karavīru indiānietes ģērbā, tad pieviltos. Lai arī ne visai vecs, esmu dzīvojis mežos un daudzmaz ieskatījies cilvēka dabā. Manās acīs pilsētnieka zināšanas nekad nav bijušas augstā vērtē, jo neesmu vēl saticis tādu, kas prastu uzmeklēt pēdas vai trāpīgi šaut.

—   Gluži manas domas, cienījamais Takuzini, uz mata! Staigāt pa ielām, svētdienās iet baznīcā un klausīties sprediķus — tas vēl nevienu nav pataisījis par vīrieti. Sūtiet puiku plašajā okeānā, ja vēlaties atvērt viņam acis, un ļaujiet redzēt svešas tautas vai to, ko es saucu par dabas vaigu, ja gribat, lai viņš saprot pats sevi. Nu, teiksim, mans svainis seržants — savā vīzē vislabākais cilvēks, kāds jebkad ēdis sausiņu. Bet kas viņš galu galā ir? Ek, tikai zaldāts! Seržants gan, bet tas jau arī zaldāts vien ir, jūs jau zināt. Kad viņš vēlējās precēt nabaga Bridžitu, manu māsu, es, pienākuma mudināts, meitenei pasacīju, kas viņš ir un ko tā var gaidīt no tāda vīra, bet jūs zināt, kā tas ir ar jaunavām, ja prātu džemmē noliece. Tiesa, seržants ticis uz augšu, viņš fortā esot ievērojams vīrs, taču viņa sieva, nabadzīte, nemaz nenodzīvoja tik ilgi, lai visu to pieredzētu, nomira pirms četrpadsmit gadiem.

—   Zaldāta amats ir goda pilns, ja tik viņš karo tanī pusē, kur taisnība,— Takuzinis atbildēja.— Un, tā kā franči vienmēr spriež aplam un viņa svētajai majestātei un šīm kolonijām vienmēr ir taisnība, es domāju, ka seržantam ir mierīga sirdsapziņa un laba slava. Vissaldāk es guļu pēc cīnīšanās ar mingiem, lai gan esmu noņēmies allaž karot kā baltais, nevis kā indiānis. Delavaram ir savi tikumi un man savi, tomēr esam šos ilgos gadus cīnījušies plecu pie pleca, i nedomādami, ka otra paradumi būtu slikti. Es viņam stāstu, ka pretēji viņa ticējumiem ir tikai vienas debesis un viena elle, kauču arī uz abām vietām ved daudz taku.

—   Prātīgi vārdi, un viņam jātic jums, lai gan esmu pārliecināts, ka uz elli ved gandrīz visi ceļi pa sauszemi. Jūra ir tā, ko mana māsa Bridžita, nabadzīte, mēdza dēvēt par šķīstītavu, un mūs nekas vairs nekārdina, kad zeme izzudusi skatienam. Šaubos, vai tāpat var slavēt jūsu ezerus te augšā.

—   Es piekritu, ka pilsētas un apmetnes vedina uz grēku. Bet mūsu ezerus ieskauj meži, un cilvēks ik dienas tiek aicināts pielūgt Dievu šādā svētnīcā. Jāatzīst, ka cilvēki nav allaž vienādi pat mūžamežā, jo atšķirība starp mingu un delavaru ir tikpat, skaidri redzama kā atšķirība starp sauli un mēnesi. Man tomēr prieks par mūsu tikšanos, draugs Kep: jūs vismaz varat šim virsaitim, ko sauc par Lielo Čūsku, pavēstīt, ka ir ezeri, kuros ūdens sāļš. Kopš pazīstamies, esam gandrīz vienisprātis, un, ja arī viņš man dāvā tik pusi tās uzticības, ko es viņam, tad ne drusku neapšauba to, ko esmu stāstījis par dabas likumiem un baltā cilvēka ieradumiem. Bet man allaž ir licies, ka neviens sarkanādainis lāgā netic tam, ko dzirdējis par lielajiem, sāļajiem ezeriem un arī par upēm, kuras tek uz augšu. Katrs tā kā Idzina godīgu stāstītāju.

—   Tas viss ceļas no ačgārnas domāšanas,— Ķeps atbildēja, augstprātīgā laipnībā palocīdams galvu. — Jūs esat pielīdzinājuši savus ezerus un ķērkšus kuģim un okeānu ar paisumu un bēgumu — laivai. Ne Čūskas, ne Bultasgala prātam nevajag šaubīties, vai ir tādi ezeri un upes, lai gan, atzīstos, man pašam diezgan grūti nākas noticēt, ka vispār ir iekšējās jūras, un vēl jo mazāk ticams, ka būtu ķāda jūra, kurā ūdens salds. Esmu mērojis šo garo ceļu ari tādēļ, lai pats ar savām acīm un aukslējām to visu noskaidrotu, ne tādēļ vien, lai pakalpotu seržantam un Magnētei, kaut gan seržants bija manas māsas virs un Magnēti es mīlu kā savu bērnu.

—   Jūs runājat aplam, jūs runājat aplam, draugs Kep, pilnīgi aplam, Dieva varenību nedrīkst apšaubit nekādā ziņā,— mednieks strauji atteica.— Tiem, kas dzīvo apmetnēs un pilsētās, ir šauri un nepareizi uzskati par viņa rokas spēku, bet mēs, vadīdami savas dienas, tā sacīt, tieši viņa klātbūtnē, redzam visu savādāk — es domāju mūs, kam ir baltā cilvēka daba. Sarkanādainim ir savi nojēdzieni, un tā ari jābūt. Un nekāds ļaunums neceļas, ja tie nav gluži tādi kā kristīgajam baltajam cilvēkam. Ir tomēr lietas, ko Dievs savā gudrībā stingri noteicis. Un tas zīmējas arī uz sājā un saldā ūdens ezeriem. Neņemos visu to izskaidrot, bet domāju, ka mums vajag tam ticēt. Par sevi jāsaka: piederu pie tiem, kas uzskata, ka tā pati spēcība. kura radīja saldo ūdeni, var radīt sāļo . . .

—   Aizturiet enkurķēdi, cienījamais Takuzini,—• Ķeps viņu pārtrauca, mazliet iekarsis.— Ja ir runa par īstu un vīrišķīgu ticību, es nevienu uz ūdens nepametīšu klizmā. Kaut arī vairāk ieņēmies nostiprināt visu mastos un piedienīgi samazināt zēģeles nekā lūgt Dievu tad. kad tuvojas orkāns, es tomēr zinu, ka dažreiz esam vāji mirstīgie vien. Un domāju dodam godu, kur tas pienākas. Gribu tikai sacīt, pareizāk, atļauties mājienu, ka, pieradis pie sāļām jūrām, vēlos ūdeni papriekš nogaršot, lai varētu ticēt, ka tas ir salds. Kā visi jūs jaušat, es vienīgi norādu uz šo apstākli.

—   Dievs devis sālsvietu briedim, un viņš devis cilvēkam — sarkanādainim un baltajam — jauku avotu, kur dzesēt slāpes. Būtu neprātlgums domāt, ka viņš nav radījis skaidra ūdens ezerus rietumos un neskaidra ūdens ezerus austrumos.

Takuziņa dedzīga vienkāršība iedvesa Ķepam godbijību, par spīti viņa pārliecīgajai tiepībai, lai ari viņu nemaz nelīksmināja doma, ka vajadzēs ticēt tam, ko daudzus gadus stūrgalvīgi uzlūkojis par aplamu. Negribēdams padoties un tanī pašā laikā nejaudādams apgāzt pamatojumus, pie kuriem nebija pieradis un kuri pauda gan dievbijību, gan patiesības spēku un izklausi jās ticami, viņš bija priecīgs, ka tiks vaļā no šā temata, atbildot izvairīgi.

—   Labi, labi. draugs Takuzini,— viņš teica,— nevilksim šo jautājumu, stingrāk nostiprināsim ar stoperi. Un, tā kā seržants jūs atsūtījis par lasmani, kam jāizvada mūs tieši tanī ezerā, mēs taču varēsim nomēģināt ūdeni, kad būsim tur. Tikai ielāgojiet manus vārdus: es neapgalvoju, ka tas noteikti nav salds virspusē. Atlantijas okeāns pie lielu upju grīvām dažreiz ir virsū salds. Bet, esiet drošs, es jums parādīšu, kā nogaršot ūdeni daudzu asu dziļumā, tads paņemiens jums ne sapņos nav rādījies. Un tad kļūsim gudrāki.

Pavadonis, kā likās, bija ar mieru izbeigt strīdiņu, un saruna novirzījās uz citu pusi.

—   Mēs neesam pārāk augstās domās par savu iedabu,— mednieks pēc klusumbrīža piezīmēja,— un labi zinām, ka tiem, kas dzīvo pilsētās un jūras malā . . .

—   Pie jūras,— Ķeps viņu pārtrauca.

—. . .tiem, kas dzīvo pilsētās un pie jūras, ja tā vēlaties, draugs, rodas izdevības, kas negadās mums mūžamežā. Mēs tomēr protam paši savus arodus, un tie, man domāt, ir dabiski, tos nav samaitājusi uzpūtība un izvirtība. Nu, mana iedaba der, kad vajag laist darbā šauteni, dzit pēdas, gādāt medījumu un iet izlūkos, jo nelepojos ar airi un žebērkli, kauču tos lietot jēdzu. Džespers, jauneklis, kas šeit runājas ar seržanta meitu, ir savādāks, jo viņš, tā sacīt, elpo ūdeni kā zivs. Indiāņi un franči ziemeļu krastā viņu tāpēc sauc par Saldūdeni. Rīkoties ar airi un virvi viņš māk labāk nekā sakurt uguni mežā.

—   Tai iedabai, par kuru stāstāt, galu galā būs sava nozīme,— Ķeps teica.— Nu, šis ugunskurs, jāatzīstas, apkaunojis visu manu kuģošanas māku. Mūsu Bultasgals izsecināja, ka dūmus kūpina bālģīmji, un es uzskatu, ka tā ir tāda pati gudrība kā tumšā naktī stūrēt pēc zvaigznēm joņojošu mākoņu starpās.

—   Tas nav nekāds dziļais noslēpums,— Takuzinis atbildēja, turklāt lielā jautrībā klusi nosmēja, jo ierastais piesardzlgums nejāva taisīt troksni.— Mums, kas ejam Dieva dižajā skolā, nemaz nav grūti tanī mācīties. Ja mēs drīz neieņemtos šos smalkumus, tad, dzenot pēdas vai nesot ziņas pa mūžamežu, būtu tikpat nederīgi kā murkšķi. Saldūdenim, kā mēs saucam Džesperu. tā patikas valgme, ka viņš savāca mūsu ugunskuram dažus mitrus sprunguļus, kādi mētājas apkārt tikpat daudz, cik gluži sausu. Un no slapjiem kritumiem ceļas tumši dūmi, tas, man šķietas, ari jums, jūras mīļotājiem, būtu jāzina. Te nav nekāda dziļā noslēpuma, kauču viss ir mīklains tiem, kas zemībā un pateicībā nemācās no Dieva un nepēta viņa varenos darbus.

—   Bultasgalam ir vērīga acs, ja viņš redz tik mazu starpību.

—   Viņš nebūtu nekāds indiānis, ja nesaredzētu! Nē, nē, ir kara laiks, un visi sarkanādaiņi liek lietā savas maņas. Katrai ādai ir sava daba un katrai dabai savi likumi. Pagāja daudzi gadi, iekam apguvu visus šos meža mācības augstākos nozarus, jo baltā cilvēka daba nepiesavina sarkanādaiņa zināšanas tik viegli kā tās, kas, pēc mana atskārtuma, domātas baltajiem. Man tomēr maz baltā cilvēka zināšanu, jo lielāko tiesu sava laika esmu pavadījis mūžamežā.

—   Jūs esat bijis uzcītīgs skolnieks, cienījamais medniek, citādi šīs padarīšanas tik labi neaptvertu. Es rēķinu, ka īsti mācīts jūrnieks apjēgtu šos niekus, ja vien iegrieztu savu prātu taisni tanī virzienā. Nebūtu liels pūliņš.

—   Nezinu. Baltajam cilvēkam grūti nākas piesavināt sarkanādaiņa ieradumus, tikpat grūti kā indiānim baltā paņēmienus. Par pašu dabu gan jāteic, ka neviens nevar to aizgūt no otra, tāds ir mans uzskats.

—   Un tomēr mēs, jūrnieki, kas krietni daudz ceļojam pa Dieva pasauli, saķām, ka ir tikai viena daba, vai tā mājo ķīnietī vai holandieti. Man pašam arī vedas tā domāt, jo parasti esmu ievērojis, ka visām tautām patīk zelts un sudrabs un vairākums vīriešu ciena tabaku.

—   Tad jūs, jūrasbraucēji, maz pazīstat sarkanādaiņus. Vai kādreiz esat saticis tādu ķīnieti, kas dziedātu savu nāves dziesmu, kad viņa miesu dursta skaliņiem un graiza dunčiem, kad liesmas šaudās ap viņa kailo augumu un nāve raugās acīs? Kamēr nesameklēsiet man tādu ķinieti vai kristīgo, kas spēj to visu paciest, jūs nebūsiet atradis cilvēķu ar sarkanādaiņa dabu, kauču ķīnietis vai kristīgais izskatītos nezin cik drosmīgs un prastu lasīt itin visas grāmatas, kas vien iespiestas.

—   Tikai mežoņi dara cits citam tādas velnišķības! — cienījamais Ķeps teica, pie tam nemierīgi aplaida acis apkārt, papētīdams šķietami bezgalīgās koku velves. — Baltajam nemaz nav lemts izturēt tādus pārbaudījumus.

—   Nē, šoreiz jūs atkal maldāties,— Takuzinis atbildēja, rāmi izvēlēdamies uzēdām gardu brieža gaļas gabalu.— Lai gan šīs mocības saskan tikai ar sarkanādaiņa dabu un viņam pienākas tās paciest kā drosminiekam, baltā cilvēka daba var tikt un ir bieži tikusi spīdzināta.

—   Par laimi,— Ķeps sacīja nokremšļodamies,— neviens no viņa majestātes sabiedrotajiem nesāks tik briesmīgi un cietsirdīgi mocīt viņa majestātes uzticamos pavalstniekus. Tiesa, es neesmu ilgi dienējis jūras kara flotē, taču dienēts ir, un tas jau kaut ko nozīmē.

Un esmu godam pastrādājis kaperējot, nedodot mieru ienaidniekam, tvarstot viņa kuģus un lādiņus. Bet ceru, ka šaipus ezera nav neviena franču mežoņa. Un jūs laikam teicāt, ka Ontārio ir plats ūdens klajums?

—   Nē, tas ir plats mūsu acīm,— Takuzinis attrauca, nemaz necenzdamies slēpt smaidu, kas atplauka sejā, kura bija saulē nodegusi koši sarkana.— Tomēr dažs to uzskata par šauru, un šaurs tas ir tad, ja vēlamies, lai tas nelaistu klāt ienaidnieku. Ontārio ezeram ir divi gali, un nedraugs, kas bailējas braukt pāri, droši vien to apies.

—   Ek! Tā jau ir ar tiem jūsu draņķīgajiem saldūdens dīķiem!— Ķeps atrūca, turklāt nokrekšķinājās tik skaļi, ka pats tūlīt nožēloja savu neuzmanību.— Nu, ziniet, neviens gan nebūs dzirdējis, ka jel kāds pirāts vai kuģis apietu Atlantijas galu!

—   Varbūtās okeāns ir bez galiem?

—   Tam nav ne galu, ne sānu, ne dibena. Tautai, kas stingri pietauvojusies vienā okeāna krastā, nevajag ne drusku baidīties no tautas, kas noenkurojusies dvarsā, lai tā būtu nezin cik mežonīga, ja tikai tā neprot būvēt kuģus. Nē, nē, Atlantijas malas ļaudīm nav jādreb par savām ādām un skalpiem. Tanīs rajonos cilvēks var vakarā apgulties ar cerību, ka no rīta atradīs matus uz galvas, ja vien viņš nenēsā parūku.

-— Te ir citādi. Es negribu satraukt jauno sievieti un tāpēc neielaidīšos nekādos sīkumos, lai gan viņa, šķietas, abām ausīm klausās Saldūdenī, kā mēs saucam Džesperu. Bet arī bez tās skolas, ko esmu baudījis, pats šinī brīdī uzskatītu, ka atlikušais ceļa posms līdz garnizonam ir bailīgs, jo tāds patlaban stāvoklis šinī robežas joslā. Saimal Ontārio ir apmēram tikpat daudz irokēzu, cik viņā pusē. Taisni šā iemesla dēļ, draugs Kep, seržants mūs mudināja iziet pretī un rādīt taku.

—   Ko! Vai tie nelieši uzdrošinās kreisēt tik tuvu pie viņa majestātes nocietinājumiem?

—   Vai kraukļi nesalasās pie beigta brieža, kauču tuvumā ir putnu ķērājs? Irokēzi dodas uz šejieni, kā sacīt jāsaka, gluži dabiski, jo te starp fortiem un apmetnēm staigā baltie cilvēki lielākā vai mazākā sķaitā un indiāņi var viņiem viegli tikt uz pēdām. Lai izlūkotu atklīdušos neģēļus, Čūska uznāca gar vienu upes malu un es gar otru. Bet Džespers, kā jau drosmīgs kuģinieks, uzairēja augšā laivu. Viņam seržants ar asarām acis stāstīja par savu bērnu, cik ļoti sirds skumst pēc meitas un cik lēnīga un klauslga viņa augusi, stāstīja, līdz zēns, man domāt, bija gatavs drīzāk iesperties viens pats mingu nometnē nekā palikt mājās.

—   Ja viņš tik atsaucīgs, mēs pateicamies viņam un būsim vēl jo labākās domās par viņu, kaut arī man šķiet, ka puisis galu galā nav uzņēmies nekādu lielo risku.

—   Ir tik parotaļājies ar savu dzīvību. Uz Džesperu varēja šaut no aizsega, kad viņš dzina laivu augšup pa strauju ķērksi vai, pievērsis skatienu virpuļiem, meta līkumu. No visiem bailīgajiem ceļojumiem, pēc manas sajēgas, pats bailīgākais ir ceļojums pa upi, kuras krastos ierīkoti slēpņi, un šādu briesmainu braucienu viņš uzņēmās.

—   Velna milti, kādēļ tad seržants sūtījis pēc manis? Kādēļ licis simt piecdesmit jūdzes reizot šādā neparastā kārtā? Dodiet man atklātu jūru un redzamu ienaidnieku, un es ar viņu izspēlēšos pa viņa paša vīzei, cik ilgi vien viņam patiks,— bumbošos pa gabalu vai plikšķināšu pretī no maza atstatuma. Bet es negribu, ka mani nošauj kā aizmigušu ūbeli. Ja te nebūtu Magnētes, es tūlīt mainītu kursu un ātri vien zēģelētu atpakaļ uz Jorku, man nav nekādas daļas, vai Ontārio ūdens ir sāļš vai salds.

—   Nebūtu gan daudz līdzēts, draugs jūrniek, jo tas ceļš ir stipri garāks par atlikušo un bezmaz tikpat bīstams. Uzticieties mums, un mēs izvadīsim jūs cauri briesmām vai zaudēsim savus skalpus.

Ķeps nēsāja krietnu, cieši sapītu, ar zušādu apsietu bizi, bet galvvidus bija gandrīz pliks; nu viņš pusapzināti pārlaida roku pār pauri un pini, it kā gribēdams noskaidrot, vai tie ir savā vietā. īstenībā viņš tomēr bija drosmīgs vīrs, kas daudzas reizes aukstasinīgi skatījies nāvei acis, taču ne tik baisīgai, kāda viņam ainojās tagad pēc biedra isā, bet spilgtā notēlojuma. Atkāpties bija par vēlu, un jūrnieks nolēma rādīt gluži mierīgu seju, lai gan nevarēja atturēties, nenomurdējis dažus biezus vārdus par seržanta, sava svaiņa, vienaldzīgo un bezrūpīgo rīcību, kuras dēļ nu jāizvēlas no diviem lieliem ļaunumiem mazākais.

—   Es nešaubos, cienījamais Takuzini,— Ķeps atbildēja, kad šis domas bija paplaiksnījušās viņa prātā,

— ka mēs sasniegsim ostu sveiki un veseli. Cik tālu no forta pašreiz esam?

—   Krietnas piecpadsmit jūdzes, un tām būs Osvlgo ašums, ja tik mingi mūs neaizķibelēs.

—   Un meži laikam stiepsies gar štīrbortu un bakbortu kā līdz šim?

—   Ko?

—   Es gribēju pajautāt, vai mums būs jātaustās caur šiem nolādētajiem kokiem!

—   Nē, nē, jūs brauksiet laivā, zaldāti jau upi iztīrījuši no kritalām. Tā būs peldēšana lejup, turklāt pa strauju teci.

—   Un kas, velns, aizkavēs tos minčus, par kuriem jūs runājāt, šaut uz mums, kad zēģelēsim apkārt zemesragam un vairīsimies no klintīm?

—   Dievs! Tas, kas tik bieži līdzējis citiem ļoti grūtos brīžos. Man jau sen būtu noplēsta āda no galvas, ja visuvarenais nebūtu karojis manā pusē. Draugs jūrniek, es, iedams cīņā, allaž domāju par šo lielo sabiedroto, kas spēj kaujā izdarīt vairāk nekā visi sešdesmitā pulka bataljoni, ja tie būtu izvērsti ķēdē.

—   Jā, jā, tāda pārliecība varbūt piederas izlūkam, bet mums, jūrniekiem, patīk atklāta jūra, un mēs dodamies kaujā, domādami tikai par savu uzdevumu, mums ir darbs ar bortu lielgabaliem un nav ne koku, ne klinšu, kas biezina ūdeni.

—   Un, patiesības labad jāteic, laikam nav arī Dieva. Ticiet man, cienījamais Kep, mēs ikreiz gūstam uzvaru, ja Dievs ir mūsu pusē. Nu, paskatieties uz Lielo Čūsku, uz virsaiša galvu. Jūs redzat slaiku rētu pie kreisās auss, dunča pēdas. Jā, tikai lode no manas garās stobrenes todien paglāba viņa skalpu, jo tas darbs jau bija sākts un pēc pusminūtes viņš zaudētu karašķipsnu. Kad mohikānis spiež man roku un liek manīt, ka esmu viņu izpestījis, tad saku: «Nē, tas bija Dievs, kas aizveda mani vienīgajā vietā, no kuras varēju izšaut uz naidnieku, vienīgi tur dūmi ļāva redzēt, ka vajadzīga palīdzība.» Ieņēmis īsto pozīciju, ar pārējo, protams, tiku galā pats, jo draugs, pār kuru pacelts tomahauks, mudina domāt ātri un rīkoties, nezaudējot ne mirkli, un tā bija tobrīd, citādi Čūskas gars tagad medītu laimīgajā zemē . . .

—   Beidziet, beidziet, Takuzini, šāda runa ir baigāka par ādas novilkšanu visa rumpja garumā. Līdz saules rietam atlikušas tikai dažas stundas, labāk laidīsimies lejup pa jūsu daudzināto upi, kamēr vēl varam. Magnēt, mīlīt, vai esi gatava uzņemt gaitu?

Magnēte satrūkās, notvīka sārtin sārta un tūlīt posās uz iešanu. No Ķepa un Takuziņa sarunas viņa nebija dzirdējusi ne pušplēsta vārda, jo Saldūdens — tā jauno Džesperu sauca visbiežāk —bija piestāstījis viņai pilnu galvu par fortu, kurā viņa nokļūs, bet kurš vēl atradās tālu, par tēvu, ko nebija redzējusi kopš bērnības, un par to, kāda ir dzīve robežjoslas garnizonos. Meitene pati nebija apzinājusies, ka viņā mostas dziļa interese, un viņas uzmanība tika pārāk cieši pievērsta saistošajam stāstījumam, lai ausīs nāktu saruna par mazāk patīkamiem tematiem. Valodas, kas šķetinājās turpat tuvumā, pārtrūka, visi rosīgi posās ceļā, un, tā kā izlūkiem un pavadoņiem nekādu lielu nesamo nebija, pulciņš jau pēc brīža varēja doties projām. Taču pirms aiziešanas Takuzinis, izbrīnīdams pat savus amata brāļus, savāca klēpi zaru un uzmeta uz plēnošajām oglēm, turklāt parūpēdamies, lai daži runguļi būtu mitri un celtos tik tumši un biezi dūmi, cik vien iespējams.

—   Kad var noslēpt pēdas, Džesper,— viņš teica,

—   tad, atstājot nometni, der sataisīt dūmus, tie nenāk par ļaunu. Ja ir ducis mingu desmit jūdžu apkārtnē, daži no viņiem uzkāpuši kokos vai pauguros un skatās pēc dūmiem. Lai tad viņi redz šitos, un lai tie viņiem dara lielu labumu. Viņi ir laipni lūgti pie mūsu ēdiena atliekām.

—   Bet vai viņi neatradīs mūsu pēdas un nesekos pa tām?— iejautājās jauneklis, kura interese par bīstamo stāvokli bija stipri augusi kopš tikšanās ar Magnēti.

—   Mēs atstāsim platu taku uz upi.

—   Jo platāku, jo labāk. Nonākuši krastmalā, pat viltīgie mingi nespēs pateikt, uz kuru pusi laiva aizbraukusi — augšup vai lejup. Dabā ūdens ir vienīgais, kas var pilnīgi izdzēst pēdas, bet dažreiz arī ūdens to nespēj, ja smaka stipra. Vai nesaproti, Džesper, ka mingi, uzgājuši mūsu taku lejpus krituma, nesīsies uz šiem dūmiem, dabiski secinādami, ka tie, kas sākuši airēt pret straumi, arī turpinās ceļu uz augšu? Ja viņi tagad ko zina, tad vienīgi to, ka no forta ir izgājis pulciņš; mingiem ar visu viņu apķērību nenāks prātā, ka esam uzkūlušies te, augšā, lai tāpatās vien, sava prieka dēļ, dotos lejup, turklāt griežoties atpakaļ tanī pašā dienā un liekot uz spēles savus skalpus.

—   Skaidrs,— teica Džespers, kas runāja ar Takuzini divatā, jo citi ceļinieki jau gāja uz lauzas pusi,— irokēzi nevar neko zināt par seržanta meitu, tāpēc ka ir ievērota vislielākā slepenība.

—   Un netiks gudrāki arī šeit,— izlūks atbildēja, pievērsdams biedra uzmanību tam, ka pats rūpīgi jo rūpīgi liek kājas uz iespiedumiem, ko lapās atstājušas Meibelas mazās pēdas,— ja vien tas vecais sāļūdens cienītājs nav vadājis savu māsasmeitu pa lauzu un viņa nebūs linkājusi kā briedēns ap māti.

—   Ap buku, tu gribēji sacīt, Takuzini.

—   Vai viņš nav ērmots? Nu, es varu saprasties ar tādu zēģelētāju kā tu, Saldūden, un neredzu nekādu lielu pretišķību starp tavu un manu iedabu, lai gan viena ir saistīta ar ezeriem un otra ar mežiem. Klau, Džesper,— pavadonis turpināja, pie tam nosmēja savus klusos smieklus,— kā būtu, ja mēs pārvizinātu viņu pāri kritumam, izmēģinādami, cik rūdīta ir viņa dūša?

—   Un ko tikmēr darīsim ar viņa skaisto māsasmeitu?

—   Nē, nē, Magnētei nedrīkst notikt nekas ļauns. Viņai noteikti vajag iet apkārt pa valku. Bet mēs abi varam pārbaudīt šo Atlantijas okeāna vagotāju, pēc tam būsim visi labāk sapazinušies. Mēs izdibināsim, vai viņa krams šķiļ uguni, un viņš dabūs matīt šo to no robežnieku pigoriem, vai ne?

Džespers smaidīja, jo atzina jokus un viņu bija mazliet aizskārusi Ķepa augstprātība, bet Meibelas daiļā seja, smuidrais, lokanais augums un burvīgais smaids stāvēja kā vairogs starp viņas tēvoci un nodomāto mēģinājumu.

—   Varbūt seržanta atvase iztrūcināsies,— jauneklis ieminējās.

—   Viņa vis ne, ja mantojusi no tēva cik necik drosmes. Viņa nemaz neizskatās pēc bailules. Atstāj šo darbu man, Saldūden, un es viens to nostrādāšu.

—   Tu gan ne, Takuzini. Tikai slīksiet abi. Ja laiva ies pāri kritumam, tā jāvada man.

—   Nu … lai tad notiek tava griba. Vai pēc šis norunas smēķēsim vienprātības pīpi?

Džespers nosmējās, piekrītot palocīja galvu, un valoda par šo tematu beidzās, jo pulciņš bija sasniedzis it bieži pieminēto laivu un abi draugi bija izrunājuši vēl mazāk vārdu, vienodamies par daudz svarīgākiem jautājumiem.

3. nodaļa

Pirms laukos iziets art un sēt,

Bij mūsu upes ūdens pilnas,

Un viņu šalkas sadzirdēt

Mežs spēja, koki, zāle, dzilnas;

Bij straumes straujas, murdošs — strauts,

Un strūklakām bij mirdzēt ļauts.

Braients

Vispārzināms, ka upes, kas Ontārio ezerā ietek no dienvidiem, lielākoties ir šauras, lēnas un dziļas. Sim likumam ir izņēmumi, jo daudzām ir krāces jeb, kā tās sauc šinī pusē, ķērkši. Dažām ir ūdenskritumi, un pie tām pieder arī Osvigo, pa kuru mūsu drošuļi patlaban grasījās braukt. Tā izveidojusies, satekot Oneidai un Onondagai, kas abas plūst no ezeriem; un pāris jūdžu Osvīgo lokās pa viegli paugurotu apvidu, līdz sasniedz tādas kā dabiskas terases kranti un gāžas vismaz desmit vai piecpadsmit pēdas lejup; tur ūdens ir dziļš, upe tek klusi un rāmi, un zaglīgi un beidzot ieplūst Ontārio plašajā tilpnē. Laiva, kurā Ķeps un viņa biedri bija ceļojuši no Stenviksa forta — pēdējā posteņa pie Mohokas —, atradās upmalā, un tagad viss pulciņš sakāpa tanī, tikai Takuzinis vēl palika krastā, lai atgrūstu vieglo braucamo.

— Lai straume nes pakaļgalu uz leju, Džesper,— mežu virs teica jaunajam ezera kuģiniekam, kurš bija tuskaroru atbrīvojis no aira un ieņēmis stūresvira vietu.— Lai tas iet lejup pa teci. Ja mingi, šie vella bērni, sadzīs mūsu pēdas un sekos pa tām līdz šejienei, viņi katrā ziņā apskatīsies zīmes dūņās, un, ja viņi redzēs, ka laiva krastu atstājusi ar degunu pret straumi, tad, gluži dabiski, būs jādomā, ka esam aizīrušies uz augšu.

So norādījumu lika vērā, un Takuzinis, kas bija pašos spēka un rosmes gados, sparīgi atgrūda laivu un,

nemaz nesašūpodams to, viegli ielēca priekšgalā. Sasniegusi upes vidu, kur plūdums visspēcīgāks, tā pagriezās un sāka klusi slīdēt lejup pa straumi.

Ilgo un bīstamo ceļojumu Ķeps un viņa māsasmeita bija uzņēmuši, kāpdami tāšu laivā. Šādas tāsenes mēdz darināt indiāņi, tās ir ļoti vieglas un airējamas bez kādām pūlēm, tāpēc lieliski der, ja braucienos itin bieži gadās sēkļi, kritalas vai citi līdzīgi kavēkļi. Ķeps un Bultasgals bija vairākas reizes nesuši no paunām atbrīvoto laivu daudzus simtus jardu. Pacelt to varētu viens pats cilvēks, taču tā bija gara un diezgan plata. Iesācēji par tās galveno trūkumu uzskatīja zvalstīšanos. Dažas stundas prakses tomēr lielā mērā laboja šo ļaunumu, un gan Meibela, gan viņas tēvocis bija tā iemācījušies pielāgoties tās kustībām, ka tagad noturējās savās vietās pavisam stingri; un klāt nākušais trīs viru svars neko daudz nemainīja, jo laivas dibens bija plats un tā nu iegrima tikai drusku dziļāk. Tā bija glīti nostrādāta; brangas bija mazas un nostiprinātas ar siksnām. Sis kuģojamais līdzeklis, kaut ari izskatījās tik nedrošs un vārīgs, laikam varētu uzņemt divreiz vairāk braucēju nekā patlaban.

Ķeps sēdēja vidū uz zema airsola; mohikānis tupēja uz ceļiem viņam līdzās. Tuskarora abi ar sievu bija apmetušies viņiem priekšā. Meibela gandrīz puszviļus bija atlaidusies uz pašas mantām aiz tēvoča, bet Takuzinis un Saldūdens stāvēja taisni, pirmais ragā un otrs pakaļgalā, un abi airēja klusiem, gariem, vienmērīgiem vilcieniem. Sarunas notika pusbalsī, jo visi sāka just, ka jāizturas piesardzīgi — viņi tuvojās forta apkārtnei un mežs viņus vairs neslēpa.

Tanī posmā Osvīgo bija tumša, dziļa un ne visai plata; rāmā, drūmīgā tece līkumoja starp pārkareniem kokiem, kas dažās vietās teju, teju aizsedza debesis. Sur tur kāds puskritis meža milzis sniedzās gandrīz šķērsām pār upi, tā ka vajadzēja uzmanīgi vairīties no zariem, un mazāku koku apakšējos žuburus un lapas vai visā šinī gabalā apskaloja ūdens. Aina, ko tik skaisti attēlojis mūsu pašu apbrīnojamais dzejnieks un ko esam likuši par epigrāfu šai nodaļai, te bija skatāma īstenībā; lauki, kas gadsimtiem ilgi treknoti ar augu valsts trūdiem, un no dūņām melnā straume, kura plūda gandrīz pāri krastiem,— viss bija redzams acīm, kā to Braienta spalva spilgti aprakstījusi citur. īsos vārdos — šeit bija vērojama dāsnā un bagātīgā daba, ko cilvēks vēl nav izmantojis pēc savas vēlēšanās; krāšņa, neskarta, solījumu pilna, ari savā vismežonīgākajā stāvoklī brīnišķīgi gleznaina. Jāatgādina, ka ritēja 175 .. . gads, kad pat teoretizētāji ir negudroja Ņujorkas rietumdaļu tilpināt civilizācijas novadā un uzņēmīgajiem tāda iecere nemaz vēl neradās. Tanīs senajās dienās bija divi lieli armijas ūdensceļi starp apdzīvoto Ņujorkas koloniju un robežjoslām blakus Kanādai — viens gāja pa Sampleina un Džordža ezeru un otrs pa Mohoku, Vudkrlku, Oneidu un upēm, ko esam aprakstījuši. Gar šīm abām komunikācijas līnijām stāvēja garnizoni, taču tukšs bija palicis simt jūdžu posms starp pēdējo fortu pie Mohokas iztekas un Osvīgo sākumu, un gandrīz visu šo gabalu Ķeps un Meibela bija noceļojuši Bultasgala aizsardzībā.

—   Es dažkārt vēlos, kauču atkal būtu miers, kad cilvēks var klīst pa mežu, nemeklējot citus naidniekus kā tikai zvērus un zivis,— Takuzinis teica.— Ak vai! Daudzas dienas, lūk, Čūska un es laimīgi esam nodzīvojuši starp upēm, pārtikdami no briežgaļas, lašiem un forelēm un i nedomādami par mingu vai par skalpu! Brīžiem vēlos, kauču tās jaukās dienas atgrieztos, jo galēt otru nav saskaņā ar manu īsto iedabu. Esmu pārliecināts, ka seržanta meita mani neieskata par ļaundari, kam prieks medīt cilvēkus.

Sacīdams šo piezīmi, kas bija pa pusei jautājums, runātājs raudzījās atpakaļ, un, lai ari visnovidigākais draugs diezin vai sauktu izlūka raupjo un iedegušo vaigu par skaistu, pat Meibelai viņa smaids šķita brīnumjauks, jo katrā viņa godīgās sejas vaibstā staroja taisnprātīgums un vienkārša sirsnība.

—   Es nedomāju, ka mans tēvs tādu būtu sūtījis izvadīt mani cauri mūžamežam,— jaunava teica, pie tam atsmaidīja tikpat mīļi, taču stipri burvīgāk.

—   Nebūtu vis, nebūtu vis, seržants ir virs ar smalku jušanu, un daudzos gājienos esam kopā ņēmuši dalību un daudzās cīņās, kā viņš mēdz sacīt, stāvējuši plecu pie pleca, kauču es allaž rūpējos, lai maniem locekļiem būtu kur kustēties, kad tuvumā mings vai francūzis.

—  Tātad jūs esat tas jaunais draugs, par kuru tēvs tik bieži rakstīja savās vēstulēs?

—  Jaunais gan, jo seržantam ir tā priekšrocība, ka viņš piedzimis trīsdesmit gadus agrāk nekā es. Jā, viņš ir trīsdesmit gadus vecāks par mani un trīsdesmit reizes labāks.

—   Meitas acīs droši vien nav, draugs Takuzini,— iemeta starpā Ķeps, kas bija kjuvis mundrāks, redzēdams, ka ap viņu atkal plūst ūdens.— Tās trīsdesmit ziemvasaras, par kurām runājat, deviņpadsmitgadīgas atvases bieži vien neuzlūko par priekšrocību.

Meibela piesarka un novērsās, lai nebūtu jāraugās uz tiem, kas bija laivas ragā, un sastapa apbrīna pilno skatienu, ko raidīja Džespers, atrazdamies pakaļgalā. Viņas zilās acis, spriganas, taču maigas, pēdīgi meklēja glābiņu upē. Taisni šini mirkli pa koku veidoto aleju atplūda dobjas, varenas skaņas, ko nesa šurp vējiņš, tik tikko ņirbinādams ūdeni.

—   Patīkama dunēšana,— Ķeps teica, saausīdamies kā suns, kas dzird tālu riešanu.— Laikam bangas veļas pret jūsu ezera krastu?

—   Nē, nē,— Takuzinis atbildēja,— tur, pusjūdzi lejāk, Osvīgo tik gāžas pāri dažām klintīm.

—   Vai upē ir kritums?— Meibela jautāja, satvīkdama vēl vairāk.

—   Velna milti! Cienījamais Takuzini un mister Maldugun (tā Ķeps pagodināja Džesperu, itin draudzīgi pārņemdams no robežniekiem ieradumu), vai jūs labāk nepagrieztu laivu un nepiepulinātu to tuvāk malai? Augšpus ūdenskritumiem palaikam ir krāces, un mūs var ievilkt tanīs vai uzreiz ieraut malštremā.

—   Paļaujieties uz mums, paļaujieties uz mums, draugs Kep,— mednieks atteica.— Mēs gan esam tikai saldūdens kuģinieki, tas tiesa, un es nevaru lielīties ar sevišķu veiklību šinī jomā. Bet mēs zinām, kas ir krāces un ķērkši, un ķritumi, un, šaujoties lejup pa tiem, papūlēsimies neapkaunot savu skolu.

—   Šauties lejup!—Ķeps izsaucās.— Velna būšana! Cilvēk, jūs taču nedomājat šinī vārīgajā tāšu laiviņā nobraukt pa ūdenskritumu!

—   Protams, domājam. Mūsu ceļš ved pāri kritumam, un ir daudz vieglāk notraukties pa ūdeni nekā izkraut laivu un nest to un visu, kas bijis iekšā, kādu jūdzi apkārt pa valku.

Meibela pievērsa nobālušo seju pakaļgalā stāvošajam jauneklim, jo tieši tanī brīdī atkal kļuva dzirdama ūdenskrituma rūkoņa, ko atnesa nākamā pūsma, un

tagad, kad cēlonis bija zināms, šīs skaņas izklausījās patiešām baigas.

—   Abi nospriedām,— Džespers mierīgi ierunājās, — ka, izlaiduši krastā sievietes un virsaišus, mēs, trīs pie ūdens pieraduši baltie, varētu laimīgi pārvadīt tāseni pāri, jo paši daudzreiz esam braukuši lejup pa šo kritumu.

—   Un mēs ceram uz jums, draugs jūrniek, kā uz lielā masta atsaiti,— Takuzinis teica, pār plecu pamirkšķinādams Džesperam,— jo jūs esat bieži redzējis viļņus bangojam apkārt, un, ja nebūs neviena kravas turētāja, visus seržanta meitas greznumus ieskalos upē un tie aizies zudībā.

Ķeps bija apmulsis. Braukt pāri ūdenskritumam — šī doma viņam varbūt šķita nopietnāka, nekā liktos tādam, kurš pilnīgi neko nejēdz no laivām un kuģošanas; jūrnieks taču zināja, ka ūdens ir spēcīgs un, ja šis elements satrakots, tā varā nokļuvis cilvēks ir gluži vājš. Lepnums tomēr liedza Ķepam atstāt laivu, kad citi vēsi un bezbailīgi taisījās palikt tani. Aizmirsdams šīs jūtas un savu iedzimto un iegūto stingrību briesmu brīdī, viņš droši vien pamestu savu vietu, bet skalpu plēsēji indiāņi rēgojās viņa acu priekšā un tik stipri saistīja prātu, ka viņš laivu uzskatīja par tādu kā paglābtni.

—   Ko darīsim ar Magnēti?— Ķeps noprasīja, jo, mīlēdams māsasmeitu, atķal izjuta nemieru.— Nevaram taču ļaut, lai viņa kāpj ķrastā, ja turpat klāt ir ienaidnieka indiāņi.

—   Nē, valkas tuvumā nebūs neviena minga, jo tā ir pārāk dzīva vieta viņu vellišķlbām,— Takuzinis pārliecināti atbildēja.— Daba paliek daba, un indiāņa dabā ir parādīties tur, kur viņu vismazāk gaida. Uz iemītas takas nav jābailējas, jo viņš grib uzbrukt, kad neesam sagatavojušies stāties viņam pretī. . . Pagriez malup, Saldūden! Mēs seržanta meitu izlaidīsim uz tā baļķa gala, no turienes viņa krastu aizsniegs sausām kājām.

Džespers paklausīja, un pēc brīža pulciņš atstāja laivu, palika vienīgi Takuzinis un abi kuģinieki. Par spīti savam jūrnieka lepnumam, Ķeps ar mīļu prātu sekotu citiem, bet negribēja tik klaji izrādīt vājumu saldūdens kuģotāju klātbūtnē.

—   Es piesaucu par lieciniekiem visus komandas locekļus,— Ķeps teica, kad izkāpušie devās projām.— Ziniet, ka manās acīs šī kustība nav nekas vairāk kā braukšana ar tāseni pa mežu. Pārbrāzties pāri ūdenskritumam — tur nav vajadzīga kuģošanas māka, tādu varoņdarbu vislielākais ļepausis veiks tāpat kā visvecākais jūrnieks.

—   Nē, nē, jums nebūs noniecināt Osvīgo ūdenskritumu,— Takuzinis iebilda.— Tas gan nav tāds kā Niagara, kā Dženesī, Kahūss, Glens, kā kritumi Kanādā, tak stipri vien kutina nervus zaļam iesācējam. Lai seržanta meita pakavējas uz tās klints, un viņa redzēs, kā mēs, divi tumši malenieki, tiekam pāri grūtumam, nevis noejam dibenā. Nu, Saldūden, drošu roku un skadru aci, viss tak atkarīgs no tevis, jo cienījamais Ķeps mums tik tāds vizinātājies vien ir.

Kad Takuzinis pateica šos pēdējos vārdus, laiva atgāja no krasta. Meibela drebēdama steidzās uz norādīto klinti; viņa ar Jūnija Rasu runāja par to, kādu nevajadzīgu risku tēvocis uzņēmies, taču skatiens bija pievērsts veiklajam un spēcīgajam Džesperam, kurš stāvēja pakaļgalā, vadīdams vieglo tāseni. Sasniegusi vietu, no kuras bija redzams ūdenskritums, Meibela tomēr neviļus, bet apspiesti iekliedzās, aizklādama acis. Nākamajā mirklī meitene tās atsedza, un apburta viņa stāvēja nekustīgi kā akmens tēls, gandrīz bez elpas lūkodamās, kas notiks. Abi indiāņu vīri vienaldzīgi sēdēja uz kritalas un tikpat kā neskatījās uz upes pusi, bet Bultasgala sieva pienāca pie Meibelas un likās laivas kustības vērojam ar tādu interesi, ar kādu bērns noraugās stāvkundziņa uzlēcienos.

Līdzko laiva iekļuva straumē, Takuzinis nolaidās ceļos; viņš joprojām airēja, tikai lēni un tā, lai neapgrūtinātu Džespera pūliņus. Tas aizvien vēl stāvēja taisni, un, tā kā skatījās uz kādu priekšmetu aiz krituma, tad bija skaidrs, ka rūpīgi meklē piemērotu vietu nobraucienam.

—   Tālāk uz rietumiem, puikiņ, tālāk uz rietumiem,— Takuzinis dudināja.— Uz turieni, kur ūdens sakults putās. Tiec vienā līnijā ar nokaltušā ozola galotni un zibens saspertā hemloka stumbru.

Džespers neatbildēja, jo laiva ar priekšgalu pret kritumu atradās upes vidū un, straumes spēkam augot, jau sāka peldēt ātrāk. Tanī brīdī Ķeps vēlējās, kaut būtu atkal krastā sveiks un vesels, nu viņš mīļumis atteiktos no visas slavas, kas gūstama ar šādu veikumu.

Jūrnieks dzirdēja ūdeni rūcam, tas dunēja it kā aiz sienas, bet skaņas kļuva aizvien skaidrākas un skaļākas, un viņš redzēja, ka lejpusē ūdens līnija šķērso mežu, gar kuru niknais, zaļais elements likās izplašinājies un dzirkstīgs, it kā tā daļiņas vairs negribētu kopā turēties.

—   Stūri lejā, stūri lejā, cilvēk!— viņš izsaucās, nespēdams vairs apslāpēt bažas, kad laiva slīdēja uz ūdenskrituma kranti.

—   Jā, jā, tā ir lejā, protams,— Takuzinis, mirklīgi paskatījies atpakaļ, sacīja, pie tam iesmējās savu kluso, jautro smieklu.— Un lejā būsim, nav ne mazāko šaubu! Pagriez, puikiņ, to galu, lai tāsene ir taisni! Pagriez!

Pārējais bija kā neredzama vēja brāziens. Džespers pienācīgi pavēzēja airi, laiva traucās, ņemdama savu ceļu, un dažas sekundes Ķepam šķita, ka viņš svaidās pa mutuļojošu katlu. Viņš juta laivas priekšgalu nosveramies uz leju, redzēja kūsājošo, satracināto ūdeni drausmīgi gāžoties turpat blakus, manīja, ka vieglais darinājums, kurā viņš atrodas, tiek mētāts kā olas čaumala, un pēc tam, sev par pārsteigumu un lielu prieku, atklāja, ka laiva peld pa rāmu ūdeni lejpus krituma, Džespera vienmērīgo vēzienu dzīta.

Takuzinis vēl nosmējās, piecēlās kājās un, sameklējis alvas katliņu un raga karoti, sāka lēnā garā mērīt ūdeni, kas bija iesmēlies nobrauciena laikā.

—   Četrpadsmit karotes, Džesper, četrpadsmit godīgi mērītas karotes. Man zināms, ķa agrāk esi notraucies vienīgi ar desmit, nenoliegsi tak.

—   Cienījamais Ķeps tik stipri liecās pret straumi, ka man bija grūti līdzsvarot laivu,— Džespers nopietni atbildēja.

—   Tas varētu tā būt, tas varētu tā būt. Bez šaubām, tas tā arī bija, ja tu tā saki. Bet man zināms, ka agrāk esi ticis pāri tik ar desmit.

Sparīgi nokremšļojies, Ķeps nu aptaustīja savu bizi, it kā pārliecinādamies, vai tā nav pagaisusi, un pēc tam atskatījās, lai papētītu, kādām briesmām izsprucis cauri. To, ka viņš ticis sveikā, viegli izskaidrot. Gandrīz visur upe krita stateniski desmit, divpadsmit pēdas, taču ap vidu straumes spēks bija tā nodeldējis klinti, ka ūdens gāzās lejup pa šauru gultni četrdesmit, četrdesmit piecu grādu leņķī. Pa šo kļūmo ceļu laiva, nikni mētāta, bija noslīdējusi starp putām, virpuļiem un klinšu gabaliem, un nezinīgam vērotājam varēja likties, ka tik vārīgu priekšmetu noteikti sadragās. Bet tieši tā vieglums bija sekmējis nobraucienu, jo, nesta uz viļņu mugurām un asas acs un muskuļotas rokas vadīta, laiva līdzīgi spalviņai bija no vienas putu kaudzes pārlidojusi uz citu, tikpat kā nemaz nesaslapinot savus gludos sānus. Vajadzēja izvairīties no dažām klintīm, stingri ieturēt īsto virzienu, un pārējo padarīja negantā straume.1

Sakot, ka Ķeps jutās pārsteigts, nebūtu vēl vēstīta ne puse patiesības. Viņu pārņēma bijība, jo dziļās drausmas, ko iedveš klintis un kas pazīstamas lielākajai daļai jūrnieku, lika viņam apbrīnot drosmīgo veikumu. Viņš tomēr nespēja teikt visu, ko juta, sargādamies pārāk labvēlīgi izsacīties par saldūdeni un iekšzemes kuģniecību; un nokremšļojies, kā jau minējām, viņš tūlīt ierunājās savā parastajā, augstprātīgajā toni:

—   Es nenoliedzu, ka jūs zināt fārvateru, cienījamais Velnūden!— Ķeps svēti ticēja, ka tieši tādai jābūt Džespera iesaukai.— Un zināt to šādā vietā beigu beigās ir galvenais. Esmu bijis kopā ar laivu vecākajiem, kas ari nošautos pa šo straujumu, ja tikai zinātu fārvateru.

—   Nepietiek ar to, ka zinām fārvateru, draugs jūrniek,— pavadonis teica.— Vajag veiklības un aukstasinības, lai noturētu tāseni taisni un izsargātos no klintīm. Visā šinī novadā, lūk, Saldūdens ir vienīgais laivinieks, kas var pilnīgi droši nobraukt pa Osvlgo, kauču šad tad dažs izkuļas cauri. Pats spēju to izdarīt tik ar Dieva palīdzību, un ir vajadzīga Džespera acs un roka, lai neiesmeltos ūdens. Četrpadsmit karotes galu galā nav nekas liels, bet labāk jau būtu desmit, jo seržanta meita skatījās.

—   Un tomēr jūs vērojāt kursu un devāt norādījumus. Teicāt, kā braukt, kā stūrēt.

—   Cilvēciska vājība, cienījamais jūrniek. Tas ir no baltādaiņa dabas. Ja, piemēram, Čūska būtu laivā, viņš nerunātu ne vārda, nevienu domu neizsacītu citiem. Indiānis prot turēt muti, bet mēs, baltie, iedomājamies, ka allaž esam gudrāki par saviem biedriem. Es jau

' Lai lasītājam nešķistu, ka mēs fantazējam vien, rakstnieks piemetina: viņam ir zināms, ka pāri šim pašam ūdenskritumam it laimīgi pārvests garš lielgabals, kura šāviņš sver trīsdesmit divas mārciņas.

cenšos pats ārstēt savu indevi, tomēr ir vajadzīgs laiks, lai izrautu vairāk nekā trīsdesmit gadus augušu koku.

—   Es necik augstu nevērtēju šito padarīšanu. Atklāti sakot, jāatzīst, ka tas nav nekas. Tā ir tikai apsmidzināšanās salīdzinājumā ar braucienu cauri Londonas tiltam, kādu ik dienas veic simtiem cilvēku un bieži vien vissmalkākās dāmas valsti. Karaliskā majestāte, kronēta persona, pati traukusi caur arku.

—   Nu, es gan negribētu, ka smalkas dāmas un karaliskās majestātes (lai Dievs viņas svētī!) atrastos tāsenē, kas peld pāri šim kritumam. Ja te novirzāmies par vienu laivas platumu uz vienu vai otru pusi, varam noslīkt. Saldūden, mums vajadzēs seržanta sievasbrāli pārvest vēl pāri Niagarai, lai parādītu, ko spējam robežmalā!

—   Velna milti! Cienījamais Takuzini, jūs tagad jokojat! Nav taču iespējams šinī tāsenē pārbraukt pāri tam varenajam ūdenskritumam!

—   Jūs savā mūžā vēl nekad neesat tik ļoti maldījies, cienījamais Kep. Nekas nav vieglāk, un es savām acīm esmu redzējis daudzas laivas tiekam tam pāri. Un, ja mēs abi dzīvosim, ceru jūs pārliecināt, ka tāds darbs ir veicams. Pats domāju, ka vislielākais kuģis, kāds vien zēģelējis pa okeānu, varētu pāriet, ja tik ietaptu krācēs.

Ķeps neievēroja Džesperu un Takuzini samirkšķināmies un laiciņu klusēja, jo, taisnību sakot, jūrniekam nekad nebija nākusi prātā iespēja notraukt pa Niagaras ūdenskritumu, lai gan ^ķatrs, mazliet padomājis, atskārstu, ka tas nav grūti, nevar tikt vienīgi augšup.

Braucēji beidzot aizsniedza vietu, kur Saldūdens bija atstājis krūmos paslēptu savu laivu, un viņi sadalījās: Džespers un Ķeps ar māsasmeitu turpināja ceļu vienā laivā, bet Takuzinis un Bultasgals ar savu sievu — otrā. Mohikānis jau bija aizgājis lejup gar krastu, piesardzīgi, ar savas tautas izmaņu skatīdamies pēc zīmēm, kas liecinātu par ienaidnieka tuvumu.

Meibelas vaigi pilnīgi atguva sārtumu tikai tad, kad laiva par jaunu iekļuva straumē, Džesperam dažkārt paairējot. Nobraucienu pa ūdenskritumu meitene bija vērojusi ar tādām šaušalām, kas darīja viņu mēmti, bet bailes nebija tik lielas, lai nomāktu apbrīnu, kas jaucās klāt īslaicīgajām drausmām, jo viņu jūsmināja nosvērtība, ko rādija šis jauneklis, vadot laivu. Patiešām — arī mazāk atsaucīgs un grūtāk iespaidojams cilvēks nepaliktu vienaldzīgs, raugoties, cik drosmīgi un aukstasinīgi Džespers veic smalko varoņdarbu. Viņš bija stingri stāvējis taisni, arī traucoties lejā, un tie, kas atradās krastā, redzēja, ka, liekot lietā savu spēku un veiklību, viņš laivu īstajā mirklī atvairīja no klints, ap kuru, šļakatas mezdams, mutuļoja ūdens, drīz atsegdams brūno akmeni, drīz pārklādams to ar caurspīdīgu autu, it kā tiktu darbināts kāds mehānisms. Mēle nespēj vienmēr pateikt, ko acis skata, un Meibela pat šinī baiļu brīdi redzēja pietiekami daudz, lai viņas prātā iespiestos lejup traucošā laiva un mierīgais stūrētājs, tādu ainu viņa nevarēja aizmirst. Sirdī iezagās tās jūtas, kas sievieti tik cieši saista pie vīrieša, ja viņa mana, ka tas ir viņas sargs un aprūpētājs; un pirmo reizi kopš Stenviksa forta atstāšanas viņa sajutās pilnīgi ērti un brīvi vārīgajā tāsenē, kurā mēroja ceļu. Tomēr, tā kā otra laiva peldēja turpat tuvumā un lielākoties redzeslokā bija Takuzinis, kas brauca blakus, viņa runājās galvenokārt ar šo cilvēku; Džespers reti kad uzsāka valodu neuzbildināts, viņš acīgi vadīja savu laivu, un šī pastāvīgā modrība varētu šķist savāda tam, kas pieradis pie viņa ikdienišķās pašpaļāvīgās un bezrūpīgās izturēšanās, ja tāds skatītājs būtu klāt un ielāgotu, kas notiek.

—   Mēs pārāk labi pazīstam sievietes iedabu, lai domātu seržanta atvasi vest pāri ūdenskritumam,— izlūks uzrunāja Ķepu, raudzīdamies Meibelā,— kauču esmu saticis šinīs novados ari tādas, kas vis nedairltos šauties lejup.

—   Meibela ir tramīga, viņa atsitusies mātē,— Ķeps teica,— un labi, ka ņēmāt vērā meitenes vājību, draugs. Jums jātur prātā, ka šis bērns nekad nav bijis jūrā.

—   Jā, jā, varēja redzēt, kas ir bijis! No jūsu bezbailības ikviens secinātu, cik maz jūs satrauc tāds kritumiņš. Es reiz braucu pāri ar zaļknābi, un šis izlēca no laivas, lidzko priekšgals nosvērās uz leju, un jūs varat iedomāties, kā viņš dabūja mirkt!

—   Kur palika tas nožēlojamais puisis?— Ķeps iejautājās, lāgā nezinādams, kā uzņemt otra vārdus, kas bija sacīti visai atturīgi un tik vienkārši, ka cilvēks, kurš būtu attapīgāks par veco jūrnieku, varētu apšaubīt teiktā patiesumu.— Kas ticis pāri šai vietai, tam nav grūti saprast viņu.

—   Viņš bija gan nožēlojams puisis, kā jūs sakāt. Un arī nožēlojams robežnieks, kauču uzradās, lai rādītu savu izmaņu mums, tumsoņām. Kur palika? Nu, aizkūleņoja lejup pa kritumu, kā notiktos ar fortu vai tiesas namu.

—   Ja tie izlēktu no laivas,— Džespers ar smaidu iestarpināja, lai gan acīmredzot bija noskaņots braucienu pār ūdenskritumu aizmirst drīzāk nekā draugs.

—   Zēnam taisnība,— Takuzinis atmēļoja un nosmēja, lūkodamies Meibelai sejā, jo laivas nu bija tik tuvu viena otrai, ka gandrīz saskārās.— Viņam, protams, taisnība. Bet jūs neesat mums pateikusi, kā vērtējat mūsu pašu lēcienu.

—   Tas bija bīstams un drosmīgs,— Meibela atbildēja.— Skatīdamās es vēlējos, kaut jūs nebūtu braukuši, bet tagad, kad esat pāri, apbrīnoju to drosmi un stingrību, ko izpaudāt.

—   Nu, tikai nedomājiet, ka mēs notraucām, gribēdami celties sievietes acīs. Jaunajiem varbūtās patīkas izdarīt ko pārgalvīgu un slavējamu, lai iemantotu otra vēlību, bet es un Saldūdens nepiederam pie tādas sugas. Manai dabai — Čūska laikam būtu labāks piemērs — tikpat kā nav izloku, tā ir taisna, un tā nekāro goda, ja veicams uzdevums. Par Džesperu jāteic, ka, nevienam neredzot, viņš nošautos pa Osvīgo ūdenskritumu mīļāk nekā tad, kad skatās simt pāri acu. Pazīstu šo zēnu labi, jo tiekos ar viņu un biedrojos, un esmu pārliecināts, ka viņš nav lielīgs un uzpūtīgs.

Meibela izlūku apveltīja ar smaidu, un tāpēc laivas palika blakus laiciņu ilgāk, jo šinī dziļajā robežjoslā jauna un skaista sieviete bija tik reti redzama, ka pat šā mednieka nocietējusī un aprepējusi sirds atmaiga no meitenes ziedošā daiļuma.

—   Mēs to darījām ar gudru prātu,— Takuzinis turpināja.— Viss tika darīts ar gudru prātu. Ja mēs nestu tāseni pa valku, tad aizkavētos un zaudētu laiku, un nekas nav tik dārgs kā laiks, ja vajag sargāties no mingiem.

—   Bet tagad mums nav daudz jābaidās! Laivas peld ātri, un pēc divām stundām, kā pats teicāt, būsim sasnieguši fortu.

—   Tam jābūt dikti viltīgam irokēzam, kas izrautu jums kauču vienu galvas matiņu, skaistullt, jo visi mēs te esam atbildīgi seržanta un, man domāt, visvairāk jūsu priekšā, lai jums nenotiktu nekas Jauns… Ā. Saldūden! Kas ir tur upē, tanī likumā zem krūmiem lejpusē . . . gribu sacīt, kas stāv uz klints?

—   Es redzu Lielo Čūsku, mohikānis dod mums zīmes, kas man nav saprotamas, Takuzini.

—   Čūska gan, tik tiešām, kā es esmu baltais, un viņš vēlas, lai pieairējam tuvāk pie tā krasta. Briest kas kļūmīgs, savādāk tāds nosvērts un pārticīgs vīrs nebūtu vis uzņēmies šis pūles. Lai neviens nezaudē dūšu! Mēs esam cilvēki, un mums jāpretojas vellišķībai tā, kā sader ar mūsu arodu un ādas krāsu. Ak! Es jau zināju, ka plātīšanās nekad nav uz labu. Un taisni tagad, kur padižojos ar mūsu drošibu, uzrodas briesmas, apgāžot manus vārdus.

4. nodaļa

. . . Māksla, līdzināties Dabai alkstot, lokā zaļā īvēm mežā lika stāties Un vairs rozes nelaist vaļa.

Spensers

Lejpus krituma Osvīgo ir žiglāka un tece nevienmērīgāka. Vietām upe plūst rāmi un ūdens ir dziļš, bet citur sastopami daudzi sēkļi un krāces; un tanis senajās dienās, kad viss vēl atradās savā dabiskajā stāvoklī, daži ceļa posmi tomēr bija diezgan bīstami. Laivas nemaz nenācās grūti vadīt, ja neņemam vērā tās vietas, kur klintis un ašā straume lika uzmanīties; tur patiešām vajadzēja ne vien modrības, bet ari lielas atjautas un aukstasinības, un stipru roku, lai izvairītos no briesmām. Mohikānis to visu zināja, tāpēc bija gudri izvēlējies kādu lēnāku vietu, kur laivas apstādināt, lai savu sakāmo pasacītu, kad nav apdraudēti tie, ar kuriem viņš gribēja runāt.

Tikko izlūks pazina sava sarkanādainā drauga veidolu, tā, spēcīgi irot, sagrieza pīķi malup, mudinādams Džesperu sekot. Pēc brītiņa abas laivas klusi slīdēja lejup pa straumi gar krastu, tā ka braucēji varēja aizsniegt krūmus, ķas pārkarājās pār ūdeni; visi ievēroja pilnīgu klusumu — daži aiz satraukuma, citi aiz ierastas piesardzības. Kad ceļinieki tuvojās indiānim, viņš deva zīmi apstāties; un pēc tam starp viņu un Takuzini notika īsa, bet nopietna saruna delavaru mēlē.

—   Virsaitis naidniekus nesaskata kritalās,— baltais cilvēks teica savam sarkanādainajam draugam.— Kāpēc viņš liek mums apstāties?

—   Mežā mingi.

—   Tā jau esam domājuši kopš divi dienām. Kā virsaitis zina?

Mohikānis atturīgi parādīja no akmens darinātu pīpes galviņu.

—   Gulēja pie svaigām pēdām, kas veda uz garnizonu.

Tanī robežjoslā tā mēdza saukt militāru nocietinājumu, vienalga, vai tas bija aizņemts vai tukšs.

—   Sī galviņa varbūtās piederējusi kādam zaldātam. Daudzi lieto sarkanādaiņu pīpes.

—   Raug!— indiānis teica, no jauna turot atradumu paceltu, lai draugs aplūko.

Pīpes galviņa bija taisīta no ziepjakmens, izkalta ar lielu rūpību un apbrīnojamu prasmi. Vidū bija iegravēts latīņu krustiņš — tik akurāti, ka neradās nekādu šaubu par tā nozīmi.

—   Tas patiešām sola vellišķības un ļaunestības,— teica izlūks, kas, tāpat kā angļu kolonisti, juta riebumu pret šo svēto emblēmu, kura tolaik izplatījās pa visu protestantisko provinci un, jaunus aizspriedumus radot un cilvēkus jaucot ar lietām, atstāja tik dziļas pēdas ļaužu apziņā, ka tās manāmas vēl mūsu dienās. — Tikai indiānim, ko samaitājuši Kanādas lapsīgie priesteri, nāktu prātā grebt uz savas pipes ko tādu! Esmu pārliecināts, ka tas nekrietnieks pielūdz šo attēlu ikreiz, kad vēlas apkrāpt nevainīgos un darīt savus baigos, ļaunos darbus. Turklāt šķiet nozaudēta nesen. Cingačguk?

—   Kad uzgāju, tabaka gruzdēja.

—   Tu esi žigls, virsaiti . . . Kur ir pēdas?

Mohikānis norādīja uz vietu nepilnus simt soļus attālu.

Stāvoklis nu likās ļoti nopietns, un abi galvenie pavadoņi krietnu brīdi savrup apspriedās un pētīja iemītās pēdas. No šīs apskates, kas ilga minūtes piecpadsmit, baltais cilvēks atgriezās viens, jo viņa sarkanais draugs bija ieniris mežā.

Parasti Takuziņa seja bija skaidra, atklāta un labsirdīga un tanī viedās pārliecība par saviem spēkiem, tā allaž iedvesa lielu paļāvību tiem, ko viņš bija ņēmis savā aizsardzībā, bet tagad viņa godīgos vaibstus apēnoja bažas, un to ievēroja viss pulciņš.

—   Nu, kas jauns, cienījamais Takuzini?— Ķeps, piemērodamies mūžameža briesmām, klusi ieprasījās, apvaldījis savu zemo, skaļo un pašpārliecināto balsi. — Vai ienaidnieks bloķē reidu?

—   Ko jūs teicāt?

—   Vai kāds no šiem izkrāsotajiem kumēdiņu taisītājiem ir noenkurojies pie ostas, uz kuru mēs zēģelējam, un negrib mūs laist iekšā?

—   Viss var būt tā, kā jūs sakāt, draugs Kep, bet es no jūsu vārdiem netieku gudrāks. Un, jo skaidrāk cilvēks runā kļūmos brīžos, jo vieglāk viņu saprast. Neko nejēdzu no ostām un enkuriem, bet simt soļus tālāk ir biedlgas minga pēdas un tik svaigas kā briežgaļa bez sāls. Ja tur gājis viens no šiem nešpetnajiem velniem, tad bijis vesels ducis. Un — tas ir vēl ļaunāk — viņi devušies lejup uz garnizona pusi. Ap fortu ir klajums, un, ja mēs mēģināsim tikt tam pāri, viņu urbīgās acis mūs pamanīs un viņi noteikti bliezīs mums virsū.

—   Vai forts nevar raidīt viena borta lielgabala zalvi un ieviest kārtību savu klīžu priekšā?

—   Nē, šeit forti nav tādi kā apmetnēs, un pie šās upes mutes ir vienīgi divi trīs vieglie lielgabali, turklāt šaut tādas zalves uz duci mingu klejoņu, kas saguluši aiz kritalām mežā, būtu tikai pulvera tērēšana. Mums atliek viena izeja, un tā ir teicama. Mēs esam īstajā vietā, abas laivas slēpj krūmi un augstais krasts, mūs saviedētu tikai kāds glūniķis, kas gadītos tieši pretī otrā malā. Tātad varam te uzturēties, pašreiz briesmas nedraud. Bet kā dabūt šos asinskāros vellus atkal augšā? He! Es zinu, ko darīt. . . zinu … Ja tas nenāks par labu, necelsies arī nekāds ļaunums. Džesper, vai redzi kastaņu ar kuplo galu, tā aug pie upes pēdējā likuma? Es domāju, šinī malā.

—   Pie nogāzušās priedes?

—   Jā. Paņem kramu un posa dozi, aizlien pa krastu un iekur uguni tanī vietā, varbūtās dūmi mingus pievilinās un viņi paliks aiz mums. Mēs, pārējie, tikmēr pabrauksim piesardzīgi gabaliņu un lejpus kastaņas atkal nobēdzināsimies. Krūmu papilnam, un šinī apvidū aizsegs viegli atrodams, kā liecina daudzi dabiskie slēpņi.

—   Norunāts, Takuzini!— Džespers teica, izlēkdams malā.— Pēc desmit minūtēm uguns degs.

—   Un šoreiz, zēn, samet virsū pulka slapja kurināmā,— otrs pusčukstus piekodināja un nosmēja savus īpatnējos smieklus.— Ja vajag dūmu, ūdens palīdz tos biezināt.

Jauneklis, kas pārāk labi saprata uzdevumu, lai nevajadzīgi kavētos, devās norādītajā virzienā un drīz bija projām. Meibela bikli ierunājās par risku, bet viņas iebildumu neviens neņēma vērā, un ceļotāji tūlīt gatavojās mainīt vietu, jo tagadējā bija redzama no turienes, kurp Džespers trauca sakūpināt dūmus. Viņiem nebija jāsteidzas, viss tika darīts lēni un rūpīgi. Laivas attālinājās no krūmiem un slīdēja lejup pa straumi, līdz koks, pie kura Džesperam bija jāsakur uguns, gandrīz pazuda skatienam, tad tās apstājās, un ikkatrs vērsa acis uz drosminieka pusi.

—   Kūp!— Takuzinis izsaucās, kad vēja pūsma nošķieba baltu dūmu stabiņu un tie virs upes vērpās augšup.— Labs krams, gabaliņš tērauda, pulka sausu lapu, un aši iedegas uguns! Es ceru, Saldūdens būs tik apķērīgs, ka neaizmirsīs slapjo kurināmo, viņš tagad visiem mums var izdarīt lielu pakalpojumu.

—   Pārāk daudz dūmu — pārāķ daudz viltības,— tuskarora kodolīgi sacīja.

—   Svēta patiesība, Bultasgal, ja tik mingi nezinātu, ka tuvumā zaldāti. Un tie, apmetušies atpūtā, mēdz domāt vairāk par savām pusdienām nekā par briesmām un piesardzību. Nē, nē, lai puikiņš krauj vien kritalas un taisa brangus dūmus, tas viss tiks piedēvēts kādam trulam Iru vai skotu aplamniekam, kurš par kartupeļiem vai auzu putru bēdā stiprāk nekā par indiāņu šautenēm un indiāņu stiķiem un niķiem.

—   Un tomēr pēc visa, ko esām dzirdējuši pilsētās, jāsecina, ka zaldāti šinī robežjoslā ir pieraduši pie ienaidnieku trikiem un kļuvuši gandrīz tikpat izmanīgi kā sarkanie cilvēki,— Meibela teica.

—   Nav vis, nav vis! Zaldāti maz mācās no pieredzes, un te mežā viņi, vads vai bataljons, griež labo un kreiso plecu uz priekšu un līdzinās, un sper rakstā soļus, kā darījuši savos parkos dzimtenē, par kuru visi viņi tik miļprāt runā. Indiāņi ir apdāvināti ar to, ko es saucu par mežu viltību, un vienam sarkanādainim tās vairāk nekā veselam pulkam no aizjūras. Bet dūmu ir diezgan, tas nav noliedzams, un mums vajadzētu meklēt citu aizsegu. Zēns uzgāzis uz sava ugunskura upi, mingi vēl saprātos, ka ārā viss bataljons.

Tā runādams, Takuzinis ļāva laivai peldēt projām no krūma, pie kura tā bija turēta, un pēc brītiņa Osvīgo līkums noslēpa dūmus un kastaņu. Par laimi, gabaliņu tālāk parādījās mazs iejoms; abas laivas tika ieairētas tanī, un ceļinieki nu atradās tādā vietā, kas pilnīgi atbilda viņu nolūkam, labāku viņi neatrastu. Te krūmi auga biezi un pārkārās pār ūdeni, tā ka izveidojās īsts lapu baldahīns. Pie līcīša bija maza, smilšaina sēre, kurā izkāpa vai viss pulciņš, lai justos ērtāk un viņus varētu saskatīt tikai no otras malas, ja vērotājs būtu tieši pretī. Taču diezin vai kāds viņus ieraudzītu no tās puses, jo krūmi tur bija pat biezāki nekā citviet un piekraste tik slapja un purvaina, ka stigtu kājas.

— Drošs aizsegs,— pavadonis teica, cieši nopētījis savu slēptuvi,— bet tā kā vajadzētu to darīt vēl drošāku . . . Cienījamais Kep, izturieties klusu un apspiediet to iedabu, kuru varbūtās esat ieņēmies jūrā, neko vairāk no jums nelūdzu, mēs ar tuskaroru tikmēr sagatavosimies ļaunam brīdim.

Pēc tam Takuzinis iegāja ne visai dziļi biezājā, indiānis viņam sekoja, un tur abi, sargādamies celt troksni, sagrieza alkšņu un citu krūmu prāvākos stumbriņus. So kociņu galus viņi sasprauda dūņās aiz laivām, kur ūdens mazs; un desmit minūtēs tika radīts itin krietns aizklājs starp ceļiniekiem un pašu bīstamāko vietu. Abi vīri parādīja lielu izmaņu un apķērību šinī vienkāršajā nodarbē, ko jūtami atviegloja iejoms, krasta dabiskais veids, ūdens seklums un mudžeķlīgie krūmi, kas mirka upē. Pavadonis bija ar gudru ziņu lūkojis līkus stumbriņus, un šeit tādus varēja lēti atrast; un, tā kā tie bija nogriezti mazliet zem līkuma un tas nu skārās pie ūdens, tad neizskatījās vis, ka mākslīgais biezoknltis aug upē, citādi tas modinātu aizdomas; tagad cilvēks, kas dotos tam garām, spriestu, ka krūmi līmeniski sniedzas no krasta augšup pret gaismu. Vārdu sakot, paglābtuve bija asprātīgi izdomāta un prasmīgi ierīkota, tikai sevišķi neuzticīga acs, meklējot noslēpušos, uz mirkli pievērstos šai vietai.

— Sis ir vislabākais aizsegs, kādu jebkad esmu izmantojis,— Takuzinis, to apvērojis no āra un iespraucies iekšā, pavēstīja un nosmēja savus klusos smieklus. — Jaunstādlto koku lapas pilnīgi saskaras ar krūmiem virs mūsu galvām, un pat gleznotājs, kas pirms kāda laika bija garnizonā, nepasacītu, kas teit Dieva dēstīts un ko esam sprauduši mēs . . . Cst! Tur nāk Džespers, viņš, kā jau prātīgs puika, slāj pa ūdeni, lai tas dzēš pēdas. Tūlītās mēs pārliecināsimies, vai mūsu aizsegs kam der vai ne.

Jā, Džespers bija veicis pie kastaņas savu uzdevumu un griezies atpakaļ; neatradis laivas, viņš uzreiz secināja, ka biedri aizbraukuši aiz nakamā upes lokuma, lai vairs nebūtu no ugunskura saskatāmi. Piesardzīgais jauneklis apjēdza, ka jābrien, citādi iezīmēsies sakars starp pēdām, ko ceļinieki atstājuši krastā, un to vietu lejpusē, kur, kā viņš domāja, tie patvērušies. Ja Kanādas indiāņi atgrieztos pa savu sliedi un krasta nogāzē uzietu Čūskas un Takuziņa pēdas, tad sekošana aprautos pie ūdens, jo tanī nepaliek nekādi nospiedumi, nekādi ieminumi. Džespers, līdz ceļiem brizdams, bija sasniedzis ragu un tagad, kā citi redzēja, lēnām devās pa teci gar malu lejup, cītīgi meklēdams noslēptās laivas.

Piebāzuši acis pie lapām, tie, kas bija aiz krūmāja, varēja izvēlēties daudzus vaļumiņus, pa kuriem raudzīties, bet patālāks vērotājs šo priekšrocību jau būtu zaudējis; un, ja ari viņam gadltos uzskatīt kādu spraudziņu, tad dibenējais krasts un iejoma ēnas neļautu saredzēt pietiekami lielus veidolus un aprises, lai atklātos nobēgušie. Tiem, kas Džesperu uzmanīja no aizsega — viņi visi bija laivās —, tapa skaidrs, ka viņam ne prātā nenāk, kur ir Takuzinis. Apgājis krasta izloku un ticis līdz vietai, no kuras vairs nebija radzama augšpusē sakurtā uguns, jauneklis apstājās un sāka nesteidzīgi un sevišķi rūpīgi pētīt upmalu. Reizēm viņš pabrida astoņus, desmit soļus un atkal apstājās, lai turpinātu meklēšanu. Tā kā ūdens te bija ķrietni seklāks nekā citur, Džespers pavirzījās sānis, lai būtu ērtāka iešana, un tad viņš piekļuva tik tuvu pie mākslīgās audzes, ka varētu to aizsniegt ar roku. Kad viņš, tomēr neko neatradis, jau devās garām, Takuzinis pašķira krūmus un ar klusu saucienu aicināja viņu slēptuvē.

—   Ir tīri labi,— pavadonis teica un nosmējās,— lai gan bālģīmja acis un sarkanādaiņa acis ir tik dažādas kā cilvēku tālskati. Esmu gatavs derēt še, lūk, ar seržanta meitu likt vampuma jostu, ko viņai nēsāt, pret ragu pulveri, ka viņas tēva pulks aizsoļotu mūsu slēpnim garām un nemaz neatklātu pakaļdarinājumu! Bet, ja mingi patiešām nokāptu upē un līdzīgi Džesperam stilbotu šurp, es trīcētu par mūsu spraudekļiem. Tomēr tie apmānīs pat mingu acis, ja viņi glūnēs no pretējā krasta, un savs labums būs.

—  Cienījamais Takuzini, —Ķeps ierunājās.—Vai jūs nedomājat, ka galu galā visgudrākais būtu atiet no malas un pilnās zēģelēs doties lejup pa straumi, ja esam pārliecinājušies, ka tie nelieši ir pietiekami tālu ķīļa līnijā aiz mums? Jūrnieki vajāšanu ķīļa līnijā sauc par ilgu vajāšanu.

—   Tā kā mohikānis nav pārradies un kopā ar mums ir seržanta daiļā atvase, es neizkustēšos no šejienes, kauču man piesolītu visu pulveri, kas glabājas tur lejā noliktavā! Citādi mūs gaida drošs gūsts vai droša nāve. Ja vārīgs briedēns, kam līdzīga šī meitene mūsu gādībā, jaudātu kājot caur mežu kā spēcīgs staltradzis, mēs nudien varētu pamest laivas un pirms rītausmas aplinkus aizsniegt garnizonu.

—   Tad izdarīsim tā,— sacīja Meibela, pēkšņā sparības uzplūdā pietrūkdamās stāvus.— Es esmu jauna, mundra, pieradusi staigāt un viegli noietu savu mīļo tēvoci. Lai neviens mani neuzskata par traucēkli. Nevaru ciest, ka visiem jums dzīvība apdraudēta manis dēļ.

—   Nē, nē, skaistulīt, lai nu kā, par traucēkli mēs jūs neuzlūkojam un par gurdeli arī ne, un mēs labprāt dotos divreiz lielākās briesmās, pakalpojot jums un krietnajam seržantam. Vai tu domā citādi, Saldūden?

—   Divreiz lielākās, lai pakalpotu viņai,— Džesper:: nosacīja, uzsvērdams pēdējo vārdu.— Nekas mani nepamudinās atstāt Meibelu Danemu, kamēr viņa nav drošībā tēva rokās.

—   Skaidri pateikts, zēn! Godīgi un bezbailīgi arī. Un es tev piebiedrojos ar miesu un dvēseli . . . Nē, nē, jūs nebūsiet pirmā sieviete, ko esmu izvedis cauri mūžamežam, un viņas visas laimīgi nokļuvušas galā, ja atskaita vienu. Protams, tā diena bija skumja. Bet lai tāda man nekad vairs nav jāpiedzīvo!

Meibela pēc kārtas pavērās abos aizstāvjos, un viņas skaistās acis pieriesās asarām. Sirsnīgi pasniegusi Džesperam vienu roku un Takuzinim otru, viņa atbildēja, kaut ari balss iesākumā žņaudzās ciet:

—   Nav man tiesību pakļaut jūs briesmām. Mans mīļais tēvs jums pateiksies … es jums pateicos. . . Dievs jūs atalgos . . . bet neuzņemsimies lieku risku. Es esmu liela gājēja un bieži nosoļojusi jūdzes kaut kāda skuķes untuma dēļ. Kālab gan tagad man nepapūlēties savas dzīvības, nē, jūsu dārgās dzīvības pēc?

—   Viņa ir īsta dūjiņa, Džesper, un tik burvīga, ka brīnums!— Takuzinis teica. Ne viens, ne otrs nelaida vaļā meitenes roku, līdz viņa pati aiz iedzimtas kautrības uzskatīja par vajadzīgu atbrīvot abas.— Teit mežos mēs kļūstam parupji un dažkārt pat cietsirdīgi, Meibel. Bet, ieraudzīdami tādu jaunavu kā jūs, atgūstam savas senās jušanas un topam labāki uz visu mūžu. Džespers še, lūķ, droši vien piekritīs, jo tāpatās kā mežā viņš savukārt pie Ontārio neredz daudz tādu kā jūs, kas maidzinātu viņa sirdi un atgādinātu mīlestību uz cilvēku. Nu, runā, Džesper, saki — vai tā nav?

—   Es šaubos, vai vispār kaut kur var atrast daudz tādu sieviešu kā Meibela Danema,— jauneklis galanti atbildēja, un viņa seja, kurā atspoguļojās godīgs tiešums, kvēloja, runādama skaidrāk par mēli.— Viņas līdzinieces grūti nāktos sameklēt ne vien mežos un pie ezeriem, bet arī apmetnēs un pilsētās.

—   Labāk tomēr atstāt laivas,— Meibela strauji sacīja.— Es jūtu, ka te nav vairs droši.

—   To vis nedrīkstam darīt, to vis nedrīkstam darīt! Vajadzētu noiet vairāk nekā divdesmit jūdzes, pie tam tumsā spraukties cauri krūmiem, kāpelēt pa saknēm, izbrist muklājus. Tāds bars atstātu platu šļoku, un galu galā mums būtu jāizcīna ceļš uz garnizonu. Gaidīsim mohikāni.

Tā kā šādu lēmumu pieņēma cilvēks, uz kura padomu visi šinī grūtajā brīdi paļāvās, tad vairāk par šo tematu netika runāts. Nu pulciņš sadalījās. Bultasgals un Jūnija Rasa sēdēja savrup zem krūmiem un klusi mija vārdus, tikai virs runāja stingri, bet dzīvesbiedre atbildēja ar apvaldītu maigumu, kas raksturo mežoņa sievas zemlgo stāvokli. Ķeps un Takuzinis aizņēma vienu laivu un tērzēja par saviem dažādajiem piedzīvojumiem uz jūras un sauszemes, bet Džespers ar

Meibelu sēdēja otrā; viņi visi vienā vienīgā stundā sadraudzējās vairāk, nekā tas būtu noticis citos apstākļos vesela gada laikā. Par spīti ienaidnieka tuvumam, laiks tecēja ātri, un sevišķi izbrīnījās jaunie ļaudis, kad Ķeps pateica, cik ilgi visi viņi tā valodojuši.

—   Ja varētu uzpīpēt, cienījamais Takuzini,— vecais jūrnieks piezīmēja,— šī koja būtu tīri ērta, jo jums par godu jāsaka — laivas iebrauktas un noenķurotas lieliski aizsargātā līcī, kur netiktu klāt musons. Tikai slikti, ka nedrīkst uzvilkt dūmu.

—   Tabakas smaka mūs nodotu. Un kāda jēga nobēgties no minga acīm, ja mēs viņa degunam laižam ziņu, kur meklējama mūsu paslēptuve? Nē, nē, apvaldiet savu kāri, apvaldiet savu kāri un mācieties vienu tikumu no sarkanādaiņa, kas iztiktu veselu nedēļu pat bez ēšanas, lai iegūtu vienu vienīgu skalpu . . . Vai tu neko nedzirdēji, Džesper?

—   Čūska nāk.

—   Tad paskatīsimies, vai mohikānim ir labākas acis nekā jaunam kuģiniekam.

Mohikānis parādījās tanī pašā pusē, no kuras bija nācis Džespers, lai piepulcētos draugiem. Taču, ticis aiz lokuma, kas Čūsku paslēpa no ikviena, kurš atrastos augšpusē, indiānis negāja vis tūlīt uz priekšu, bet pievirzījās cieši pie krasta un ar vislielāko piesardzību uzkāpa uz klints, no kuras varēja atskatīties, bet pats, stāvēdams aiz krūmiem, palikt neredzams vērotājam augšā.

—   Čūska redz nekrietniekus!— Takuzinis čukstēja. — Tik tiešām, kā esmu baltais un kristīgais, viņi ir kampuši ēsmu — no slēpņa uzbrukuši dūmiem!

Gardi, bet klusi nosmējies, Takuzinis ar elkoni piebikstīja Ķepam, un visi mēmā klusumā vēroja, ko darīs Cingačguks. Veselas desmit minūtes mohikānis stāvēja nekustīgs kā klints, uz kuras bija uzkāpis; pēc tam kļuva skaidrs, ka indiānis ieraudzījis ko sevišķu, jo strauji atrāvās atpakaļ, cieši un, bažīgi nopētīja pakrasti un ātri devās lejup, dzēsdams savas pēdas seklajā ūdenī. Cingačguks acīm redzami steidzās un bija noraizējies; reizēm viņš atskatījās un tad vērīgi aplūkoja ik vietu krastā, kur, kā viņš domāja, varētu būt paslēpta laiva.

—   Pasauc viņu,— Džespers čukstēja, degdams nepacietībā. — Pasauc viņu, citādi būs par vēlu! Lūk, viņš jau iet mums garām!

—   Nebūs vis, nebūs vis, zēn, nevajag steigties,— biedrs atbildēja. — Dievs, palīdzi mums un māci mums gudrību! Es nudien ceru, ka pat Cingačguks, kas var pajauties uz savām acīm kā suns uz savu degunu, nepamanīs mūs un neatradīs paslēptuvi, ko esam ierīkojuši!

—   Sī jūsma bija priekšlaicīga, jo tūlīt pec šiem vārdiem indiānis, kas jau atradās vairākas pēdas lejpus mākslīgā aizsega, pēkšņi apstājās, ieurbās ar acīm iespraustajos krūmos, žigli paspēra dažus soļus atpakaļ un pieliecies, rūpīgi pašķīris zarus, iegāja pie pārējiem.

—  Sasodītie mingi!—Takuzinis noteica, līdzķo draugs bija pienācis tik tuvu, ka nevajadzēja ar viņu runāt skaļi.

—   Irokēzi,— indiānis pamācīgi sacīja.

—   Vienalga, vienalga! Irokēzs, velis, mings, mengve, negantnieks — tas ir viens un tas pats. Es visus neliešus saucu par mingiem. Nāc šurp, virsaiti, un parunāsim prātīgi.

Abi atgāja sāņis un nopietni apspriedās delavaru dialektā. Kad viņi tā nomaļus bija izsacījuši viens otram savu sakāmo, pavadonis atkal piebiedrojās citiem un pastāstīja, ko uzzinājis.

Mohikānis esot sekojis naidniekiem pa pēdām kādu gabalu uz forta pusi, bet tie ieraudzījuši Džespera ugunskura dūmus un tūlīt griezušies atpakaļ. Stāvoklis kļuvis bīstams, un, lai irokēzi viņu nepamanītu, virsaitim vajadzējis meklēt aizsegu, kur paslēpties, kamēr tie paiet garām. Varbūt viņam par laimi, mežoņu prātus tik ļoti saistījis nulējais atklājums, ka tie neesot piegriezuši parasto vērību meža zīmēm. Lai nu kā, visi, skaitā piecpadsmit, ātri pagājuši viņam garām, viegli likdami kājas cits cita pēdās, un viņš atkal varējis tiem sekot. Nonākuši vietā, kur Takuziņa un Cingačguka pēdas pievienojas galvenajai sliedei, irokēzi devušies uz upi un sasnieguši to tieši tanī brīdī, kad Džespers nozudis aiz upes līkuma lejpusē. Tā kā dūmi nu bijuši skaidri redzami, indiāņi iemetušies mežā un zagušies klāt ugunskuram. Cingačguks izmantojis gadījumu, lai nokāptu pie ūdens un arī aizbristu līdz upes līkumam, un viņš domājot, ka nav pamanīts. Tur, kā jau vēstījām, viņš uzkavējies, līdz ieraudzījis savus naidniekus pie uguns, kur tie palikuši tomēr tikai īsu laiciņu.

Par to, kas irokēziem prātā, mohikānis varot spriest vienīgi pēc naidnieku rīcības. Viņš domājot, tie atklājuši viltību un apķērušies, ka uguns sakurta, lai tos maldinātu, jo, steidzīgi papētījuši apkārtni, tie sadalījušies — daži iegājuši mežā, bet kādi seši vai astoņi sekojuši pa Džespera pēdām gar krastu un nākuši lejup uz vietu, kur nesen bijušas piestātas laivas. Varot tikai minēt, kurp dosies šie irokēzi, to sasnieguši; Cingačguks jutis, ka nu viņam katrā ziņā jāuzmeklē draugi, ilgāk vairs nedrīkst vilcināties. Viņš tomēr pēc naidnieku žestiem secinājis, ka šie varētu nākt lejup pa teces malu, bet īsti pārliecināts neesot.

Tiklīdz Takuzinis biedriem to visu bija * pastāstījis, abi pārējie baltie vīrieši, kā jau kuģinieki, uzdomāja ūdensceļu, jo glābiņu, protams, meklēja saskaņā ar saviem ieradumiem.

—   Brauksim tūlīt projām,— Džespers dedzīgi, sacīja. — Straume ir stipra, un, dūšīgi airējot, mēs drīi vien tiksim drošā attālumā no šiem neģēļiem!

—   Un šī nabaga puķe, kas izplaukusi rājumā,— vai tai būtu jānovīst mežā?— Takuzinis iebilda. Sādu dzejisku izteiksmi pavadonis bija neapzināti ieņēmies, ilgi saejoties ar delavariem.

—   Mums visiem jāmirst papriekš,— jauneklis sacīja, un košs sārtums sakāpa viņam deniņos.— Meibela un Bultasgala sieva lai noguļas laivās, bet mēs, kājās stāvēdami, izpildīsim savu pienākumu, kā vīriem piederas.

—   Tu esi mudīgs uz airēšanu, Saldūden, nav vārdam vietas, bet sasodītais mings ir mudīgāks uz ļaunestibu. Laivas ir ātras, bet šautenes lode ātrāka.

—   Vīriem jāuzņemas šis risks, ja tēvs viņiem uzticējis un licis sargāt savu meitu . . .

—   Bet viņiem nevajag atmest piesardzību.

—   Piesardzību! Daudz rūpēdamies par piesardzību, cilvēks var aizmirst drosmi.

Pulciņš stāvēja šaurajā pludmalē, Takuzinis bija atspiedies uz šautenes, abām plaukstām plecu augstumā aptvēris stobru, bet laidi atbalstījis smilšainajā sērē. Kad Džespers izmeta šo dzēlīgo un nepelnīto apvainojumu, Takuziņa seja tumšāka nekļuva, taču jauneklis ievēroja, ka viņa pirksti sažņaudzas ap stobru cieši jo cieši. Citādi nekas neizpauda Takuziņa jūtas.

—   Tu esi jauns un straujš,— viņš atbildēja ar cieņu, kas lika klausītājam skaidri izjust runātāja morālo pārākumu.— Bet mana dzīve ir pagājusi šādās briesmās, un es ar savu pieredzi un iedabu nepakļaušos karstgalvīgam zēnam. Par drosmi, Džesper, jāteic, ka neņemšu mutē piktu un nenozīmīgu vārdu, lai atbildētu uz piktu un nenozīmīgu vārdu, jo redzu, ka esi patiess savā kuģinieka garā un tava runa saskan ar tavām zināšanām. Klausi tomēr padomam, ko tev dod cilvēks, kas stājies pretī mingiem, kad tu vēl biji bērns, un zini, ka viņu viltību var drīzāk pārspēt ar piesardzību nekā ar ģeķību.

—   Piedošanu, Takuzini!— Džespers nožēlnieka balsi sacīja, dedzīgi spiezdams biedra roku, ko tas ari ļāva satvert.— Zemlgi un sirsnīgi lūdzu piedošanu. Bija muļķīgi un nekrietni aizķert viru, kura sirds, labu gribēdama, ir stingra kā ķlints Ontārio krastā.

Nu Takuziņa vaigs satvlka, un svinīgo cienīgumu, kas viņa sejā bija uzradies tīri dabiski, pagaisināja tā dziļā vienkāršība, kura piemita visām viņa jūtām. Viņš atbildēja uz sava jaunā drauga rokas spiedienu tik sirsnīgi, it kā viņiem nebūtu radušās nekādas domstarpības, un pabargais skatiens atmaiga neviltotā laipnībā.

—   Būs jau labi, Džesper, būs jau labi,— Takuzinis teica un pasmējās.— Es neņemu ļaunā, un to nedarīs ari neviens cits manā vietā. Man ir baltā cilvēka iedaba, un tas nozīmē, ka neturu sliktu prātu. Būtu gan bailīgi pasacīt kauču pustik daudz, lūk, Cingačgukam, lai arī viņš ir delavars. Krāsa tomēr dara savu . . .

Kaut kas piedūrās pie Takuziņa pleca, un viņš apklusa. Meibela stāvēja laivā, viņas vieglais, bet apaļīgais augums bija saliecies uz priekšu, skaistā poza pauda dziļu nopietnību, pirksts bija pielikts pie lūpām, galva novērsta, možās acis cieši lūkojās kādā vaļumiņā krūmos, un viena roka bija izstiepta ar makšķeres kātu, kura gals nule pieskārās Takuzinim. Viņš pielieca galvu pie vērošanas spraudziņas, kuras tuvumā bija ar nolūku turējies, un pēc tam pačukstēja Džesperam:

—  Sasodītie mingi! . . . Vīri, ieročus gatavībā, bet paši — klusi kā krituši koki!

Džespers ātri, bet nedzirdami piegāja pie laivas un ar maigu stingrību pamudināja Meibelu ieņemt tādu stāvokli, lai tiktu apslēpts viss viņas augums; taču meitene droši vien nebūtu pierunājama noliekt galvu tik zemu, ka viņa vairs nevarētu vērties ienaidniekos. Pēc tam, pacēlis kramenīcu un uzvilcis gaili, jauneklis nostājās pie viņas par sargu, lai vajadzības gadījumā Šautu. Sagatavojuši ieročus, Bultasgals un Cingačguks pielīda pie aizsega un palika glūnam kā čūskas, bet indiāņa sieva iespieda galvu starp ceļiem, apklāja ar savu katūna brunči un sēdēja vienaldzīga un it kā sastingusi. Ķeps atsprādzēja no jostas abas pistoles, bet, kā šķita, nemaz neapjēdza, ko īsti darīt. Takuzinis nekustējās. Viņš jau bija ieņēmis pozīciju, no kuras varēja caur lapotni trāpīgi šaut un vērot naidnieku pārvietošanos, un viņš bija pārāk nosvērts, lai apmulstu tik kritiskā brīdī.

Tas patiešām bija satraukuma pilns mirklis. Kad Meibela aizskāra sava pavadoņa roku, upes likumā — ja daudz, simt soļu no slēptuves — parādījās trīs irokēzi un apstājās, lai papētītu lejpusi. Visi bija kaili līdz jostasvietai un bruņojušies karagājienam pret saviem ienaidniekiem, un attiecīgi krāsojušies. Viņi acīmredzot lēma, kurp doties, lai atrastu bēgļus. Viens rādīja uz leju, otrs uz augšu, bet trešais uz pretējo krastu.

5. nodaļa

Nāve šur, nāve tur, Nāves neizbēgt nekur.

Sellijs

Jā, brīdis bija baigs. Bēgļiem vajātāju nodomus varēja atklāt tikai viņu žesti un tās zīmes, ko viņi neviļus izrādīja vilšanās niknumā. Kļuva skaidrs, ka viens bariņš, mīdams pats savās pēdās, jau griezies atpakaļ pa krastu; un uguns bija kurta veltīgi, no šās viltības vairs nevarēja gaidīt it nekādu labumu. Bet tam pašreiz bija maza nozīme, jo mūsu pulciņu draudēja tūlit uziet tie, kas bija virzījušies gar ūdensmalu. Takuzinis aptvēra, ka nekavējoties jāpieņem lēmums un jārīkojas saskaņoti. Tādēļ, nesaceļot troksni, viņš pieaicinaja abus indiāņus un Džesperu un čukstus darīja zināmas savas domas.

—   Mums jābūt gataviem, mums jābūt gataviem,— viņš teica.— To vellu, kas plēš skalpus, ir tikai trīs, bet mēs esam pieci, un četri no mums uzskatāmi par dūšīgiem karavīriem šādam kautiņam. Saldūden, tu ņem uz grauda to dēlieti, kas izkrāsojies par nāvi. Cingačguk, tev es dodu virsaiti. Un Bultasgalam jāpatur acīs jaunais. Mēs nedrīkstam kļūdīties, jo divas lodes vienā ķermenī būtu grēcīga izšķērdība, ja briesmas draud tādam cilvēkam kā seržanta meita. Pats palikšu rezervē pret nejaušībām, varbūtās parādīsies ceturtais derglis, varbūtās kādam no jums roka nebūs droša. Šaujiet tikai tad, kad teikšu. Kramenīcas blīkšķis drīkst atskanēt vienīgi ļaunākajā gadljienā, jo pārējie neģēļi ir vēl tuvumā un var dzirdēt. Džesper, zēn, ja aiz mums krastā būs kāda kustība, tu izbrauc laivu ar seržanta meitu un airējies ar Dieva palīgu uz garnizonu.

Tiklīdz Takuzinis bija devis šos norādījumus, vajadzēja ievērot pilnīgu klusumu, jo ienaidnieki jau tuvojās. Irokēzi taustījās pa teci uz leju, viņi bija spiesti brist gar krūmiem, ķuri kārās pāri ūdenim, un drīz lapu čaboņa un zariņu brīkšķēšana baisi liecināja, ka otrs bariņš tādā pašā rāmā gaitā virzās pa krastu, turēdamies tieši blakus bridējiem. Tā kā starp spraudekļiem un īsto malu bija zināms atstatums, grupas, nonākušas pie šās vietas, varēja saredzēties. Abas apstājās, un sākās saruna, kas, jāsaka, notika pār paslēpušos cilvēku galvām. Patiešām — ceļiniekus sargāja šie lapotnes durtekņi, kas padevās katrai dvesmai un ko stiprāks vējš varētu aizpūst pavisam projām. Par laimi, abas mežoņu grupas — ūdenī un krastā — skatījās pāri krūmiem; un lapas likās tā savienojušās, ka nemodināja nekādas aizdomas. Varbūt pati drosme ierīkot šādu paslēptuvi aizkavēja to atklāt. Irokēzi sarunājās sirdīgi, taču apvaldītās balsīs, it kā sargādamies no klausītājiem. So dialektu saprata abi indiāņu karavīri un Takuzinis. Džespers aptvēra daļu no sacītā.

—   Ūdens izdzēsis pēdas,— teica viens no tiem, kas stāvēja ūdenī tik tuvu pie bēgļu mākslīgā aizsega, ka viņu varētu savainot ar Džespera laivā nolikto žebērkli.— Izdzēsis tik pamatīgi, ka jengīsu dzinējsuns tās neuzņemtu.

—   Bālģīmji laivās atstājuši krastu,— kāds augšā atbildēja.

—   Nevar būt. Mūsu karavīriem lejpusē ir drošas šautenes.

Uzmetis Džesperam zīmīgu skatienu, Takuzinis sakoda zobus, cenzdamies elpot klusi.

—   Lai mani jaunekļi skatās ērgļa acīm,— sacīja vecākais no tiem karavīriem, kas bija atbriduši pa upi. — Mēs jau veselu mēnesi minam karataku un esam atraduši tikai vienu skalpu. Kopā ar viņiem ir jaunava, un dažam mūsu drošsirdim vajadzīga sieva.

Par laimi, Meibela šos vārdus nesaprata, bet Džespers vēl vairāk sarauca pieri, un viņa seja neganti piesarka.

Saruna beidzās, un nobēgušie dzirdēja, ka, šķirdami krūmus, mežoņi lēni un uzmanīgi virzās pa krastu tālāk. Drīz kļuva skaidrs, ka viņi pagājuši slēptuvei garām; bet tie trīs karavīri, kas bija ūdenī, vēl palika, pētīdami nokrasti, acis izkrāsotajās sejās gailēja kā ogles. Pēc divām trim minūtēm arī šie devās lejup, taču soli pa solim, it kā meklējot nozaudētu lietu. Tā viņi pabrida garām mākslīgajam aizsegam, un Takuzinis atvēra muti, sākdams smiet tos sirsnīgos, bet klusos smieklus, ko daba un ieradums bija līdzējuši vērst par šā cilvēka īpatnību. Prieks tomēr bija pāragrs, jo tieši tanī brīdi pēdējais no aizejošajiem indiāņiem palūkojās atpakaļ un pēkšņi apstājās; un viņa iestingusī poza un ciešais skatiens uzreiz apliecināja drausmo faktu, ka durtekņi modinājuši viņā aizdomas.

Droši vien nobēgušajiem par laimi, indiānis, kas rādīja baisīgās šaubu zīmes, bija jauns un viņam vēl vajadzēja gūt slavu. Viņš zināja, ka tādos gados jābūt zemlgam un atturīgam, un par visu vairāk baidījās tā izsmiekla un nicinājuma, ko viņš piedzīvotu, ja saceltu troksni nevietā. Tādēļ, nepasaucis nevienu no saviem biedriem, viņš pagriezās un nāca atpakaļ, un, kamēr citi joprojām gāja pa upi uz leju, viņš tuvojās krūmiem, aizvien vēl vērdamies tanīs kā apburts. Dažas lapas saules tveicē bija drusku apvītušas, un šo mazo novirzi no parastajiem dabas likumiem ievēroja indiāņa modrās acis, jo mežoņa maņas — it sevišķi tad, kad viņš atrodas uz karatakas,— ir tik smalkas un asas, ka šķietami visnenozīmīgākie sīkumi bieži vien kļūst par pavedieniem, kas viņu ved pie mērķa. Biedrus jauneklis neiepazīstināja ar savu atklājumu jo vairāk tāpēc, ka pārmaiņa, kas sacēla viņā aizdomas, bija nieciga. Ja viņš viens patiešām kaut ko atrastu, tad viņa slava būtu lielāka — nevajadzētu tanī dalīties ar citiem; ja neatrastu, tad varēja cerēt, ka ies secen tas izsmiekls, no kura jauns indiānis tik ļoti baidās. Viņš tuvojās lēni un piesardzīgi, jo, kā jau mežu karavīrs, skaudri apzinājās, ka viņam var uzglūnēt no slēpņa vai pēkšņi uzbrukt. Abas mežoņu grupas bija nobridušas piecdesmit sešdesmit jardus uz leju, kad jaunais mežonis, aizkavējies minēto apstākļu dēļ, piegāja pie Takuziņa krūmiem, lai tos aizskartu ar roku.

Kaut gan bēgļu stāvoklis bija kļūmīgs, viņi vērīgi raudzījās pretišķu jūtu satrauktā irokēzu jaunekļa izteiksmīgajā sejā. Papriekš tanī izpaudās stipra cerība gūt panākumus tur, kur nebija veicies dažiem viņa cilts visvairāk pieredzējušajiem vīriem, un iemantot tādu slavu, kāda tikai retumis lemta indiānim jaunos gados vai drošsirdim, kas pirmoreiz izgājis uz karatakas; pēc tam atspoguļojās šaubas, jo nolīkušās lapas likās atkal saceļamies un atspirgstam vēja pūsmās; un vēl viņa dzīvajos vaibstos plaiksnījās bailes no slēptām briesmām. Karstums tomēr bija ļoti maz apvītinājis krūmus, kuru stumbriņi atradās ūdenī, un tādēļ irokēzs, pieskāries ar roku pie lapām, nodomāja, ka maldījies. Bet, tā kā ikviens, ko tirda šaubas, cenšas tās izkliedēt ar itin visiem pieejamiem līdzekļiem, jaunais karavīrs, uzmanīgi pašķīris zarus, spēra soli uz priekšu, iekļūdams slēptuvē un ieraudzīdams nobēgušos, kas, elpu aizturējuši, atgādināja statujas. Viegli satrūkdamies, mežonis klusi izsaucās, pie tam viņa acis iegailējās, bet tani pašā mirklī Cingačguks pacēla tomahauku un delavara cirvis ietriecās skūtajā ienaidnieka galvā. Irokēzs šautin pašāva rokas uz augšu, atsprāga atpakaļ un iegāzās ūdenī, un straume rāva viņu projām, locekļiem vēl krampjaini raustoties un ķepurojoties nāves mokās. Lai gūtu skalpu, delavars par vari gribēja sakampt roku, taču mēģinājums nebija sekmīgs; asiņainais ūdens aiztraucās uz leju, aiznesdams līdzi drebošo ķermeni.

Tas viss norisinājās nepilnā minūtē; un notikumi bija tik pēkšņi un negaidīti, ka cilvēki, kas mazāk raduši pie mežu cīņām nekā Takuzinis un viņa biedri, neattaptu, kā rikoties turpmāk.

—   Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli,— Džespers stingrā, bet apvaldītā balsī sacīja, raudams ārā durtekņus.— Palīdziet man, cienījamais Kep, ja gribat glābt savu māsasmeitu. Un jūs, Meibel, nogulstieties visā garumā laivas dibenā.

Lāgā nepateicis šos vārdus, Džespers jau satvēra laivas priekšgalu; viņš brišus vilka un Ķeps no muguras stūma vieglo tāseni gar malu uz augšu, turēdamies tik tuvu pie krasta, lai viņus neredzētu mežoņi lejpusē, un cenzdamies sasniegt upes līkumu, aiz kura bēgļi būtu droši paslēpti no ienaidniekiem. Tā kā Takuziņa laiva atradās tuvāk pie krasta, tai vajadzēja atstāt malu pēdējai. Delavars izlēca šaurajā sērē un ienira mežā, jo viņa uzdevums bija vērot ienaidnieku tanī pusē, bet tuskarora pamāja savam baltajam biedram, lai tas ķeras pie laivas priekšgala un seko Džesperam. Tas viss tika izdarīts vienā mirklī. Bet, kad Taķuzinis pret straumi bija aizbridis līdz likumam, viņš piepeši sajuta, ka vilkšana kļuvusi grūtāka; atskatījies viņš ieraudzīja, ka abi tuskaroras laivu pametuši. Prātā pazibēja doma par nodevību, taču viņš nedrīkstēja kavēties, jo gaudulīgais kliedziens, kas izlauzās indiāņiem lejpusē, liecināja, ka jaunā irokēza līķis nopeldējis līdz tai vietai, ko sasnieguši viņa draugi. Pēc tam atskanēja šāviens. Džespers, ticis garām līkumam, šķērsoja straumi, stāvēdams visā augumā pakaļgalā, bet Ķeps sēdēja priekšā, un abi spēcīgiem vēzieniem Ira vieglo tāseni. Viens skatiens, viena doma — un Takuzinis jau rīkojās, jo karš robežjoslā bija viņu iemācījis ātri pieņemt lēmumu jaunā situācijā. Viņš ielēca laivā, sparigi atgrūda to straumē un sāka irties šķērsām upei daudz lejāk nekā viņa biedri, un tādējādi piedāvājās par mērķi ienaidniekiem, labi zinādams, ka viņu karstā vēlēšanās gūt skalpu nomāks visas citas jūtas.

—   Turies vairāk pret straumi, Džesper!— drošsirdīgais pavadonis izsaucās, airēdams gariem, vienmērīgiem, nikniem vēzieniem.— Turies vairāk pret straumi un dodies uz alkšņu krūmiem viņā krastā. Sargi seržanta meitu kā acuraugu un atstāj mingu nekrietniekus manā un Čūskas ziņā.

Par zirni, ka sapratis, Džespers pavēcināja airi. Ātri cits pēc cita sekoja šāvieni, visi indiāņi nu mērķēja uz vientuļo viru tuvākajā laivā.

— Jā, jā, iztukšojiet savas stobrenes, kā jau muļķi,— sacīja Takuzinis, ķas, ilgi uzturēdamies mežā viens, bija ieradis runāt savā nodabā.— Iztukšojiet savas stobrenes, bliezdami uz kustīgu mērķi, un dodiet man laiku, lai varu jardu pa jardam tikt pāri upei. Es jūs nezākāšu kā delavars vai mohikānis, jo man ir baltā cilvēka, nevis indiāņa iedaba. Un kristīgam karavīram nepiedien lielīties kaujas laikā, bet es, lūk, te gluži viens pats varu sacīt, ka jūs neesat daudz veiksmīgāki kā pilsētnieki, kas šauj uz sarkankrūtīšiem augļu dārzos! . . . Tas gan bija labi mērķēts.— Viņš atmeta galvu, kad lode nocirta viņam matu sprogu pie deniņiem.— Bet šāvējs, kas kļūdījies par vienu collu, tik un tā ir veltīgi iztērējis svinu . . . Teicami, Džesper! Seržanta jaukā meita jāglābj, kauču mēs paši zaudētu skalpus.

Pašreiz Takuzinis atradās upes vidū iesānis no saviem naidniekiem, bet otra laiva, Ķepa un Džespera spēcīgo roku dzīta, jau bija gandrīz sasniegusi pretējo krastu tieši tanī vietā, kas viņiem bija norādīta. Vecais jūrnieks nu vīrišķīgi pildīja savu pienākumu, jo bija savā īstajā elementā, sirsnīgi mīlēja māsasmeitu, pienācīgi cienīja pats sevi un bija pieradis pie ienaidnieka uguns, lai gan, protams, redzējis gluži citādu karu. Daži airu vēzieni, un laiva iešāvās krūmos. Džespers izskubināja Meibelu krastā, un pagaidām šie trīs bēgļi bija drošībā.

To nevarēja sacīt par Takuzini, kas savas pārdrošās pašaizliedzības dēļ bija nokļuvis ienaidnieku acu priekšā, tie viņu redzēja kā uz delnas, un tieši tanī brīdī, kad viņš atradās tiem vistuvāk, briesmas palielinājās, jo indiāņi, kas virzījās pa krastu, nometās lejā un pievienojās saviem draugiem, kuri joprojām stāvēja ūdenī. Osvīgo šinī vietā bija apmēram vienu kabeļtauvu plata, un, tā kā laiva atradās upes vidū, mērķis bija tikai kādus simt jardus no kramenīcām, kas visu laiku raidīja lodes uz viņu; un ar šiem ieročiem no tāda attāluma var šaut trāpīgi.

Draudīgajā situācijā Takuzinim lieti noderēja viņa izveicība un nosvērtība. Viņš zināja, ka vienīgais glābiņš ir nepārtraukta kustība, jo stāvošu priekšmetu tādā attālumā skartu gandrīz katra lode. Bet ar kustību vien nepietika: pieraduši šaut uz skrejošu briedi, ienaidnieki, domājams, zināja, kā tēmēt, lai trāpitu bēglim, ja viņš irtos tikai vienā virzienā. Viņš tātad bija spiests mainīt kursu, vienā brīdī viņš bultas ātrumā traucās lejup pa straumi, bet nākamajā apturēja laivu, lai dotos atkal pāri upei. Par laimi, irokēzi, ūdenī stāvēdami, nevarēja no jauna pielādēt šautenes, un krūmi, kas auga visgar malu, nejāva viņiem turēt acīs bēgli, ja viņi skatījās no krasta. Izmantodams šos apstākļus un saņemdams visu savu ienaidnieku uguni, Takuzinis ātri virzījās gan nīcām, gan pāri, kad pēkšņi, gandrīz jāsaka, negaidīti radās jaunas briesmas, jo parādījās pulciņš, kas lejpusē bija atstāts slēpnī uzmanīt upi.

Tie bija mežoņi, kas tika pieminēti īsajā sarunā, par kuru jau vēstījām,— skaitā vismaz desmit; labi pieprazdami savu asiņaino amatu, viņi bija paslēpušies pretī tādai vietai, kur ūdens traucās starp klintsgabaliem un pāri sēkļiem, tā ka veidojās krāce, ko šinī zemē sauc par ķērksi. Takuzinis saprata: ja viņš iekļūtu tanī, tad būtu spiests tuvoties minētajiem irokēziem, jo straume nebija pārvarama un akmeņi neļāva droši nobraukt pa citu ceļu, un viņš, cik vien jaudas, pūlējās sasniegt rietumķrastu, jo visi ienaidnieki atradās austrumpusē. Sāds uzdevums tomēr nebija cilvēka spēkos, un, ja viņš lūkotu airēties pret straumi, laivas gaita uzreiz tā palēninātos, ka irokēzi varētu viņu viegli ņemt uz grauda. Kritiskajā stāvoklī Takuzinis, kā parasti, izlēma vēsi un ātri un sāka attiecīgi rīkoties. Viņš necentās iebraukt dzijā gultnē, bet vadīja laivu uz visseklāko teci un, to sasniedzis, paķēra šauteni un maišeli, ielēca ūdenī un ņēmās brist no klints uz klinti rietumkrasta virzienā. Laiva griezās apkārt negantajā straumē, pārvēlās pār kādu glumu akmeni, piesmēlās, pēc tam iztukšojās, līdz pēdīgi atmetās pret krastu dažus jardus no tās vietas, kur stāvēja irokēzi.

Tomēr Takuzinim joprojām draudēja briesmas. Pirmajā brīdī ienaidnieki pat nepakustējās, jo apbrīnoja viņa attapību un bezbailību — īpašības, ko indiānis augstu vērtē; bet vēlēšanās atriebties un kāre pēc dārgās trofejas drīz guva virsroku pār īslaicīgajām jūtām un pamodināja viņus no stinguma. Ieliesmojās šautene pēc šautenes, lodes lidoja gar bēgļa galvu, svilpieniem jaucoties ar ūdens krākoņu. Taču viņš devās tālāk, it kā būtu neievainojams, jo, kaut ari rupjais robežnieka ģērbs tika ne reizi vien pārcirsts, āda palika neieskrambāta.

Tā kā pavadonim vairākkārt vajadzēja brist pa ūdeni, kas sniedzās gandrīz līdz rokām, un turēt šauteni un munīciju paceltu virs niknās straumes, viņš drīz vien nogura un labprāt apstājās pie liela akmens jeb mazas klints, kas slējās tik augstu, ka tās virsa bija sausa. Viņš uzlika augšā pulvera ragu un pats aizslēpās aiz klints, kas daļēji sargāja augumu. Līdz rietumkrastam bija tikai piecdesmit pēdas, taču klusā, ātrā, tumšā straume, kas plūda gar šo malu, pietiekami skaidri liecināja, ka te viņam vajadzēs peldēt.

Indiāņi pagaidām pārtrauca šaušanu, salasījās pie laivas un, atraduši airus, gatavojās šķērsot upi.

—   Takuzini,— atskanēja kāda balss no tiem rietumkrasta krūmiem, kas bija vistuvāk pie uzrunātā.

—   Ko teiksi, Džesper?

—   Esi bez bēdām, draugi ir tuvumā, un katrs mings, kas mēģinās tikt pāri, cietīs par savu uzdrīkstēšanos. Vai tu labāk neatstātu šauteni uz klints un neatpeldētu pie mums, iekām tie nelieši tiek uz ūdens?

—   īsts mežinieks nekad nepamet savu stobreni, kamēr viņam ir pulveris ragā un kauču viena lode somā. Es šodien neesmu nospiedis mēlīti, Saldūden, un man patiktos uz šķirlbām tiem dergļiem atgādināt savu vārdu. Mazliet ūdens nekaitēs manām kājām, un es redzu Bultasgalu, šito nekrietnieku, starp slamstiem un vēlos aizsūtīt viņam algu, ko viņš tik ticīgi pelnījis. Ceru, Džesper, jūs tak neesat noveduši seržanta meitu šeit, kur viņu var aizsniegt mingu lodes!

—   Viņa vismaz pagaidām ir drošībā, taču viss atkarīgs no tā, vai mums izdosies ienaidniekus noturēt aiz upes. Tagad tie, domājams, zina mūsu vājumu un, ja celsies pāri, tad, bez šaubām, atstās dažus viņā krastā.

—   Sī laivošana vairāk piedien tavai iedabai nekā manējai, zēn, lai gan esmu gatavs airēšanā sacensties ar visspēcīgāko mingu, kāds vien dūris lasi. Ja tie šķērsos upi lejpus ķērkša, kāpēc mēs nevaram celties pāri augšpusē, kur plūdums lēns, un atkal un atkal spēlēt ar šiem plēsoņām slēpšanos?

—   Tāpēc, ka tie, kā jau teicu, atstās grupu viņā malā. Un bez tam, Takuzini,— vai tu ļautu irokēzu šautenēm apdraudēt Meibelu?

—   Seržanta meitu vajag glābt,— pavadonis ar rāmu sparību atbildēja.— Tev taisnība, Džesper, Meibelas iedaba liedz piedāvāt viņas jauko seju un glezno augumu minga kramenīcai. Ko tad lai darām? Mums jāaizkavē naidnieki viņā krastā pāris stundu, ja iespējams, un tumsā mudīgi jālaižas projām.

—   Esmu ar tevi vienisprātis, Takuzini, ja tikai tas viss ir izdarāms. Vai esam pietiekami stipri šādam uzdevumam?

—   Dievs ir ar mums, zēn, Dievs ir ar mums, un nav pamata domāt, ka tādu būtni kā seržanta meita visuvarenais pilnīgi pametīs tik ļaunā brīdī. Es skaidri zinu, ka starp ūdenskritumu un garnizonu nav nevienas citas laivas kā tik šīs divas, un, man šķietas, sarkanādaiņi neuzdrīkstēsies celties pāri, ja pretī vērsīsies divas tādas stobrenes kā tavējā un manējā, tas nesaskanētu ar viņu iedabu. Negribu lielīties, Džesper, bet ir labi zināms visā šinī robežmalā, ka «briežu nāve» reti kad šauj garām.

—   Tavu prasmi atzīst jebkurš tuvienē un tālienē, Takuzini. Bet, lai pielādētu šauteni, vajadzīgs laiks, un tu neesi krastā, kur labs aizsegs un vari rīkoties ērti, kā radis. Ja tev būtu mūsu laiva, vai tad tu tiktu malā, nesaslapinot šauteni?

—   Vai ērglis var lidot, Džesper?— otrs atjautāja, nosmējās savus ierastos smieklus un paskatījās atpakaļ. — Bet nebūtu gudri, ja tu rādītos uz ūdens, jo tie neģēļi sāk atkal domāt par pulveri un lodēm.

—   Mēs varam iztikt bez šāda riska. Cienījamais Ķeps ir pagājies uz augšu līdz laivai un iemetis upē zaru, lai izmēģinātu straumi, kas plūst uz tavu klinti. Lūk, tas jau kuģo šurp. Ja atpeld pie tevis, tad pacel roku, un tam sekos laiva. Un, ja arī tā paies tev garām, es to atgūšu, jo virpulis lejpusē aizturēs.

Džesperam runājot, parādījās peldošais zars; spēcīgas straumes nests, tas virzijās aizvien ātrāk lejup, traukdamies uz Takuziņa pusi; viņš satvēra zaru, kad tas peldēja garām, un turēja to paceltu par zīmi sekmēm. Ķeps saprata signālu un tūlīt ielaida upē laivu, likdams lietā to gudrību un piesardzību, kas raksturīga jūrniekam. Tāseni, kas peldēja tam paša virzienā kā zars, Takuzinis pēc brīža apstādināja.

—   Tas tika darīts ar robežnieka saprātību, Džesper,— pavadonis teica un nosmējās.— Bet tev jau tāda iedaba, kas visvairāk piemērota ūdenim, tāpat kā manējā mežam. Nu tad lai tie mingu nekrietnieki uzvelk gaiļus, izšaudās un atpūšas, jo droši vien šī viņiem būs pēdējā izdevība mērķēt uz cilvēku bez kāda aizsega.

—   Nē, grūd laivu malup, šķērsojot straumi, un pats tūlīt ielec iekšā,— Džespers dedzīgi sacīja.— Nav jēgas riskēt.

—   Man patīkas stāvēt vaigu vaigā ar saviem naidniekiem kā vīram, ja tie rāda priekšzīmi,— Takuzinis lepni atbildēja.— Es neesmu dzimis sarkanādainis, un baltā cilvēka iedabai vairāk piedien atklāta ciņa nekā uzglūnēšana no slēpņa.

—   Un Meibela?

—   Pareizi, zēn, pareizi, seržanta meitu vajag glābt. Tev taisnība, muļķīga uzdrīkstēšanās pieklājas vienīgi puikām. Vai tu domā, ka varēsi sagrābt laivu tanī vietā, kur stāvi?

—   Bez šaubām, tev tikai jāgrūž spēcīgi.

Takuzinis pielika vajadzīgās pūles, un vieglo tāseni,

kas pāršāvās pāri dziļumam, Džespers satvēra, kad tā atdūrās krastā. Vienā mirklī draugi novietoja laivu un ieņēma piemērotas pozīcijas aizsegā, pie tam abi sirsnīgi sarokojās, it kā tikušies pēc ilgas atšķirtības.

—   Nu, Džesper, redzēsim, vai kāds no šitiem mingiem iedrīkstēsies šķērsot Osvlgo, ja pretī vēršas «briežu nāve». Ar airi un zēģeli tu varbūtās rīkojies vieglāk nekā ar šauteni, bet tev ir dūšīga sirds un droša roka, un kaujā tas ko nozīmē.

—   Es palikšu starp Meibelu un viņas ienaidniekiem,— Džespers mierigi sacīja.

—   Jā, jā, seržanta meita jāsargā. Tu esi lāga zēns un patīc man jo vairāk tāpēc, ka atceries tik vāju dzimumu tādā bridi, kad pašam vajag vislielākās vīrišķības. Lūk, Džesper! Trīs nekrietnieki patiešām kāpj laivā! Sie laikam domā, ka esam aizmuķuši, citādi vis neuzdrošinātos rādīties «briežu nāves» stobra galā!

Jā, irokēzi likās nolēmuši šķērsot upi, jo, tā kā Takuzinis un viņa draugi bija labi noslēpušies, ienaidnieki sprieda, ka bēgļi ņēmuši kājas pār pleciem. Tā gan būtu darījis vairākums balto cilvēku, bet tie, kas

rūpējās par Meibelu, bija pārāk smalki apguvuši mākslu karot mežā, lai atteiktos sargāt vienīgo ūdensceļu, kas īstenībā nu deva vēl krietnu iespēju aizstāvēties.

Patiešām — laivā atradās trīs karavīri, divi bija nometušies uz ceļiem un turēja savus nāvīgos ieročus šaušanas gatavībā, trešais stāvēja visā augumā pakaļgalā un rīkojās ar airi. Tā viņi atstāja krastu, iepriekš pavilkuši laivu pret straumi, lai celtos pāri augšpus ķērkša, kur upe bija samērā lēna. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka mežonis, kas vada laivu, ir krietns airētājs, viņš īrās gariem, vienmērīgiem vēzieniem, un vieglā tāsene traucās pa mierīgā ūdens gludo virsmu kā spalviņa pa gaisu.

—   Vai man šaut?—Džespers jautāja, drebēdams nepacietībā sākt kauju.

—   Vēl ne, zēn, vēl ne. Surp brauc trīs, un, ja cienījamais Ķeps prot lietot tās rotāju šautenes, ko nēsā pie jostas, mēs varētu pat Jaut, lai šie izkāpj krastā, un tad atgūsim laivu.

—   Bet Meibela? .. .

—   Nebailējies par seržanta meitu. Pats sacīji, ka viņa ir drošībā izdobējušā stumbrā un vajumam priekšā jēdzīgi aug kazenāji. Ja pēdas noslēptas tā, kā stāstīji, tad daiļaviņa tur varētu palikt veselu mēnesi un smieties par mingiem.

—   Mēs tomēr nevaram būt tik cieši pārliecināti. Es vēlos, kaut viņa atrastos tuvāk pie mūsu pašu aizsega!

—   Kādēļ, Saldūden? Lai viņas skaistā galviņa un trīcošā sirds nokjūtu starp lidojošām lodēm? Nē, nē, labāk lai viņa paliek, kur ir, jo tur briesmas nedraud.

—   Mēs tomēr nevaram būt tā pārliecināti. Paši domājām, ka esam drošībā aiz krūmiem, taču, kā redzēji, mūs atklāja.

—   Un mingu vellēns samaksāja par savu ziņkārību, kā samaksās šie nekrietnieki . . .

Tanī mirklī atskanēja spalgs šāviens, un indiānis, kas stāvēja laivas pakaļgalā, uzlēca augstu gaisā un iekrita ūdenī, turēdams airi rokā. No austrumkrasta krūmiem uzvijās dūmu grīstīte un drīz izklīda.

—   Tur iešņācās Čūska!— Takuzinis sajūsmināts izsaucās.— Drosmīgāka un uzticīgāka sirds nekad nav pukstējusi delavara krūtīs. Man žēl, ka viņš iejaucās. Bet viņš nevarēja zināt mūsu stāvokli . . . viņš nevarēja zināt mūsu stāvokli.

Zaudējusi vadītāju, laiva peldēja uz leju un drīz tika ierauta ķērkša kraujumā. Būdami gluži bezpalīdzīgi, abi pārējie mežoņi nikni raudzījās apkārt, taču nespēja nekā pretoties ūdens varai. Cingačgukam par laimi, gandrīz visi krasta irokēzi modri skatījās uz tiem, kas atradās laivā, citādi viņam būtu gaužām grūti vai pat pilnīgi neiespējami paglābties. Ienaidnieki neatstāja savas vietas, tikai slēpās aizsegā, un katra acs cieši vēroja atlikušos dūšiniekus. Mēs vēl vēstījām šos notikumus, kad laiva jau griezās un svaidijās ķērksi, bet abi mežoņi, izmantodami vienīgo iespēju saglabāt līdzsvaru, bija nostiepušies garšļaukus laivas dibenā. Sis dabiskais paņēmiens tomēr nelīdzēja, jo, atdūrusies pret kādu klinti, vieglā laiva apgāzās un karavīri tika iemesti upē. Ķērkšos ūdens parasti nav dziļš — vienīgi atsevišķās vietās, kur tas izgrauzis gultni,— un noslīkt viņi diezin vai varēja, taču ieroči bija zaudēti, tā ka abiem mežoņiem gribot negribot vajadzēja ar skubu doties uz draudzīgo krastu — gan brišus, gan peldus, kā apstākļi prasīja. Laiva uzgrūdās uz kādas klints upes vidū un pagaidām nebija derīga ne vienai, ne otrai pusei.

—   Nu ir mūsu reize, Takuzini!— Džespers izsaucās, kad abi irokēzi gandrīz pilnīgi atklāja savus augumus, brizdami pa visseklāko vietu krācē.— Dēlietis augšpusē ir mans, un tu vari ņemt to, kas lejāk.

Trauksmainie notikumi bija tā uzbudinājuši jaunekli, ka lode izsteidzās no kramenīcas, viņam vēl runājot; kā likās, trāpīts nebija, jo abi bēdzēji nicīgi pasvieda rokas gaisā. Takuzinis nešāva.

—   Nē, nē, Saldūden,— viņš atbildēja.— Es vis netīkoju pēc asinīm, ja nav iemesla, un mana lode ir labi apādota un rūpīgi iedzīta vajadzības brīdim. Es nemīlu mingus, un tam ir pamats, jo tik ilgi esmu biedrojies ar delavariem, kas ir viņu nāvīgie un dabiskie naidnieki. Bet šauju uz kādu no šiem dergļiem tikai tad, ja ir skaidrs, ka no viņa nāves būs kāds labums. Bez vajadzības arī neviens briedis nav kritis no manas rokas. Ilgi mītot divatā ar Dievu mūžamežā, cilvēks gūst atziņu, ka šādi uzskati ir pareizi. Pagaidām mums pietiek ar vienu dzīvību, un var pienākt ari tāda reize, kad «briežu nāvei» būs jāpalīdz Čūskai, jo delavars rīkojies pārgalvīgi, skaidri pavēstīdams šitiem niknajiem velliem, ka ir tuvumā. Tik tiešām, kā esmu liels grēcinieks, viens no viņiem šinī pašā brīdī ložņā gar krastu līdzīgi garnizona puisim, kas slapstās aiz krituša koka, lai izblieztu uz vāveri!

Tā kā Takuzinis runādams rādīja ar pirkstu, Džespera skadrās acis drīz ieraudzīja indiāni, kas bija saistījis biedra uzmanību. Par vari gribēdams izcelties, jauns irokēzu karavīrs bija aizzadzies no citiem uz to pusi, kur slēpās Cingačguks; un, tā kā delavaru maldināja ienaidnieku šķietamā vienaldzība un viņš pats gatavojās turpmākai gaitai, irokēzs, jādomā, bija nokļuvis tādā vietā, no kuras viņš tapa redzams. Par to liecināja tas, ka irokēzs taisījās šaut. No rietumkrasta Cingačguku nevarēja manīt. Ķērksis atradās upes līkumā, un, austrumkrasta iejomam veidojot it plašu loku, atstatums starp Cingačguku un viņa ienaidnieku gaisa līnijā nebija nekāds lielais, lai gan pretiniekus šķira vairāki simti pēdu pa sauszemi, tā ka taisnes no irokēza un delavara līdz Takuzinim un Džesperam bija gandrīz vienāda garuma. Tā kā Osvīgo platums sasniedza turpat divsimt jardus, tāds iznāca arī attālums starp abiem vērotājiem un ložņīgo indiāni.

—   Tur droši vien ir Čūska,— piezīmēja Takuzinis, kas ne uz mirkli nenovērsa acis no jaunā karavīra.

Un tomēr dīvaini, ka delavars kļuvis nepiesardzīgs un ļāvis tik tuvu ieņemt pozīciju mingu vellam, kam prāts acīmredzot nesas uz asinsizliešanu . . .

—   Lūk,— Džespers viņu pārtrauca,— tur ir delavara nošautā indiāņa līķis! Tas uzpeldējis uz klints, un galva un seja rēgojas virs ūdens.

—   Ļoti iespējams, zēn, ļoti iespējams. Cilvēks līdzinās peldošam koka gabalam, ja dzīvība, kas iepūsta nāsīs, viņu atstājusi. Tas indiānis vairs nevienam nedarīs ļaunu, bet šis ložņīgais mežonis grasās noplēst skalpu manam vislabākajam un uzticīgākajam draugam . . .

Takuzinis pēkšņi aprāvas, ar apbrīnojami noteiktu kustību pacēla neparasti garo ieroci un, tiklīdz tas bija vajadzīgajā augstumā, izšāva. Indiānis pretējā krastā pašreiz tēmēja, kad atlidoja liktenīgais vēstnesis no «briežu nāves». Tiesa, viņa kramenīca gāja vaļā, bet tās stobrs bija pavērsts augšup, un pats indiānis ienira krūmos, acīmredzot ievainots vai varbūt pat nogalināts.

— Ložņīgais derglis pats bija vainīgs,— Takuzinis stingri nodudināja, atspieda laidi pret zemi un sāka rūpīgi lādēt šauteni.— Es draudzējos ar Cingačguku jau tad, kad bijām puikas, un abi kopā esam cīnījušies pie Horikana, Mohokas, Ontārio un visās citās asinsizliešanas vietās starp franču zemi un mūsējo — un vai šis muļķa nekrietnieks domāja, ka es, rokas salicis, noskatīšos, kā no slēpņa galē manu vislabāko draugu!

—   Mēs izdarījām Cingačgukam tikpat labu pakalpojumu kā viņš mums. Nelieši ir uztraukti, Takuzini, un atkāpjas aizsegā, jo pārliecinājušies, ka varam viņus aizsniegt no otra krasta.

—   Tas šāviens nebija nekas liels, Džesper, nekas liels. Ja uzjautāsi, katrs sešdesmitā pulka zaldāts tev pastāstīs, ko «briežu nāve» spēj izdarīt un ko izdarījusi — arī tad, kad lodes lidoja ap mūsu galvām kā krusa. Nē, nē! Tas nebija nekas liels, un neapdomīgais vazaņķis pats piesauca sev nelaimi.

—   Kas tur peld uz šo malu? Suns vai briedis?

Takuzinis satrūkās, jo kaut kas patiešām šķērsoja upi

augšpus ķērkša un, straumes nests, pamazām virzījās lejup. Labāk ieskatoties, abi vērotāji atklāja, ka tas ir cilvēks, turklāt indiānis, taču tā nomaskējies, ka sākumā viņi netika skaidrībā. Abi nodomāja, ka darīšana ar kara viltību, un cieši uzmanīja svešinieku.

—   Viņš grūž kaut ko sev pa priekšu, un galva līdzinās peldošam krūmam!

—   Tā ir indiāņu vellišķība, zēn, bet kristieša godīgumam vajag izjaukt viņu mākļus.

Cilvēks pamazām tuvojās, un vērotāji sāka šaubīties par savu pirmo iespaidu pareizumu, un tikai tad, kad bija pārvarētas divas trešdaļas upes platuma, patiesība kļuva īsti zināma.

—   Cingačguks, tik tiešām!— Takuzinis, palūkodamies biedrā, izsaucās, pie tam smējās, līdz asaras sariesās acīs, aiz prieka par to, ka viltība izdevusies. — Viņš piesējis pie galvas krūmus, lai to apslēptu, un uzlicis pulvera ragu virsū, un, uzstiprinājis šauteni uz koka gabala, viņš grūž to pa priekšu un peld pāri, lai pievienotos saviem draugiem. Ak! Cik reižu mēs abi neesam tanī lielajā ūdensceļā pie Taijas pastrādājuši tādus jokus tieši mingu acu priekšā, lai gan viņi tā alka pēc mūsu asinīm!

—   Tas varbūt galu galā nemaz nav Cingačguks, Takuzini. Es neatceros redzējis tādus vaibstus.

—   Vaibstus! Kas indiāni pazīst pēc vaibstiem? . . . Nē, nē, zēn, jāskatās pēc krāsas, un delavaram raksturīgs tāds krāsojums, tas ir viņa karogs, Džesper, tāpatās kā tavam kuģim uz ezera Svētā Džordža krusts un frančiem galdauti, kas plivinās vējā, izkārti ar visiem asaku un brieža gaļas traipiem. Jā . . . tu redzi acis, puis, un tās ir virsaiša acis. Bet, Saldūden, lai cik niknas tās ir kaujas laikā un lai cik stīvi raugās no lapotnes (Takuzinis viegli, bet izteiksmīgi pielika pirkstu pie biedra rokas), esmu redzējis viņu lejam gaužas asaras. Kauču viņa iedaba savādāka nekā mūsējā, aiz šās sarkanās ādas ir sirds un dvēsele, tici man.

—   To nav apšaubījis it neviens, kas pazīst virsaiti.

—   Es to īsti zinu,— otrs lepni atbildēja.— Saiedamies ar virsaiti, esmu redzējis viņu bēdās un priekos. Viņš izturas kā vīrs, lai cik liela nelaime, un līksmojot neaizmirst, ka viņa cilts sievietēm visjaukāk piedien apvaldīta jautrība. Bet diezgan! Sākšu vēl runāt kā apmetņu ļaudis, kuri ieplūdina viens otram ausīs glaimīgus vārdus. Un Cingačgukam ir smalkas maņas. Delavars zina, ka es mīlu viņu un aizacīs saku labu par viņu. Bet viņš ir kluss no dabas, kauču, pielikts pie staba, lielītos uz nebēdu.

Sinī brīdī Cingačguks sasniedza malu tieši pretī abiem saviem biedriem, kuru atrašanās vietu, jādomā, bija smalki nosacījis pirms austrumkrasta atstāšanas, un, izkāpis no ūdens, nopurinājās kā suns un izdvesa savu parasto «ha!».

6. nodaļa

Kas mainās, ir, bez šaubām, Debesstēvs, Vien Dieva variācijas.

Tomsons

Kad virsaitis iznāca malā, Takuzinis sagaidīja karavīru un ierunājās viņa mēlē.

— Vai tas bija labi darīts, Cingačguk,— viņš pārmetoši sacīja,— vienam pašam noņemties ar desmit mingiem? «Briežu nāve» reti kad pievij mani, tas tiesa, bet mērķis bija tālu, jo Osvlgo ir plata, un tas ļaundaris neko daudz vairāk nerādīja virs krūmiem kā galvu un plecus, un neievingrināta roka un acs varētu gan vilt. Tev vajadzēja padomāt par to, virsaiti, tev vajadzēja padomāt par to!

—   Cingačguks ir mohikāņu karavīrs, viņš redz tikai savus ienaidniekus, kad izgājis uz karatakas, un viņa tēvi situši mingus no muguras, kopš ūdeņi sāka tecēt!

—   Es zinu tavu iedabu, es zinu tavu iedabu un arī cienu to. Neviens nedzirdēs mani sūrojamies, ka sarkanādainis rīkojas saskaņā ar sarkanādaiņa tikumu. Tak apdomība tomēr karavīram piedien tikpat labi kā drošsirdība, un, ja irokēzu velli nebūtu vērojuši savus draugus, kas atradās ūdeni, tad drīz vien sadzitu tavas pēdas.

—   Ko delavars grasās darīt?— izsaucās Džespers, kas tobrīd pamanīja, ka virsaitis pēkšņi atstāj Takuzini un pieiet pie ūdensmalas, acīmredzot lai dotos atkal upē. — Viņš taču nebūs tik trakgalvigs, ka atgriezīsies otrā krastā pēc kāda aizmirsta nieka!

—   Viņš ne, viņš vis ne, viņš vispār ir tikpat apdomīgs, cik bezbailīgs, kauču arī nesen tā aizmirsās savā slēpni. Paklau, Džesper,— Takuzinis turpināja un paveda draugu mazliet sānis, kad abi dzirdēja indiāni iemetamies ūdenī,— paklau, puis! Cingačguks nav kristīgais baltais kā tu un es. Viņš ir mohikāņu virsaitis, kam savas paražas un iedaba, kuras nosaka viņa rīcību, un cilvēks, kas saietas ar tādiem ļaudīm, kuri nepavisam nav no viņa gājuma, dara pareizi, ļaudams, lai daba un tikumi valda pār viņa biedriem. Karaļa zaldāts lādas, un viņš dzer, un nekas liels nav panākams, ja mēģina viņu atturēt. Smalks kungs ciena gardumus, un dāmai tīk spalvas, un nav jēgas apkarot šīs sliecības, bet indiāņa raksturs un iedaba ir daudz spēcīgāki, un, bez šaubām, DieVs tos piešķīris ar gudru ziņu, kauču mēs ne viens, ne otrs nespējam izsekot visiem to līkločiem.

—   Ko tas nozīmē? . . . Lūk, delavars peld pie līķa, kas uzskalots uz klints. Kādēļ viņš uzņemas šo risku?

—   Goda un slavas, un ievērības dēļ, tāpatās kā diži kungi pamet savus klusos mājokļus aiz jūrām, kur, kā viņi man stāsta, nekas vairs nevaldzina sirdi. To var apmierināt te, rājumā, un viņi brauc šurp, lai dzīvotu no medījuma un cīnītos ar frančiem.

—   Es saprotu, tavs draugs aizpeldējis pēc skalpa.

—   Tāda ir viņa iedaba, un lai viņš klausa tai. Mēs esam baltie un nevaram kropļot beigtu naidnieku, turpretī indiāņa acīs šāda cūcība ir goda pilna. Tas laikam liksies tev savādi, Saldūden, bet esmu pazinis ievērojamus, augstu stāvošus baltos cilvēkus, kas pauž tikpat neparastus uzskatus par godu, jā gan.

—   Mežonis paliek mežonis, Takuzini, vienalga, ar ko biedrojas.

—   Tā jau varam teikt, puis, bet es tev saku, balto cilvēku gods ne ikreiz saskan ar prātu un Dieva gribu. Esmu vadījis dienas klusajos mežos, domādams par šīm lietām, un nācis pie šādas atzīšanas: tā kā tas kungs valda pār visu, iedaba nevienam nav piešķirta bez gudra un saprātīga nolūka. Ja indiāņi neķur nederētu, tie nebūtu radīti. Un esmu pārliecināts: ja kāds spētu izdibināt patiesību, tad izrādītos, ka pat mingu ciltis dzemdinātas saprātīgam un vajadzīgam uzdevumam, kauču, jāatzīstas, man pašam pietrūkst apjēgas pateikt, kas īsti tas ir.

—   Delavars lielā mērā atklāj sevi ienaidniekiem, dzīdamies pēc skalpa! Tā viņš var aiziet bojā.

—   Viņš nedomā par to, Džesper. Pēc viņa nojēdzieniem par karošanu, tas skalps dara lielāku godu nekā kaujas lauks, kas noklāts ar kritušajiem, kuriem mati paliek pie galvām. Jā . . . pēdējā cīniņā skaists, jauns sešdesmitā pulka kapteinis pameta savu dzīvību, mēģinādams frančiem atņemt trlsmārciņu lielgabalu. Viņš domājās pelnām godu. Un es pazinu jaunāko leitnantu, kas ietinās savā karogā un aizmiga savās asinis, iztēlodamies, ka guļ tādās cisās, kas vēl mīkstākas par bizonu ādām!

—   Jā, jā, tas būtu saprotams, karoga nesējam negribas no tā šķirties.

—   Un šis ir indiāņa karogs. Čūska to glabās, lai rādītu saviem bērnubērniem . . .— Takuzinis aprāvās, skumīgi papurināja galvu un lēni turpināja:—Ak vai! Nepaliek nevienas atvases no vecā mohikāņu stumbra! Sim indiānim nav bērnu, ko iepriecināt ar savām trofejām, nav cilts, kuras godu vairot ar saviem varoņdarbiem, viņš ir vientulis šinī pasaulē un tomēr uzticīgs savai skolai un iedabai! Un jāatzīst, Džesper, tanī ir kas godīgs un cienījams.

Sinī bridi irokēzi skaļi iekliedzās, pēc tam nosprakstēja šāvieni, un ienaidnieki tik ļoti gribēja delavaru atbaidīt no viņa upura, ka savi desmit iedrāzās upē un vairāki pa kūsājošo ūdeni pat pavirzījās uz priekšu gandrīz simt pēdas, it kā no visas tiesas taisītos uzbrukt pa īstam. Bet Cingačguks nebija ne satraucams, ne trāpāms, un savu darāmo viņš nodarīja ar to veiklību, kas saistās ar vecu ieradumu. Vicinādams kūpošo trofeju, viņš laida vaļā karasaucienu ar visdrausmīgākajām intonācijām, un kādu minūti platajā alejā, ko veidoja upes tecējums, un klusā meža velvēs atbalsojās tik šaušalīgi kliedzieni, ka Meibela nolieca galvu nevaldāmās bailēs, bet viņas tēvocim pat paplaiksnījās prātā doma bēgt.

—   Tas sit pušu visu, ko esmu dzirdējis no šiem neliešiem!— Džespers izgrūda, aizspiezdams ausis tiklab šausmās, kā riebumā.

—   Tā ir viņu mūzika, zēn, viņu bungas un stabules, viņu taures un ragi. Bez šaubām, viņiem patīkas šīs skaņas, jo tās iesveļ viņos niknumu un asinskāri,— Takuzinis gluži mierīgi atbildēja.— Tās man likās diezgan šausmīgas, kad vēl biju puika, bet tagad šie kliedzieni manās ausīs skan kā lēla svilpieni vai strazda dziesma. Sitie spiedzošie dergli manus nervus vairs nekutina, kauču arī viņu būtu tik daudz, cik var sastāties starp mūsu fortu un ūdenskritumu. Es to nesaku lielīdamies, Džesper, jo cilvēkam, kas ielaiž pa savām ausīm gļēvulību, ir labākajā gadījienā vāja dūša. Trokšņi un skali kliedzieni domāti galvenokārt sieviešu un bērnu baidīšanai un maz satrauc tādus vīrus, kas izlūko mežu un griež krūtis pretī ienaidniekam. Ceru, ka delavars tagad ir apmierināts, jo tur jau viņš brien ar skalpu pie jostas.

Cingačgukam izkāpjot no ūdens, Džespers aizvērsās, izjuzdams dziju riebumu pret indiāņa nulējo rīcību, bet Takuzinis savu draugu uzlūkoja prātnieciskā mierā kā cilvēks, kurš apņēmies izturēties vienaldzīgi pret to, ko domā nesvarīgu esam. Delavars uzvaras priekā paraudzījās biedros, bet pēc tam, gribēdams izžņaudzīt savu trūcīgo ģērbu un sagatavot stobreni šaušanai, devās dzijāk krūmos, un visas viņa izjūtas, kam bija sakars ar nupat veikto, šķita pagaisušas.

—   Džesper,— pavadonis atsāka,— aizej līdz cienījamā Ķepa slēptuvei un palūdz viņu pievienoties mums, nav daudz laika apspriedei, mums ātri jāizlemj, ko darīt, jo mingi drīz ņemsies gudrot, kā nomušīt mūs.

Jauneklis paklausīja, un pēc brīža visi četri bija sapulcējušies krastmalā; viņi palika pilnīgi paslēpti no ienaidnieku skatieniem, bet paši modri uzmanīja tos, gatavodamies izlemt, kā rīkoties turpmāk.

Diena beidzās, dziestošajai pagaismai vajadzēja pēc dažām minūtēm pāriet tumsā, un šķita, ka tā sametīsies vēl melnāka, neķā parasts. Saule jau bija norietējusi, un mūsu draugi varēja gaidīt, ka krēsla drīz sabiezēs un uznāks dziļa nakts. Viņi vislielākās cerības lika uz šo vēlīgo apstākli, lai gan tas nozīmēja arī briesmas, jo tumsa, kas sekmētu viņu izbēgšanu, tikpat labi slēptu viņu viltīgo ienaidnieku pārvietošanos.

—   Viri,— Takuzinis ierunājās,— klāt bridis, kad mums vajag aukstasinīgi pieņemt lēmumus, lai varam saskaņoti rīkoties, pareizi izprotot savu iedabu un uzdevumu. Pēc stundas šie meži būs tik tumši kā pusnakti, un mums jāizmanto šī priekšrocība, ja gribam sasniegt fortu. Ko teiksiet jūs, cienījamais Kep? Kauču ari neesat necik daudz cīnījies un atkāpies pa mežiem, jūsu gadi dod jums tiesības apspriedē runāt par tādu būšanu pirmajam.

—   Un manai tuvajai radniecībai ar Meibelu vajadzētu kaut ko nozīmēt, Takuzini . . .

—   To es nesaku … to es nesaku. Cieņa paliek cieņa un mīlestība — mīlestība, vienalga, vai tā ir iedabāta vai izriet no paša vēlēm un prāta. Es neko nebildīšu Cingačguka vārdā, viņš savas domas vairs nerosina sieviešu dēļ, bet par Džesperu un sevi gan jāteic, ka, aizstāvot Meibelu, mēs atvairītu mingu uzbrukumus tāpatās, kā to darītu viņas bezbailīgais tēvs. Vai esmu pārspīlējis, puis?

—   Meibela var būt droša, ka sargāšu viņu līdz savai pēdējai asins lāsei,— Džespers atbildēja klusi, bet iļo visas sirds.

—   Labi, labi,— Ķeps nosacīja,— netirzāsim šo jautājumu, jo visi grib pakalpot meitenei un darbi sver vairāk nekā vārdi. Pēc manām domām, mums jākāpj laivā, līdzko kļūs tik tumšs, ka ienaidnieka vērotāji nevarēs mūs saredzēt, un jāzēģelē uz ostu, cik ātri vējš un paisums ļauj.

—   To viegli pateikt, bet nav viegli izdarīt,— pavadonis atbildēja.— Upē mēs būsim apdraudēti vairāk, nekā ejot pa mežu, pie tam lejā ir Osvlgo ķērksis, un es nepavisam neesmu pārliecināts, ka pats Džespers spēj droši pārvadīt tam pāri tāseni, ja mello tumsa. Ko teiksi tu, puis? Vai tev pietiks izmaņas? Kādas ir tavas domas?

—   Esmu vienisprātis ar cienījamo Ķepu: mums jāliek lietā laiva. Meibela ir pārāk vāra, lai izbristu purvus un izkāpelētu pa saknēm tādā melnā nakti, kāda gaidāma, turklāt uz ūdens ikreiz jūtos drosmīgāks un redzīgāks nekā uz sauszemes.

—   Tev, puis, ir droša sirds vienmēr un, man domāt, diezgan redzīga acs, ja ņemam vērā, ka esi tik daudz dzīvojis baltā saules gaismā un tik maz mežos. Ak, uz Ontārio neaug koki, citādi būtu gan līdzenums, kas priecina mednieka sirdi! Zīmējoties uz jūsu uzskatu, draugi, jāteic, ka ir daudz «par» un daudz «pret». Viens «par» būtu tas, ka ūdenī, var sacīt, nepaliek pēdas…

—   Kas, pēc jūsu saprašanas, ir vaga?— stūrgalvīgais un pašapzinīgais Ķeps viņu pārtrauca.

—   Ko?

—   Turpiniet,— Džespers teica.— Cienījamais Ķeps domā, ka atrodas okeānā . . . Ūdenī nepaliek pēdas . . .

—   Nepaliek, Džesper, šeit ne, tomēr nemāku sacīt, kā ir jūrā . . . Turklāt laiva ir ātra un viegli airējama, kad peld pa straumi, un, ja brauksim, tiks saudzēti seržanta meitas maigie locekļi. Bet, no otras puses, upei nav cita aizsega kā mākoņi debesis, pārvadīt tāseni pāri ķērksim ir grūti pat dienā, un no šejienes līdz garnizonam pa ūdeni — krietnas sešas jūdzes. Turklāt pēdas pa zemi tumsā nav viegli atrodamas. Es, Džesper, netieķu gudrs, par ko mums nu vajadzētu izšķirties.

—   Ja Čūska un es varētu iepeldēt upē un pievākt otru laivu, man liktos, ka mūsu drošākais ceļš ir ūdens,— jaunais kuģinieks atbildēja.

—   Ja varētu! . . . Un tomēr nenāktos grūti to izdarīt, tiklīdz krēsla kļūs maķenīt biezāka. Tā . . . tā . . . Ja turu prātā seržanta meitu un viņas iedabu, sāku domāt, ka tas laikam gan būtu vislabāķais. Turpretī, ja mūsu pulciņā bijuši vīrieši vien, mums, stiprajiem un drošajiem, liktos jautrs gabals spēlēt ar tiem neliešiem slēpiņus otrā krastā. Džesper,— turpināja pavadonis, kam nepavisam nepiemita slieksme uz tukšu dižošanos vai aktierisku pacilātību,— vai tu uzņemtos atgādāt laivu?

—   Es uzņemšos visu, lai aizsargātu Meibelu un lidzētu viņai, Takuzini.

—   Tu esi godprātīgs, un tāds, domāt, ir tavs raksturs. Delavars, kas jau gandrīz kails, var iet tev talkā, un tā mēs laupīsim tiem velliem vienu iespēju darīt ļaunestlbu.

Kad šis svarīgais jautājums bija izlemts, dažādie cilvēki taisījās īstenot savu nolūku. Vakara krēsla ātri ietērpa mežu, un, kad viss bija sagatavots mēģinājumam, acs vairs nesaredzēja priekšmetus pretējā krastā. Nu vajadzēja pasteigties, jo indiāņu viltība varēja izperināt tik daudzus paņēmienus, kā šķērsot tādu šauru upi, ka pavadonim prāts nestin nesās tikt projām. Bruņojušies vienīgi ar nažiem un tomahauku, Džespers un viņa biedrs iebrida ūdenī, ļoti, ļoti sargādamies nodot savu pārvietošanos, bet Takuzinis atveda no slēptuves Meibelu, piesacīja viņai un Ķepam aiziet gar malu līdz pakrācei un pats iekāpa viņa rīcībā paliķušajā tāsenē, lai to aizairētu uz turieni.

To nenācās grūti izdarīt. Takuzinis piestādināja laivu pie krasta, un Meibela un viņas tēvocis ietrausās tajā un apsēdās kā agrāk, bet pavadonis, izslējies pakaļgalā, turējās pie krūma, lai ašā straume viņus nenestu uz leju. Vairākas minūtes pagāja sasprindzinātā uzmaņā, kad viņi bez dvašas gaidīja, kā beigsies biedru drosmīgais mēģinājums.

Lasītājs sapratis, ka abiem bezbaiļu vīriem vajadzēja pārpeldēt straujūdens dziļumu, lai sasniegtu to ķērkša daļu, kur varēja brist. Sis ceļa posms tika drīz veikts, un Džespers un Čūska, turoties blakus, reizē uztaustīja dibenu. Juzdami stingru pamatu zem kājām, viņi saķērās rokās un lēnām un sevišķi piesardzīgi devās uz to pusi, kur, pēc viņu domām, atradās laiva. Taču, tumsai kļūstot aizvien dziļākai, abi drīz pārliecinājās, ka redze viņiem nebūs nekāda lielā palīdze un, meķlējot tāseni, ir jāvadās pēc tās īpatnējās jausmas, kas rāda mežiniekam ceļu, ķad saule paslēpusies, zvaigznes nav manāmas un viss šķiet juceķlis tam, kurš mazāk pieradis pie meža labirintiem. Sados apstākļos Džespers paļāvās uz delavaru, samanlgajam indiānim piederējās doties pa priekšu. Tomēr nebija viegli šinī stunda brist pa krācošo ūdeni un pilnīgi saglabāt orientēšanās spēju. Kad viņi domājās sasnieguši upes vidu, krasti jau bija grūti saskatāmi — vīdēja melni masīvi, gandrīz saplūzdami ar tumsu, tik tikko varēja saredzēt koku robainās galotnes pret debesīm. Pāris reižu meklētāji mainīja virzienu, jo negaidot iekāpa dziļā ūdenī; viņi taču zināja, ka laiva aizķērusies ķērkša krāces visseklākajā daļā. Vārdu sakot, bruņojušies ar šo faktu kā ar kompasu, Džespers un viņa biedrs noklejoja pa ūdeni gandrīz ceturtdaļstundu, un, beidzoties šim laika sprīdim, kas jauneklim jau likās bezgalīgs, viņi acīmredzot atradās tikpat tālu no meklējamā priekšmeta kā sākumā. Tieši tad, kad delavars gribēja apstāties, lai pateiktu biedram, ka viņi darītu labi, ja atgrieztos krastā un no jauna dotos upē, viņš ieraudzīja ūdenī kustamies cilvēka augumu, kurš bija gandrīz ar roku aizsniedzams. Indiānis, kam blakus bija Džespers, uzreiz atskārta, ka irokēzi pilda tādu pašu uzdevumu kā viņi abi.

— Mings!—viņš iečukstēja Džesperam ausi.—Čūska rādīs savam brālim, kā likt lietā viltību.

Tanī mirklī arī jaunais kuģinieks pamanīja augumu, un arī viņa prātā uzplaiksnīja satraucošā patiesība. Saprazdams, ka pilnīgi jāpaļaujas uz delavaru virsaiti, viņš brida nopakaļus, kad draugs piesardzīgi devās uz to pusi, kur bija nozudis svešinieks. Pēc brītiņa tas parādījās atkal un acīm redzami tuvojās viņiem. Ūdens krāca tik stipri, ka nebija daudz jābaidās runāt, un indiānis, pagriezis galvu, izmeta:

—   Paļaujies uz Čūskas viltību.

—   Ha!— izsaucās svešais mežonis.— Atradu laivu,— viņš turpināja savā mēlē,— bet nebija kas palīdz. Nāciet, nocelsim to no klints.

—   Labprāt,— atbildēja Cingačguks, kas saprata ienaidnieka valodu.— Ved! Sekosim.

Svešais, kas ķeguma krākoņā nevarēja izšķirt balsis un runas īpatnības, devās vajadzīgajā virzienā, delavars un Džespers turējās cieši aiz viņa, un visi trīs ar skubu sasniedza laivu. Irokēzs satvēra tās galu, Cingačguks nostājās sānos, un Džespers piegāja pie otra gala, jo bija svarīgi, lai svešais neatklātu, ka viens no viņa palīgiem ir bālģīmis; tā varētu spriest pēc apģērba, ķo jauneklis nebija novilcis, kā arī pēc viņa galvas vispārīgā izskata.

—   Ceļam!— irokēzs īsi teica.

Bez kādām lielām pūlēm paslējuši laivu no klints, viņi paturēja to gaisā, lai tā iztukšotos, pēc tam rūpīgi nolika pareizajā stāvoklī uz ūdens. Visi trīs nu saņēma tāseni stingri, citādi tā izslīdētu no rokām, spēcīgās straumes vilkta, un irokēzs, kas, protams, bija par vadoni, jo atradās priekšgalā, virzījās uz austrumkrasta pusi — uz vietu, kur draugi gaidīja viņu atgriežamies.

Tā kā Džespers un Cingačguks labi zināja, ka ķērksi vēl jābūt vairākiem irokēziem, jo sastaptais nemaz nebija izbrīnījies par abu parādīšanos, tad sagida, cik liela piesardzība tagad vajadzīga. Mazāk drosmīgi un noteiķti cilvēki spriestu, ka ir pārāk bīstami palikt starp ienaidniekiem, bet šie rūdītie robežnieki, pieraduši pie briesmām, nejuta bailes, un viņi gan saprata, ka laivu nedrīkst izmantot pretinieki, tādēļ būtu mīļumis uzņēmušies vēl lielāku risku, lai īstenotu savu nodomu. Patiešām — Džespera apziņā šās laivas atgūšana vai sabojāšana tik cieši saistījās ar Meibelas drošību, ka, izvilcis dunci, viņš bija gatavs sagraizīt tāseni, lai padarītu to uz laiku nelietojamu, ja gadītos kaut kas tāds, kas liktu viņam un delavaram atsacīties no kārotās mantas.

Tikmēr irokēzs, uzmeties par vadoni, lēnām devās pa ūdeni pie savējiem, joprojām turēdams laivu un vilkdams negribīgos sekotājus līdzi. Reiz Cingačguks atvēzēja tomahauku un grasījās to ietriekt smadzenēs savam kopmanim, kurš, neko Jaunu nenojauzdams, viņam uzticējās, bet nāves kliedziens vai peldošais līķis varētu sacelt trauksmi, tā ka pārlicīgais virsaitis mainīja nodomu. Nākamajā mirklī viņš nožēloja šo neapņēmību, jo trīs laivas turētājus pēkšņi ielenca veseli četri tās meklētāji.

Izgrūduši parastos raksturīgos, īsos apmierinātības saucienus, mežoņi aizgūtnēm sagrāba atradumu; itin visi likās skaudri apzināmies, cik svarīgi ir dabūt laivu; vieni to gribēja gūt, lai uzbruktu ienaidniekiem, otri—lai nodrošinātu sev atkāpšanos. Kopa tomēr palielinājās tik negaidīti un tanī nu bija tik daudz pretinieku, ka pat delavars, tāds apķērīgs un izmanīgs, uz dažiem mirkļiem apmulsa. Pieci irokēzi, kas šķita pilnīgi saprotam uzdevumu, steidzās uz savu krastu, ir nedomādami apstāties, lai sarunātos. Viņiem taču vajadzēja paņemt airus, kas bija salūkoti agrāk, un iesēdināt laivā trīs vai četrus karavīrus ar šautenēm un pulvera ragiem; ja irokēzi varētu iztikt bez kramenīcam, viņi, tumsai sametoties, būtu šķērsojuši upi peldus.

Tā draugi un ienaidnieki visi vienā pulkā sasniedza austrumpakrastes teci, kur, tāpat kā rietumpusē, bija nepārbrienams dziļoksnis. Te vīri uz brīdi tomēr apstājās, jo vajadzēja izlemt, kā dabūt laivu pāri. Viens no četriem nule pietikušajiem pie tāsenes bija virsaitis, un ierastā cieņa, ko Amerikas indiānis jūt pret pieredzējušu, nopelniem bagātu un augsti stāvošu cilvēku, lika pārējiem klusēt, kamēr nebija runājusi šī persona.

Pakavēšanās stipri vien vairoja atklāšanas briesmas, kas it īpaši draudēja Džesperam, kurš gan attapa noraut no galvas cepuri un iemest to laivas dibenā. Tā kā viņš bija bez svārkiem un krekla, nu viņa auguma apveids tumsā diezin vai saistītu uzmanību. Turklāt pati vieta pie laivas pakaļgala viņu it kā slēpa, jo irokēzi, protams, vērsa skatienus uz priekšu. Ar Cingačguku bija citādi. Sis karavīrs atradās vārda tiešajā nozīmē savu visnāvīgāko ienaidnieku vidū; viņš nevarēja pat lāgā pakustēties, nepieskaroties kādam no tiem. Delavars tomēr šķita mierīgs, lai gan ausijās un turēja acis vaļā, būdams gatavs aizbēgt vai īstajā mirklī dot triecienu. Viņš sargāt sargājās skatīties uz tiem, kas bija aiz viņa, tā mazinādams atklāšanas iespējas, un ar indiāņa lielo pacietību gaidīja mirkli, kad viņam vajadzēs rīkoties.

— Lai visi mani jaunekļi šķērso teci un dabū ieročus,— irokēzu virsaitis teica.— Tikai divi, kas pie galiem, lai pārgrūž laivu pāri.

Irokēzi rāmi paklausīja, atstādami Džesperu pie vieglās tāsenes pakaļgala un tās atradēju pie piķa, un Cingačguks iegremdējās tik dziļi upē, ka pārējie viņu neievēroja. Ūdens šļakstoņa, roku vēzieni un indiāņu sasaukšanās drīz vēstīja, ka tie četri, kas nesen bija pievienojušies trijniekam, jau peld. Pārliecinājies, ka tas patiešām tā ir, delavars piecēlās, ieņēma savu agrāko vietu un nosprieda, ka brīdis rīkoties pienācis.

Cilvēks, kas mazāk nosvērts nekā šis karavīrs, tagad droši vien būtu gatavojies dot nodomāto triecienu, bet Cingačguks zināja, ka ķērksi ir vēl irokēzi aiz viņa, un bija pārāk labi mācīts un pārāk daudz pieredzējis karotājs, lai nevajadzīgi riskētu. Viņš ļāva, lai indiānis, kas atradās pie priekšgala, iemetas dziļajā ūdenī, un pēc tam visi trīs peldēja uz austrumkrasta pusi. Taču, tikko Cingačguks un Džespers nokļuva tur, kur straume visspēcīgākā, viņi vairs nepalīdzēja dabūt laivu ašajai tecei pāri, bet sāka peldēt tā, lai apturētu virzīšanos malup. Un tas tika darīts nevis piepeši, nevis tanī pārsteidzīgajā kārtā, kādā šo viltību būtu lietojis civilizēts cilvēks, bet uzmanīgi un tik pakāpeniski, ka irokēzs pie pīķa sākumā domājās vienīgi cīnāmies ar stipro straumi. Pakļauta šādu pretēju spēku darbībai, laiva, protams, slīdēja nlcām, un pēc kādas minūtes tā peldēja vēl dziļākā ūdeni lejpus ķērkša. Te irokēzs tomēr attapās, ka kaut kas neparasts kavē kustību uz priekšu, un, palūkojies atpakaļ, viņš tikai tagad uzzināja, ka viņam turas pretī.

Tā otrā daba, kas ceļas no ieraduma, uzreiz pavēstīja jaunajam irokēzam, ka viņš ir viens ar ienaidniekiem. Šķeldams ūdeni, viņš klupa Cingačgukam pie rīkles, un abi indiāņi, atlaiduši laivu, sakampa viens otru kā tīģeri. Drūmās nakts tumsas apņemti, viņi, atrazdamies ūdenī, kas tik bīstams cilvēkam, kurš spēkojas uz dzīvību vai nāvi, šķita aizmirsuši visu, ja atskaita nežēlīgo naidu un abpusējo vēlēšanos uzvarēt.

Nu Džesperam vienam pašam palika laiva, pretinieki, nikni cīnīdamies, to atgrūda, un tā šāvās projām kā elpas pūsta spalviņa. Karavīri žņaudza viens otru, Džespers dzirdēja viņu gārdzošo dvašu un pirmajā mirklī gribēja peldēt delavaram palīgā, bet laivas atgūšana šķita desmitreiz svarīgāka, un jauneklis, cik ātri varēdams, devās uz rietumkrastu. To viņš drīz sasniedza un pēc neilgas meklēšanas atrada palicējus un dabūja savas drēbes. Viņš īsi pastāstīja, kādā stāvokli pametis delavaru un kā ticis pie tāsenes.

Noklausījušies Džespera paskaidrojumus, biedri nebilda ne pušplēsta vārda, bet sasprindzināja dzirdi, veltīgi cerēdami uztvert kādu skaņu, kas liecinātu, kā beigusies drausmīgā ciņa. Vai varbūt tā ūdenī vēl turpinājās? Nekas nebija sadzirdams, tikai straujā upe nemitīgi krāca. Ienaidnieki pretējā krastā ar gudru ziņu izturējās pavisam klusi.

— Ņem šo airi, Džesper,— Takuzinis teica rāmi, taču klausītājiem šķita, ka viņa balss skan skumīgāk nekā citkārt.— Un brauc ar savu laivu nopakaļus. Te palikt vēl ilgāk nav droši.

—   Bet Čūska?

—   Čūska ir sava Dieva rokās un dzīvos vai mirs, viss notiks, kā gribēs liktenis. Mēs nespējam delavaram līdzēt un, šķiet, nokļūsim pārāk bīstamā stāvoklī, ja kvernēsim teit, tērgājot kā sievietes par savām bēdām. Sī tumsa ir dikti derīga . . .

Skaļš, garš, griezīgs kliedziens atlidoja no krasta, pārtraukdams pavadoņa runu.

—   Ko nozīmē šis elles troksnis, cienījamais Takuzini?— Ķeps uzprasīja.— Tā varētu bļaut velni, no kristiešu un cilvēku mutēm tādas skaņas nenāk.

—   Kristieši viņi nav un nevēlas būt, un arī neuzdodas par tiem. Jā, šie ir saucami par velliem, jūs diezin vai izraudzītos vēl trāpīgāku vārdu. Tas kliedziens pauda prieku, un viņi palaida savas rīkles kā uzvarētāji. Nav šaubu, ka delavars dzīvs vai miris ir viņu nagos!

—   Un mēs?— iesaucās Džespers, kas izjuta cildenas nožēlas sāpes, iedomādams, ka varētu novērst nelaimi, ja nebūtu atstājis biedru.

—   Mēs nespējam virsaitim līdzēt, puis, un mums vajag ar steigu vien pamest šo vietu.

—   Un nemaz nemēģināsim viņu glābt? Pat nenoskaidrosim, vai viņš dzīvs vai miris?

—   Klausiet Džesperu,— sacīja Meibela, kas bija atguvusi valodu, taču runāja piesmakušā un aizžņaugtā balsī.— Es nebaidos, tēvoci, un palikšu te, līdz izdibināsim, kas noticis ar mūsu draugu.

—   Prātīgi vārdi, Takuzini,— Ķeps iestarpināja. — īsts jūrnieks vis nevar pamest nelaimē savu meses biedru, un man prieks dzirdēt, ka saldūdens ļaudīm ir tik pāreizi uzskati.

—   Diezgan, diezgan!— nepacietīgais pavadonis atsvieda, ievirzīdams laivu straumē.— Jūs neko nezināt, un jums ne no kā nav bail. Ja jums dzīvība mīļa, domājiet par to, kā sasniegt fortu, un atstājiet delavaru likteņa žēlastībai. Ak vai! Briedis, kas pārāk bieži iet uz sālsvietu, pēdīgi sastop mednieku!

7. nodaļa

Tas — Jarova, mans sapņu strauts? Tas, kura šalkās noklausoties Reiz iztēlei bij apmulst ļauts, Bet pašam — nācies projām doties? Liec skanēt arfai, dziesminiek, Un skumjas atvairi no manis, Lai atplaukst melodiju prieks, Beidz sirdī dunēt sāpju zvani.

Vērdsverts

Ainavai netrūka cēluma, un dedzīgā un augstsirdīgā Meibela juta, ka asinis trauktin trauc pa dzīslām un vaigi tvīkst, kad laiva iešāvās spēcīgajā straumē, lai dotos projām. Mākoņiem pakliedējoties, nakts bija kļuvusi gaišāka, bet pārkarenie koki apēnoja krastus, tā ka tāsenes peldēja lejup pa tumsas joslu, kas lieliski slēpa braucējus. Taču visi viņi, saprotams, jutās gaužām nedroši; pat Džespers, kas laidās nlcām līdzi citiem un jau sāka baiļoties meitenes dēļ, ikreiz, kad no meža atlidoja kāda neparasta skaņa, pameta apkārt nemierīgu skatienu. Airēts tika vieglītēm un ļoti, ļoti uzmanīgi, jo dzīvības klusumā, kas valdīja šinī stundā un šinī vietā, vismazākais troksnītis varētu irokēzu nomodlgajām ausim pavēstīt, kur atrodas pretinieki.

Tas viss vairoja stāvokļa iespaidīgo diženumu un vērta šo bridi tik satraucošu, kādu Meibela Danema savā īsajā mūžā laikam nebija vēl piedzīvojusi. Tā kā viņa bija drosmīga, pieradusi pajauties uz sevi un lepojās ar to, ka ir karavīra atvase, tad mēs diezin vai varam sacīt, ka viņa izjuta bailes, taču viņas sirds bieži vien pukstēja ātrāk nekā citkārt, skaistajās, zilajās acīs atspoguļojās apņēmība, kas gan nebija tumsā redzams, un viņas modušās jūtas saderējās ar īsto cēlumu, kas piemita ainavai un nakts notikumiem.

—   Meibel!— Džespers apspiestā balsī ierunājās, saturēdams ar roku abas laivas kopā, jo tās peldēja līdzās tuvu viena otrai.— Jūs taču nebistaties, jūs ticat, ka mēs rūpēsimies par jums un aizstāvēsim jūs?

—   Esmu karavīra meita, kā zināt, Džesper Vestern, un man būtu jākaunas «izpaust savas bailes.

—   Paļaujieties uz mani… uz mums visiem. Jūsu tēvocis, Takuzinis, Cingačguks — ja tas nabaga cilvēks būtu šeit — un es ietu caur uguni, lai jums nenotiktu nekas Jauns.

—   Es jums ticu, Džesper,— meitene atbildēja, neapjausti kulinādama ar plaukstu ūdeni.-Zinu, ka tēvocis mani mīl un vispirms domās par mani un tikai pēc tam par sevi, un ticu, ka visi jūs esat mana tēva draugi un labprāt līdzēsiet viņa bērnam. Taču neesmu tik vāja un mazdūšīga, kā jums varbūt šķiet. Kaut arī esmu pilsētas meitene un, kā jau vairākums no tā gājuma, dažkārt saskatu briesmas tur, kur to nav, tomēr apsolu, Džesper, neļauties nekādām muļķīgām bailēm, kas jūs traucētu sava pienākuma pildīšanā.

—   Seržanta meita runā patiesību, un viņa ir sava tēva — krietnā Tomasa Danema cienīga,— pavadonis iestarpināja.— Ak, skaistulīti Daudz reižu jūsu tēvs un es kopā esam devušies izlūkos un staigājuši pa naidnieka flangiem un aizmuguri tādā naktī, kas tumšāka par šo, pie tam zinādami, ka mums kuru katru brīdi var no slēpņa uzbrukt asinskārs pretinieks. Tēvu ievainoja plecā, es biju viņam blakus, un, kad tiksieties, godavīrs pastāstīs, kā mums izdevās šķērsot upi, lai glābtu viņa skalpu.

—   Tēvs jau ir pastāstījis,— Meibela sacīja varbūt sparīgāk, nekā vēlams šādā reizē, kad vajadzīga apdomība.— Man ir viņa vēstules, kur šis notikums minēts, un es no visas sirds jums pateicos par izpalīdzību. Dievs to neaizmirsīs, Takuzini, un jūs varat no meitas prasīt, ko vien gribat, viņa ar mīļu prātu atlīdzinās par sava tēva dzīvības glābšanu.

—   Jā, jūs, maigie un skaidrsirdlgie radījumi, jau visi tā izturaties. Esmu redzējis dažus no jums iepriekš un dzirdējis par citiem! Seržants pats man ir stāstījis par savām jaunajām dienām, par jūsu māti un par to, kā aplidojis viņu, un par visiem atraidījumiem un sarūgtinājumiem, ko piedzīvojis, līdz pēdīgi panācis savu.

—   Mātes mūžs bija tik īss, ka viņa nepaspēja atmaksāt par to, ko tēvs darījis, lai gūtu viņas labvēlību,— Meibela sacīja, lūpām drebot.

—   Tā viņš man stāstīja. Krietnais seržants neko nav slēpis, jo, būdams stipri vecāks nekā es, viņš mani pēc tik daudziem kopīgiem izlūkgājieniem ieturējis par tādu kā dēlu.

—   Varbūt, Takuzini, viņš priecātos, ja tu patiešām kļūtu viņa dēls,— Džespers teica, gribēdams izlikties jautrs, taču balss lāgā neskanēja.

—   Un, ja priecātos, Saldūden, vai tas būtu grēks? Viņš zina, kāds izlūks un pēdu dzinējs esmu, un bieži ir redzējis mani griežam krūtis pretī frančiem. Esmu dažkārt domājis, puis, ka mums visiem vajadzētu meklēt sievas, jo cilvēks, kas allaž dzīvo mežos un līdzās saviem naidniekiem un medījumiem, galu galā sāk zaudēt maigās jūtas.

—   Pēc maniem vērojumiem,— Meibela piezīmēja, tie, kas ilgi dzīvo mežā, aizmirst ieņemties daudzus pilsētas netikumus un blēdības.

—   Tas, kas vienmēr mājo Dieva tuvumā, Meibel, gribot negribot jūt viņa labsirdības varu. Esmu apmeklējis dievkalpojumus garnizonu baznīcās un ļoti centies, kā pieklājas īstam karavīram, lūgt citiem līdzi, jo, kauču neesmu ierakstījies karaļa zaldātos, tomēr piedalos viņa kaujās un veicinu viņa mērķus, un tā nu esmu pūlējies skaitīt garnizona pātarus, bet man nekad nav gadījies uzjundīt sevī to svinīgumu un īsto mīlestību, ko jūtu, būdams viens ar Dievu mežā. Tur man šķietas, ka stāvu vaigu vaigā ar savu kungu. Viss ap mani ir svaigs un skaists, it kā tikko nācis no viņa rokas, un nav nekāda punktlguma vai priekšraksta, kas vēsinātu jūtas. Nē, nē, galu galā īstais dievnams ir mežs, jo tur domas tik brīvas, ka var lidināties pat aiz mākoņiem.

—   Jūs runājat patiesību, cienījamais Takuzini,— Ķeps teica,— un jums piekritis ikkatrs, kas ilgi dzīvo vientulībā. Kāpēc, piemēram, gandrīz visi jūrasbraucēji allaž rīkojas tā, kā piederas ticīgiem un apzinīgiem cilvēkiem? Tāpēc, ka viņi tik bieži ir divatā ar visvareno un tik reti sastopas ar sauszemes ļaunumu! Daudz, daudz reižu esmu stāvējis sardzē, teiksim, pie ekvatora vai Dienvidu okeānā, kad nakti apgaismo debess ugunis. Un varu jums sacīt, mani eņģīgie matroži, ka tieši tas laiks palīdz cilvēkam orientēties viņa grēkos. Savējos esmu tādās reizēs nožēlojis atkal un atkal, līdz sirdsapziņas vantis un talrepes čīkstēt čīkstējušas no springuma. Tādēļ esmu ar jums vienisprātis, cienījamais Takuzini, un saku: ja kāds grib sastapt īsti ticīgu cilvēku, lai meklē jūrā vai mežos.

—   Tēvoci, es biju tanīs domās, ka jūrniekus vispār daudzina par Dieva noliedzējiem.

—   Velns lai parauj, tā ir neslavas celšana, meit! Pajautā jūrasbraucējam, kādas ir viņa īstās, personiskās domas par taviem krastiniekiem — par mācītājiem un visiem citiem —, un tu dzirdēsi, ko saka otra puse. Man nav zināma neviena laužu šķira, ko šinī punktā apmelo tā kā jūrniekus, un tas ir tikai tāpēc, ķa viņi nepaliek mājās aizstāvēt sevi un maksāt baznīcai. Viņi varbūt nav tik smalki skoloti kā daži malā, bet visos kristietības pamatos jūrnieks sit sauszemes cilvēku pušu kā nabagu.

—   Es gan neņemos galvot par visu to, cienījamais Kep,— pavadonis teica.— Bet jums laikam zināmā mērā taisnība. Man nevajag pērkona un zibeņa, lai atgādinātu Dievu, un bēdas un likstas tā nerosina mani pieminēt viņa labsirdību kā rēna, mierīga, svinīga diena mežā, kad viņa balss dzirdama nokaltuša zara čīkstēšanā vai putna dziesmā uz mata kā visstiprākajā vētrā un krākoņā, vismaz ar manām ausīm. Kā tas ir ar tevi, Saldūden? Tu stājies aukām pretī tāpatās kā cienījamais Ķeps, un tev vajadzētu cik necik zināt, kādas jušanas modina vētra.

—   Es laikam esmu pārāk jauns un zaļš, lai daudz runātu par šādu tematu,— Džespers atturīgi sacīja.

—   Bet jums taču ir savas izjūtas?— Meibela strauji pavaicāja.— Jūs nevarat. . . neviens nevar dzīvot tādos apstākļos, neapzinoties, cik loti jāpaļaujas uz Dievu!

—   Lai nerastos aplams priekšstats par manu audzināšanu, jāteic, ka dažkārt domāju šādas domas. Bet baidos, ka ne tik bieži un ilgi, kā piederētos.

—   Saldūdens!— Ķeps īsi nosacīja, savilkdams visu kopā.— Nekas liels nav gaidāms no šā jaunekļa, Meibel. . . Man šķiet, jūs reizumis sauc vārdā, kas jums īsti piemērots. Par Eau-de-vie, vai ne?

-Eau-douce,—mierīgi atbildēja Džespers, kas, braukādams pa Ontārio, bija apguvis franču valodu un vairākus indiāņu dialektus.— So vārdu man devuši irokēzi, lai mani atšķirtu no dažiem maniem biedriem, kas agrāk kuģojuši pa jūru un kam patīk plūdināt iezemiešu ausīs stāstus par lielajiem sālsūdens ezeriem.

—   Un kādēļ lai viņi to nedarītu? Mežoņiem šie stāsti, domājams, nenāk par ļaunu. Tie viņus varbūt nepievērsīs civilizācijai, taču nepataisīs arī par vēl lielākiem tumsoņiem. Jā, jā, Eau-douce acīmredzot nozīmē «baltais brendijs», kas nekāds krietnais dzēriens galu galā nav un gluži pamatoti dēvējams tādā vārdā, jo tās ir īstas velna siekalas!

—   Eau-douce jātulko kā «saldūdens» jeb «dzeramais ūdens», franči tā sauc upju un ezeru ūdeni,— attrauca Džespers, ko mazliet kaitināja Ķepa skaidrojums, kaut arī viņš bija Meibelas tēvocis.

—   Kā, ellē, eau var būt «ūdens», ja eau-de-vie ir «brendijs»? Droši vien franči tā runā šeit, bet viņi tā vis nesaka Birdī un citās Francijas ostās. Jūrniekiem eau vienmēr nozīmē «brendijs» un eau-de-vie — «stiprs brendijs». Es jums piedodu jūsu nezināšanu, jaunais cilvēk, jo tā saderas ar jūsu stāvokli, neko darīt. Ja jūs atgriezīsieties kopā ar mani un pazēģelēsiet pa Atlantijas okeānu, gūsiet labumu visam mūžam, un, lūk, Meibela un visas citas jaunavas, kas dzīvo piekrastē, jūsmos par jums, kaut arī jūs kļūtu tik vecs kā viens no kokiem šinī mežā . . .

—   Nē, nē,— atklātais un augstsirdīgais pavadonis viņu pārtrauca.— Džesperam netrūkst draugu šinī vidū, varu apgalvot. Un, kauču arī pasaules redzēšana var tāda rakstura cilvēkam nākt par labu tāpatās kā citam, mēs viņu nepavisam nevērtēsim zemāk, ja viņš nekad neatstās mūs. Vienalga, Eau-douce vai Eau-devie, viņš ir bezbailīgs, uzticams jauneklis, un, kad viņš atrodas sardzē, es allaž guļu tik cieši, it kā pats būtu nomodā un staigātu … jā, īsi sakot, vēl ciešāk. Seržanta meita tak neuzskata, ka šim puisim jābrauc jūrā, lai viņš kļūtu par vīru un cienījamu un godājamu cilvēku.

Meibela neatsaucās uz šo vedinājumu, pat pagrieza galvu pret rietumkrastu, lai gan nevajadzēja seju slēpt, jo bija tumšs. Bet Džespers vēlējās ko teikt, jaunekļa un vīrieša lepnums sacēlās pret domu, ka viņš uzlūkots par tādu, kas nepelna biedru cieņu un meiteņu smaidus. Taču viņš negribēja bilst nevienu vārdu, kas aizskartu Meibelas tēvoci, un Džespera savaldīšanās laikam bija slavējama vairāk nekā viņa drosme un kautrīgums.

—   Es nekāroju goda, kas man nepienākas,— viņš ierunājās,— un neapgalvoju, ka man ir kāda jēga par okeānu un navigāciju. Mēs stūrējam pēc zvaigznēm un kompasa, braukdami pa šiem ezeriem no raga uz ragu, un, tā kā mums maz vajag aritmētikas, daudz nerēķinām. Bet mēs tomēr neesam gluži zemē metami, tā bieži saka tie, kas pavadījuši gadus lieljūrā. Pirmkārt mums vienmēr ir tuvumā zeme un gandrīz visu laiku tā atrodas aizvēja pusē, un esmu ne reizi vien dzirdējis, ka tādos apstākļos kuģinieki norūdoties. Mūsu vētras ir pēkšņas un spēcīgas, un esam spiesti doties uz ostu jebkurā stundā . ..

—   Vai jums ir lotes?— Ķeps viņu pārtrauca.

—   Tās tikpat kā nav vajadzīgas un reti kad tiek izmestas.

—   Dīplotes?

—   Esmu dzirdējis par tām, bet, atzīstos, man nav gadījies nevienu redzēt.

—   Nu, vai tad nav velna būšana? Un kāda vēl! Kuģinieks — un bez dīplotes! Tik tiešām, zēn, jūs vis nevarat dēvēties par matrozi. Kas, ellē, tas par zēģelētāju, kuram nav dīplotes?

—   Es jau atzīstu, ka neko īpaši neprotu . . .

—   Ja nemin braukšanu lejup pa ķērkšiem un ūdenskritumiem, ja nemin to, Džesper,— pavadonis teica, nākdams palīgā.— Pat jūs, cienījamais Kep, nenoliegsiet, ka šinī ziņā viņš ir tīri veikls. Man domāt, katru cilvēku vajag godāt vai paļāt, ņemot vērā viņa iedabu. Ja cienījamais Ķeps ir nederīgs, šaujoties nlcām pa Osvīgo ūdenskritumu, tad es cenšos turēt prātā, ka viņš ir derīgs, kad neredz zemi. Un, ja Džespers varbūtās ir nederīgs, kad zeme nav redzama, es neaizmirstu, ka viņam ir droša roka un skadra acs, kad viņš traucas lejup pa kritumu.

—   Bet Džespers nav . nebūtu nederīgs, kad zeme zudusi skatienam,— Meibela teica tik droši un sparīgi, ka dzidrā, jaukā balss skanēja trauksmaini šās lieliskās vietas svinīgajā klusumā.— Es gribu sacīt, neviens, kas var tā līdzēt šeit, nevar būt nederīgs jūrā. Ir gan iespējams, ka Džespers nepazīst kuģus tik labi kā mans tēvocis.

—   Nu jā, jūs jau abi esat nejēgas,— Ķeps teica ar vlpsnu.— Izkāpuši malā, mēs, jūrnieki, esam tā pārspēti skaita ziņā, ka reti gūstam to, kas mums pienākas. Taču, kad jūs jāaizsargā vai jātirgojas, tad gan brēktin brēcat pēc mums.

—   Bet, tēvoci, sauszemes ļaudis nebrauc šurp, lai uzbruktu mūsu krastam, tātad jūrnieki tiekas tikai ar jūrniekiem.

—   Tavu tumsību! Kur ir visi tie ienaidnieki, kas izcēlušies malā šinī zemē, franči un angļi? Atbildi, meit!

—   Patiešām, kur viņi ir?— pavadonis izsaucās.

Neviens to nezina labāk kā mēs, kas mītam mežos,

cienījamais Kep. Es bieži esmu kājojis pa viņu citkārtējo karaceļu, vadoties no kauliem, kas balē lietū, un, vadoties no kapiem, esmu atradis viņu taku ilgus gadus pēc tam, kad viņi kopā ar savu lepnību izzuduši. Ģenerāļi un ierindnieki guļ izkaisīti pa visu šo zemi, liecinādami par to, kādi ir cilvēki, ja dzenas pēc slavas un vēlas būt pārāki par citiem.

—   Man jāteic, cienījamais Takuzini, ka jūs dažkārt izsakāt spriedumus, kas lāgā nepiestāv šautenes lietotājam, kurš bieži jo bieži dabū ostīt biszāles un kurš gandrīz katru ritu, piecēlies no kojas, traucas pretī ienaidniekam.

—   Ja domājat, ka vadu savas dienas, karodams ar citiem, tad neesat iepazinis mani un manas gaitas. Tam, kas dzīvo mežos un robežmalās, jāizmanto iespējas, ko dod apkārtējais. Par cīniņiem es neatbildu, jo esmu tik melns un maziņš mednieks un izlūks, un pavadonis. Mana īstā nodarbošanās ir medīt armijas vajadzībām pārgājienu reizēs un miera laikā. Es gan vēl īpaši kalpoju kādam virsniekam, kurš patlaban ir projām apmetnē, uz turieni nekad neeju līdzi. Nē, nē, mana īsta iedaba noskaņota nevis karam un asinsizliešanai, bet mieram un žēlsirdībai. Tomēr man jābūt gatavam tikties ar naidnieku, un par mingu jāteic, ka raugos uz viņu, kā cilvēks raugās uz garo tārpu, tāds radījums jasamin, kad vien rodas izdevība.

—   Jā . . . man bijis maldīgs nojēgums par jūsu arodu, līdz šim domāju, ka esat pilns karotājs, tāds pats kā kuģa lielgabalnieks. Nu, mans svainis . . . viņš bijis zaldāts kopš sešpadsmit gadu vecuma un uzskata, ka viņa amats ir visādā ziņā tikpat cienījams kā kuģošana, un, man šķiet, diezin vai vērts ar viņu strīdēties par šo jautājumu.

—   Manam tēvam ir mācīts, ka gods nēsāt ieročus,— Meibela sacīja.— Viņa tēvs taču bijis karavīrs.

—   Tiesa, tiesa,— pavadonis atsāka,— seržanta iedaba ir stipri kaujinieciska, un viņš raugās uz šo pasauli lielākoties pār savas musketes stobru. Un uzskata, ka mūsu karaļa šautene ir labāka par krietnu garstobra kramenīcu ar dubulttēmēkli. Tāda iedomība piesitas no ilga paraduma, un aizspriedums laikam ir visbiežāk vērojamais cilvēka dabas slimums.

—   Uz sauszemes — kas ir, tas ir,— Ķeps teica.— Ik pēc katra sava brauciena es saku tieši tādus vārdus. Jā, izkāpis iepriekšējo reizi krastā, neatradu visā Jorkā nevienu, kas pamatvilcienos domātu par lietām un būšanām tā, kā domāju pats. Katrs cilvēks, ko sastapu, šķita uzbūvējis visus savus priekšstatus tā, ka vējš pūta tiem taisni krūtīs, un, ja arī viņš drusku nokrita no saviem vienpusīgajiem jēgumiem, tad palaikam tādēļ, lai veiktu strauju fordevinda pagriezienu uz papēža un pievirzītos cieši jo cieši, ejot ar otru halzi.

—   Vai saprotat, Džesper?— smaidīgā Meibela pusčukstus pajautāja jauneklim, kas aizvien vēl turēja savu laivu tik tuvu, lai būtu viņai blakus.

—   Nav jau tādas atšķirības starp sāļo un saldo ūdeni, ka mēs, dažādie kuģotāji, nevarētu aptvert, ko sakām cits citam. Un vai tas kāds lielais nopelns, Meibel, zināt sava aroda valodu.

—   Pat ticība,— Ķeps turpināja,— vairs nestāv tieši tur, kur bija piesieta pie pāļa manā jaunībā. Krastinieki gan atlaiž, gan pievelk tauvu, kā viņi to dara ar visām citām lietām, un nav nekāds brīnums, ka tās lāgu lāgiem džemmējas. Viss liekas maināmies, ja neskaita kompasu, un pat tam ir savas novirzes.

—   Nu,— Taķuzinis atteica,— es līdz šim domāju, ka kristietība un kompasa adata nemaz negrozās.

—   Pareizi, uz ūdens, ja neminam novirzes. Jūrā ticība joprojām ir gluži tāda pati kā tanīs laikos, kad es pirmoreiz iebāzu roku darvas spainī. Manus vārdus neapstrīdēs neviens, kas jūt svētu bijāšanu pret Dievu. Neredzu ne mazākās atšķirības starp reliģijas tagadējo stāvokli uz kuģa un to, kāds bija manās jaunajās dienās. Bet malā tas tā nav, nepavisam. Ticiet man, cienījamais Takuzini, grūti sameklēt cilvēku — es domāju, krastinieku —, kas pašlaik raugās uz šīm būšanām tieši tā, kā skatījies pirms četrdesmit gadiem.

—   Un tomēr Dievs nav mainījies . . . viņa darbi nav mainījušies . . . svētie raksti nav mainījušies, un ikvienam, kam vajadzētu slavēt un godināt viņa vārdu, arī jābūt nemainīgam!

—   Krastā nekas nav tāds. Sis ir pats lielākais sauszemes ļaunums. Tā visu laiku zvalstās, jānudien, lai gan izskatās tik droša. Ja cilvēks iestāda koku un dodas jūrā, tad, pārradies no trīsgadu brailciena, neuziet vis tādu dēstījumu, kādu atstājis. Pilsētas aug, un parādās jaunas ielas. Piestātnes tiek pārveidotas. Un visā zemes virsū notiek pārvērtības. Bet kuģis ari tagad atgriežas no Indijas tieši tāds pats, kā aizgājis,— ja neminam atlēkušo krāsu, dilumus un plīsumus un tos bojājumus, kas dabūti klizmās uz ūdens.

—   Tīra, dzīva patiesība, cienījamais Kep, un tā gauži sāpina sirdi. Diemžēl tas, ko sauc par iekopšanu un uzlabošanu, posta un kroplo zemi! Dieva brīnišķīgie darījumi tieķ dienu no dienas cirsti un nīcināti, un cilvēks liekas pacēlis roku pret visuvarenā dižo prātu. Pats nekad neesmu vēl bijis tanīs rietumos un dienvidos no Lielajiem ezeriem, bet man ir stāstīts, ka tur redzamas baigas zīmes, kuras vēsta, pie kā mēs visi nonāksim, ja satiksimies ar to apgabalu!

—   Ko tu gribi ar to sacīt, Takuzini?— Džespers pieklājīgi jautāja.

—   Es domāju vietas, ko iezīmējusi debesu sodība vai kas atstātas par nopietnu brīdinājumu šejienes bezbēžiem un putinātājiem. Tās saucot par prērijām, un visgodīgākie delavari, kādus vien esmu pazinis, saka: Dievā pirksts tām bijis tik smags, ka tās palikušas gluži bez kokiem. Sis ir briesmīgs piemeklējums, kas nācis pār nevainīgu zemi, un izskaidrojams vienīgi ar to, ka gribēts rādit, cik drausmas var būt sekas nevērīgai dziņai nīcināt.

—   Un tomēr redzēju kolonistus, kam loti patika šīs klajās vietas, jo tās aiztaupīja viņiem grūto līdumošanu. Tev itin brangi garšo maize, Takuzini, taču kvieši nenogatavojas ēnā.

—   Bet godīgums gan un pieticīgas vēlēs, un mīlestība uz Dievu, Džesper. Pat cienījamais Ķeps tev sacīs, ka līdzenums bez kokiem droši vien atgādina tuksnesīgu salu.

—   Lai nu būtu kā būdams,— Ķeps iejaucās.— Tuksnesīgas salas ari ir derīgas, jo pajīdz izlabot aprēķinus. Ja runa par manu gaumi — es līdzenumu nekad neniecināšu koku trūkuma dēļ. Tā kā daba devusi cilvēkam acis, ko laist apkārt, un sauli spīdēšanai, tad, ja nebūtu jābūvē kuģi un reizumis viena otra māja, es nevarētu saskatīt kokā diezin cik lielu labumu, it īpaši tādā, kurā nav ne augļu, ne pērtiķu.

Uz šo piezīmi pavadonis neatbildēja, tikai izdvesa zemu skaņu, tā piekodinādams biedrus klusēt.

Kamēr notika šī juceklīgā saruna slāpētās balsīs, laivas, slēpdamās rietumkrasta tumšajās ēnās, lēni slīdēja pa straumi uz leju, airi tika lietoti vienīgi vēlamā virziena un pareizā stāvokļa ieturēšanai. Plūsmas spēks ievērojami mainījās, dažviet ūdens likās rāms, bet citos posmos tecēja strauji — krietnas divas vai pat trīs jūdzes stundā. Ķērkšos tas traucās ar tādu ašumu, kas drausmināja nepieredzējušu aci. Džespers domāja, ka viņi varētu novizināties līdz upes grīvai divās stundās — ja skaita no tā brīža, kad viņi atstāja krastu,— un abi ar Takuzini vienojās, ka laivām jāļauj kādu laiku peldēt pašām, vismaz tik ilgi, kamēr viņi tiks garām pirmajām briesmām lejupceļā. Sī apspriešanās arī notika bez kāda skaļuma. Lai gan plašajā, gandrīz bezgalīgajā mūžamežā valdīja dzijas vientulības klusums, daba tūkstoš mēlēm runāja izteiksmīgajā nakts valodā. Vējiņš žužināja neskaitāmos kokos, ūdens urdzēja un dažviet pat krāca, plūzdams gar krastu; un šad tad braucēji dzirdēja čīkstam kādu zaru vai stumbru, kas beržas pret otru, kokam šūpojoties. Viss dzīvais bija apklusis. Tiesa, reiz Takuzinis tā kā saklausīja, ka tālumā iegaudojas vilks — kāds no tiem retajiem pelēčiem, kas ložņāja pa šo mežu; bet skaņa bija īsa un neskaidra, tā varēja rasties iedomās. Taču, kad viņš lika biedriem pārtraukt sarunu, viņa modrā auss bija uztvērusi ipatnējo troksni, kas cejas, lūstot sausam koka zaram. Ja maņas viņu nevīla, knakšķis atlidoja no rietumkrasta. Visi, kas pieraduši pie šā sevišķā brīkšķa, zina, cik labi tas sadzirdams un cik viegli atšķirama skaņa, ja uzmin zaram, no citiem meža trokšņiem.

—   Pa krastu iet cilvēks,— Takuzinis klusu teica Džesperam.— Vai sasodītie mingi jau būtu šķērsojuši upi? Ar ieročiem? Un bez laivas?

—   Tas varētu būt delavars! Viņš sekotu mums, protams, pa šo krastu un zinātu, kur meklēt mūs. Atjauj man piebraukt tuvāk pie malas un izlūkot, kas tur ir.

—   Brauc, zēn, bet tā ka airējies klusi un nekādā ziņā neuzdrīksties kāpt krastā, ja nav skaidrības.

—   Vai tas ir prātīgi?— Meibela strauji ieprasījās, piemirsdama apvaldīt daiļskanīgo balsi.

—   Nepavisam nav prātīgi runāt tik dikti, skaistulit. Man patīkas jūsu balss, tā ir maiga un jauka, gaužām ilgi esmu klausījies vīriešos vien, bet pašlaik tā nedrīkst skanēt pārāk bieži un pārāk sparīgi. Kad tiksieties ar tēvu, krietno seržantu, viņš jums pateiks, ka klusuciešana ir tikums, kas sevišķi augsti vērtējams, ja tuvumā naidnieks. Brauc, Džesper, un vēlreiz pierādi, ka vari būt prātīgs, tu jau esi izdaudzināts par tādu.

Sekoja desmit nemierpilnas minūtes, Džespera laiva nozuda, tā aizslīdēja projām no Takuziņa tāsenes klusi jo klusi un ienira tumsā, pirms Meibela noticēja, ka jauneklis patiešām viens pats dosies pildīt gaitu, kas viņas domās tēlojās ārkārtīgi bīstama. SinI laikā trijnieks brauca tālāk lejup pa straumi, neviens nerunāja, gandrīz jāsaka, neelpoja, tik loti katrs gribēja saklausīt ķaut vismazāko troksnīti, kas ātskanētu no krasta. Bet joprojām valdīja tas pats svinīgais, var patiešām teikt, cēlais klusums; tikai ūdens skalojās, krādamies pie kāda maza šķēršļa, un koki zuzēja, nekas cits netraucēja meža miegu. Kad minētais laiciņš bija pagājis, kjuva vāji dzirdama sausu zaru kriukšķēšana, un Takuzinim šķita, ka ausi sasniedz apslāpētas balsis.

—   Es varbūtās maldos, jo iedomās bieži rodas tas, ko vēlas sirds,— viņš teica.— Bet izklausās pēc delavara zemās balss.

—   Vai tad mirušie mežoņi staigā?— Ķeps noprasīja.

—  Jā, un skrien ari, tikai savās laimigajās medību vietās, citur ne. Sarkanādainis izbeidz gaitas zemes virsū, kad dvēsele atstāj miesu. Viņš nekavējas pie sava vigvama, ja viņa stunda ir pagājusi, viņam nav tādas iedabas.

—  Es kaut ko redzu uz ūdens,— čukstēja Meibela, kas visu laiku pēc Džespera nozušanas jo cieši vērās tumsas blīvā.

—  Tā ir laiva!— Takuzinis atvieglots teica.— Jādomā, nekādas briesmas nedraud, citādi puisis būtu mūs brīdinājis.

Pēc brītiņa abas tāsenes, kas braucējiem kļuva redzamas tikai tad, kad pievirzījās tuvu viena otrai, atkal peldēja blakus, un trijnieks sazīmēja Džespera augumu viņa laivas pakaļgalā. Priekšā sēdēja otrs virs, un, kad jaunais kuģinieks pavēzēja airi tā, ka biedra seja pietuvinājās Meibelas un pavadoņa acīm. tie abi pazina delavaru.

—   Cingačguk . . . mans brāli!— Takuzinis sava drauga valodā sacīja drebošā balsī, kas liecināja, cik dziļas ir runātāja jūtas.— Mohikāņu virsaiti, mana sirds ir ļoti priecīga. Daudz asiņainu kauju esam izcīnījuši abi kopā, un es bailējos, ka mūsu gaitām pienācis gals.

—   Ha! Mingi ir sievišķi! Trīs mingu skalpi karājas pie manas jostas. Viņi nemāk sist delavaru Lielo Čūsku. Viņiem dūša sašļukusi papēžos, un viņi domā par ceļu pāri Lielā ezera ūdeņiem.

—   Vai pakavējies kopā ar viņiem, virsaiti? Un kas notika ar karavīru, kurš bija upē?

—   Viņš pārvērties par zivi un guļ dibenā kopā ar zušiem! Lai viņa brāļi šo makšķerē . . . Takuzini, esmu saskaitījis ienaidniekus un aizticis viņu šautenes.

—   A, es jau domāju, ka viņš meklēs piedzīvojumus!— pavadonis izsaucās angliski.— Bezbailīgais virs bijis naidnieku vidū un atnesis mums svarīgas ziņas. Runā, Cingačguk, un es visu atstāstīšu draugiem.

Klusā, nopietnā balsi delavars nu galvenos vilcienos pavēstīja par visiem atklājumiem, ko bija izdarījis pēc tam, kad pēdējo reizi tika redzēts spēkojamies ar ienaidnieku upē. Par sava pretinieka likteni virsaitis vairs nerunāja, jo karavīrs nemēdz dižoties tiešākā un lietišķākā stāstījumā. Tūlīt pēc uzvaras šinī baismīgajā ciņā viņš tomēr aizpeldējis uz austrumkrastu; izlavījies malā un, tumsas slēpts, iejucis irokēzu vidū, tie viņu neatklājuši, īstenība nemaz nenojautuši. Tiesa, reiz viņš uzjautāts, bet viņš uzdevies par Bultasgalu, un vairs nekas neesot vaicāts. No izmestajiem vārdiem Cingačguks drīz secinājis, ka mežoņi īpaši izgājuši gūstīt Meibelu un viņas tēvoci, par kura sabiedrisko stāvokli tie gan acīmredzot esot maldīgos ieskatos. Virsaitis arī uzzinājis pietiekami, lai apstiprinātos aizdomas, ka Bultasgals viņus nodevis, pāriedams ienaidnieku pusē; iemeslu pagaidām grūti aptvert, jo viņš vēl neesot atalgots par saviem pakalpojumiem.

Atstāstīdams šo vēsti, Takuzinis neteica neko tādu, kas, viņaprāt, varētu vairot biedru bažas, viņš gan aprādija, ka tagad būtu īstais laiks saņemt visus spēkus, jo irokēzi vēl neesot pilnīgi attapušies no apjukuma pēc zaudējumiem.

—   Viņi mūs gaidīs pie ķērkša, es itin nemaz nešaubos,— viņš turpināja.— Un tur izšķirsies mūsu liktenis: vai nu tiksim garām, vai kritīsim viņu nagos. No turienes līdz fortam ir tik mazs atstatums, ka man prāts kāpt krastā, tāsenes mēs uz labu laimi ielaistu krācē, un es pats aizvestu Meibelu galā pa kādu sānceļu …

—   Neizdosies, Takuzini, nav ko domāt!— Džespers aizgūtnēm iemetās valodā.— Meibela nav tik spēciga, lai ietu pa mežu tādā melnā naktī. Iesēdini viņu manā laivā, un es zaudēšu dzīvību vai pārgādāšu viņu sveiku un veselu pāri ķērksim, kaut arī ir tumšs.

—   Skaidrs, ka tu nežēlotu savu dzīvību, puis. Neviens neapšauba tavu gatavību darīt visu, lai pakalpotu seržanta meitai, tomēr būtu vajadzīga nevis tava, bet Dieva acs, kas laimīgi pārvadītu tevi un Meibelu pāri Osvīgo ķērksim tādā naktī kā šī.

—   Un kas aizvedīs Meibelu sveiku un veselu līdz fortam pa zemi? Vai nakts nav vienādi tumša krastā un uz ūdens? Vai arī tu domā, ka es savu amatu neprotu tikpat labi kā tu savējo?

—   Braši teikts, puis, bet, ja es tumsā nomaldītos — un, domāju, neviens nevar godīgi sacīt, ka jel kādreiz tā noticis ar mani,— bet, ja patiešām nomaldītos, ļaunums būtu tāds, ka vajadzētu pārlaist nakti mežā. Turpretī, ja tu kļūdīgi pavēzētu airi vai tāsene sagrieztos iešķērsām, tad pats ar jaunavu ietiktu upē, no kuras seržanta meita diezin vai izkļūtu dzīva.

—   Lai Meibela izšķiras pati. Esmu pārliecināts, ka viņa drošāk jutīsies laivā.

—   Es ļoti uzticos jums abiem,— meitene atbildēja, — un nešaubos,4 ka viens un otrs darīs visu, ko varēs, lai pierādītu manam tēvam, cik dziļi ciena viņu. Taču, jāatzīstas, man negribētos atstāt laivu, zinot, ka mežā ir tādi ienaidnieki, kādus jau esam redzējuši. Bet lai tēvocis izlemj manā vietā.

—   Man nav ne mazākās patikšanas līst vērī, ja var tik brīvi kuģot lejup pa upi,— Ķeps teica.— Un, cienījamais Takuzini, bez indiāņiem ir vēl haizivis.

—   Haizivis! Vai tad dzirdēts, ka haizivis mīt mūžamežā!

—   Tieši tā! Haizivis vai lāči, vai vilki . . . nav svarīgi, kā saucam radījumu, ja tas grib un spēj kost.

—   Dievs tēvs! Cilvēk, vai jūs bailējaties no kāda kustoņa, kas dzīvo Amerikas mežā? Lūsis ir briesmīgs zvērs, tiesa gan, bet pieredzējis mednieks jau viegli tiek ar to galā. Runājiet par mingiem un viņu vellišķibām, bet nepieminiet lāčus un vilkus, neceliet trauksmi bez iemesla.

—   Jā, jā, cienījamais Takuzini, jums tā ir joka lieta, jūs laikam varat nosaukt katru kukaini, ko sastopat. Ieradumam ir liela nozīme, tas dara cilvēku drosmīgu, citādi viņš būtu bīlīgs. Tropiskajos platuma grādos es pazinu jūrniekus, kas augas stundas bez pārtraukuma peldējās starp piecpadsmit vai divdesmit pēdu garām haizivīm, nepiegriežot tām vairāk vērības kā laucinieks apkārtējiem, kad viņš pēc dievkalpojuma svētdienā iet ārā pa baznīcas durvīm.

—   Tas ir brīnums!—izsaucās Džespers, kas tik tiešām nebija vēl ieņēmies prasmi sarunāt blēņas, lai gan tāda palaikam piemīt viņa amatabrāļiem.— Esmu bieži dzirdējis: ja cilvēks metas ūdenī starp haizivīm, tad viņam nāve droša!

—   Es aizmirsu pateikt, ka tie puiši ikreiz ņēma līdzi laužņus vai viņķeļus, vai lielgabalnieku anspāķus, ko iezvelt plēsoņām pa purnu, ja tās kļūst uzmācīgas. Nē, nē, es necienu lāčus un vilkus, kaut ari valis man šķiet gandrīz, gandrīz tāda pati zivs kā žāvēta siļķe, pēc tam kad izkaltēts un sālīts. Es ar Meibelu labāk palikšu laivā.

—   Meibelai vajadzētu pārnākt pie manis,— Džespers bilda. — Es savā laivā esmu viens, un pats Takuzinis piekritis, ka man ir redzīgāka acs nekā viņam, kad esam uz ūdens.

—   Piekrītu ar mīļu prātu, zēn. Tava iedaba saistās ar ūdeņiem, un neviens neapstrīdēs, ka esi to izkopis. Tu nepavisam nemaldies, uzskatīdams, ka tavā laivā Meibela būs pasargāta labāk nekā šinī, un, kauču man gribētos, lai seržanta meita paliek pie manis, es tik ļoti rūpējos par viņas drošību, ka nevaru viņai liegt godīgu padomu. Piebrauc savu tāseni cieši blakus, Džesper, un saņemsi to, kas tev būtu jāuzlūko par lielu dārgumu.

—   Tāds dārgums jau ari ir,— jauneklis atteica, bez kādas kavēšanās paklausīdams biedram, un Meibela pārgāja otrā laivā un apsēdās uz mantām, kas līdz šim bija Džespera vienīgais vedamais.

Līdzko bija notiķusi šāda pārvietošanās, tāsenes mazliet attālinājās viena no otras un tika lietoti airi, taču ļoti uzmanīgi — tā, lai nesaceltu ne troksnīti. Saruna pamazām aprima, un, kad braucēji tuvojās biedīgajam ķērksim, visi apzinājās, cik nopietns ir šis bridis. Nebija gandrīz neķādu šaubu, ka ienaidnieki pacentīsies šo vietu sasniegt pirmie; un, tā kā šķita maz ticams, ka jel kāds laivotājs mēģinātu dziļā tumsā tikt pāri krācei, tad Takuzinis bija pārliecināts: indiāņi ir abos upes krastos un cer notvert ceļiniekus, kas izkāps malā. Viņš bija nācis ar savu ierosinājumu, juzdamies drošs, ka spēs izjaukt irokēzu nodomus par spiti viņu cerībām uz izdošanos. Bet tagad bija sagaidāms brauciens pāri ķegumam, un viss būs atkarīgs no laivu vadītāju veiklības; ja tāsene, uzskrējusi uz klints, nesašķlstu, tad gandrīz noteikti apgāztos, un bija jābaidās ne tikai no ūdens vien, jo Meibela varēja nokļūt vajātāju rokās. Tātad nu vajadzēja ārkārtīgi uzmanīties, un visi bija tā nodevušies savām domām, ka runāja vienīgi tik, cik šādā reizē nepieciešams.

Laivas klusi zagās uz priekšu, jau kļuva dzirdama rumbas krākoņa, un Ķeps saņēma visus savus gara spēkus, lai paliktu sēžam, kad šaušalīgās skaņas auga un apkārt melnoja tumsa, kas tik tikko ļāva saskatīt drūmo velvi virs galvas un mežainā krasta apveidus. Viņš saglabāja skaudro iespaidu, ko bija atstājis ūdenskritums, un tagad iztēlojās, ka šī krāce nozīmē tādas pašas briesmas kā trakais nobrauciens, kas tika veikts todien,— patiešām, tā viņam šaubās un neziņā šķita vēl draudīgāka. Vecais jūrnieks tomēr alojās, jo Osvīgo ķērksis un Osvīgo ūdenskritums stipri atšķiras pēc spara un rakstura; ķērksis ir tikai straume, kas traucas starp sēkļiem un klintsgabaliem, turpretī ūdenskritums īsti pelnijis savu nosaukumu, kā jau esam rādījuši.

Meibela, protams, šaubījās un raizējās, taču bija nokļuvusi tik neparastos apstākļos un tā paļāvās uz stūresvīru, ka nezaudēja savaldīšanos, kas, domājams, izkūpētu, ja viņa gaišāk noģistu patiesību vai labāk pazītu cilvēka bezpalīdzigumu dabas spēka un varenības priekšā.

—  Vai tā ir tā pati vieta, ko minējāt?— viņa jautāja Džesperam, tiklīdz ķeguma krākšana, jestra un skaidra, nāca viņai ausīs.

—   Tā pati. Un es lūdzu jūs paļauties uz mani. Mēs neesam seni paziņas, Meibel, bet šinī neskartajā novadā cilvēks vienā dienā nodzīvo daudzas. Man jau šķiet, ka esam sagājušies kopš gadiem!

—  Un es jūtu, ka neesat man svešs, Džesper. Es pilnīgi paļaujos uz jūsu veiklību un cieši ticu, ka vēlaties man lidzēt.

—   Redzēsim . . . redzēsim . . . Takuzinis iebrauc krācē .. . tur gan nevajadzēja, ūdens gultne ir tuvāk pie austrumkrasta, taču es vairs nevaru viņu sasaukt . . . Turieties stingri pie laivas, Meibel, un nebaidieties nemaz!

Nākamajā mirklī ašā straume viņus ierāva ķērksi, un trīs vai četras minūtes uztrauktā — nē, bijības pārņemtā meitene redzēja ap sevi tikai traucošu putu klāstus; dzirdēja ūdens ķrākoņu vien. Divdesmit reižu laiva, kā šķita, taisījās šauties pret kādu červeļainu un kūsājošu vilni, kas bija redzams pat tādā tumsā, un tikpat bieži aizslīdēja atkal projām nebojāta, pakļaudamās airētājam, kurš to dzina ar spēcīgu roku. Vienu, tikai vienu reizi Džespers likās uz īsu brīdi zaudējam varu pār nestipro tāseni, tā apgriezās pavisam apkārt, bet viņš ar niknām pūlēm to savaldīja no jauna, un tā peldēja atkal pa īsto ceju; un drīz viņš tika atalgots par visām savām rūpēm, jo nobrauca rāmā, dziļā vietā lejpus krāces, briesmas vairs nedraudēja, un iesmēlusies bija tikai kāda glāzīte ūdens.

—   Lejā esam, Meibel!— jauneklis priecīgi izsaucās. — Briesmas ir garām, un tagad jūs patiešām varat cerēt, ka jau šonakt tiksieties ar savu tēvu.

—  Lai slavēts Dievs! Džesper, par šo lielo laimi jāpateicas jums!

—   Neaizmirstiet, ko jūsu labā darījis Takuzinis . . . Bet kas tad noticis ar otru laivu?

—   Es redzu kaut ko uz ūdens netālu no mums. Vai tā nav mūsu draugu laiva?

Džespers dažiem vēzieniem pieairējās pie norādītā priekšmeta. Tā bija otra tāsene — tukša, ar dibenu gaisā. Guvis tādu sķaidrlbu, jauneklis tūlīt sāka meklēt biedrus; un, sev par lielu prieku, viņš drīz atrada Ķepu, tas peldēja lejup pa straumi; vecais jūrnieks bija atzinis par labāku noslīkt nekā izkāpt pie mežoņiem. Viņš tika ievilkts laivā, un tad meklēšana beidzās, jo Džespers bija pārliecināts, ka Takuzinis pa seklumu izbridis krastā, negribēdams šķirties no savas mīļotās šautenes.

Atlikušais ceļa posms bija īss, laiks ritēja ātri, par spīti tumsai un šaubām. Drīz kļuva dzirdama dobja dunoņa, kas reizumis līdzinājās tāla pērkona ducināšanai un pēc tam atkal jaucas ar ūdens skalošanās troksni. Džespers paskaidroja biedriem, ka viņi nu klausās

ezera bangās. Priekšā atradās zemas, līkas nērijas, laiva ieslīdēja vienas tādas sēres veidotā līci un klusi uzgrūdās smilšainā pludmalē. Turpmākā pārmaiņa bija tik ātra un liela, ka Meibela vairs lāgā nesaprata, kas notiek. Pēc dažām minūtēm visi trīs pagāja garām sargiem, atvērās vārti, un satraukto meiteni apkampa tēvs, kas viņai bija gandrīz svešinieks.

8. nodaļa

So zemi mīļoto un svēto,

So zemi, dailes apmirdzēto,

Kur upēm šalkās viļņot ļauts,

Kur debess jums ir gaismas skauts,—

So zemi, kas man prātus jauc,

Par mūža sapni dvēsle sauc.

Karalienes Svīta

Noguris cilvēks, drošībā ticis, palaikam guļ saldu un dziļu miegu. Tā bija ar Meibelu. Kad viņa atstāja vienkāršās cisas — guļvietu, kādu varēja notuļā robežjoslas fortā prasīt seržanta meita,— karavīri, paklausot kārtējam bungu aicinājumam, jau sen bija pulcējušies agrajai skatei. Seržants Danems, kas uz saviem pleciem nesa parasto un ikdienējo pienākumu nastu, bija veicis visus rīta uzdevumus un sāka domāt par brokastīm, pirms viņa atvase pameta savu istabu un izgāja svaigā gaisā. Jaunie apstākļi viņu gan priecēja, gan mulsināja, un viņa jutās pateicīga par to, ka ir drošībā.

Toreiz, kad risinājās notikumi, par kuriem rakstām, Osvīgo bija viens no tālākajiem robežjoslas posteņiem, kas sargāja angļu īpašumus šinī kontinentā. Garnizons nocietinājumā mita kopš neilga laika, tur atradās viens bataljons, kas ietilpa skotu pulkā, kurš pēc ierašanās šinī zemē bija uzņēmis savās rindās daudzus amerikāņus; tā nu arī Meibelas tēvs bija kļuvis par vecāko seržantu, tikdams necilā, bet atbildīgā vietā. Arī daži jauni virsnieki, kas vienībā dienēja, bija dzimuši kolonijās. Pats forts, kā jau lielākā tiesa šādu būvju, bija gan piemērots mežoņu uzbrukumu atvairīšanai, taču diezin vai varētu izturēt īstu aplenkumu; bet pievest smago artilēriju un visu citu nepieciešamo būtu tik grūti, ka aplenkuma iespējamība šķita maz ticama, tādēļ inženieri to nebija ņēmuši vērā, aizsardzības ierīces plānojot. Te bija grāvis bez ūdens, mietu žogs, zemes un baļķu bastioni, prāvs mācību laukums un blokmājas. Forta pagalmā stāvēja dažas vieglās lauka haubices, kuras varēja pārvietot pēc vajadzības; un no izvirzītajiem stūriem raudzījās divi trīs smagie čuguna lielgabali, atgādinot pārgalvniekiem, ka šādi spēki pienācīgi jānovērtē.

Kad Meibela, atstādama ērto, bet samērā vientuļo būdiņu, kur tēvs ar priekšniecības atļauju bija viņu iemitinājis, izgāja tīrajā rīta gaisā, viņa redzēja, ka atrodas bastiona pakājē. Vieglu sirdi un vieglām kājām uztipinājusi pa zālaino stāvumu, kas pacēlās viņas acu priekšā un aicināt aicināja, solīdams atklāt skatienam visu, ko tumsa iepriekšējā nakti slēpusi, meitene tūlīt nokļuva vietā, no kuras, palūkojoties apkārt, varēja viedēt visus jaunumus, kādi vien raugāmi cilvēkam, kurš ticis tādos neparastos apstākļos.

Dienvidos pletās mežs, pa kuru viņa bija ceļojusi tik daudzas dienas, uzzinādama, ka tas ir pilnum pilns briesmu. Gar palisādi stiepās izcirtuma josla; koki bija izlietoti galvenokārt militārajām būvēm, kas atradās ap Meibelu. Klajums — arī tas sargāja fortu — aizņēma kādus simt akrus, bet līdz ar to beidzās jebkura civilizācijas zīme. Tālāk bija tikai biezais, neaptveramais mežs, ko Meibela nu varēja atdzīvināt savā prātā, ļaujoties atmiņām, mežs ar slēptiem spogulīgiem ezeriem, tumšām, līgojošām upēm, dabas valstība!

Novērsusies no šās ainavas, mūsu varone sajuta, ka vaigu glāsta spirgta un tīkama vēsma, kādu viņa nebija matījusi kopš tāltālās piekrastes atstāšanas. Pavērās cits skats, un, kaut ari tas bija gaidīts, meitene satrūkās, un viņai paspruka kluss prieka sauciens, acīm kāri tverot jauno skaistumu. Ziemeļos un austrumos, un rietumos pletās līgojošs ūdens klaids — tas aizņēma vairāk nekā pusi jaunās panorāmas. Viļņi nezaigoja tanī zaļajā ķrāsā, kas vispār raksturīga Amerikas ūdeņiem, nebija ari tumši zili kā okeānā. Sim ūdenim piemita maigs dzintara nozieds, turklāt saglabājās dzidrums. Nekur neredzēja zemi — ja atskaita visnotaļ ar mežu apaugušo krastāju, kas aizstiepās pa labi un pa kreisi, veidodams plašus līčus un zemas nogales un mēles. Liela daļa krastmalas gan bija klinšaina, un šad

tad bangas laiski ievēlās alās, radot dobjus trokšņus, kas līdzinājās tālu lielgabalu grandieniem. Neviena bura nebaltoja uz ūdens, neplunčojās neviens valis, neviena zivs; arī ilgi un cieši vērojot bezgalīgo klaidumu, nevarēja atklāt neko tādu, kas liecinātu par lietderību, par kalpošanu kādam mērķim. Apkārt bija mežs un ūdens — plašumi, kas likās neizmērojami. Šķita, ka dabai paticis radīt lieliskas ainavas, saliekot kopā divus no saviem galvenajiem komponentiem; tās bija spēcīgiem vilcieniem gleznotas, bez smalkāka zīmējuma. Acs ar prieku un apbrīnu raudzījās gan plašajā lapotnes jumā, gan vēl plašākajā ūdens klajumā; ezers viegli, nemitīgi viļņojās, mežs dusēja svētā mierā un poētiskā vientulībā.

Kaut arī vienkārša kā vairākums tālaika amerikāniešu, atklātā un skaidrsirdīgā Meibela Danema, labā un godīgā meitene, tomēr nebija gluži trula pret poēziju, ķas apvij šo skaisto Zemi, uz kuras dzīvojam. Viņu nevarēja saukt par izglītotu, jo tolaik Amerikā meitenes netika daudz skolotas, taču viņa bija mācīta krietni vairāk, nekā parasts mācīt jaunas sievietes no viņas kārtas, un ielāgojusi daudz ko. Bija nomiris kāds no vecākajiem virsniekiem, kas dienēja ar seržantu vienā pulkā, un pēc Meibelas mātes nāves atraitne paņēma bāreni savā gādībā; un ar šās dāmas palīdzību meitene zināmā mērā bija izkopusi savu gaumi un krietni attīstījusi prātu. Ja nerastos šāda izdevība, viņa laikam nekad nebūtu tā pasmalcinājusies. Ģimenē viņa strādāja par kalponi, bet ar viņu apgājās kā ar pazemīgu biedreni, un tas nāca par svētību, kā skaidri jo skaidri liecināja viņas ģērbšanās, valoda, ieskati un pat jūtas, lai gan viņa varbūt nevienā ziņā netika līdz tādam līmenim, kas īsti raksturīgs augstāko aprindu sievietei. Kļūdama uzvedīgāka un iznesīgāka, Meibela tomēr nebija sasniegusi virsotni, kas dotu viņai tiesības atraidit to vietu, kuru dzīvē droši vien ierādīs liktenis un sociālā izcelsme — šīs nejaušības. Viss cits, kas viņā bija īpatnējs un ievērojams, piederēja pie dabas dāvanām.

Tā sagatavots, lasītājs nebrīnīsies, uzzinādams, ka Meibela jauno skatu vēroja ar līksmi, kas daudz dziļāka par vienkāršu priecīgu pārsteigumu. Viņa ne tikai izjuta parasto ainavas skaistumu, ko būtu jutis vairākums cilvēku, bet arī izmanīja cēlumu — to maigo vientulību, to rāmo diženumu un daiļrunīgo mieru, kas allaž dveš no dabas plašotnes, kuru vēl nav traucējuši cilvēka darbi un cīņas.

—   Cik skaisti!— viņa neapzināti izsaucās, stāvēdama vientuļajā bastionā un tīksmigi sasliedamās pretī vējiņam, kas pūta no ezera un spirdzināja miesu un dvēseli.— Ļoti skaisti! Un tomēr tik neparasti! . . .

Kāds pārtrauca šos vārdus un apceri, piedurdams pirkstu pie Meibelas pleca; viņa pagriezās, domājot, ka pienācis tēvs, un ieraudzīja līdzās Takuzini. Tas nosmēja savus klusos smieklus, mierīgi balstīdamies uz garās šautenes, un, izstiepis roku, ar plašu žestu norādīja uz zemes un ūdens panorāmu.

— Lūk, abas mūsu valstības, —viņš ierunājās.— Džespera valstība un manējā. Ezers pieder viņam un mežs man. Puisis dažkārt dižojas ar to, ka viņa īpašumi tik lieli, bet es saku pretī, ka mani koki uz šās zemes aizņem tādu pašu platību kā viss viņa ūdens. Nu . . . Meibel, jūs esat piemērota i vienam, i otram, jo redzu, ka jūsu skaistumu nespēj iebojāt ne bailes no mingiem, ne brauciens pa Osvīgo naktī.

—   Kaut kas jauns! Takuzinis pateica muļķīgai meitenei komplimentu!

—   Jūs neesat muļķīga, Meibel. Nepavisam neesat muļķīga. Seržanta meita apkaunotu savu cienījamo tēvu, ja teiktu vai darītu ko tādu, kas no Dieva tiesas saucams par muļķīgu.

—   Tad viņai jāuzmanās, viņa nedrīkst pārāk cieši ticēt viltīgiem un glaimojošiem vārdiem . . . Bet, Takuzini, man prieks redzēt jūs atkal mūsu vidū, jo, lai gan Džespers, kā šķita, daudz nebažījās, es baiļojos, ka tikai jums un jūsu draugam nav notikusi kāda nelaime tanī šausmainajā ķērksi.

—   Puisis pazīst viņu un mani un bija drošs, ka dibenā nenoiesim. Man nav slīkšanas iedabas. Protams, būtu grūti peldēt ar garstobra šauteni rokā. Un es nevaru visai lēti šķirties no «briežu nāves», jo abi kopā tik ilgi esam medījuši un karojuši, ņemdami uz grauda zvērus, mežoņus un frančus. Nē, nē. . . Mēs brišus bridām uz krastu, ķērksi ūdens ir diezgan sekls, tik pāris vietās dziļāks, un izkāpām malā, turēdami kramenīcas rokās. Gan jāsaka, mums vajadzēja irokēzu dēļ pakavēties upē. Bet, kad seržanta sūtītie vīri ar gaismekļiem devās pie jūsu laivas, mēs skaidri zinājām, ka ložņīgie klaidoņi mūk projām, baidīdamies no forta zaldātu uzbrukuma. Mēs pacietīgi nosēdējām tik kādu stundu uz akmeņiem, un briesmas bija pāri. Pacietība ir mežinieka vislielākais tikums.

—   Man prieks, ka esat drošībā. Lai gan biju nogurusi, man nenāca miegs, jo bēdājos par jums.

—   Lai Dievs svētī jūsu atsaucīgo sirsniņu, Meibel! Bet tā jau izturas viss maigais dzimums. Par sevi tomēr jāteic, ka biju laimīgs, kad redzēju lukturus tuvojamies ūdensmalai. Tie skaidri liecināja, ka jūs jau esat drošībā. Mēs, mednieki un pavadoņi, esam tumši ļaudis, bet jūtam un domājam tāpat kā ģenerāļi armijā. Džespers un es būtu atdevuši dzīvību, lai jums nenotiktu nekas ļauns, jā gan.

—   Es jums pateicos par visu, ko ēsat darījis manā labā, Takuzini, no sirds pateicos, un, ticiet man, tas tiks pavēstīts tēvam. Esmu jau viņam stāstījusi daudz, bet mans pienākums ir vēl atgriezties pie šā temata.

—   Ko niekus, Meibel! Seržants zina, kas ir meži un kas sarkanādaiņi. Nav nekādas lielās vajadzības stāstīt viņam par to . . . Nu, jūs tikāties ar tēvu. Vai krietnais, vecais karavīrs ir tāds cilvēks, kādu cerējāt sastapt?

—   Viņš ir mans mīļais, dārgais tēvs un saņēma mani kā tēvs un karavīrs savu meitu. Vai saejaties ar viņu ilgi, Takuzini?

—   Laiku var skaitīt dažādi. Man tikko bija palikuši divpadsmit, kad seržants mani pirmoreiz aicināja līdzi izlūkos, un kopš tā brīža ir pagājuši vairāk nekā divdesmit gadi. Dabūjām nostaigāties, un, tā kā tas notika priekš jūsu nākšanas pasaulē, jums, domājams, nebūtu tēva, ja man trūktu iedabātas prasmes rīkoties ar šauteni.

—   Paskaidrojiet!

—   Nav jau daudz, ko klāstīt. Mums uzbruka no slēpņa, un seržants tika smagi ievainots, un viņš zaudētu skalpu, ja es ar tādu kā iedzimtu izmaņu neraidītu lodi. Mēs viņu tomēr aiznesām, un viņam vēl šobaltdien ir matu biezoknis, turklāt tik skaists kā nevienam citam visā pulkā viņa vecumā.

—   Jūs izglābāt manam tēvam dzīvību, Takuzini!— Meibela izsaucās, neviļus, taču dedzīgi saņemdama plaukstās viņa cieto, dzīslaino roku.— Lai Dievs jūs svētī par to tāpat kā par citiem jūsu labajiem darbiem!

— Tā gluži nav, bet domāju, ka izglābu viņam skalpu. Cilvēks varētu dzīvot bez skalpa, un tādēļ man nav tiesību teikt, ka izglābu seržantam dzīvību. Džespers gan drīkst sacīt, ka izglābis to jums, jo bez viņa acs un rokas tāsene vis laimīgi nepārpeldētu pāri ķērksim tādā naktī kā pagājušā. Puiša iedaba der uz ūdeņiem, tāpat kā manējā medibās un pēdu meklēšanā. Viņš ir tur tanī līcī, uzrauga laivas un skatās uz savu mīļoto kuģīti. Pēc manām domām, Džespers ir visskaistākais jauneklis šinī apvidū.

Pirmo reizi kopš iziešanas no istabas Meibela pavērsa skatienu lejup un ieraudzīja to, ko varētu saukt par priekšplānu lieliskajai gleznai, kuru viņa ar tādu prieku bija aplūkojusi. Osvīgo vēla savus tumšos ūdeņus ezerā, iekļāvusies starp diezgan augstiem krastiem; austrumkrasts bija kraujāks un izvirzījies tālāk uz ziemeļiem nekā pretējais. Forts atradās rietumpusē, un tā pakājē stāvēja dažas baļķu būdas, kas netraucēja aizsargāt nocietinājumu un bija uzceltas pludmalē, lai būtu kur nolikt pa ūdensceļu attransportēto, kā ari projām aizgādājamo mantību, jo starp dažādām Ontārio ostām tika pārvadātas kravas. Ašā straume un ziemeļu vējš — spēki, kas darbojās pretējos virzienos,— bija brīnum simetriski izveidojuši divas zemas, smilšainas nogales, kuras, ezera aukās liekdamās ragos, savukārt izveidoja divus upes iejomus. Rietumu līcis ietiecās dziļāk, un, tā kā tas bija arī bagātāks ar ūdeni, tad iznāca gleznaina ostiņa garnizonam. Tieši te, sausajā liedagā starp ūdeni un forta pakalnu, atradās nule pieminētās nelielās ēciņas.

Valgumā bija izvilktas vairākas platdibenes un citas laivas, un līcī stāvēja mazs burinieks, kas ļāva Džesperu ieskaitīt kuģotājos. Sis burinieks, kura kravnesība šķita četrdesmit tonnas, bija ar kutera takelāžu un tik glīti uzbūvēts un nokrāsots, ka izskatījās pēc karakuģa, lai gan pavisam bez kvarterklāja, pie tam aprīkots it smalki, ievērojot samēribas un skaistuma, kā arī prāta un lietderības prasības, tā ka pat Meibela, uzlūkojusi kuteri, tūlīt to atzina staltu un greznu esam. Korpuss priecināja acis, jo kuģa rasējumus bija no Anglijas atsūtījis izcils meistars, paklausot tā virsnieka sevišķajam lūgumam, kurš bija licis kuteri būvēt; krāsojums bija glīts, tumšs, iespaidīgs; un burinieka garā, šaurā vēlava uzreiz pasludināja, ka tas ir karaļa īpašums. Kuteri sauca par «Joņotāju».

—   Tātad tas ir Džespera kuģis!— sacīja Meibela, kuras apziņā kutera komandieris, gluži dabiski, saistījās ar pašu kuģi. — Vai uz šā ezera ir daudz burinieku?

—   Frančiem ir trīs. Viens esot liels, tāds varot braukt arī pa okeānu. Otra ir briga, un trešais — kuteris, tāpatās kā šis «Joņotājs». Savējo franči dēvē par «Vāveri», protams, savā mēlē, un tas liekas turam dziļu naidu pret mūsu skaisto kugiti, jo gandrīz katru reizi, kad Džespers izbrauc ezerā, «Vāvere» mācas viņam virsū.

—   Un vai Džespers pieder pie tiem, kas bēg no francūža, kaut arī tas parādās vāveres izskatā, turklāt uz ūdens!

—   Kāda nozīme drošsirdībai, ja nav dotas iespējas likt to lietā? Sinī robežmalā ikkatrs zina, ka Džespers ir bezbailīgs zēns. Bet viņam ir tikai viena haubicite, citu lielgabalu nav, un visa komanda, ja neskaitām viņu pašu, sastāv no diviem vīriem un puikas. Es reiz devos Džesperam līdzi, un jauneklis bija diezgan nebēdīgs, jo, vezdams krāviņu, piebrauca tik tuvu klāt naidniekam, ka sāka runāt šautenes . . . Bet frančiem ir lielgabali un bortu lūkas, un viņi ar savu «Vāveri» bez pārdesmit vīriem nerādās ārpus Frontnakas. Nē, nē, šis «Joņotājs» ir būvēts lidošanai, un majors saka, viņš nedošot tam vīram ieročus, citādi tam spārni būšot apcirpti un tas, turēdams viņu pie vārda, gribēšot kauties. Es maz ko jēdzu no šīm lietām, jo man nepavisam nav tādas iedabas, bet saprotu, ka majors rikojas pareizi, jā, saprotu, lai gan Džespers to neapķer.

—   Ā! Nāk tēvocis, viņš nemaz nav sasirdzis pēc izpeldēšanās un grib paskatīties uz šo iekšējo jūru.

Patiešām bastionā parādījās Ķeps, kas bija pāris reižu skaļi nokremšļojies, tā pavēstīdams savu tuvošanos. Pamājis ar galvu māsasmeitai un viņas biedram, viņš sāka lēnā garā pētīt ūdens plašumu. Lai aplūkošana būtu ērta, jūrnieks uzkāpa uz viena no vecajiem čuguna lielgabaliem, sakrustoja rokas pār krūtīm un svārstījās, it kā viņu šūpotu kuģis. Vēl jāpiebilst, ka viņam mutē bija īsa pīpe.

—   Nu, cienījamais Kep,— Takuzinis labsirdīgi ierunājās, neredzēdams nicinājumu, kas pamazām iegula otra vaibstos.— Vai nav skaists klajums? Un vai to nevar dēvēt par jūru?

—   Tātad te ir tas, ko jūs saucat par savu ezeru?— Ķeps noprasīja, ar pīpes kātu apvilkdams loku pret ziemeļu pamali.— Es jautāju: vai tas patiešām ir jūsu ezers?

—   Nu jā. Un ļoti labs, varat man ticēt, jo esmu dzīvojis daudzu citu ezeru krastos.

—   Taisni tāds, kādu es biju to iedomājies! Mazs kā dīķis un salds kā dzeramais ūdens muciņā. Ir gluži veltīgi doties iekšzemē, cerot ieraudzīt kaut ko derīgu vai pamatīgu. Es jau zināju, ka nekas krietns nav gaidāms.

—   Kas vainas šim ezeram, cienījamais Kep? Ontārio ir liels un jauks, un tā ūdeni labprāt dzer tie, kas nevar tikt pie avotiem.

—   Vai to jūs saucat par lielu?— Ķeps jautāja, atkal apvilkdams ar pīpes kātu loku gaisā.— Atjaujiet vaicāt: kas tur ir liels? Vai Džespers pats nav atzinis, ka no krasta līdz krastam tikai kādas divdesmit ligas?

—   Bet, tēvoci,— Meibela iekrita starpā,— zeme nav redzama, ja neskaitām mūsu krastu. Man šķiet, šis ūdens klajš izskatās gluži pēc okeāna.

—   Sitas dīķītis izskatoties pēc okeāna! Nu, Magnēt, tās ir tīrās blēņas, jābrīnās, ka tā runā meitene, kuras dzimtā bijuši īsti jūrnieki. Kas tad dara šo peļķi līdzīgu kaut vai jūrai? Saki, lūdzama!

—   Nu, te ir ūdens . . . ūdens . . . ūdens . . . tikai ūdens jūdžu jūdzēm, cik tālu vien varam redzēt.

—   Un vai nav ūdens . . . ūdens . . . ūdens . . . tikai ūdens jūdžu jūdzēm arī tavās upēs, pa kurām esi braukusi ar laivu … jā, un vēl ūdens, cik tālu vien varam redzēt?

—   Tiesa, tēvoci, bet upēm ir krasti un gar tām aug koki, un tās ir šauras.

—   Un vai te, kur stāvam, nav krasts? Vai šie zaldāti tā nesaka? Un vai te nav koki tūkstošiem? Un vai īstenībā divdesmit līgas ir kāds platums?

—   Bet, tēvoci, skatiens nesniedzas pāri šim ezeram. Upei gan.

—   Tu maldies, Magnēt. Vai Amazone uy Orinoko, un Laplata nav upes? Un vai skatiens sniedzas tām pāri? Klausieties, Takuzini, es ļoti šaubos, vai šo ūdens strēmeli vispār var uzlūkot par ezeru, man liekas, tā ir tikai upe. Redzu, te mežos jūs lāgā nezināt ģeogrāfiju.

—   Šoreiz maldāties jūs, cienījamais Kep. Upe ir gan vienā, gan otrā galā, pie tam skaista, bet pašlaik jūsu acu priekšā ir vecais Ontārio, un, kauču man nav ezernieka iedabas, es domāju, ka maz ir tādu ezeru, kas labāki par šo.

—   Un, tēvoci, vai, stāvēdami Rokavejas pludmalē, mēs skatītu kaut ko tādu, ko neredzam šeit? Tur ir krasts, arī koki tādi paši kā te.

—   Magnēt, tu esi ietiepīga, un jaunām meitenēm neklājas tā stūrēt savu valodu.

Tā kā Meibela klusēja, Ķeps runāja vien tālāk, un viņa sejā sāka plaiksnīties prieks, ko izjūt strīdnieks, gūdams virsroku.

—   Tos kokus nevar salīdzināt ar šiem. Okeāna piekrastē ir fermas un pilsētas, un muižas, dažviet arī pilis un klosteri, pie lieljūras ir bākas … jā, jā, bākas, tās minamas sevišķi. Te neredz neko no visa tā. Nē, nē, cienījamais Takuzini, es' nekad neesmu dzirdējis par tādu okeānu, kura piekrastē nav bāku, tur tās ir — lielākā vai mazākā skaitā, bet te nav ne bojas.

—   Te ir kas labāks, te ir kas labāks. Stalti koki. Mežs — īsts dievnams.

—   Jā, jūsu vēris varbūt piedien pie ezera, bet kāds labums no okeāna, ja to iekļautu mežs? Kuģi nebūtu vajadzīgi, jo baļķus mēs varētu sasiet plostos un pludināt, un izbeigtos tirgošanās — un kas būtu pasaule bez tirdzniecības? Es piekrītu tam prātniekam, kas apgalvo, ka cilvēka daba izgudrota, lai tirgotos. Magnēt, esmu pārsteigts, ka šis ūdens tev liekas līdzīgs pat jūras ūdenim! Nu . . . jūsu ezerā laikam nedzīvo neviens valis, cienījamais Takuzini?

—   Jāsaka, nekad neesmu dzirdējis par tādu. Pazīstu zivis, kas mīt upēs un strautos, citas ūdens radības man svešas.

—   Un nav arī nekādu delfīnu? Pat nevienas nožēlojamas velna haizivs?

—   Neņemos sacīt, ka te ir delfīni un haizivis. Nudie, mana iedaba nav tāda, cienījamais Kep . . .

—   Nedzīvo ne siļķes, ne albatrosi, ne lidojošās zivis?— Ķeps turpināja, pie tam vērās sarunas biedrā, it kā gribēdams izdibināt, cik drīkst atļauties.— Es jautāju: vai jūsu ezerā nedzīvo tāds radījums kā zivs, kas var lidot?

—   Zivs, kas var lidot? Cienījamais Kep, cienījamais Kep, mēs gan esam tikai robežnieki, tomēr jums nevajag domāt, ka mums nav nekādas jēgas par to, kas notiek dabā. Es zinu, ka ir vāveres, kas lido. . .

—   Vāvere lidojot! Ne velna, cienījamais Takuzini. Vai jūs iedomājaties, ka runājat ar jungu, kas devies savā pirmajā braucienā?

—   Es neko nezinu par jūsu braucieniem, cienījamais Kep, lai gan spriežu, ka jums aiz muguras ir daudzi. Bet zinu, kādas radības mīt mežos, un varu, acīs skatīdamies, teikt, ko esmu redzējis.

—   Un jūs liekat man noprast, ka esat redzējis vāveri lidojam?

—   Ja gribat noprast Dieva spēclbu, cienījamais Kep, jums vajadzētu ticēt šim apgalvojumam un daudziem citiem līdzīgiem, jo varat būt gluži drošs, ka visi tie ir patiesi.

—   Un tomēr, Takuzini,— Meibela sacīja, pie tam, asi aizrādot uz pavadoņa nenoteiktību, izskatījās tik jauka un mīļa, ka savā sirdī tas viņai piedeva,— jūs, kas tik bijīgi runājat par Dieva varenību, tā kā šaubāties, ka zivs spēj lidot.

—   Es neesmu to teicis, es neesmu to teicis, un, ja cienījamais Ķeps būs ar mieru apliecināt, ka zivij tāda spēja piemīt, tad, lai cik savādi tas liekas, centīšos tam ticēt. Domāju, katra cilvēka pienākums ir ticēt Dieva varenībai, lai cik grūti tas būtu.

—   Un kāpēc manai zivij nevar būt spārni tāpat kā jūsu vāverei?— Ķeps gudri noprasīja, lai gan loģika nebija viņa stiprā puse.— Zivis patiešām spēj lidot un arī lido, un tas ir jēdzīgi . . .

—   Nav vis, taisni tādēļ grūti nākas tam ticēt,— pavadonis iebilda.— Kāda jēga dot radibai, kas dzīvo ūdeni, spārnus, no kuriem tai, kā rādās, nav nekāda labuma?

—   Un jūs domājat, zivis ir tādas muļķes, ka lidināsies zem ūdens, ja labi aptakelētas ar spārniem?

—   Nudie, es neko nezinu par šo būšanu, bet tas, ka zivs lido pa gaisu, šķietas pavisam nedabiski, drīzāk tā varētu lidot pa savu valstību, kur, kā sacīt jāsaka, dzimusi un augusi.

—   Ir nu gan aprobežoti uzskati, Magnēt! Zivs paceļas spārnos, lai tiktu projām no saviem ienaidniekiem ūdeni. Tagad jūs zināt arī, kāpēc tā lido.

—   Tad jau taisnība vien būs,— pavadonis rāmi teica.— Cik tālu lido zivs?

—   Varbūt ne gluži tik tālu kā balodis, taču pietiekami, lai paglābtos selgā. Un par jūsu vāverēm vairāk nerunāsim, draugs Takuzini, jo tās laikam izdomājāt, lai jums būtu ko likt pretī manām zivim par labu mežiem . . . Bet kas tad te lejā pie pakalna noenkurots?

—   Tas ir Džespera kuteris, tēvoci,— Meibela aši atbildēja.— Un, domāju, tas ir ļoti skaists kuģis. To dēvē par «Joņotāju».

—   Jā . . . tas liekas tīri labi piemērots ezeram, bet nekāds lielais nav. Bugsprits stāvs. . . Pirmo reizi mūžā redzu kuteri ar stāvu bugspritu!

—   Bet varbūt tieši tāds kuteris vajadzīgs uz šā ezera, tēvoci?

—   Nudien . . . man jāpatur prātā, ka te nav okeāns. Var jau likties, ka ir.

—   Ā, tēvoci, tātad Ontārio tomēr izskatās gan pēc okeāna!

—   Tev un Takuzinim var likties, ka te ir okeāns, es gribēju sacīt, Magnēt, man nebūt ne. Nu, ja mani iesēdinātu vismazākajā laiviņā šā dīķīša vidū, pie tam vistumšākajā nakti, kāda jebkad nolaidusies no debesīm, es arī pateiktu, ka ezers vien ir. Un šinī ziņā «Doroteja»—tā sauc manu kuģi — būtu tikpat jutīga kā es. Domāju, ka manai brigai vajadzētu pakreicēt — ja daudz, tad pāris īsu halžu, lai tā samanītu atšķirību starp Ontārio ezeru un veco Atlantijas okeānu. Reiz iestūrēju kādā lielā Dienvidamerikas līcī, un «Doroteja» izturējās tik neveikli kā lamzaks baznīcā, kad draudze steidzas uz āru . . . Un Džespers vada šo kuteri? Iekām jūs atstāju, man jāpazēģelē kopa ar šo puisi, Magnēt, ja jau ķugitim tāds vārds. Neķlatos vis teikt, ka redzēju šo diķi un devos projām, rfepabraucies pa to.

—   Labi, labi,— Takuzinis atbildēja,— jums nebūs ilgi jāgaida. Seržants ar nodaļu dosies uz Tūkstoš salām nomainīt posteni. Viņš teicās ņemt Meibelu līdzi, un jūs varat piebiedroties viņiem.

—   Vai taisnība, Magnēt?

—   Laikam gan,— meitene sacīja, vaigiem tvīkstot tik vieglā sārtumā, ka neviens to nepamanīja.— Skaidri nezinu, jo esmu ļoti maz runājusi ar savu mīļo tēvu . . . Ā, viņš nāk, pajautājiet viņam pašam.

Kaut arī seržants Danems nepiederēja pie augstiem ļaudīm, viņa ārienē un raksturā varēja manīt kaut ko tādu, kas iedvesa cienību. Viņš bija garš un stalts no auguma, drūms un savaldīgs pēc dabas un akurāts un noteikts savos spriedumos un rīcībā. Pat Ķeps, kas mēdza runāt ar krastiniekiem kundziski un gribēja tiem uztiept savu pārliecību, neiedrošinājās izturēties pret veco karavīru tik vaļigi kā pret citiem paziņām. Bieži dūrās acīs, ka garnizona komandants skotu muižnieks Dankans no Landi dāvā seržantam Danemam vairāk īstas cieņas nekā lielākajai daļai savu apakšnieku, jo bagāta pieredze un ilgs, priekšzīmīgs dienests, pēc rūdītā majora domām, pilnīgi atsvēra naudu un dižciltību. Kaut gan seržants nemaz arī necerēja tikt uz augšu, viņš tā cienīja sevi un savu pašreizējo pakāpi, ka izpelnījās uzmanību, lai darīja ko darīdams; un ieradums it bieži saieties ar padotajiem, kuru slieksmes un dziņas viņš centās apvaldīt ar vēsumu un cienīgumu, vērta viņa uzvešanos tādu, ka gandrīz visi pakļāvās viņa ietekmei. Kapteiņi izturējās pret viņu laipni — kā pret vecu biedru, leitnanti reti kad iedrīkstējās apstrīdēt viņa domas militārajos jautājumos; un bija vērojams, ka apakšleitnanti pauž pat tādu cieņu, kas jau sakāpināta gandrīz līdz bijībai. Tādēļ nav jābrīnās, ka Meibelas vārdi aprāva savādo, nule vēstīto sarunu, lai gan bieži tika sacīts, ka tanī robežjoslā Takuzinis esot vienīgais zemas kārtas cilvēks, kurš iedrošinās runāt ar seržantu gluži kā ar līdzīgu vai pat tik brivi un sirsnīgi kā ar draugu.

—   Labrīt, brāl Kep,— seržants teica, turklāt atdeva godu un stalti un cienīgi uznāca bastionā.— Es noņēmos ar saviem rīta pienākumiem, tu un Meibela varētu domāt, ka esmu jūs aizmirsis. Bet nu izbrīvēsim pāris stundu un sapazīsimies. Vai redzi, brāl, ka meitene ir ļoti līdzīga sievietei, ko tik sen esam zaudējuši?

—   Meibela atsitusies mātē mats matā, seržant, kā jau vienmēr esmu sacījis, tikai stājā mazliet manāms tavs brašums, lai gan šinī sakarā jāteic, ka pašiem Kepiem nekad nav trūcis sparības un mundruma.

Meibela brīdi uzlūkoja tēva bargo, stingo seju; viņš allaž bija stāvējis Meibelai prātā, jo sirsnīgi bērni piemin vecāku mīlestību, kad ir no viņiem šķirti, un, redzot, ka tēva sejas muskuļi, par spīti viņa vēsumam un nosvērtībai, drīz savelkas, drīz atlaižas, meita karsti vēlējās mesties viņam pie krūtīm un izraudāties. Bet

Meibela neatļautos tādu brīvibu ari tad, ja būtu divatā ar tēvu, jo viņš izskatījās daudz aukstāks, daudz atturīgāks un dzedrāks, nekā viņa bija iedomājusies.

—   Tu, brāl, esi veicis ilgu un grūtu ceļojumu manis dēļ, un mēs parūpēsimies, lai tev labi klājas pie mums.

—   Es dzirdēju, ka tu, seržant, gaidot komandu pacelt enkuru un to izmest tādā pasaules daļā, kur esot tūkstoš salu.

—   Takuzini, tev laikam ir kaut kas izsprucis pār lūpām? . . .

—   Nē, nē, seržant, izsprucis vis nav, man šķita, ka no tava tuvinieka nemaz nevajag tik cītīgi slēpt tavus nolūkus.

—   Pirms karaspēka pārvietošanās mēle vienmēr jātur aiz zobiem,— seržants tā kā norāja pavadoni, draudzīgi uzsizdams ,uz pleca.— Tu esi tik lielu tiesu sava mūža nodzīvojis francūža degunpriekšā, ka tev būtu jāzina, cik svarīgi ir ciest klusu. Bet nekas. Mūsu nodoms tā kā tā drīz atklāsies, un nav vairs nekādas lielās vajadzības to slēpt. Drīz izsūtīs vienību nomainīt posteni pie ezera, taču es nesaku, ka tā dosies uZ Tūkstoš salām. Un man varbūt vajadzēs ceļot kopā ar tiem vīriem. Tad ņemšu līdzi Meibelu, viņa vārīs man zupu, un ceru, brāl, tu nenoniecināsi zaldāta ēdienu, ar kuru mums būs jāiztiek, teiksim, mēnesi.

—   Es gribu zināt, kāda būs iešana. Man nepatīk meži un purvi.

—   Mēs brauksim ar «Joņotāju», un nudien visa šī darīšana, kas mums nav sveša, būtu īstā izprieca tādam, kas pieradis pie ūdens.

—   Jā . . . pie jūras ūdens, ja atļauts teikt, nevis pie ezera ūdens. Taču, ja jums nav cita, kas stūrē šito kuterīti, tad piemunsturējiet mani šim braucienam, es iebildumus necelšu, kaut ari uzskatu, ka laika nosišana vien būtu, jo, pēc manām domām, tikai krāpnieks zēģelēšanu pa šo dīķi pielīdzinātu kuģošanai pa jūru.

—   Džespers tīri veikli vada «Joņotāju», brāl Kep, un tādēļ nesacīšu, ka mums vajadzīgi tavi pakalpojumi. Tomēr priecāsimies, ja būsi ķopā ar mums. Tu nevari doties atpakaļ uz apmetnēm, kamēr nav atsūtīta nodaļa, un tā ieradīsies, domājams, pēc manas atgriešanās . . . Jā, Takuzini, cik esmu vērojis, šī ir pati pirmā reize, kad vīri dzen pēdas mingiem un te^is nav priekšgalā!

Pavadonis tā kā sakaunējās, seja, ko vējš un saule bija vienmērīgi aprāvuši sarkanu, manāmi pietvīka.

—   Patiesības labad jāsaka, seržant, ka šorīt es nejutos aicināts likt lietā savu iedabu,— viņš atbildēja. — Pirmkārt, man ir skaidrāks par skaidru, ka piecdesmit piektā pulka zaldāti nav tie puiši, kas spēj panākt irokēzus mežā, un blandoņi vis negaidīja, kamēr viņus ielenc, uzzinājuši, ka Džespers sasniedzis fortu. Otrkārt, cilvēks, kas cauru vasaru sūri grūti strādājis, drīkst maķenīt atpūsties, un nevajag apšaubīt viņa labo gribu. Treškārt, neliešus meklē Čūska, un, ja tie vispār atrodami, mēs varam pajauties uz delavara niknumu un redzi: viņš ir niknāks par mani un redz gandrīz tikpat gaiši kā es, ja ne gluži. Viņš tos okšķerus un vazaņķus mīl tikpat maz kā es, un šinī sakarībā jāteic, ka manas jušanas pret mingu nav nekas daudz vairāk kā delavara iedaba, kas uzpotēta kristīgam celmam. Nē, nē, man gribējās atstāt godu un slavu —ja tie nāks — apakšleitnantam, kas komandē vajātājus. Ja viņš nezaudēs skalpu, pēc atgriešanās varēs ar savu karagaitu padižoties vēstulēs mātei. Vēlējos reizi mūžā padikāties.

—   Un nevienam nav lielākas tiesības, ja pēc ilga un apzinīga dienesta pienākas atvaļinājums,— seržants laipni atbildēja.— Tu Meibelas acīs nemaz nekļūsi sliktāks, uzskatīdams, ka pabūt kopā ar viņu ir labāk nekā dzīt pēdas mežoņiem, un, man šķiet, viņa ar tevi miļprāt dalīsies brokastis, ja vēlies ēst… Tev, meit, tomēr nav jādomā, ka ložņātāji ap fortu pirms atkāpšanās nedabū trūkties no viņa šautenes rībiena.

—   Ja man liktos, ka viņa tā domā, seržant, tad, kauču es neesmu radis izturēties lepni un ārišķigi, es uzmestu plecā «briežu nāvi» un atstātu fortu, iekām viņas skaistās acis pagūtu samākties. Nē, nē, Meibela mani pazīst tīri labi, lai arī esam satikušies nesen. Mums tak bija darīšana ar mingiem, tie neļāva garlaikoties tanī īsajā ceļā, ko jau esam mērojuši kopā.

—   Būtu vajadzīgi daudzum daudzi liecinājumi, lai es šā vai tā domātu par jums slikti, un visgrūtāk nāktos noticēt, ka esat bailīgs, Takuzini,— Meibela versmigi atbildēja, pie tam satvīka, ļoti vēlēdamās, lai pavadonim nerastos ne mazākās šaubas par viņas vārdu patiesumu.— Jūs, uzskatu, esat izglābis dzīvību gan tēvam, gan meitai, un, ticiet man, viņi to nekad neaizmirsīs.

—   Pateicos jums, Meibel, pateicos no visas sirds. Negribu tomēr izmantot jūsu nezināšanu, meitenit, un tādēļ pasaku jums, ka mingi, pēc manām domam, neaizskartu matiņu uz jūsu galvas, ja viņiem būtu izdevies ar savām viltībām un vellišķibām saņemt jūs ciet. Mans skalps un Džespera, un mūsu cienījamā Ķepa, un ari Čūskas skalps noteikti būtu jau kūpināti. Bet nedomāju, ka mingi aiztiktu kaut vienu matiņu uz seržanta meitas galvas!

—   Ir taču zināms, ka mūsu ienaidnieki nežēlo ne sievietes, ne bērnus. Kādēļ tad šie indiāņi būtu pret mani izturējušies saudzīgāk nekā pret citiem? Es uzskatu, ka man par savu dzīvību ir jāpateicas jums, Takuzini.

—   Nav, Meibel, tik tiešām! Viņi neiedūšotos jums darīt pāri. Nē, pat negants mingu velis neiedūšotos aiztikt matiņu uz jūsu galvas! Lai gan esmu gaužām sliktās domās par šitiem asinssūcējiem, tomēr neticu, ka viņi būtu tādi briesmoņi. Viņi, man rādās, pamudinātu . . . nē, piespiestu jūs iziet pie kāda no viņu virsaišiem, ūn tā jau būtu mocība jaunai kristīgajai sievietei, bet neko ļaunāku mingi — pat viņi — nenodarītu, tāda ir mana pārliecība.

—   Nu tad man jums jāpateicas par izglābšanu'no šās lielās nelaimes,— Meibela sacīja, pie tam saņēma viņa roku tik laipni un miļi, ka godīgajam pavadonim sametās priecīgi ap sirdi.— Es drīzāk ļautu sevi nogalināt nekā kļūtu par indiāņa sievu.

—   Tāda ir viņas iedaba, seržant!— Takuzinis izsaucās, pievērsdams vecajam biedram savu atklāto seju, kurā visnotaļ bija lasāms gandarījums.— Un tā paliek uzticīga sev. Cingačguks jau ir dzirdējis no manis, ka nekādi kristiešu pūliņi pat delavaru nepadarīs par balto cilvēku. Un neviens bālgīmis netaps par sarkanādaini, lai ari kā kauktu un aurotu. Jā, tāda ir iedaba jaunavai, kas dzimusi kristīgā ģimenē, un iedabu vajag saglabāt.

—   Tev taisnība, Takuzini. Un, ja runājam par Meibelu Danemu, viņas iedaba ari tiks saglabāta . . . Bet laiks ieturēt brokastis. Ja nāksi man līdzi, brāl Kep, es tev parādīšu, kā mēs, nabaga zaldāti, dzīvojam šinī pasaules malā.

9. nodaļa

Jūs, mani trimdas brāļi, līdzgaitnieki, Vecs paradums vai nevērš šādu dzīvi Mums tīkamāku nekā galmā? Mežs Mūs mīļi sveic un briesmu mazāk sola; Un tikai sods, ko cieta Ādams, jācieš . . .

Šekspīrs, «Kā jums tik»

Lepnos vārdus, ar kuriem beidzās iepriekšējā nodaļa, seržants Danems vis neteica aiz tukšas lielības. Lai gan robežjoslā celtais nocietinājums atradās tālu no apmešanās vietām, tā iemitnieki baudīja tādus ēdienus, kurus daudzējādā ziņā varētu apskaust karaļi un prinči. Mūsu stāsta darbības laikā, jā, pat pusgadsimtu vēlāk viss plašais novads, kas tiek saukts par Rietumiem, arī par Jaunajām zemēm, kā to sāka dēvēt pēc Neatkarības kara, gandrīz vai nemaz nebija kolonizēts, tur bez skaita mita dabas radījumi, kādi vien iederējās klimatā, tikai cilvēks un mājdzīvnieki bija meklējami. Nedaudzie indiāņi, kas toreiz klejoja pa turienes mežiem, nevarēja manāmi sarucināt zvēru un putnu milzumu, un izkaisītie garnizoni un retie mednieki, kas dažviet tanī lielajā platībā bija sastopami, šo pārpilnumu ietekmēja ne vairāk kā bite griķu druvu vai kolibri — puķi.

Līdz mūsu dienām nonākušos brīnu stāstus par zivju daudzumu, par medījumu bagātību, kas tolaik bija vērojama it sevišķi pie Lielajiem ezeriem, kā zināms, balsta dzīvu cilvēku pieredze, citādi mēs varbūt nerakstītu tik droši; bet, tā kā šādus brīnumus paši cik necik esam skatījuši, tad darīsim savu darāmo, būdami cieši pārliecināti, ka vēstām neapšaubāmu patiesību. Osvīgo atradās tik labā vietā, ka gardēdis allaž varēja savu salto kambari pielikt pilnum pilnu. Upe bija pārbagāta ar visādu sugu zivīm, zvejas vīram tikai vajadzēja iemest makšķeri, un pieķērās asaris vai kāda cita radība no spurainās saimes, kas toreiz apdzīvoja ūdeņus tāpat kā gaisu kukaiņi, kuri, zināms, čum un mudž virs purviem šinī auglīgajā apvidū. Te, piemēram, bija ezera lasis, izslavētās zivs pasuga, tas ir gandrīz tikpat garšīgs kā Ziemeļeiropas lasis. Dažādie gājputni, ķas iemīļojuši mežus un ūdeņus, arī bija Dieva svētība, bieži varēja vienā laikā redzēt simtiem akru zosu un pīļu lielajos līčos, kas robo ezera krastus. Brieži, lāči, truši, vāveres un daudzi citi četrkāji, dažreiz arī alnis (protams, Amerikas alnis), līdzēja risināt apgādes jautājumu —1 iekļāvās dabas dāvanu kopumā, no kura vairāk vai mazāk bija atkarīgi visi robežjoslas garnizoni, kas, izbārstīti dziji zemes iekšienē, cieta neizbēgamas grūtības, un tās tika vieglinātas nule minētajā kārtā.

Ēdamvielas, ko citur uzskatītu par lieliem gardumiem, bija dabūjamas tādā daudzumā, ka ikkatrs varēja tās likt uz zoba. Osvīgo iemītnieks, lai cik zema dzimuma, parasti mielojās ar medījumiem, kas būtu parīzieša galda lepnums; un, veselīgi spriežot, tikai ar gaumes untumiem un cilvēka iegribu mainīgumu izskaidrojams, ka tas pats ēdiens, kas citos apstākļos modinātu skaudību un žēlumu, nemaz vairs negāja pie sirds. Vienkāršais un parastais armijas uzturs, ko vajadzēja taupīt transporta grūtību dēļ, ierindniekam kļuva par kārumu, un jebkurā laikā viņš mīļumis pamestu lasi un pīli, un balodi, un brieža cinksli, lai baudītu savus labumus — sālītu cūkgaļu, šķiedrainus rāceņus un pusvārītus kāpostus.

Apkrauts gardumiem, seržanta Danema galds, protams, rādija robežjoslas bagātību, kā arī nabadzību. Vienkāršā šķīvi kūpēja lielisks uz restēm cepināts lasis; kairīgi smaržodami, garoja karsti brieža gaļas gabali, un sērsējiem bija celti priekšā arī vairāki aukstie medijumgajas ēdieni, par godu šiem nesen attikušajiem ciemiņiem, par zīmi vecā karavīra viesmīlībai.

—   Šķiet, uztura deva šinī pasaules daļā jums trūcīga nav, seržant,— Ķeps teica, pienācīgi iepazinies ar dažādo ēdienu noslēpumiem.— Jūsu lasis apmierinātu skotu.

—   Tomēr neapmierina, brāl Kep, jo gandrīz visi mūsu garnizona skoti — un viņu te ir divi trīs simti — svēti apgalvo, ka šī zivs neesot ēdama. Pat daži no tiem puišiem, kas brieža gaļu agrāk baudījuši vienīgi tik, cik guvuši malumedibās dzimtenē, rauc degunu, apnicinādami vistreknākos ciskas gabalus, kādus šeit liekam galdā.

—  Jā, tāds ir kristieša tikums,— Takuzinis iejaucās valodā,— un, jāsaka, tas nepavisam nedara viņam godu. Nu, bet sarkanādainis nekad nesūrojas, viņam allaž pa prātam barība, ko sadabūjis, tauķums vai liesums, brieža un lāča gaļa, meža tītara krūts un zoss spārns. Kauna lieta, bet jāteic vien īsi: mēs, baltie, nepriecājamies par dzīves balvam un mazu nelaimīšu dēļ bēdājām lielas bēdas.

—   Es varu tā sacīt par piecdesmit piektā pulka vīriem, tik tiešām, taču nezinu, cik kristīgi viņi ir,— seržants atbildēja.— Arī pats majors, vecais Dankans no Landi, dažreiz apgalvo, ka auzu plācenis esot garšīgāks nekā Osvīgo asaris, un skumst pēc malciņa Skotijas ūdens, kaut arī, ja slāpst, viņam ir viss Ontārio, ko atdzerties.

—   Vai majoram Dankanam ir sieva un bērni?— iejautājās Meibela, kas, nokļuvusi tik neparastā vietā, sāka, protams, domāt par sava dzimuma pārstāvēm.

—   Nē, meit, taču runā gan, ka viņam esot līgava dzimtenē. Šķiet, izredzētā mīļāk gaida viņu mājās nekā cieš līdzi dienēšanas grūtumus šinī neapdzīvotajā pusē, un tas, brāl Kep, nesaskan ar manu priekšstatu par sievietes pienākumiem. Tava māsa domāja citādi, un, ja Dievam būtu paticis lemt viņai ilgāku mūžu, viņa tagad sēdētu uz šī paša saliekamā ķeblīša, kas tik labi piederas meitai.

—   Es ceru, seržant, tu nedomā izprecināt Meibelu zaldātam,— Ķeps dzedri attrauca.— Mūsu ģimene jau saradojusies ar karavīru, un pēdējais laiks no jauna atminēties jūru.

—   Es nedomāju meklēt meitai mūža draugu ne piecdesmit piektajā, ne kādā cilā pulkā, apsolu tev, brāl, taču domāju gan, ka manai atvasei tā kā būtu laiks cienīgi tikt sievas kārtā.

—   Tēv!

—   Tik klaji runāt par šīm būšanām — tas ir pret meitenes iedabu, seržant,— pavadonis teica,— jo esmu nācis pie atzīšanas, ka, dzenot pēdas jaunavas vēlībai, lencējs nedrīkst izkliegt savas domas. Tādēļ, lūdzami, grieziet valodu uz citu pusi.

—   Nu tad, brāl Kep, es ceru, ka šis aukstais ceptais sivēns tev ies pie dūšas. Tu, šķiet, kāro pēc tā.

—   Jā, jā, dod man civilizētu kožamo, citādi negribas ēst,— stūrgalvīgais jūrnieks atbildēja.— Brieža gaļa ir pietiekami laba jūsu kuģotājiem pa iekšzemi, bet mēs, okeāna braucēji, mīlam mazliet iebaudīt no tā, kam zinām vērti.

Pavadonis nolika nazi un dakšiņu un sirsnīgi nosmējās, taču tikpat klusi kā citkārt. Pēc tam viņš tā kā ziņkāri pajautāja:

—   Vai nav savādi, ka sivēns bez ādas, cienījamo Kep? Nav savādi?

—   Es pats domāju, ka tas būtu labāks savā apvalkā, Takuzini. Bet laikam jau te, mežos, ir ierasts pasniegt suķēnus šādā gaumē.

—   Ak vai, ak vai, cilvēks var apceļot pasauli, un tomēr šis tas paliek viņam nezināms! Novilcis jūs, cienījamais Kep, tam ruksim ādu, jums rokas būtu jēlas. Tā ir dzeloņcūka!

—   Lai mani pērkons sasper, ja es domātu, ka tā ir īsta, veselīga cūkas gaļa, ne prātā nenāca!— Ķeps atsvieda.— Es tikai nospriedu, ka te augšā, mežos, arī šis kustonis zaudē vienu otru labu īpašību. Likās pats par sevi saprotams, ka saldūdens cūkgaļai nav jābūt gluži tik labai kā sālsūdens gaļai. Man šķiet, seržant, tev jau tagad vienalga!

—   Ja man nevajag, brāl, noplēst tam radījumam ādu . . . Takuzini, es ceru, tev nebija ceļā jādusmojas uz Meibelu.

—   Kur nu, kur nu! Ja Meibela ir kauču pustik apmierināta ar Džesperu un Takuzini kā Takuzinis un Džespers apmierināti ar viņu, seržant, tad mēs trīs paliķsim draugi, kamēr vien dzīvosim.

Tā runādams, pavadonis pievērsa skatienu sarkstošajai meitenei, paužot tādu kā nevainīgu vēlēšanos uzzināt viņas domas, un pēc tam, no dabas būdams cēlsirdis, kas neļaujas rupjai tieksmei ielauzties sievietes jūtu svētnīcā, nodūra acis uz šķīvi un likās nožēlojam savu nekautrlbu.

—   Lai, lai, mums jātur prātā, ka sievietes nav vīrieši, mans draugs,— seržants atsāka,— un pienācīgi jāņem vērā raksturs un izglītība. Jaunkareivis nav rūdīts cinītājs. Ikviens zina, ka visilgāk jāmācās par labu zaldātu. Un, domājams, vajag lielu laiku mācīties par labu zaldāta meitu.

—   Tas ir kaut kas jauns, seržant,— Ķeps moži sacīja. — Mēs, vecie kuģinieki, rēķinām, ka var iztaisīt sešus zaldātus, turklāt krietnus, kamēr tiek apmācīts viens jūrnieks.

—   Jā, brāl Kep, es jau dažkārt esmu dzirdējis, ko jūrasbraucēji domā par sevi,— svainis atteica ar vismīlīgāko smaidu, kāds vien iederējās viņa drūmajā sejā, — jo daudzus gadus sabiju ostas pilsētas garnizonā. Abi esam runājuši par šo tematu agrāk un, man šķiet, nekad nebūsim vienisprātis. Taču, ja gribi zināt, kāda atšķirība starp gatavu zaldātu un, tā sacīt, neizveidotu vīru, paskaties tikai uz piecdesmit piektā pulka bataljonu parādē šinī pašā pēcpusdienā un vēlāk, kad būsi atgriezies Jorkā, pavēro, ko zemessargu pulks var izspiest no sevis.

—   Nu, pēc manas acs, seržant, atšķirība ir ļoti maza, tik niecīga kā starp brigu un snovu. Man viņi šķiet vienādi. Visi sarkani un pušķoti, un pūderēti, un spodrināti.

—   Paliec, brāl Kep, pie saviem jūrnieka uzskatiem,— seržants ar cieņu atbildēja.— Bet varbūt tu nezini, ka vajadzīgs gads, lai īstu zaldātu iemācītu ēst.

—   Jo ļaunāk viņam! Zemessargi prot ēst jau sākumā, jo esmu bieži dzirdējis, ka savu gājienu reizēs viņi palaikam ēdot visu, kas vien nāk priekšā, arī tad, ja nedarot neko citu.

—   Man domāt, viņiem ir sava iedaba, tāpat kā pārējiem cilvēkiem,— Takuzinis piezīmēja, gribēdams saglābt mieru, ko acīmredzot apdraudēja abu stūrgalvīgo strīdnieku aizraušanās, jo ķatrs centās slavēt savu amatu.— Un, ja Dievs devis cilvēkam iedabu, tad veltīgi būs turēties tai pretī. Es grozos piecdesmit piektajā pulkā jau ilgi, seržant, un zinu, ka tas ir krietns ēdājs, tomēr man liekas, ka mēs varētu atrast zemessargu vienību, kas patiešām šinī mākā sit to pušu.

—   Tēvoci,— Meibela sacīja,— ja esi pabrokastojis, nāc man līdzi atkal bastionā, lūdzu, lūdzu! Mēs neesam apskatījuši ezeru, un jaunai sievietei diezin vai pieklātos staigāt pa fortu vienai pašai pirmajā dienā pēc ierašanās.

Ķeps atskārta, kālab Meibela vedina viņu ārā, un, dziļi sirdī juzdams īstu draudzību pret svaini, mīļumis pārtrauca strīdu, lai turpinātu to vēlāk, kad būs paciemojies, jo izbeigt to galīgi tik pašpārliecināts un stūrgalvīgs cilvēks ne domāt nedomāja. Tādēļ jūrnieks pavadīja māsasmeitu, un Danems un viņa draugs Takuzinis palika vieni. Tiklīdz pretinieks bija atkāpies, seržants, kas lāgā nesaprata meitas viltlbiņu, pievērsās biedram un ar tādu kā uzvarētāja smaidu ierunājās:

—   Armija, Takuzini, vēl nekad nav pa krietnam aizstāvējusi pati sevi, un, lai. gan vīram nepiedien lielība, vienalga, vai viņš ir sarkanos vai melnos svārkos vai, teiksim, pavisam bez svārkiem, man negribas laist garām labu izdevību aizlikt par armiju kādu vārdu . . . Nu, mans draugs,— viņš turpināja, pie tam saņēma un cieši paspieda Takuziņa roku,— kā tev patīk meitene?

—   Jūs varat būt lepns uz viņu, seržant. Jūs varat būt lepns, ka esat tik skaistas un uzvedīgas jaunavas tēvs. Esmu redzējis daudz sieviešu, un dažas bija augstdzimušas un izskatīgas, bet agrāk nekad neesmu saticis tādu, ko, pēc mana atzinuma, Dievs tik gudri apveltījis ar savām dažādajām dāvanām.

—   Un Meibela ir tikpat labās domās par tevi, tici man, Takuzini. Vakarvakarā viņa man nostāstīja par tavu aukstasinību un drosmi, un laipnību — it sevišķi par laipnību, jo sievietes to vērtē ļoti augstu. Tātad pirmā redzēšanās šķiet apmierinājusi abas puses. Sapos tērpu un mazliet vairāk parūpējies par ārieni, un tev tiks meitene, viņas roka un sirds, Takuzini.

—   Nē, nē, seržant, es neesmu aizmirsis nevienu tavu pamācību un netaupu saprātīgas pūles patikties Meibelai, tāpatās kā viņa patīk man. Šorīt, saulei lecot, iztīrīju un nospodrināju «briežu nāvi», un laikam gan mana šautene vēl nekad nav izskatījusies tik labi kā tieši tagad!

—   Tas tā ir pēc tavas mednieka pārliecības, Takuzini, bet šaujamiem ieročiem vajag mirdzēt un laistīties saulē, un nespīdīgu stobru es vēl arvien nevaru atzīt par skaistu.

—   Lords Havs domāja citādi, seržant. Un viņu uzskatīja par krietnu karavīru!

—   Gluži pareizi: viņa augstība lika savā pulkā tumšināt visus stobrus. Un kas labs iznāca? Olbani anglikāņu baznīcā vari redzēt karājamies piemiņas plāksni ar viņa ģerboni. Nē, nē, mans mljais draugs, karavīram jābūt karavīram un it nekad nav ne jākaunas, ne jābaidās nēsāt sava godpilnā aroda zīmes un zīmotnes . . . Vai daudz runāji ar Meibelu, kamēr braucāt laivā, Takuzini?

—   Maz gadījās izdevīgu brīžu, seržant, turklāt es viņas priekšā jutos tik aprobežots, ka bailējos daudz valodot par būšanām, kas ir svešas mana paša iedabai.

—   Pa daļai tas ir pareizi, pa daļai aplam, mans draugs. Sievietēm patīk vieglas sarunas, tikai pašas grib būt galvenās teicējas. Nu, tu jau zini, ka es neesmu tas, kas izkladzina visas savas aušīgās domas, un tomēr bija dienas, kad mans vīrieša nopietnums mazliet atmiekšķējās, bet tādēļ, cik varēju vērot, nepavisam nekritu zemāk Meibelas mātes acīs. Tiesa, tolaik biju divdesmit divus gadus jaunāks nekā tagad un pie tam pats jaunākais seržants pulkā, nevis pats vecākais. Cienīgums ir iespaidīgs un noderīgs, un vīrietis bez tā nevar gūt panākumus, taču, ja gribi, lai sieviete tevi īsti godā, tev vienu otru reizi cik necik jānolaižas no saviem augstumiem.

—   Ak vai, seržant, man dažbrīd metas bail, ka viss izjuks!

—   Kādēļ tu ņem galvā tik bēdīgas domas? Es uzskatīju, ka mēs abi šo jautājumu esam izlēmuši.

—   Patiešām, mēs norunājām: ja Meibela būs tāda, kā man stāstīji, un meitenei patiksies prasts mednieks un pavadonis, es klejošu mazāk un mēģināšu apradināties ar cilvēcisko domu par sievu un bērniem. Bet, jāatzīsi tas, kopš esmu redzējis meiteni, man mācas virsū visādas bažas! . . .

—   Kā tad tā?— seržants cieti noprasīja.— Vai pats ar savu muti neliki man nojēgt, ka viņa tev ir pa prātam? Un vai Meibela ir tāda jaunava, kas pieviļ cerības?

—   Ak, seržant, es šaubos nevis par Meibelu, bet par sevi. Galu galā esmu vienīgi neizglītots nabaga meži( nieks, un varbūtās īstenībā nemaz neesmu tik labs, kā abi domājam!

—  Ja šaubies, vai pareizi spried par sevi, tad, lūdzams, tici man, Takuzini. Vai es neesmu radis vērtēt cilvēku raksturus? Vai tas nav mans tiešais pienākums? Un vai bieži esmu kļūdījies? Pajautā majoram Dankanam, ja vēlies gūt skaidrību šinī punktā.

—   Bet, seržant, mēs esam seni draugi un cīnījušies plecu pie pleca daudzas reizes, un izdarījuši viens otram ne mazums pakalpojumu. Tad cilvēki gribot negribot domā viens par otru pārmērīgi labi, un diezin

vai meita izturēsies pret neglītu un tumsonīgu mednieku tik atsaucīgi kā tēvs.

—   Ej nu ej, Takuzini! Tu pats sevi nepazīsti, cilvēk, un vari pilnīgi paļauties uz manu spriedumu. Pirmkārt, tev ir dzīves pieredze, un, tā kā visām meitenēm būtu vajadzīgi tādi vīrieši, katra prātīga jaunava ņems vērā tik labu īpašību. Un tu nepiederi pie švītiem, kas, vēl sildīdami degunu savos pirmajos pulkos, staigā, krūtis izgāzuši, tu esi vīrs un zini, kas ir dienests, tā zīmes skatāmas tavā sejā, visā ārienē. Es rēķinu, ka tu esi bijis zem lodēm trīsdesmit četrdesmit reižu, ja skaitām visus tos uzbrukumus no slēpņiem un sadursmes, ko esi pieredzējis.

—   Sanāk, seržant, tik daudz jau sanāk. Bet vai tas līdzēs iemantot maigsirdlgas jaunavas vēlību?

—   Tas līdzēs gūt šādu uzvaru. Kaujas pieredze der gan karā, gan mīlestībā. Un tu esi pats krietnākais un uzticamākais pavalstnieks, īsts karaļa lepnums … lai Dievs viņu sarga!

—   Tas ari var būt. . . tas ari var būt. Bet es bailējos, ka esmu pārāk prasts un pārāk vecs, un pārāk neaptēsts, lai iepatiktos tādai jaunai un smalkai sievietei kā Meibela, kas nav radusi dzīvot mūsu dziļajā mežainē un var domāt, ka apmetnes ir vairāk piemērotas viņas vēlēm un iedabai.

—   Tāda bažīšanās ir kaut kas jauns no tevis, mans draugs, un es gribētu zināt, kādēļ nekad agrāk neesi tā runājis.

—   Tādēļ, ka savu niecīgumu es laikam izjutu tikai pēc iepazīšanās ar Meibelu. Esmu ceļojis kopā ar tādām pašām skaistulēm, vadījis viņas caur mežu, redzējis gan briesmu, gan prieka brīžos, bet visas stāvēja daudz augstāk par mani — pārāk augstu, lai es uzcerētu viņas, es tikai turēju viņas par vājām būtnēm, ko vēlēts sargāt un žēlot. Nu ir citādi. Mēs ar Meibelu esam bezmaz vienu ļaužu, un tādēļ mani kā smaga nasta spiestin spiež apziņa, cik liela atšķirība starp mums. Kā es gribētu, seržant, būt jaunāks par desmit gadiem, izskatīgāks — tīkamāks jaunas sievietes prātam!

—   Galvu augšā, mans ķrietnais draugs, un tici tēvam, kas pazīst sieviešu dzimumu. Meibela tevi pa pusei jau iemīlējusi, un divās nedēļās, kad būsim tur tanīs salās, laipnība un biežas redzēšanās uzmudinās iemīlēt pilnīgi. Vakar meita pati man pateica kaut ko tādu.

—   Vai tas var būt, seržant?— pavadonis iejautājās, jo šim kautrajam un lēnīgajam cilvēkam grūti nācās iedomāt sevi tik izdevīgā gaismā.— Vai tas patiešām var būt? Es esmu vienīgi nabaga mednieks, bet Meibelai, kā redzu, piedien virsnieka sievas gods. Vai tu rēķini, ka meitene gribēs likt pie malas visus savus iepatikušos apmetnes paradumus, visas ciemošanās un baznīcā iešanas, lai mistu kopā ar neglītu pavadoni un mednieku šinīs meža dziļumos? Vai viņa galu galā neilgosies pēc savas vecās dzīvošanas un labāka vīra?

—   Labāku būtu grūti sameklēt, Takuzini,— tēvs atbildēja.— Par pilsētas ieradumiem jāteic, ka tie drīz aizmirstas meža vaļā, un Meibela gan ir pietiekami drosmīga, lai dzīvotu robežjoslā. Sīs precības, mans draugs, esmu apprātojis tikpat rūpīgi, kā ģenerālis plāno operāciju. Sākumā domāju iekārtot tevi pulkā, lai tu varētu ieņemt manu vietu, kad aiziešu no dienesta, jo atstāt to vajadzēs agri vai vēlu, bet, visu apsverot, sāku šaubīties, vai esi piemērots šim amatam, Takuzini. Tomēr, nebūdams karavīrs vārda pilnā nozīmē, tu esi karavīrs vārda vislabākajā nozīmē, un zinu, ka tevi ieredz katrs virsnieks mūsu vienībā. Kamēr manas acis platas, Meibela var dzīvot pie manis, un tev allaž būs mājas, kad tu atgriezīsies no izlūkošanas un gājieniem.

—   Sl doma, seržant, ļoti priecina mani … ja tikai meitene padotos mūsu vēlēm labis prātis. Bet ak vai! Man šķietas, tāds kā es nekad nevar būt tīkams viņas skaistajām acīm! Ja es būtu jaunāks un glītāks . . , /iu, kā, piemēram, Džespers Vesterns, tad būtu cerība — jā, tad gan būtu kāda cerība.

—   Re, kas tiks Džesperam Saldūdenim un visiem šitiem pienapuikām fortā un ārpus forta!— seržants attrauca, uzsizdams knipi un rādīdams ikuci.— Kaut gan istenībā neesi jaunāks, taču izskaties jaunāks — tik tiešām, arī glītāks par «Joņotāja» kapteini . . .

—   Ko!— Takuzinis izsaucās, pie tam mulsi uzlūkoja seržantu, it kā nebūtu sapratis teikto vārdu nozīmi.

—   Es saku: kaut gan neesi jaunāks gados un dienās, taču izskaties tvirtāks un stiprāks par Džesperu un ikvienu no šitiem dēliešiem. Un pēc trīsdesmit gadiem būsi žirgtāks nekā viņi visi kopā. Tīra sirdsapziņa tevi uzturēs gluži zēnišķigu līdz mūža galam.

—   Es nezinu nevienu citu jaunekli, kam tik skaidra sirds kā Džesperam, seržant, un tādēļ domājams, ka viņš saglabāsies labāk par jebkuru citu kolonijas puisi!

—   Turklāt tu esi mans draugs,— seržants teica, spiezdams pavadonim roku,— krietnais, uzticīgais, vistuvākais draugs.

—   Jā, mēs esam bijuši draugi, seržant, gandrīz divdesmit gadus, jau pirms Meibelas dzimšanas.

—   Tiesa, tiesa, jau pirms Meibelas dzimšanas bijām lieli draugi, un skuķe ir negudros atraidīt precētāju, kas bijis tēva draugs pirms viņas dzimšanas!

—   Nezinām, seržant, nezinām. Tāds tādam patīkas. Jauns vismīļāk biedrojas ar jaunu, vecs — ar vecu.

—   Dzivesbiedreni gan vēlas jaunu! Takuzini, es vēl neesmu saticis nevienu vecu vīrieti, kas . . . teiksim, gribētu atsacīties no jaunas sievas. Pie tam visi forta virsnieki tevi tur cieņā un godā — kā jau sacīju, un Meibela priecāsies, iegādājot, ka mīl cilvēku, kas patīk visiem.

—   Es ceru, ka mingi ir mani vienīgie naidnieki,— pavadonis domigi atbildēja, vieglītēm pārlaizdams roku pār matiem.— Esmu gan centies darīt labu, un tad vajadzētu rasties draugiem, bet ne jau ikreiz tas tā notiek.

—   Un jāteic, tu saejies ar ievērojamiem cilvēkiem, jo pat vecajam Dankanam no Landi ir prieks redzēt tevi, un tu viņa sabiedrībā kavējies stundām ilgi. Ne uz vienu citu pavadoni viņš nepaļaujas tā kā uz tevi.

—   Jā, pat lielāki par viņu ir gājuši man blakus augām dienām un runājušies ar mani kā ar brāli, bet, seržant, es nekad neesmu kļuvis uzpūtīgs par šo biedrošanos, jo zinu, ka meži nereti dara cilvēkus draudzīgus, apmetnēs viņi tādi nebūtu.

—   Un nav noliedzams, ka esi labākais šāvējs, kāds jebkad spiedis mēlīti visā šinī novadā.

—   Ja tādēļ Meibela varētu vīrieti iemīļot, man nebūtu sevišķi jābēdā. Un tomēr, seržant, es dažkārt domāju, ka teicama ir «briežu nāve», nevis mana prašana. Kramenīca ir lieliska, nav vārdam vietas, un, ja nonāktu cita rokās, kniebtu tikpat labi.

—   Tā tu niecini sevi, Takuzini, bet mūsu acis ir redzējušas tik daudzus pagrūžam ar to pašu ieroci garām un tevi tik bieži gūstam panākumus ar citu šautenēm, ka nevaru tev piekrist. Pēc pāris dienām rīkosim sacensības šaušanā, parādīsi savu māku, un tad Meibelai veidosies kaut kāds uzskats par tavu īsto slavu.

—   Vai tas būs godīgi, seržant? Katram zināms, ka «briežu nāve» reti kad cērt garām,— un vai mums vajadzētu taisīt šādu pārbaudi, ja neviens nešaubās par iznākumu?

—   Ej nu ej, cilvēkbērns! Man laikam būs jālīdz tev aplidot Meibelu. Lai gan ārdēts kaujas dūmos, tu esi bailīgākais pielūdzējs, kādu vien esmu manījis. Atceries, ka Meibela nāk no drošsirdīgas ģimenes. Un, domājams, meitene apjūsmos vīrieti, kādu citkārt apbrīnojusi viņas māte.

Pēc šiem vārdiem seržants bez aizbildināšanās piecēlās un devās pildīt savus nebeidzamos pienākumus; tik brīva izturēšanās bija gluži saprotama, jo viss garnizons apgājās ar pavadoni kā ar savieti.

Lasītājs būs secinājis no nule vēstītās sarunas, kādā nolūkā seržants Danems bija licis meitu atvest robežjoslā. Lai gan, protams, stipri atradis no sava bērna glāstiem un glaimiem, kuru dēļ tas bijis tēvam tik dārgs pašos pirmajos atraitnības gados, viņš meitu joprojām mīlēja, un mīlestība bija liela, taču mazliet slēpta. Radis pavēlēt apakšniekiem, kas nejautāja, vai viņš rīkojas gudri, un paklausīt priekšniekiem, kam ari pats nejautāja, vai tie dara prātīgi, viņš varbūt pārāk cieši ticēja, ka Meibela ietu pie viņa izraudzīta vīra, bet nepavisam nedomāja meitu izprecināt pret viņas gribu. Bija tā, ka gandrīz katrs, kas tuvu iepazina pavadoni, klusībā sāka viņu turēt par cilvēku, kam piemīt izcilas īpašības. Viņš vienmēr palika atklāts, uzticīgs, brīnum drošs, tomēr apdomīgs; allaž ņēma vislielāko dalību jebkurā atļautā pasākumā, citiem vārdiem, tādā, kas tolaik tika uzskatīts par atļautu, un nekad neielaidās darīšanās, kas būtu nosodāmas un liktu viņam sarkt. Sis vīrs, kaut ari ne bez vainas, taču savā ziņā tāds, kāds varēja būt Ādams pirms krišanas grēkā, itin visiem, kam iznāca diendienā saskarties ar viņu, iedvesa cieņu un apbrīnu, par spīti savam sabiedriskajam stāvoklim. Šķita savādi, ka ikkatrs virsnieks, garām iedams, dod viņam godu kā līdzīgs līdzīgam un ikkatrs ierindnieks uzrunā Takuzini tik brīvi un paļāvīgi kā biedru. No viņa rakstura iezīmēm visvairāk apbrīnojama bija pilnīgā vienaldzība, ar kādu viņš sķatījās uz jebkuru izcilību, kas nav saistīta ar paša cilvēka nopelniem. Takuzinis izturējās pret augstniekiem goddevīgi aiz paraduma, taču bieži laboja viņu kļūdas un pēla viņu netikumus, paužot drosmi, kas apliecināja dziļu cieņu pret krietnākām īpašībām, un rādot iedzimtu prāta asumu, kas šķita niecinām skološanos. Vārdu sakot, tas, kas apšauba nemācīta cilvēka spēju atšķirt labo no ļaunā, būtu gaužām pārsteigts par šā slavenā robežjoslas iedzīvotāja viedību. Viņa jūtām, likās, piemita tāds pats svaigums un dabiskums kā mežam, kur viņš pavadīja tik daudz laika, un neviens gudrinieks nevarētu skaidrāk izlemt, kas ir pareizi un kas aplam; tomēr šim cilvēkam bija arī aizspriedumi, gan nedaudzi, turklāt viņa rakstura un paradumu iekrāsoti, taču laiduši dziļas saknes un bezmaz kļuvuši par viņa dabas daļu. Bet Takuziņa viskošākais tikums bija teicamā, nemaldīgā taisnības izjūta. Jādomā, šī cēlā iezīme (bez tās neviens nevar būt īsti liels; un cienījams ikkatrs, kam tā ir) neredzami ietekmēja visus, kas sagājās ar viņu; bija dzirdēts, ka rupjš un negodīgs armijas kauslis, kopā ar viņu izpildījis karagaitu, atgriežas, viņa nostājas piekaunināts, viņa runas apvaldīts un viņa parauga uzmudināts uz labu. Ir jau noģiedams, ka tāda cēlprāša uzticība bija nesatricināma kā klints. Nodevība viņā nevarēja ieperināties, viņš reti atkāpās savu ienaidnieku priekšā un, cik zināms, nekad nepameta draugu, ja ari apstākļi pieļāva izvēli. Saprotams, tāds vīrs turēja labu prātu uz tiem, kas bija līdzīgi pašam. Viņa biedri un sirdsdraugi, kas gan vairāk vai mazāk gadījās nejauši, lielākoties bija brīnum godīgi cilvēki; šķita, ka viņam ir tāda ķā izšķirības nojauta, kas — domājams, pašam to neapzinoties,— liek visciešāk pieķerties tiem, kuri ar savu krietnumu vislabāk atalgos viņa draudzību. īsos vārdos, Takuzinis bija šķīsta un taisnprātīga cilvēka skaists paraugs — tā teicis kāds vērotājs, kas mēdza pētīt viņa biedrus; Takuzini neurdija godkāre un negantas dziņas, un viņš varēja dzīvot saskaņā ar savas sirds vēlēm, cēlas, uz tikumisku skaidrību mudinātājas dabas vientulīgā dižuma apņemts, viņu ari neaizvilināja uz sānceļiem civilizācija, kas gumda mūs darīt ļaunu, un viņš neaizmirsa visspēcīgo būtni, kuras gars mājo tiklab mūžamežos, kā pilsētās.

Tādu cilvēku Danems bija izraudzījis par vīru Meibelai. So izvēli, domājams, nebija tik daudz noteikusi

Takuziņa labo īpašību vēsa un prātīga apsvēršana, cik paša seržanta patika; taču neviens godīgo pavadoni nepazina tā kā seržants, kas viņu allaž cienīt cienīja tieši tikumu dēļ. Vecais karavīrs nedomāja, ka meitai varētu rasties nopietni iebildumi pret šādu precinieku; un pašam jau vērās miglota izredze uz daudziem jaukumiem, kas saistījās ar viņa vecumdienām un mūža vakara pavadīšanu starp mazbērniem, kuri būtu viņam vienlīdz mīļi gan mātes, gan tēva dēļ. Viņš vispirms bija pateicis savu vēlēšanos draugam, tas, viņu laipni uzklausījis, seržantam par prieku, jau šķita pieļaujam tādu laulibu, lai gan šaubījās un bažījās, jo pats sevi vērtēja zemu.

10. nodaļa

Nedomā, ka mīlu to, kaut apvaicājos;

Viņš — tikai niķīgs zēns, kaut runā jauki;

Bet — kas man no vārdiem?

Pagāja nedēļa garnizona dzīves vienmuļībā. Meibela pamazām iejutās jaunajā stāvoklī, kas sākumā drusku īdzināja viņu; un virsnieki un zaldāti savukārt lēnām aprada ar to, ka tuvumā ir jauna un ziedoša sieviete, kuras tērps un izturēšanās pauda kautru smalkumu, ko viņa bija guvusi savas labvēles ģimenē. Meiteni vairs tā nekaitināja apbrīna, ko izrādija karavīri, tie dāvāja viņai cieņu, kuru pati viņa uzskatīja par tēva godāšanu, bet kura īstenibā bija izskaidrojama vairāk ar viņas kautro, taču sprigano uzvešanos nekā ar bijību, ko tie juta pret krietno seržantu.

Pazīšanās, kas sākušās mūžamežā vai jebkuros citos neparasti satraucošos apstākļos, drīz izsmeļ sevi. Nodzīvojusi Osvīgo fortā nedēļu, Meibela jau atskārta, ar kuru varētu draudzēties un no kura viņai būtu jāvairās. Tēvs nebija virsnieks, taču stāvēja stipri vien augstāk par ierindas zaldātu, un tāds vidējs stāvoklis lika meitai turēties pienācīgā attālumā no divām lielajām karavīru šķirām, tā ka viņas īsto paziņu loks bija šaurs un viņa samērā viegli varēja izlemt jautājumus, kas radās šinī sakarībā. Tomēr viņa drīz atklāja, ka pat starp tiem, kas varētu tīkot pēc vietas pie komandanta galda, ir daži, kuri, uzskatot brinum skaisti veidotu sievietes augumu un brīnum jauku, pievilcīgu seju, gatavi aizmirst viņas necilo kārtu; un pēc pirmajām divām trim dienām viņai bija pielūdzēji pat augstdzimušo vidū. It sevišķi kvartirmeistars — pusmūža karavīrs, kas ne reizi vien bija pamēģinājis laulības labumus, bet pašlaik dzīvoja atraitni,— acīm redzami taisījās klāt seržantam, kaut arī abiem tā jau bieži iznāca tikties dienesta darīšanās; un puiši, virsnieka galdabiedri, ievēroja, ka šis akurātais cilvēks — skots, uzvārdā Mjuirs — pasācis iet uz sava apakšīrnieka mītni daudz biežāk nekā citkārt. Dažs palaida kādu smējienu, kādu joku, lai «seržanta meita» nepaliktu bez godināšanas, taču nekas stiprāks netika dzirdēts; bet «Uz Meibelas Danemas veselību!» kļuva par tostu, ko arī apakšleitnants un pat leitnants nevairījās uzsaukt.

Nedēļas beigās Dankans no Landi lika pēc vakara pārbaudes ataicināt seržantu Danemu, jo, kā bija noprotams, vajadzēja kaut ko tieši pārrunāt ar viņu. Vecais, rūdītais karavīrs mita pārvietojamā būdā uz riteņiem; pēc viņa vēlēšanās tā tika braucināta pa fortu, tā ka viņš dzīvoja gan šur, gan tur.[2] Šoreiz viņš bija apmeties netālu no centra, kur viņu ari atrada padotais, kas tika pieņemts nekavējoties, bez kādas kvernināšanas prieķšiņā. Jāpiebilst, ka labuma ziņā virsnieku mītnes ļoti maz atšķīrās no pārējiem karavīriem ierādītajām, virsniekiem tikai bija plašākas, un Meibela un viņas tēvs mājoja gandrīz, varbūt jāsaka, gluži tādos pašos apstākļos kā nocietinājuma komandants.

— Nāciet dziļāk, seržant, nāciet dziļāk, mans labais draugs,— vecais Landi sirsnīgi teica, kad apakšnieks goddevīgā stājā palika pie durvīm, ielaists tādā kā bibliotēkā un guļamistabā.— Nāciet dziļāk un sēdieties uz tā ķeblīša. Šovakar netirzāsim algu ruļļus un dežūru sarakstus, ne tāpēc sūtīju pēc jums, zēn. Jau daudzus gadus esam biedros, un veca draudzība nerūs, tā vieno pat majoru un viņa raitnieku, skotu un amerikāni. Sēdieties tik nost, zēn, un jūtieties kā mājās. Bija jauka diena, vai ne, seržant?

—   Patiešām, major Dankan,— atbildēja otrs, kas bija gan tik klausīgs, ka apsēdās, taču, savas ilgās pieredzes mācīts, joprojām izturējās ar zināmu bijību.— Ļoti jauka diena, ser, un šinī gadalaikā varam gaidīt vēl citas tādas pašas.

—   Lai Dievs dod, no sirds vēlos. Viss paaudzis labi, nav vārdam vietas, zēn, un būs jāatzīst, ka piecdesmit piektā pulka vīri ir gandrīz tikpat krietni zemkopji kā zaldāti. No tā jaunā lauciņa mēs laikam noņemsim tādus tupeņus, par kuriem labākus nekad neesmu redzējis Skotijā.

—   Ir gaidāma bagāta kartupeļu raža, major Dankan, un tamlidz priecīgāka ziema nekā pagājušā.

—   Dzīve, seržant, iet tālāk, vairojot priekus un mūsu prasības pēc tiem. Mēs kļūstam veci, un es sāku domāt, ka būtu laiks atstāt dienestu un iegrozīt savu dzīvi. Jūtu, ka manas darba dienas ir bezmaz galā.

—   Karalis — lai Dievs viņu sarga!— var piedāvāt vēl ilgu un labu dienestu, kas darītu jums godu, ser.

—   Droši vien, seržant Danem, un ļoti patīkami būtu, ja gaditos tā, ka viņš atrastu brivu, pārpalikušu apakšpulkveža pakāpi.

—   Piecdesmit piektais pulks būs pagodināts todien, kad tā tiks piešķirta Dankanam no Landi, ser.

—   Un Dankans no Landi būs pagodināts todien, kad iegūs šo pakāpi. Seržant, jūs gan neesat uzdienējis par apakšpulkvedi, toties jums ir bijusi laba sieva, un arī tā dara vīrieti laimīgu.

—   Esmu bijis ģimenes cilvēks, major Dankan, bet nu jau sen, kopš nepazīstu citu mīlestību kā vienīgi to, ko jūtu pret viņa majestāti un savu pienākumu.

—   Kā, zēn! Jūs nemīlat pat ņipro, apaļīgo meitiņu, sārtvaidzīti, ko šinīs pēdējās dienās esmu redzējis fortā? Kaunieties, seržant! Kaut ari esmu vecs vīrs, pats gandrīz varētu mīlēt šo daiļaviņu un apakšpulkveža pakāpei atmest ar roku.

—   Visi mēs zinām, kur ir majora Dankana sirds, un tā ir Skotijā, kur gaida skaista līgava, kas vēlas viņu darit laimīgu, tiklīdz viņa paša pienākuma apziņa atļaus.

—   Jā, cerība ir allaž kaut kas tāls, seržant,— priekšnieks atbildēja, skumju ēnai pārslīdot pār skarbajiem skota vaibstiem.— Un jaukā Sķotija ir tāla zeme. Nu . . . šinī pusē nav viršu un nav auzu miltu, toties ir brieža gaļa, vajag tikai medit, un lašu tāda bagātība kā Berikā pie Tvīdas. Puiši sūdzoties, ka pēdējā laikā tiek pārēdināti ar brieža un baloža gaļu. Vai tiesa, seržant?

—   Pēdējās nedēļās netiek, major Dankan, jo pašreiz ne briežu, ne putnu nav tik daudz kā citkārt. Vīri sāk mētāt vārdus par lašiem, bet ceru, ka pārlaidīsim vasaru bez lielas dumpības pret uzturu. Skoti bataljonā patiešām aizrāvušies ar runām par to, cik grūti pieciest auzu miltus, un šad tad apnicina mūsu kviešu maizi.

—   Ak, tā ir cilvēka daba, seržant, skotu cilvēka daba, tīra, īsta. Auzu plācenis, zēn, jāatzīst, ir garšīgs ēdamais, un man bieži uznāk tāda reize, kad pats kāroju nokosties.

—   Ja tāda jušana sāk mocīt, major Dankan,— es domāju kareivjus, ser, jo man prātā nav nācis kaut ko tik prastu sacīt par jūsu godību,— ja kareivji pavisam noilgojušies pēc saviem ēdieniem, es padevigi ieteiktu kādus maisus auzu miltu ievest vai samalt viņiem tepat, šinī zemē, un, esmu pārliecināts, mēs vairs nedzirdētu viņus gaužamies. Būtu līdzēts ar mazumiņu, ser.

—   Jūs esat zobgalis, seržant, bet lai mani pērkons nosper, ja varu apgalvot, ka jums nav taisnība. Pasaulē gan ir šis tas jaukāks par auzu miltiem. Jums pašam ir jauka meita, Danem.

—   Viņa līdzinās mātei, major Dankan, un izbrāķēta netiks,—seržants lepni sacīja.— Ne vienu, ne otru nav uzziedinājis nekas labāks par Amerikas svētīgajiem miltiem. Meitene izbrāķēta netiks, ser.

—   Netiks, es lieku galvu ķīlā. Nu, es tīri labi varu aprunāties par šo lietu jau tagad, zēn, un iesaistīt kaujas frontē savu rezervi. Lūk, kvartirmeistars Deivijs Mjuirs vēlas jūsu meitu ņemt par sievu, un viņš laušus pielauza mani darīt viņa prātu zināmu jums, jo baidās, ka citādi zaudēs daļu savas cieņas. Un man gribot negribot jāpiemetina, ka puse jaunekļu fortā dzer uz viņas veselību un no rīta līdz vakaram runā par viņu.

—   Meitene ir ļoti pagodināta, ser,— tēvs vēsi atbildēja,— bet domāju, ka šie kungi drīz atradīs sarunas priekšmetu, kas viņu cienīgāks. Ceru, mana meita pēc pāris nedēļām kļūs par godīga cilvēka sievu, ser.

—   Jā, Deivijs ir godīgs, un gluži tā nevar teikt par Visiem kvartirmeistara iestādē, tādas ir manas domas, seržant,— Landi sacīja ar tikko jaušamu smaidu.— Nu, tad jau laikam drīkstu pavēstīt Kupidona ievainotajam dēlietim, ka viss tikpat kā nokārtots?

—   Es tencinu jūsu godību, bet Meibela ir saderēta ar citu.

—   Paskat tikai! Tad gan būs satraukums fortā. Un tomēr šī ziņa arī neskumdina mani, jo — teikšu vaļsirdīgi, seržant,— maz jūsmoju par nevienādām laulībām.

—   Es piekritu jūsu godībai un nepavisam nekāroju redzēt savu meitu virsnieka sievas kārtā. Ja viņa var pakāpties tādā pašā augstumā, kādā uztika viņas māte, prātīgai sievietei vajadzētu būt apmierinātai.

—   Un vai drīkstu pajautāt, seržant, kas ir tas laimīgais, kuru taisāties saukt par znotu?

—   Takuzinis, jūsu godība.

—   Takuzinis!

—   Jā gan, major Dankan, un, minēdams viņu, es jums atgādinu viņa līdzšinējo mūža gājumu. Sinī robežmalā neviens nav pazīstams labāk par manu godīgo, bezbailīgo, uzticamo draugu.

—   Kas tiesa, tas tiesa. Bet vai viņš galu galā ir tāds vīrietis, kas var aplaimot meiteni, kurai divdesmit gadu?

—   Kādēļ nav, jūsu godība? Viņš lieliski prot savu amatu. Pie armijas nav neviena cita izlūka vai pavadoņa, kurš būtu kaut pustik slavens kā Takuzinis vai pelnītu pustik ievērības kā viņš.

—   Tīra patiesība, seržant. Bet vai izlūka slava ir tāds spožums, kas spēj turēt gūstā meitenes sapņus?

—   Pēc mana pazemīgā uzskata, runāt par meiteņu sapņiem, ser, ir gandrīz tikpat kā runāt par jaunkareivja spriedumu. Ja mēs izpildītu komandas tā kā tie tūļīgie zaļknābji, ser, bataljons nekad neveidotu pieklājīgu ierindu, major Dankan.

—   Bet jūsu meita nepavisam nav tūja, uzvedīgāka viņas kārtas jaunava nebūtu sameklējama visā vecajā Albionā. Vai viņa domā par precībām tāpat kā jūs? Nu jā . . . droši vien tāpat, ja sakāt, ka ir saderēta.

—   Mēs vēl neesam izrunājušies, jūsu godība, taču, manuprāt, viņa ir gājēja, tas jaušams no vairākiem sīkiem faktiem, ko es varētu minēt.

—   Un vai jūs neminētu tos, seržant?— majors ieinteresēts jautāja.— Atzīstos, man drusciņ gribas papētīt sievietes prātu, jo, kā zināt, pats esmu vecpuisis.

—   Nu, jūsu godība, kad es meitai stāstu par Takuzini, viņa allaž skatās man taisni acīs, piekrīt visiem labajiem vārdiem, ko saku par to, ir atklāta, vaļsirdīga, un tā tiek izpausts, ka viņa to gandrīz jau uzlūko par savu vīru.

—   Hm… un jūs domājat, Danem, ka šīs zīmes skaidri liecina par jūsu meitas jūtām?

—   Es domāju gan, jūsu godība, jo šāda izturēšanās ir man saprotama. Ja redzu, ka zaldāts, slavēdams virsnieku, skatās man taisni acīs — lūdzu piedošanu, jūsu godība, zaldāti dažkārt paļā vienu otru, kam augstāka pakāpe,— tātad, ja redzu, ka zaldāts, slavēdams savu kapteini, skatās man taisni acīs, allaž secinu, ka cilvēks ir godīgs un saka to, ko domā.

—   Vai nav paliela gadu starpība izredzētajam un viņa skaistajai līgavai, seržant?

—   Paliela, vārds vietā, ser. Takuzinis jau labi pāri trīsdesmitiem, un Meibela var droši cerēt uz laimi, ko gūst jauna sieviete, ja viņu balsta vīrs, kuru dzīve norūdījusi. Man pašam bija gandrīz četrdesmit, jūsu godība, kad apprecēju viņas māti.

—   Bet vai zaļš mednieka krekls, kādu valkā mūsu krietnais pavadonis, un lapsādas cepure jūsu meitas sirdi priecinās tāpat kā piecdesmit piektā pulka glaunais mundieris?

—   Laikam jau ne, ser, un tādēļ viņa kops atteikšanās tikumu, tas allaž dara jaunu sievieti gudrāku un labāku.

—   Un vai jūs nebaidāties, ka viņa varētu kļūt par atraitni, vēl jauna būdama? Jāsaka, Takuzinis nēsā savu dzīvību starp nikniem zvēriem un vēl niknākiem mežoņiem.

—   Liktenis nav izbēgams, Landi,— seržants teica, jo majors mīļprāt ļāva tā saukt sevi, kad bija vēlīgā noskaņojumā un nekārtoja dienesta darīšanas,— un neviens vīrs piecdesmit piektajā pulkā nevar domāt, ka ir pasargāts no pēkšņas nāves. Šinī ziņā Meibela neiegūtu neko vairāk, ja izietu pie cita. Turklāt, ser,— ja drīkstu brīvi runāt par šādu tematu — ļoti šaubos, vai Takuzinis vispār kritis kaujā, tāpat šaubos, vai kļūs par upuri atgadījumam mūžamežā.

—   Un kādēļ tā, seržant?— majors vaicāja, pie tam uzlūkoja savu apakšnieku, izrādot bijību, ko skots tanīs laikos vairāk nekā mūsu dienās izjuta pret noslēpumainiem spēkiem.— Viņš zaldāts vien ir, jo viņam draud briesmas, turklāt daudz lielākas, nekā parasts. Un — brīvi izsakoties — kādēļ šis cilvēks drīkst cerēt, ka izglābsies, kad citi aizies bojā?

—   Šaubos, jūsu godiba, vai Takuzinis ieskata, ka laime stāvēs viņam klāt biežāk nekā citiem, bet esmu pārliecināts, ka šo viru nekad nenogalinās lode. Esmu tik daudzas reizes redzējis viņu vienā mierā rīkojamies ar šauteni kā ar gana nūju visnegantākajā ložu krusā un ārkārtīgi bīstamā situācijā, ka jādomā, tāds gals nav un nav viņam vēlēts. Un tomēr, ja vien karaļa zemēs atrodams cilvēks, kam īsti piedien šāda nāve, tad tas ir Takuzinis!

—   Mēs neesam nekādi spriedēji, seržant,— Landi attrauca ar nopietnu, domīgu seju,— un laikam būs labāk, ja mazāk runāsim par to. Bet vai Meibela — es dzirdu, tā jūs saucat savu meitu,— vai Meibela tikpat priecīgi ies pie Takuziņa, kas galu galā ir vienīgi tāds armijas izpalīgs, kā pie pilntiesīga karavīra? Pavadonis nekādi nevar cerēt uz paaugstinājumu, seržant!

—   Viņš jau ir visaugstākais savā pulkā, major Dankan. īsos vārdos — Meibela ir izšķīrusi šo jautājumu, un, tā kā jūsu godībai labpaticis ar mani runāt par misteru Mjuiru, es ceru, jūs būsiet tik laipns pavēstīt viņam, ka meitenei, tā sacīt, jau ierādīts miteklis uz mūžu.

—   Labi, labi, jums pašam galva uz pleciem, un tagad . . . seržant Danem!

—   Jūsu godība,— otrs pieceldamies teica un salutēja kā parasti.

—   Jums ir paziņots, ka esmu nolēmis jūs sūtīt lejup uz Tūkstoš salām, kur vajadzēs palikt vienu mēnesi. Visi vecie virsnieki pabijuši tanī vietā — mazākais, tie, uz kuriem paļaujos,— un pēdīgi pienākusi jūsu kārta. Leitnants Mjuirs gan pastāv pie savām tiesībām, bet viņš ir kvartirmeistars, un es negribu jaukt stingri iedibināto kārtību. Vai vīrus esat izvēlējies?

—   Viss sagatavots, jūsu godība. Viri izraudzīti, un, kā es nopratu, tā laiviņa vakarvakarā atveda ziņu, ka nodaļa tur lejā gaida maiņu.

—   Jā gan, un jums vajadzētu izbraukt parīt, varbūt jau rītvakar. Šķiet, jūs darītu gudri, kuģodams nakti.

—   Džespers tā domā, major Dankan, un es nezinu nevienu citu, uz kuru varētu tādā reizē paļauties vairāk nekā uz jauno Džesperu Vesternu.

—   Jaunais Džespers Saldūdens!— Landi noteica, un viegls smaids pavīdēja ap viņa muti, kas parasti izskatījās barga.— Vai tas puisis ieskaitīts tavā nodaļā, seržant?

—   Jūsu godība zina, ka «Joņotājs» bez viņa nekad nepamet ostu.

—   Tiesa, taču nav likumu bez izņēmuma. Pēdējās dienās fortā it kā būtu redzēts jūrasbraucējs?

—   Bez šaubām, jūsu godība. Tas ir cienījamais Ķeps, mans svainis, viņš atveda no lejas Meibelu.

—   Vai nevarētu viņam uzticēt «Joņotāju» šā brauciena laikā, seržant, un Džesperu atstāt krastā? Jūsu svainim patiktu dažādības pēc nokuģot kādu gabalu pa saldūdeni, un jūs ilgāk paliktu kopā ar viņu.

—   Es gribēju lūgt jūsu godības atvēli ņemt viņu lidzi, tikai viņam jābrauc kā brīvprātīgajam. Džespers ir tik krietns puisis, ka nevaram viņu bez kāda iemesla atcelt no kutera komandiera amata, major Dankan, un, man liekas, brālis Ķeps tā niecina saldūdeni, ka nemaz nevēlēsies pildīt kaut kādus pienākumus uz ezera . . .

—   Gluži pareizi, seržant, un to visu es atstāju jūsu paša ziņā. Saldūdenim jāpaliek vien par komandieri, ja labi apdomā. Jūs laikam gribat nodaļā iesaistīt arī Takuzini?

—   Ja tikai jūsu godība piekrīt. Būs darbs abiem pavadoņiem, gan indiānim, gan baltajam cilvēkam.

—   Es domāju, ka jums taisnība. Nu, seržant, labu izdošanos! Neaizmirstiet, ka viss pirms jūsu aiziešanas jānojauc. Postenis jāpamet, jūsu vīri līdz tam laikam būs padarījuši savu darāmo, ja ne, tad būsim cietuši pilnīgu neveiksmi, un tās ir tik kutelīgas pozīcijas, ka nav turamas bez vajadzības. Varat iet.

Seržants Danems atdeva godu, apgriezās tā, it kā papēžu vietā būtu eņģes, un gandrīz jau bija aizvēris durvis, kad pēkšņi tika saukts atpakaļ.

—   Es kaut ko piemirsu, seržant. Jaunie virsnieki lūdza atļauju rīkot šaušanas sacīkstes, un tās notiks rit. Pielaidīsim visus, un balvas būs sudrabā kalts pulvera rags,— majors lasīja no kādas papīra lapas,— ādas kule tādam pašam nolūkam, kā redzu šinī zaldātu valodā rakstītajā sacerējumā, un zīda «kaleša». Veik

sminieks varēs šo cepuri atdāvināt sievietei, ko mīl no sirds, un tādējādi parādīt viņai uzmanību.

—   Ļoti patīkami, jūsu godība, vismaz uzvarētājam. Vai Takuzini pielaidīs?

—   Grūti iedomāties, kā atraidīt, ja viņš pieteiktos. Pēdējā laikā esmu ievērojis, ka viņš neņem dalību šinīs turnīros — laikam tāpēc, ka ir drošs par savu nepārspējamo mākslu.

—  Tas tā ir, major Dankan. Sis godavīrs zina, ka robežmalā nav neviena, kam izdotos viņu pārspēt, un negrib bojāt prieku citiem. Es domāju, mēs varam paļauties uz viņa smalkjūtību it visur, ser. Varbūt labāk atvēlēsim viņam darīt pēc sava prāta.

—   Šoreiz jāatvēl, seržant. Redzēsim, kā būs citām reizēm. Arlabvakar, Danem!

Seržants aizgāja, un Dankans iegrima domās. Tām vajadzēja būt diezgan tīkamām, jo skarbo karavīra seju šad un tad atmaidzināja smaids; taču bija arī tādi brīži, kad viņa vaigs iestinga visdziļākajā nopietnībā. Tā aizritēja sava pusstunda, un tad kāds pieklauvēja pie durvīm, un majors aicināja to ienākt. Parādījās pusmūža vīrietis virsnieka uniformā, kas gan nebija tik glauna kā daždien tādam valkātājam, un tapa nosveicināts par misteru Mjuiru.

—   Pēc tavas pavēles, ser, esmu nācis uzzināt savu likteni,— apsēdies uz piedāvātā ķeblīša, kvartirmeistars teica ar stipru skotisku pieskaņu.— Jāsaka, major Dankan, šī meitene ārda mūsu garnizonu, kā franči spridzināja Taiju. Savu mūžu neesmu redzējis tādu vispārēju sagrāvi tik īsā laikā!

—   Tu taču, Deivij, negribēsi man iestāstīt, ka tava jaunā un nevainīgā sirds tā liesmo, ja iekvēlināta pirms nedēļas! Vai, vai, zēn, nu būs trakāk nekā toreiz Skotijā, kad uguns iekšā esot bijusi tik spēcīga, ka izsvilis caurums tavās dārgajās miesās, lai visas daiļavas varētu ieskatīties un viedēt, kāda vērtība tam materiālam, kas tik viegli aizdegas.

—   Tu pats darīsi, ko gribēsi, major Dankan, un tā darījis tavs tēvs un māte pirms tevis, varbūt pat tad, kad ienaidnieks nometnē. Manuprāt, nav nekāds brīnums, ka jauni cilvēki ļaujas savām vēlēm un tieksmēm, un dziņām.

—   Bet tu esi ļāvies tik bieži, Deivij, ka būs zudis pirmreizības jaukums. Ja ierēķinām to neapsvētīto savienošanos Skotijā, kad biji jauneklis, esi jau precējies četrus lāgus.

—   Tikai trīs, major, jo ceru dabūt jaunu sievu! Man skaits nav vēl pilns. Nē, nē, tikai trīs . . .

—   Es redzu, Deivij, tu vairies pierēķināt nule minēto pirmo savienību — to reizi, kad iztiki bez mācītāja.

—   Un kādēļ to skaitīt klāt, major? Tiesa nosprieda, ka tā nav nekāda laulība,— un kas tad vīrietim vēl vajadzīgs! Sieviete izmantoja manu slieksmīti iemīlēties, vājību, kas laikam ir manā dabā, un sakārdināja parakstīt laulības līgumu, kurš tika atzīts par nelikumīgu.

—   Ja mana atmiņa neviļ, Mjuir, tolaik tika izteiktas domas, ka šī lieta jāskata no diviem viedokļiem!

—   Kas vispār tā par lietu, ko nevar skatīt no diviem viedokļiem, mans dārgais major! Es zinu daudzas, kas skatāmas no trim. Bet nabaga sieviete nomira, pēcnācēju nebija, un tā viss galu galā izputēja. Pēc tam man gauži neveicās ar otro sievu — es saku «otro» aiz cieņas pret tevi, major, un tikai pieņemu, ka pirmā bija likumīga,— vienalga, pirmā vai otrā, bet man gauži neveicās ar Džīniju Greiamu, tā izdzisa, kad vēl nebijām sadzīvojuši piecus gadus, un neatstāja ne tibiņu, ne gailēnu. Jānudien, palikusi Džīnija dzīva, es nekad nebūtu ņēmis galvā domas par citu sievu.

—   Bet, tā kā viņa nomira, tu apprecējies divas reizes pēc viņas nāves. Un tev kārojas sievoties vēl.

—   īlenu maisā nenoslēpsi, un es allaž esmu gatavs atzīt patiesību, major Dankan. Kā redzu, tu šinī jaukajā vakarā esi grūtsirdīgs.

—   Ne nu tieši grūtsirdīgs, Mjuir, bet tāds domīgs gan, kas ir, tas ir. Atskatījos uz savām zēna dienām, kad mēs abi, viens muižnieka, otrs mācītāja dēls, laimīgi un bezrūpīgi puikas, klejojām pa mūsu dzimtajiem kalniem, negudrodami par nāķotni. Un pēcāk drusciņ apskumu, iedomājot, kāda tā izveidojusies.

—   Tev, Landi, protams, nav ko sūroties par savu daļu. Tu esi uzdienējis par majoru un, ja var ticēt vēstulēm, drīz būsi apakšpulkvedis. Es turpretī esmu iemantojis tikai vienu pakāpi kopš tā brīža, kad tavs godātais tēvs mani ietaisīja par virsnieku, un palieku tāds nožēlojams nabaga kvartirmeistars.

—   Un tās četras sievas?

—   Trīs, Landi. Tikai trīs bija īstas, tā nosacījuši ari mūsu svētie un žēlīgie likumi.

—   Nu labi, lai būtu trīs. Tu zini, Deivij,— majors Dankans tīri nevijus ierunājās savas jaunības dialektā, kā to mēdz darīt mācīti skoti, ja viņus iesildījis temats, kas sirdij tuvs,— tu zini, Deivij, ka pats jau sen esmu izraudzījis līgavu. Un kā esmu raizējies un tvlcis, un ilgojies, gaidot to laimīgo stundu, kad varēšu tik ilgi mīlēto sievieti pēdīgi saukt par savu. Bet tu bez naudas, mantas, slavas, radurakstiem, nopelniem . . . gribēju teikt — bez sevišķiem nopelniem . . .

—   Ei, ei, šitā vis nesaki, Landi, Mjuiriem ir zilā asins.

—   Lai, lai! Kaut ari tev vairāk nekā nav kā asins, tu esi sievojies četras reizes . . .

—   Es saku, tikai trīs, Landi! Tu vājināsi senu draudzību, ja sagrābstīsi četras.

—   Paliec pie sava paša rēķina, Deivij, un arī tas skaits ir daudz lielāks, nekā esi pelnījis. Tava dzīve, vismaz, ja runājam par laulību, ir bijusi gluži citāda nekā manējā, tas tev jāatzīst, mans vecais draugs.

—   Un kurš, pēc tavām domām, ir ieguvējs, major, ja esam tikpat atklāti viens pret otru kā tolaik jaunībā?

—   Nē, man nav ko slēpt. Es esmu dzīvojis vienās cerībās, bet tavas cerības ir . . .

—   Nav vis piepildījušās, goda vārds, major Dankan,— kvartirmeistars viņu pārtrauca.— Es vienmēr domāju, ka nākamais mēģinājums būs veiksmīgs, bet vilties laikam ir vīrieša liktenis! Ak, šī dzīve ir tukša, Landi, tas viens kas tiesa, un laulība — vislielākais tukšums, niecība vien.

—   Un tomēr tu gribi maukt sakas sev kaklā piekto reizi?

—   Es tevi lūgšus lūdzu, iegaumē, ka tā būs tikai ceturtā reize, major Dankan,— kvartirmeistars stingri sacija, pēc tam, atplaucis zēniskā jūsmā, turpināja: — Bet šī Meibela Danema gan ir retums. Skotu meitas ir jaukas un skaistas, bet, jāatzīst, šis kolonistes nav pārspējamas pievilcibā.

—   Tev nevajadzētu aizmirst savas asinis un dienesta pakāpi, Deivij. Man šķiet, visas tavas četras sievas . . .

—   Mans mīļais Landi, lēs taču rūpīgāk — trīsreiz viens ir trīs.

—   Tātad visas trīs būtu saucamas par augstdzimušām.

—   Jā gan, major. Trīs bija augstdzimušas, kā tu saki, un tie sakari man piedienēja.

—   Un, tā kā ceturtā bija mana tēva dārznieka meita, tas sakars nepiedienēja. Bet vai nebaidies, ka apprecēšanās ar tava pulka seržanta atvasi nāks par Jaunu paša stāvoklim vienībā?

—   Taisni tāda vājība man piemitusi visu mūžu, major Dankan: ikreiz esmu precējies, nedomādams par sekām. Katrā iesakņojusies kāda vaina, manī, liekas, Jauns dzenulis ņemt sievu. Un tagad, kad iztirzāti, tā sacīt, mīlas sakara pamati, es vēlos vienīgi apjautāties, vai esi bijis tik labs un izstāstīji seržantam to nieka lietiņu.

—   Esmu, Deivid, un ar nožēlu jāteic, ka cerība laikam atstās tevi kaunā. Diezin vai tev būs piekrišana.

—   Nebūs piekrišanas! Virsnieks un vēl kvartirmeistars, un nebūs piekrišanas pie seržanta meitas!

—   Tieši tā nu ir, Deivij.

—   Un kādēļ ne, Landi? Vai tu, lūdzams, vari tieši to pasacīt?

—   Meitene ir saderēta. Roka apsolīta, jāvārds pateikts, mīlestība apzvērēta . . . nē, lai mani deviņi pērkoni nosper, ja es ari tam ticu. Bet viņa ir saderēta.

—   Nu, neko teikt, kavēklis, major! Tam tomēr maza nozīme, ja sirds brīva.

—   Gluži pareizi, un šinī gadījumā tā droši vien ir brīva, jo nākamais vīrs šķiet drīzāk tēva nekā meitas izraudzīts.

—   Un kurš tas būtu, major?— vaicāja kvartirmeistars, kas visu šo precību lietu apsvēra vēsi un mierīgi, kā jau vīrietis ar pieredzi.— Es neatceros nevienu iespaidīgu pielūdzēju, kas varētu stāties man ceļā.

—   Kur nu, tu jau esi vienīgais iespaidīgais pielūdzējs šinī robežmalā, Deivij. Tas laimesbērns ir Takuzinis.

—   Takuzinis, major Dankan?

—   Neviens cits, ne augstāks, ne ari zemāks, Deivid Mjuir. Jā, Takuzinis, bet tavas skauģa acis varbūt tik ļoti vairs nesāpēs, ja pavēstīšu, ka, vismaz pēc maniem vērojumiem, šis precības vēlas vairāk tēvs nekā meita.

—   Tā jau es domāju!— kvartirmeistars izsaucās, turklāt dziļi ievilka elpu, it kā sajustu atvieglojumu. — Nav nemaz iespējams, ka es, tik smalki pazīdams cilvēka dabu . . .

—   It sevišķi sievieša cilvēka dabu, Deivij!

—   Tev prāts nesas uz zobošanos, Landi, vienalga, kas dabū ciest! Bet es nekādi nevarētu kļūdīties šās jaunās sievietes sliecībās, kas, droši ņemos apgalvot, ir daudz cēlākas par Takuziņa sabiedrisko stāvokli. Kāda nojēga viņam pašam — nu, laiks rādīs.

—   Paklau, saki atklāti, Deivij Mjuir,— Landi teica, pie tam pārstāja staigāt un cieši ielūkojās otram sejā, pauzdams jokainu izbrīnu, kas rūdītā karavīra vaibstus vērta smieklīgi nopietnus.— Vai tu patiešām domā, ka tāda meitene kā seržanta Danema atvase īsti pieķertos vīrietim tavos gados, ar tavu izskatu un, piebildīšu, pagātni?

—  Tu nepazīsti maigo dzimumu, skaidrs kā diena, Landi, un tādēļ neesi apprecējies vēl savā četrdesmit piektajā mūža gādā. Šausmīgi ilgi esi dzīvojis puisī, major!

—   Un cik gadiņu būtu tev pašam, leitnant Mjuir, ja drīkstu uzdot kutelīgu jautājumu?

—   Četrdesmit septiņi. Es to nenoliedzu, Landi. Un, ja dabūšu Meibelu, iznāks tikai pa vienai sievai uz katriem desmit gadiem! Bet nedomāju,| ka seržants Danems tik maz cienīs sevi un būs tik vieglprātīgs, ka atdos savu jauko meitu tādam kā Takuzinis!

—   Nekādas vieglprātības te nav, Deivij. Tas cilvēks ir nopietns kā zaldāts pirms pēriena.

Kā viens, tā otrs ierunājās savā dialektā, līdzko valodas pievērsās jaunākajām dienām.

—   Labi, labi, major, mēs esam seni draugi, un mums vajadzētu zināt, kā uzņemt un palaist jociņu, kad nepildām dienesta pienākumus. Krietnais vīrs laikam nav sapratis manus mājienus, citādi viņš nepavisam nebūtu uzdomājis kaut ko tādu. Atšķirība starp virsnieka dzīvesbiedri un pavadoņa sievu ir tikpat liela kā starp Skotijas senumu un Amerikas senumu. Man arī ir veca asins, Landi.

—   Sinī lietā tavs senums nelīdzēs, piemini manus vārdus, Deivij. Un par asinīm jāteic, ka tās nav vecākas par taviem kauliem. Tā, tā, zēn, tagad tu zini seržanta atbildi un redzi, ka mana ietekme, uz kuru tik loti cerēji, nevar neko darīt tavā labā. Iemetīsim abi pa kādai glāzītei aiz senas pazīšanās, Deivij, un pēc tam tev vajadzētu atcerēties, ka rīt dodas cejā nodala, un aizmirst Meibelu Danemu, cik ātri vien iespējams.

—   Ak, major, man allaž vieglāk nācies aizmirst sievu nekā sirdspuķīti! Ja pāris laimīgi apprecējies, atlaulā, tā sacīt, nāve, kam beigu beigās vajag šķirt mūs visus, un tad ir cauri, un traucēt aizgājējas man liekas dikti nepieklājīgi. Bet šī daiļava tā sabudinājusi mani, iesvēlusi manī tādas ilgas, tik saldas, tā teikt, prieka gaidas, ka domas uz to pusi vien stāv.

—   Taisni tāds ir mans noģidums par tavu dvēseles stāvokli, Deivij, jo man nekad nav iešāvies galvā, ka tu vēl gaidi priekus no savām mirušajām sievām. Nu .. . esot gan ari tādi muļķi, kas cer uz svētlaimi ar savām sievām pat aiz kapa. Es dzeru uz tavu veselību un drīzu atkopšanos no šās lēkmes, leitnant. Un iesaku turpmāk būt piesardzīgākam, jo šī negantā liga vēl var tevi pazudināt.

—   Liels paldies, dārgais major. Un lai drīzumā sekmīgi beidzas tā ilgā lakstošanās, par kuru man kaut kas zināms. Sis ir īsts skotu viskijs, Landi, un tas silda sirdi, atgādinot mūsu jauko dzimteni. Vīrieši, ko nule pieminēji,— tiem, domājams, katram bijusi tikai viena sieva, jo, ja ir vairākas, paši sieviešu darbi var uzvest uz šķirtiem ceļiem. Es uzskatu, ka saprātīgam vīram vajag izbaudīt to laiku, kas atvēlēts dzīvošanai ar sievu šinī pasaulē, un būt apmierinātam, nevis kvernēt, salkstot pēc tā, kas nav sasniedzams. Esmu tev bezgala pateicīgs, major Dankan, par šo un visiem citiem taviem draudzības pierādījumiem, un, ja tu jaudātu vēl maķenīt panākties man pretī, es domātu, ka neesi gluži aizmirsis puikas gadu rotaļbiedru.

—   Labi, Deivij, ja lūgums ir saprātīgs un tāds, ko priekšniekam pieklājas izpildīt,— sper vaļā, zēn!

—   Ja tu tikai varētu sagudrot man mazu dienestiņu uz kādām pāris nedēļām tur lejā tanīs Tūkstoš salās, šo lietu, ceru, es nokārtotu tā, ka visi būtu apmierināti. Neaizmirsti taču, Landi, ka tā daiļava ir vienīgā baltā sieviete, kas dabūjama šinī robežmalā!

—  Tādam amatvīram kā tu allaž ir darbs pat vismazākajā garnizonā, bet tur lejā seržants var visu veikt tikpat labi kā kvartirmeistars ar ģenerāļa pakāpi un vēl labāk.

—   Bet ne jau labāk par ierindas virsnieku. Turklāt raitnieki ir ļoti izšķērdīgi.

—   Es padomāšu, Mjuir,— majors teica ar smaidu, — un rītā saņemsi atbildi. Pie tam, zēn, tev te būs lieliska izdevība padižoties savas uzcerētās priekšā, tu esi veikls šāvējs, un tiks izcīnītas balvas. Neatsakies parādīt savu mākslu, un neviens nezina, kas vēl notiks, iekām «Joņotājs» dosies ezerā.

—   Laikam jau gandrīz visi jaunie puiši izmēģinās roku sacensībās, major?

—   Kā tad, un daži vecie arī, ja tu piedalīsies. Lai tevi uzmundrinātu, es pats kādas reizes izšaušu, Deivij. Un tu zini, ka esmu izpelnījies kaut kādu ievērību tanī jomā.

—   Tas patiešām būtu derīgi! Sievietes sirds, major Dankan, ir iekarojama visvisādi, dažreiz tādā veidā, kas lāgā nesaskan ar prāta likumiem. Dažas vajag tā kā cietokšņus aplenkt uz ilgu laiku, un viņas padodas tikai tad, kad nespēj vairs noturēties. Citām turpretī patīk triecienuzbrukums. Bet ir meičas, kas jāievilina slazdos, citādi nevar viņas saņemt gūstā. Šķiet, pirmais veids ir viskrietnākais un īsti piedien virsniekam. Tomēr jāsaka, pēdējais, pēc manām domām, ir vistīkamākais.

—   Praksē gūta atziņa, skaidrs kā pieci pirksti. Un kā ar sturmēšanu?

—   Tā piederas jaunākiem vīriešiem, Landi,— kvartirmeistars pieceldamies atbildēja un pameta ar acīm. Sādu vaļību, ko attaisnoja ilga un cieša draudzība, viņš bieži atļāvās, runājot ar savu komandieri.

—   Katram mūža posmam ir savas vajadzības, un četrdesmit septiņu gadu vecumā der maķenīt paļauties uz galvu. Vēlu tev labu, labu nakti, major Dankan, un nesāpīgus kaulus kopā ar saldu, spirdzīgu miegu.

—   Lielais paldies, mister Mjuir, tev tāpat. Neaizmirsti, ka rīt turnīrs.

Kvartirmeistars aizgāja, ļaudams majoram savā bibliotēkā apcerēt nulējo sarunu. Dienests bija majoru Dankanu tā pieradinājis pie leitnanta Mjuira un visām viņa īpatnībām un jokainibām, ka viņa izturēšanās neatstāja uz komandieri tik stipru iespaidu, kādu tā varbūt atstāja uz lasītāju. Patiešām — visi cilvēki gan rīkojas pēc viena kopīga likuma, ko saucam par dabu, taču viņu tieksmes, domāšana, jūtas, patmīlība ir bezgala dažādas.

11. nodaļa

Panākt, lai meža vanags uz rokas sēž, Lai suns dzītu briedi bez mācības, Lai važas sev uzliek, kas brivs kā vējš, Lai skumjais prot jokos sev prieku rast,— Laiks zaudēts, un tuvāk tu mērķim nemaz! Ar spēku tev nesaistīt mīlu pie sevis: Tai dārgi ir tie, kam Dievs iztēli devis.

Spogulis maģistrātiem

Cerības reti kad piepildās tik spoži, kā tas bija nākamajā dienā, jo tā atausa tāda, ka garnizona jaunekļi nemaz nevarēja vēlēties jaukāku laiku. Iespējams, tie ir parastie cilvēka 'untumi vien, bet amerikāņi dažkārt lepojas ar to, kas, īsti apsvērts, tā kā būtu jāatzīst par gaužām nelādzīgu, toties viņi nepamana vai pienācīgi nenovērtē labumus, ko neapstrīdami bauda tādā pašā mērā kā daudzum daudzi citi vai varbūt vēl vairāk. Pie tādiem jaukumiem pieder mūsu klimats, kas nebūt nav bez vainas, taču vispār ir krietni vien tīkamāks nekā vairākumā zemju, kuras itin skaļi peļ savējo, un tikpat veselīgs kā tur.

Kad risinājās notikumi, par kuriem rakstām, vasaras karstumu Osvīgo fortā maz juta, jo meža pavēnis un spirdzīgās plūsmas no ezera tā vājināja saules ietekmi, ka naktis allaž bija dzestras un dienas retumis tveicīgas.

Patlaban bija septembris, mēnesis, kad vētras no piekrastes bieži aizbrāžas pār Amerikas zemi pat līdz Lielajiem ezeriem, kur iekšējo ūdeņu braucēji reizēm mati okeāna vēju svētīgo, raksturīgo iespaidu; tie stiprina viņu miesas, uzlabo omu un modina garigos spēkus. Tāda bija tā diena, kad Osvīgo forta iemītnieki sapulcējās, lai redzētu to, ko garnizona komandants pa jokam nosauca par turnīru. Landi bija izglītots cilvēks, vismaz kara lietās, un izjuta pamatotu lepnumu arī par to, ka norāda jaunajiem, kas lasāms, un ievirza viņu domāšanu aroda intelektuālākajos novados. Ja ņemam vērā vietējos apstākļus, viņa bibliotēka bija laba un liela; un grāmatas tika brīvi tapinātas visiem, kas vēlējās tās izmantot. Starp citām iegribām, kas tādējādi šiem karavīriem radās, bija tieksme pēc tās izpriecas, kurai garnizons pašreiz taisījās nodoties un kurā viņi, izlasījuši dažas bruņinieku laiku hronikas, redzēja spožumu un romantiku, kas viss atbilda viņu raksturiem un ieradumiem un saskanēja ar vientuļo, pirmatnējības apdvesto nocietinājumu, kur uzturējās šis bataljons. Tā dzīdamies pēc sava prieka, viņi tomēr neatstāja novārtā garnizona apsargāšanu, par to rūpējās vīri, kam tā bija uzticēta. Stāvot uz forta vaļņa un vērojot mirdzošo ūdens klaidumu, kas pletās līdz ziemeļu pamalei, un snaudošo, šķietami bezgalīgo mežu, kurš aizņēma redzes aploka otru pusi, vedās domāt, ka tieši te ir mājas mieram un drošībai; bet Dankans no Landi labi zināja, ka šie vēri var kuru katru brīdi uzlaist savus simtus, kam prāts iznīcināt fortu un visu, kas tani iekšā, un ka arī ezers nav uzticams, jo sola vieglu piekļūšanu pa taisnu ceļu, ko varētu izmantot viņa vairāk civilizētie un diezin vai mazāk viltīgie ienaidnieki franči un uzklupt viņam kādā negaidītā un bezrūpīgā bridī. Bija izsūtītas nodaļas vecu un modru virsnieku vadībā sukāt mežu, tos vīrus maz interesēja šāsdienas sacīkstes; un fortu pēc pavēles sargāja vesela rota kaujas gatavībā tik stingri, it kā būtu zināms, ka tuvumā ir skaitliski pārāki pretinieka spēki. Tā kā bija sperti šādi drošības soļi, pārējie virsnieki un zaldāti bez bažām veltīja sevi šārita nodarbei.

Sacensībām bija izraudzīta tāda kā esplanāde pašā ezera krastā, mazliet uz rietumiem no forta. Te koki bija nocirsti, celmi izlauzti, un attīrītā vieta labi derēja par mācību laukumu, jo aizmugurē atradās ūdens un vienu flangu sedza aizsardzības būves. Tātad zaldātiem, kurus te apmācīja, varētu uzbrukt tikai no divām pusēm; un, tā kā vēl bija nolīsta liela platība rietumu un dienvidu malā, jebkuram uzbrucējam vajadzētu atstāt meža aizsegu un paskriet pa klajumu, iekām viņš spētu kaut ko nodarīt.

Lai gan pulka bruņojumā bija musketes, šinī reizē tika izmantotas kādas piecdesmit karabīnes — medību kramenīcas. Tādu šauteni turēja katrs virsnieks, tā bija daļa no viņa personiskās izpriecai domātās mantības; daudzas piederēja izlūkiem un draudzīgajiem indiāņiem, kas lielākā vai mazākā skaitā vienmēr pulcējās ap fortu; un bija kopīgas karabīnes, ko deva tiem, kuri īpaši gāja medībās, lai gādātu karaspēkam pārtiku. No tiem, kas nēsāja šo ieroci, pieci seši prata to lietot sevišķi labi, patiešām — tik labi, ka bija kļuvuši slaveni robežjoslā; divreiz vairāk bija tādu, par kuriem sprieda, ka viņi ir krietni labāki nekā parastie šāvēji; un daudzi, domājams, teicami šautu gandrīz jebkuros citos apstākļos, tikai ne tieši tādos, kā bija jāsacenšas pašlaik.

Vajadzēja šaut bez balsta no simt jardu attāluma; par mērķi bija nostādīts dēlis ar parastajiem riņķiem baltā krāsā un «vērša aci» pašā vidū. Pirmie mērojās stingrībā un veiklībā necilākie sacensoņi, kas savu mākslu rādija, necerēdami uz godalgu. Tikai ierindnieki piedalījās šinī sacīkstē, un tā maz interesēja skatītājus, starp kuriem vēl nebija neviena virsnieka.

Vairākums karavīru bija skoti, jo pulks ne visai sen tika saformēts Stērlingā un tās apkaimē; pēc tā ierašanās kolonijās gan bija pievienojušies daudzi amerikāņi, kā seržants Danems. Pats par sevi saprotams, vislabākie šāvēji palaikam bija vietējie; un pēc pusstundu ilgas nekārtīgas pārbaudes vajadzēja atzīt, ka pārāks par visiem citiem, kuri pagaidām bija izmēģinājuši aci un roku, ir kāds Ņujorkā dzimis jauneklis, holandiešu pēcnācējs, kurš nesa labskanīgo uzvārdu «van Valkenburgs», bet parasti tika saukts par Folloku. Tiklīdz kļuva zināms uzvarētājs, laukumā ienāca pats vecākais kapteinis, ko pavadīja lielākā daļa forta kungu un dāmu. Virtenē sekoja kādas divdesmit zemdzimtīgākas sievietes, starp kurām bija redzama Meibela Danema ar savu smuidro augumu, gudro, žirgto, ziedošo seju un gaumīgo, piedienīgo tērpu.

No tām, ko oficiāli atzina par piederīgām pie augstas kārtas, fortā mita tikai trīs, un tās visas bija virsnieku dzīvesbiedres — rāmas, cienīgas sievietes, kuru gaužām vienkāršajiem paradumiem un vidējās sabiedrības uzskatiem bija pievienojušies nojēgumi par profesionālo pārākumu, kastas tiesībām un pienākumiem un ranga etiķeti, un šis dīvainais sajaukums paudās viņu uzvedībā. Pārējās bija apakšvirsnieku un kareivju sievas. Kā jau kvartirmeistars tika teicis, Meibela, stingri ņemot, bija vienīgā īsti precējamā sava dzimuma pārstāve. Te atradās gan kāds ducis citu meiteņu, bet tās vēl baudīja savas bērnu dienas un nebija iecēlušas sevi tanī kārtā, kas tiesīga prasīt apbrīnu no stiprā dzimuma puses.

Lai pienācīgi uzņemtu sievietes, vīrieši bija mazliet pastrādājuši — no plankām uztaisījuši viņām nelielu paaugstinājumu gandrīz pašā ezera krastā. Pie tuvējā staba karājās balvas. Liela vērība tika piegriezta tam, lai pirmais sols uz klāsta būtu rezervēts minētajām trim dāmām un viņu bērniem, bet pulka apakšvirsnieku sievas un atvases, ari Meibela, aizņēma otro. Ierindas kareivju sievas un meitas turējās vienā pudurī aizmugurē, citas stāvēja, citas, atradušas vietas, sēdēja. Meibelai, ko virsnieku laulenes jau bija piepulcējušās sev kā zemīgu biedreni, priekšējās dāmas veltīja lielu uzmanību, jo pienācīgi novērtēja klusu pašcieņu un mīlīgu smalkumu, lai gan viņas visas pilnām apzinājās sabiedriskā stāvokļa nozīmību, it sevišķi garnizonā.

Tiklīdz šī svarīgā publika ieņēma vietas, Landi deva rīkojumu turpināt veiklības pārbaudīšanu tā, kā bija noteicis iepriekš. Nu kādi astoņi vai desmit garnizona prasmīgākie karablņu lietotāji izgāja uz priekšu, nostājās un cits pēc cita sāka šaut. Virsnieks vai kareivis, neviens netika šķirots, ari tiem, kas šā vai tā bija uzgadijušies fortā, netika liegts piedalīties sacīkstēs. Kā jau varēja gaidīt, drīz noskaidrojās, ka šie viri, kam veiķla ieroču lietošana ir ne vien izprieca, bet ari labas iztikas priekšnosacījums, visi bija pietiekami manīgi, lai trāpītu «vērša acī»— baltajā aplīti mērķa vidū. Tiesa gan, tiem, kas nomainīja šos, gluži tā neveicās, jo lodes ķēra dažādos riņķus ap vidu, neskardamas pašu centru.

Bija noteikts, ka turpināt ciņu otrajā kārtā drīkst tikai tie, kas izturējuši pirmo pārbaudi; un forta adjutants—šini izšķirīgajā dienā arī ceremonijmeistars jeb sacensoņu izrīkotājs —, nosaucis sekmīgo slavas alcēju vārdus un uzaicinājis viņus gatavoties nākamajam pūliņam, vēl atgādināja, ka tie, kuri nešauj uz «vērša aci», netiks pielaisti pie grūtākajiem pārbaudījumiem. Taisni šinī bridi bariņā pie stātnes parādījās Landi, kvartirmeistars un Džespers Saldūdens, turpretī Takuzinis lēnā garā staigāja pa laukumu — bez savas mīļotās kramenīcas, un tik neparasts trūkums lika visiem domāt, ka viņš nekāro pēc dienas varoņa goda. Viri pašķīra ceļu majoram Dankanam, kas devās uz priekšu, nostājās ar lādzīgu smaidu un, nevērīgi patēmējis, izšāva. Aplītī viņš netrāpīja, lode ietriecās vairākas collas no tā.

— Majors Dankans zaudējis tiesības uz citiem mēģinājumiem,— adjutants pasludināja tik drošā un bardzlgā balsī, ka visi seržanti un vecākie virsnieki labi saprata: šāds greizs šāviens bijis agrāk norunāts, bet kareivji un jaunākie priekšnieki sajuta sevišķu mudinājumu turpināt cīņu, savām ausīm dzirdēdami, cik pareizi tieķ piemēroti sporta likumi,— lētticīgiem ļautiņiem jau nekas tā neiet pie sirds kā stingra taisnīguma šķietamība, un nekas nav tik reti sastopams dzīvē kā pats taisnīgums.

—   Tagad, Saldūdens jaunskungs, jūsu kārta,— Mjuirs sacīja,— un, ja nepārspēsiet majoru, teikšu, ka airis jūsu rokai piederas labāk nekā stobrene.

Džespera skaistā seja satvlka, viņš piegāja pie stātnes, uzmeta ašu skatienu Meibelai, ievēroja, ka daiļais augums, it kā gaidot iznākumu, stipri saliecas uz priekšu, viegli un brivi nolaida stobru kreisajā plaukstā, droši, apņēmīgi pielika resgali pie vaiga, vienā mirklī notēmēja un izšāva. Viņš trāpīja pašā «vērša acs» vidū — vislabākais šāviens šinī rītā, daudz labāks par iepriekšējiem, jo citas lodes bija tikai skārušas krāsu.

—   Nav slikti, Džespera jaunskungs,— Mjuirs teica, tiklīdz bija pavēstīts rezultāts,— tāds cirtiens būtu darījis godu vecākai galvai un vairāk trenētai acij. Es tomēr domāju, ka jums laimējās arī, kā jau daždien puikam, jo jūs lāgā nenomērķējāt. Tā kustība jums ir ātra, Saldūden, bet jūsu rīkošanās ar ieroci nav ne prātnieciska, ne zinātniska. Klau, seržant Danem, esiet tik labs — palūdziet, lai dāmas skatās vērīgāk nekā citām reizēm, jo tūlīt parādīšu to šaušanas veidu, kas saucams par intelektuālu. Džespera lode būtu nonāvējusi, tiesa gan, bet saņemt viņa šāvienu nebūtu ne pustik jauki kā to, kas izdarīts zinātniski.

Visu šo laiku kvartirmeistars gatavojās savam zinātniskajam mēģinājumam, taču viņš nesāka tēmēt, kamēr nebija pārliecinājies, ka Meibela līdz ar savām biedrenēm ir ziņkārīgi pievērsusi viņam acis. Tā kā citi aiz cieņas pret sacensoņa pakāpi bija izbrīvējuši viņam vietu, tuvumā stāvēja viņa komandieris viens pats, ko viņš tagad uzrunāja, palaizdams savu vaļīgo valodu.

—   Re, Landi, cik svētīgi ir sakairināt sievietes ziņkāri. Tā jušana nedod viņai mieru un, pareizi izmantota, var galu galā vērsties maigākās tieksmēs.

—   Kā tad, kā tad, Deivij! Bet tu ar savu gatavošanos fiec mums visiem gaidīt. Un, lūk, tuvojas Takuzinis, lai pagrābtos no tavas pārākās mākslas apcirkņa.

—   Ak ta pienācāt jūs arī, Takuzini, ņemties sajēgu par šaušanas prātniecibu! Es nevēlos turēt sveci zem pūra, mācieties, cik uziet, laipni lūdzu! Vai pats nedomājat izmēģināt aci, puis?

—   Kādēļ man jāšauj, kvartirmeistar, kādēj man jāšauj? Es negribu nevienu balvu, un, zīmējoties uz godu, jāteic, ka tā man jau diezgan — ja ir kāds gods šaut labāk par jums. Vīrietis būdams, nevalkāšu tak sievietes cepuri!

—   Gluži pareizi, taču jūs varētu atrast sievieti, kas būtu dārga jūsu acīs un valkātu to par prieku jums, piemēram . . .

—   Netūļājies, Deivij,— majors viņu pārtrauca,

—   šauj vai ej projām! Adjutants jau zaudē pacietību.

—   Kvartirmeistara kanceleja un adjutanta kanceleja reti kad pakļaujas viena otrai, Landi. Bet esmu gatavs . . . pavirzieties nostāk, Takuzini, un neaizklājiet dāmām redzes lauku.

Un leitnants Mjuirs, it cītīgi rādīdams savu smalko iznesību, nostājās vajadzīgajā pozā; pacēla šauteni, lēnām nolaida, pacēla no jauna, atkārtoja šīs kustības un izšāva.

—   Garām mērķim!— nokliedza vīrs, kura pienākums bija atzīmēt trāpījumus un kuru maz interesēja kvartirmeistara apnicīgā zinātne.— Pavisam garām!

—   Nevar būt!— Mjuirs izsaucās, piesarkdams vienlīdz kaunā un sapīkumā.— Nevar būt, adjutant, jo man ne reizi savā mūžā nav tā misējies. Taisnību meklēdams, es vēršos pie dāmām un lūdzu viņas taisīt citu spriedumu.

—   Dāmas šāviena bridī aizmiedza acis!— kāds pulka asmēlis izmeta.— Jūsu gatavošanās viņas nobiedēja.

—   Es neticēšu nij tādai pasakai par dāmām, nij štādi sava paša mākslas blamēšanai,—kvartirmeistars iekarsdams atbildēja, līdz ar to kļūdams aizvien skotiskāks savā runā.— Tā ir sazvērestība nolaupīt teicamam cilvēkam to, kas viņam pienākas.

—   Tu pagrūdi garām dēlim, Mjuir,— Landi smiedamies sacīja.— Ej tik un sēdi rāms kopā ar savu nesmukumu.

—   Nē, nē, major,— pēdīgi ierunājās Takuzinis,

—   kvartirmeistars jau ir labs šāvējs — ja laika daudz un attālums iepriekš nomērīts. Diez cik derīga tāda prašana gan nav. Viņš nosedzis Džespera lodi, tas būs redzams, ja kāds papūlēsies nopētīt mērķi.

Cieņa pret Takuziņa mākslu, viņa aso, nekļūdīgo redzi bija tik dziļa un plaša, ka, izdzirdējuši šos vārdus, skatītāji uzreiz sāka šaubīties par savu domu pareizumu un kāds desmits viru aizsteidzās pie mērķa, lai gūtu skaidrību. Tur atklājās, ka kvartirmeistara lode patiešām iegājusi pa Džespera izsisto caurumu, pie tam tik akurāti, ka bija vajadzīga rūpīga apskate, lai pārliecinātos par šo faktu; pierādījums tomēr bija neapšaubāms, jo drīz tika atrastas abas lodes viena virs otras celmā, pie kura bija piestatīts mērķis.

—   Dāmas, es jau jums sacīju, ka savām acīm redzēsiet, kā zinātne ieteķmējusi šaušanu,— kvartirmeistars teica, tuvodamies paaugstinājumam, ko aizņēma sievietes.— Majors Danķans apsmej domu, ka šaušana mērķi prasa zināšanas matemātikā. Bet es viņam klāstu, ka prātniecība krāšņo un dižina, un pilnīgo, un plašina, un skaidro itin visu, kam sakars ar cilvēka dzīvi, vai tas būtu blieziens sacīkstēs vai sprediķis baznīcā. īsos vārdos — prātniecība paliek prātniecība, un tas ir viss, kas sakāms par šo tematu.

—   Jādomā, mīlestību jūs neietilpināsiet tanī katalogā,— piezīmēja kāda kapteiņa dzīvesbiedre, kas zināja, cik reižu precējies kvartirmeistars, un turēja sievišķīgas dusmas uz vīrieti, kuram vienam pašam tikušas vairākas viņas dzimuma pārstāves.— Šķiet, prātnieclbai maz kas ir kopīgs ar mīlestību.

—   Jūs tā nesacītu, kundze, ja jūsu sirds būtu ganījusies daudzās ganībās. Par šādiem jautājumiem visjēdzlgāk var runāt tas vīrietis vai tā sieviete, kam bijušas daudzas izdevības pilnīgot šis jūtas. Un, ticiet man, no visām milestibām prātnieciskā ir pati ilgākā, jo ir pati derīgākā.

—   Tātad jūs ieteiktu krāt pieredzi, lai pilnīgotu maigošanos?

—   Jūsu asais prāts acumirklī uztvēris manu domu. Vislaimīgākās laulības ir tās, kur jaunība un skaistums, un sparība no vienas puses paļaujas uz gadu viedību, mērenību un apdomību — es te runāju par pusmūžu, kundze, jo nenoliedzu, ka vīrs var būt sievai pārāk vecs. Te ir seržanta Danema burvīgā meita, viņa gan piekritis tādam uzskatam, esmu drošs, jo garnizonā jau slavē viņas samanibu, kaut ari viņa uzturējusies pie mums isu laiku.

—   Seržanta Danema meitai diezin vai klājas piedalīties mūsu sarunā, leitnant Mjuir,— kapteiniete atbildēja, rūpīgi sargādama savu pašcieņu,— lūk, Takuzinis jau gatavojas šāvienam, tā griezdams valodu uz citu pusi.

—  Es protestēju, major Dankan, protestēju!—Mjuirs iekliedzās un cirtās atpakaļ pie stātnes, turklāt pacēla abas rokas, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru.— Kungi, es izsaku viskategoriskāko protestu pret Takuziņa pielaišanu pie šīm sacīkstēm, jo «briežu nāve» ir tāda šautene, kas trāpīguma ziņā nemaz nav salīdzināma ar kroņa kramenīcām, un, galvenais, viņš taču ir tik ļoti pieradis pie tās!

—  «Briežu nāve» pūšas, kvartirmeistar,— Takuzinis rāmi atbildēja,— un neviens nedomā to traucēt. Man pašam nebija prāts spiest šodien mēlīti, bet seržants Danems ieskaidroja, ka nebūšu parādījis pienācīgu godu viņa skaistajai meitai, kas atceļoja manā apsardzībā, ja tādā reizē palikšu ēnā. Lietošu Džespera šauteni, kvartirmeistar, jūs tak redzat, ka tā nav labāka par jūsējo.

Leitnantam Mjuiram nu vajadzēja būt ar mieru, un visas acis pievērsās Takuzinim, kad tas ieņēma īsto vietu pret mērķi. Sā slavenā pavadoņa un mednieka izskats un stāja pauda sevišķu skaistumu, kad viņš izslēja garo augumu un pacēla šauteni, rādīdams, ka prot pilnīgi savaldīties un smalki zina sava ķermeņa un sava ieroča spēju. Viņš nebija tāds vīrietis, ko mēdz saukt par glītu, taču viņa parādīšanās modināja lielu uzticību un iedvesa cieņu. Garo un vēl muskuļoto augumu gandrīz varētu uzlūkot par teicamu, ja vien tas nebūtu tik kalsens. Rokas un kājas bija cietas kā pātagas aukla un, ja vajadzīgs, tikpat lokanas; bet viss veidols likās tā kā par stūrainu, lai miesas daļu samēri priecinātu acis. Kustības tomēr izskatījās skaistas, jo bija dabiskas; un, būdamas nosvērtas un mierīgas, tās piešķīra cienīgumu, kas vedināt vedināja domāt par viņa pakalpojumiem un sevišķajiem nopelniem. Godīgā, atklātā seja bija iedegusi koši sarkana, tas norādīja uz dzīvi zem klajas debess un pārciestām grūtībām, bet stiegrainās rokas nozimēja spēku un liecināja, ka nepazīst smagu darbu, no kāda tās kļūst repainas un kroplīgas. Kaut arī nebija samanāma neviena no tām maigākajām vai pievilcīgākajām iezīmēm, kas daiļo dzimumu noskaņo vēlīgi, itin visas sievietes noraudzījās šautenes cēlējā, klusi apbrīnodamas viņa vieglās kustības un vīrišķīgo ārieni. Takuzinis notēmēja zibens ātrumā, virs viņa galvas pacēlās dūmu mākonītis, bet laides resgalis jau bija redzams pie zemes, rokas balstījās pret stobru, un godīgā seja staroja, viņam smejot savus parastos klusos, sirsnīgos smieklus.

—   Ja man nebūtu bail ņemt mutē tādus vārdus, es teiktu, ka arī Takuzinis nopūdelējis!— majors Dankans laida balsi vaļā.

—   Nē, nē, major,— pavadonis droši atbildēja,— tas būtu gan šaubīgs apgalvojums. Es nelādēju šauteni un nemāku sacīt, kas bija stobrā. Bet, ja tur bija svins, tad redzēsiet, ka mana lode iedzinusi dziļāk ķvartirmeistara un Džespera lodes, citādi mans vārds nav Takuzinis.

Kliedziens no mērķa pavēstīja, ka viņam taisnība.

—   Tas nav viss, tas nav viss, zēni!— pavadonis izsaucās, lēni tuvodamies klāstam, uz kura atradās sievietes.— Ja redzēsiet mērķi kauču maķenīt skartu, atzīšu, ka esmu aizšāvis garām. Kvartirmeistars ieskrambāja koku, bet pēdējais vēstnesis nav nobrāzis ne drusciņu.

—   Ļoti pareizi, Takuzini, ļoti pareizi,— teica Mjuirs, kas turējās Meibelas tuvumā, taču kaunējās tieši uzrunāt viņu, virsnieku sievām klātesot.— Kvartirmeistars patiešām ieskrambāja koku un tādējādi paplašināja eju jūsu lodei, un tā ielidoja gatavā caurumā.

—   Labi, kvartirmeistar, te, lūk, nagla, paskatīsimies, kurš var to ietriekt dziļāk, jūs vai es. Jo, kauču man šodien nebija prāts rādīt, ko spēj šautene, tagad, kur ņemu dalību sacīkstēs, nevairīšos ne no viena, kam ir kabatā karaļa Džordža patents. Cingačguks ir projām, citādi viņš varbūtās samudinātu mani parādīt vienu otru šās mākslas smalkumu. Bet, zīmējoties uz jums, kvartirmeistar, saku: ja jūs neapturēs nagla, tad kartupelis gan.

—   Jūs šorit esat pārāk dižīgs, Takuzini, tomēr redzēsiet, ka jums nav darīšana ar zaļknābi, kas nule ieradies no apmetnes vai pilsētas, ticiet man!

—   Es zinu to labi, kvartirmeistar, es zinu to labi un nenoliegšu, ka jums ir liela pieredze. Jūs esat nodzīvojis daudzus gadus uz robežām, būs pagājis tīri vai cilvēka mūžs, kopš dzirdēju kolonistus un ari indiāņus stāstām par jums.

—   Nu, nu,— Mjuirs viņu pārtrauca ar savu visstiprāko skotisko pieskaņu,— tas nav taisnīgi, puis. Es nemaz neesmu tik ilgi un dikti dzīvojis.

—   Es jūs taisnīgi novērtēšu arī tad, leitnant, ja trāpīsiet kartupelī, kā nākas. Es saku, laiks, ko esat pavadījis vietās, kur diendienā runā šautene, karavīram nozīmē krietnu cilvēka mūžu, un zinu, jūs esat teicams un prātīgs šāvējs. Bet īsts stobrenes lietotājs tomēr neesat. Un, zīmējoties uz dižibu, jāteic, ka neesmu nekāds tukšs grabētājs par saviem darbiem. Bet cilvēka iedaba paliek cilvēka iedaba, un to noliegt ir tikpatās kā izaicināt likteni. Seržanta meita, lūk, izšķirs mūsu strīdu, ja jums ir vēle pakļauties tik skaistai soģei.

Takuzinis par lēmēju minēja Meibelu tāpēc, ka apbrīnoja meiteni un viņa acīs augsta kārta svēra nieku vai arī nesvēra neko; taču leitnants Mjuirs sargājās no tādas tiesas virsnieku sievu klātbūtnē. Kvartirmeistars mīļumis būtu palicis uzkārotās sievietes redzeslokā, lai dotu vielu viņas iztēlei, bet viņš bija pārāk stipri vēl pakļāvies veciem aizspriedumiem un varbūt pārāk apdomīgs, lai atklāti uzdotos par precinieku, ja gluži skaidri nezināja, vai gūs piekrišanu. Viņš nemaz nešaubījās, ka majors Dankans klusēs; no tās puses nekāda izskandināšana nebija gaidāma. Leitnants tomēr labi saprata: ja izpaustos' vēsts, ka viņam atteikusi apakšvirsnieka meita, ļoti grūti nāktos aplidot citu sievieti — tādu, kuras sabiedriskais stāvoklis būtu augstāks un kuru viņš, piemērots līgavainis, īsti varētu bildināt. Par spīti šim bažām un neziņai, Meibela raudzījās tik mīlīgi, smaidīja tik jauki, sarka tik burvīgi un vispār, būdama īsts jaunības, skaistuma, mundruma un pieklājības iemiesojums, valdzināja tik ļoti, ka Mjuirs izjuta lielu kārdinājumu palikt tāds ievērojams viņas priekšā, rosināt viņas iztēli un brīvi uzrunāt tieši viņu.

—   Lai notiek pēc jūsu prāta, Takuzini,— viņš apņēmīgi sacīja, atmetis šaubas.— Lai tad seržanta meita — viņa burvīgā meita, man gribas piemetināt — ir augstākā tiesnese, un viņai mēs abi veltīsim balvu, ko viens vai otrs noteikti izcīnīs. Dāmas, jūs saprotat, ka jāiztop Takuzinim, citādi jau gan mums būtu tas gods pakļauties kādai no jūsu burvīgās sabiedrības.

Nu tika izsaukti sacensoņi, un, paklausot šim aicinājumam, kvartirmeistars un viņa pretinieks attālinājās: un pēc brītiņa sākās otrā pārbaude veiklībā. Mērķī viegli iesita rupju, vienkāršu naglu, kuras galva bija iepriekš nokrāsota, un šāvējam vajadzēja tanī trāpīt, citādi viņš zaudēja iespēju piedalīties turpmākajos mēģinājumos. Pie otrās kārtas nepielaida nevienu, kas bija izkritis cauri, šaujot uz «vērša aci».

Šoreiz saradās savs pusducis, kas gribēja plūkt laurus. Dažs labs, kas iepriekšējā sacīkstē tik tikko bija skāris krāsoto aplīti, atzina par prātīgāku apmierināties ar šādu godu, juzdams, ka grūtāku uzdevumu vis neveiks. Pirmie trīs slavas meklētāji panākumus neguva, viņu lodes ietriecās pie pašas galvas, bet neviena to neskāra. Ceturtais uzstājās kvartirmeistars, kas, izrādījis savas parastās pozas, bija tik sekmīgs, ka atsita galvai drusku, ieraidot lodi blakus naglai. Tas netika uzskatīts par ļoti labu šāvienu, taču goda kārotājs šo pārbaudi bija izturējis.

—   Jūs esat glābis savu ādu, kvartirmeistar, kā apmetnēs mēdz sacīt par lopiņiem!— Takuzinis ar smieklu nosaucās.— Bet māju gan vajadzētu celt ilgi, ja tāds vien āmurs būtu kā jūsējais. Lūk, Džespers jums parādīs, kā pirmoreiz jāuzsit pa naglu, ja zēna roka ir tikpat droša un acs tikpat skadra kā citkārt. Jums pašam būtu veicies labāk, leitnant, ja jūs tik dikti nepūlētos staltot savu augumu. Šaušanas māksla ir dabas dāvana, tādēļ jārīkojas dabiski.

—   Redzēsim, Takuzini. Es to saucu par skaistu triecienu naglai. Un šaubos, vai piecdesmit piektajā pulkā ir otrs, kā jūs sakāt, āmurs, kas var atkārtot tieši tādu sitienu.

—   Džespers nedien piecdesmit piektajā pulkā . . . bet iet vaļā viņa blīkšķis!

Takuzinis vēl runāja, kad Saldūdens lode trāpīja pašā galvā un iedzina naglu dēlī, tikai galviņu no tās atstādama ārā.

—   Ņemiet knaibles, puiši, taisieties uz vilkšanu!— Takuzinis palaida balsi, stādamies drauga vietā, līdzko tā atbrīvojās.— Citas naglas nevajag, es redzu šo pašu, kauču krāsa ir nost, un, ko redzu, tam varu trāpīt no simt jardu attāluma, kauču tā būtu tikai oda acs. Taisieties uz ārā vilkšanu!

Atskanēja šāviens, lode aiztrauca, un naglas galva paslēpās kokā, nosegta ar saplacināta svina gabaliņu.

—   Nu, Džesper, zēn,— Takuzinis bilda un pielika laidi pie zemes, atsākdams sarunu tā, it kā sava paša veikumu turētu par tiro nieku,— tu kļūsti jo dienas jo izmanīgāks. Vēl kādi gājieni kopā ar mani pa cietzemi, un visveiklākajam šāvējam uz robežām būs dibināts iemesls asināt savu redzi, kad viņš gribēs tevi pārspēt. Kvartirmeistars ir pelnījis cieņu, tomēr nekad netiks tālāk. Bet tev, Džesper, ir šāvēja iedaba, un kādudien tu varēsi izaicināt katru, kas spiež mēlīti.

—   Pag, pag!— Mjuirs izsaucās.— Vai jūs patiešām domājat, ka naglas galviņas aizķeršana pelna tikai cieņu vien? Tas taču ir mākslas kalngals! Katrs cilvēks, kam cik necik smalka un cēla jušana, gan zina, ka tikko uztveramie skārieni liecina par meistaru. Turpreti tos kalēja āmura zvēlienus dod rupjie un neskolotie. Kas garām, tas garām, bet trāpījums paliek trāpījums, Takuzini, vienalga, vai lode ievainojusi vai nogalinājusi.

—   So sāncensību var visdrošāk izšķirt, rīkojot jaunu šaušanos,— Landi pavēstīja,— un tas būs pārbaudījums ar kartupeli. Tu esi skots, mister Mjuir, un varbūt tev labāk patiktu auzu plācenis vai dzelkšņa galviņa. Bet robežas likums iestājas par Amerikas augli, un tam jābūt kartupelim.

Majors Dankans izrādīja tādas kā nepacietības zīmes, un Mjuirs bija pārāk smalkjūtīgs, lai ar savu juceklīgo runu aizkavētu sacīkstes vēl ilgāk. Viņš gudri gatavojās nākamajam mēģinājumam. Patiesības labad gan jāteic: pats kvartirmeistars maz ticēja vai ari nemaz neticēja, ka izturēs pārbaudījumu veiklībā, kurš tūlit sāksies, un, zinājis, ka tas notiks, nepavisam nebūtu atļāvies ņemt dalību sacensībās. Bet majors Dankans, kas ar mīļu prātu taisīja jokus, pie tam paklusām, kā jau skots, bija slepeni devis rīkojumu iekļaut šo numuru programmā tieši tādēļ, lai izāzētu viņu, jo Dankans pats bija muižnieks un viņu nejūsmināja doma, ka vīrietis, kas varētu sevi uzsķatīt par dižciltīgu, apkaunos savu kārtu, dodamies nevienādā laulībā. Tiklīdz viss bija sagatavots, Mjuiru aicināja uz ugunslīniju, un metējs turēja kartupeli. Tā kā šī sacīkste

varbūt tomēr nav pazīstama lasītājam, pastāstīsim, kas veicams. Tiek izraudzīts liels kartupelis un iedots vīram, kas atrodas divdesmit jardus no šāvēja. Kad tas uzsauc: «Mest!»—kartupeli viegli uzsviež gaisā, un panākumu meklētājam jāizšauj lode cauri bumbulim, iekām tas nokritis zemā.

Kvartirmeistars bija simtreiz mēģinājis veikt šo grūto uzdevumu un tikai vienreiz ticis ar to galā, bet tagad lūkoja atkārtot savu agrāko sasniegumu, lolodams aklu cerību, kam nebija lemts piepildīties. Kartupelis tika uzsviests kā parasti, norībēja šāviens, taču kustīgais mērķis palika neskarts.

—   Pa labi apkārt griezties un atstāt ierindu, kvartirmeistar!— Landi ar smaidu nokomandēja, priecādamies, ka viņa nedarbs izdevies.— Godpilno cīņu par zīda «kalešu» turpinās Takuzinis un Džespers Saldūdens.

—   Un kad izbeigs pārbaudi, major?— Takuzinis jautāja.— Vai šausim arī uz diviem kartupeļiem vai visu izšķirs caurums un nobrāzums?

—   Caurums un nobrāzums, ja vien būs manāma starpība. Citādi vajadzēs šaut uz dubultmērķi.

—   Sis brīdis mani biedē, Takuzini,— Džespers teica, tuvodamies stātnei, un patiešām bālēja aiz dzija pārdzīvojuma.

Nopietni pavēries jauneklī, Takuzinis lūdza majoru Dankanu vēl mazliet pagaidīt un aizveda draugu projām no citu ausīm, iekām sāka runāt.

—   Tu laikam ņem šo cīkstiņu pie sirds, Džesper?— mednieks bilda, cieši skatīdamies jauneklim acīs.

—   Nudien, Takuzini, es vēl nekad neesmu tik karsti vēlējies gūt sekmes.

—   Un tev tik loti gribas pārspēt mani, senu un uzticīgu draugu? Turklāt, jāteic, tieši šaušanā, kas ir mana iedaba, zēn, un, cik zinu, neviena roka nevar līdzināties manējai!

—   Es to zinu … es to zinu . . . bet. . . tomēr . . .

—   Kas tad ir, Džesper, zēn? Saki droši! Tu runā ar draugu.

Jauneklis saknieba lūpas, aši pārlaida plaukstu pār acīm, drīz sarkdams, drīz bālēdams — kā meitene, kas atzīstas mīlestībā. Pēc tam, spiezdams otra roku, viņš mierīgi sacīja kā cilvēks, kas ņēmies drošu sirdi un uzveicis savas izjūtas:

—   Es būtu ar mieru zaudēt roku, Takuzini, ja vien varētu uzdāvināt to cepuri Meibelai Danemai.

Mednieks nodūra galvu un lēnām gāja atpakaļ uz stātni, viņš likās iegrimis domās par to, ko nule bija dzirdējis.

—  Tev gan neizdosies trāpīt dubultniekā, Džesper!— viņš pēkšņi ierunājās.

—   Tā jau būs, un tas mani moka.

—   Cik savāds radījums ir mirstīgais cilvēks! Viņš kāro pēc tā, kas nav īstā saskaņā ar viņa iedabu, un nevēro balvas, ko Dievs piešķīris. Vienalga . . . vienalga. Stājies tik, kur vajag, Džesper, jo majors gaida. un paklau, zēn . . . man vismaz jāieskrambā kartupelim miza, citādi nedrīkstēšu vairs acis rādīt fortā.

—   Man laikam būs jāsamierinās ar savu likteni,— Džespers atbildēja, sarkdams un bālēdams tāpat kā iepriekš.— Bet es mēģināšu trāpīt, lai tur vai kas!

—   Cik savāda būtne ir mirstīgais cilvēks!— Takuzinis vēl noteica, pie tam atkāpās, lai draugs varētu brīvi notēmēt.— Viņš liek novārtā sava paša iedabu un tīko pēc svešas!

Kartupelis tika uzsviests gaisā, Džespers izšāva, sekoja kliedziens, un pēc tam tika pavēstīts, ka viņš iztriecis lodi cauri bumbulim, turklāt trāpījis vidū vai gandrīz vidū un tā izpelnījies lielāko godu, kāds gūstams tādā reizē.

—   Tas sāncensis ir tevis cienīgs, Takuzini!— majors Dankans izsaucās sajūsmā, kad mednieks stājās uz ugunslīnijas.— Un mēs varam gaidīt lielisku šaušanu dubultmērķī.

—   Cik savāda būtne ir mirstīgais cilvēks!— Takuzinis atkārtoja, tik dziļi iegremdējies savā apcerē, ka likās gandrīz vai nemanām, kas notiek ap viņu.— Mest!

Kartupeli uzmeta, kramenīca pasacīja savu sakāmo — skatītāji ievēroja, ka spraksts noskan tieši tanī mirklī, kad bumbulis it kā paliek gaisā karājoties, tātad šāvējs acīmredzot bija tēmējis neparasti rūpīgi —, bet tie, kas paķēra nokritušo mērķi, grozīja galvas un šķita vīlušies.

— Divi caurumi ar vienu bliezienu!—majors nokliedzās.

-t— Skramba . . . skramba . . . tikai skramba!— viņam atbildēja.

—   Kā tad tā, Takuzini! Vai šās lielās dienas godu iemantojis Džespers Saldūdens?

—   Cepure tiek viņam,— mednieks atteica, palocīdams galvu un lēni aiziedams no stātnes.— Cik savāds radijums ir mirstīgais cilvēks! Nekad nav apmierināts ar sava paša iedabu un mūžīgi tiko pēc tā, ko Dievs nedod!

Balvu tūlīt piešķīra Džesperam, jo Takuzinis bija tikai nobrāzis kartupelim mizu, nevis izšāvis lodi tam cauri. Kad jauneklis turēja cepuri rokās, pienāca kvartirmeistars un, rādīdamies tīri sirsnīgs, novēlēja savam sekmīgajam sāncensim baudīt uzvaras liksmi.

—  «Kalešu» nu esat dabūjis, puis, bet labuma no tās jums nav nekāda,— viņš turpināja.— Bura taču neiznāks, pat flaga ne. Es domāju, Saldūden, jūs nekļūtu sērīgs, ja šās cepurītes vietā redzētu derīgu karaļa sudrabu attiecīgā daudzumā.

—   Tā nav pērkama par naudu, leitnant,— atbildēja Džespers, kura acis mirdzēt mirdzēja priekā par veiksmi.— Es neatteiktos no šā guvuma, kaut ari man pasolītu piecdesmit jaunas buru kārtas «Joņotājam»!

—   Blēņas . . . blēņas . . . puis! Jūs zaudējat prātu kā visi citi dēlieši. Man nebūtu žēl piedāvāt pat pusgineju par šo nieku, lai tikai tas nemētātos jūsu kutera kajītē un beigu beigās nekļūtu par galvasrotu kādai indiānietei.

Džespers palika vienaldzīgs pret šo piesolījumu, kaut gan nezināja, ka skopulīgais kvartirmeistars nebija piedāvājis ne pusi no godīgas samaksas par «kalešu». Noraidoši papurinājis galvu, uzvarētājs devās pie paaugstinājuma, un viņa tuvošanās tā kā satrauca virsnieku sievas, jo tās itin visas bija nolēmušas pieņemt dāvanu, ja vien jaunais kuģinieks būtu tik galants to pasniegt. Bet Džespers apbrīnoja citu, pie tam bija par kautru, lai tiektos pēc goda apveltīt cilvēkus, kas, viņaprāt, stāv uz sabiedrības kāpnēm augstāk nekā viņš pats.

—   Meibel,— viņš ierunājās,— šī balva domāta jums, ja tikai. . .

—   Ja tikai?…— meitene atkārtoja, aizmirsdama savu biklību un sajuzdama cēlu un dabisku vēlēšanos pagaisināt viņa mulsumu, lai gan abi tvlcin tvīka, tā izpaužot dziļu pārdzīvojumu.— Sakiet, Džesper!

—   Ja tikai tā nebūtu jums gluži vienaldzīga; to sniedz cilvēks, kam varbūt nav tiesību cerēt, ka viņa dāvanu pieņems.

—   Es gan to neatraidīšu, Džesper. Un ņemšu, pieminot tās briesmas, kam esmu izgājusi cauri kopā ar jums, un pateicos par jūsu pūliņiem manā labā . . . par jūsu un Takuziņa pūliņiem.

—   Nav vērts lielīt mani, nav vērts!— pēdējais attrauca.— Slavējiet Džesperu vienu pašu, viņa veiksmi, viņa iedabu. Man varbūtās pienāks kārta citudien, man un kvartirmeistaram, kas liekas zēnu apskaužam šās cepures dēļ, kauču nevaru sajēgt, ko tad leitnants ar to iesāktu, sievas tak viņam nav.

—   Vai Džesperam Saldūdenim ir sieva? Un jums pašam, Takuzini? Varbūt es gribu šo cepuri ņemt palīgā, lai iemantotu sievu, vai glabāt par piemiņu tam, ka man bijusi sieva, vai par pierādījumu, ka ļoti apbrīnoju daiļo dzimumu, vai tāpēc, ka šis ir sievietes apģērba gabals, vai iegūt to kāda cita tikpat svarīga iemesla dēļ. Tukšgalvji nav tie, ko sevišķi augstu vērtē domātāji, un atļaušos pateikt jums visiem: pati drošākā liecība, ka vīrietis bijis labs dzīvesbiedrs savai pirmajai sievai, ir fakts, ka viņš ar steigu vien sāk skatīties pēc piemērotas aizstājējas. Sīs maigās jūtas ir jaukas Dieva dāvanas, un tie, ķas uzticīgi mīlējuši vienu, mīl citu pēc iespējas drīzāk, tā pierādīdami, cik bagātīgi apveltīti šinī jomā.

—   Var jau būt. . . var jau būt. Neņemos to apstrīdēt, neesmu tāds zinātnieks. Bet šeit ir Meibela, seržanta meita, viņa apsvērs jūsu vārdus, kā pienākas . . . Iesim, Džesper! Kauču mēs esam galā, paraudzīsimies, ko citi puiši spēj izdarīt ar stobreni.

Takuzinis un viņa biedri pievienojās skatītājiem, jo sacīkstēm vajadzēja turpināties. Dāmas tomēr neveltīja šaušanai tik lielu vērību, ka piemirstu «kalešu». Tā gāja no rokas rokā; zīds tika taustīts, fasons apspriests, šuvums pētīts un paklusām izteiktas daždažādas domas par to, vai ir piedienīgi, ka tādā daiļā mantā iedzīvojas apakšvirsnieka atvase.

—   Varbūt pēc kāda laiciņa jūs, Meibel, gribēsiet šo cepuri pārdot?—kapteiņa sieva noprasīja.— Valkāt jau jums, manuprāt, nekad to neiznāks.

—   Es nedrīkstu to valkāt, cienītā kundze,— mūsu varone pieklājīgi atbildēja,— bet arī nevēlētos no tās šķirties.

—   Man šķiet, seržants Danems jūs izticina tā, ka jums nav vajadzības pārdot savas drēbes, bērns. Bet tas tomēr ir tikpat kā sviest naudu zemē — glabāt apģērba gabalu, ko pati nekad nevarēsiet valkāt.

—   Man negribētos šķirties no drauga dāvanas.

—   Bet jauneklis pats, redzot jūsu prātīgumu, vēl jo labāk domās par jums, kad šāsdienas prieks būs aizmirsts. Sī ir skaista un piederīga «kaleša», un to nevajadzētu mest projām.

—   Es nemaz netaisos mest projām, cienītā kundze. Es labprātāk paturētu — ar jūsu atļauju.

—   Kā vēlaties, bērns. Meitenes jūsu gados bieži vien par zemu vērtē savas īstās priekšrocības. Lai būtu kā būdams, neaizmirstiet, ka šī manta jau sarunāta, ja tomēr nolemsiet laist to projām, un ka neņemšu to, ja kaut reizi būsiet pati uzlikusi galvā.

—   Labi, kundze,— Meibela sacīja vislēnīgākajā balsī, kāda vien iedomājama, lai gan viņas acis mirdzēja līdzīgi briljantiem un vaigi satvīka sārti kā rozes, kad viņa pielika aizliegto galvassegu pie saviem skaisti mežģīņotajiem pleciem, paturēja to kādu brītiņu, it kā pielaikojot, un pēc tam atkal mierīgi ņēma nost.

Sacensības vairs nebija interesantas. Šāva diezgan labi, bet prasības bija zemākas nekā pirmīt, un dalībnieki drīz tika atstāti paši savā ziņā. Augstās dāmas un lielākā tiesa virsnieku aizgāja, un pārējās sievietes drīz vien sekoja viņu priekšzīmei. Kad Meibela, šūpodama savu skaisto cepuri vēl skaistākajā pirkstiņā, devās mājup gar zemiem, plakaniem akmeņiem, kas, guļot rindā, apmaloja ezeru, viņa sastapa Takuzini. Mednieks nesa šauteni, ko tika lietojis šinī dienā, bet viņa izturēšanās nebija tik dabiska un brīva kā parasti, skatiens likās mulss un apkārt klīstošs. Pateicis dažus nenozīmīgus vārdus par diženo ūdens klajumu, kas pletās priekšā, viņš ar ļoti možu seju pagriezās pret meiteni un turpināja:

—   Džesperam ar savu iedabu ne visai grūti nācās izpelnīt jums šo cepuri, Meibel.

—   Tas bija labi izdarīts, Takuzini.

—   Bez šaubām. . . bez šaubām. Lode glīti izgāja cauri kartupelim, un neviens nebūtu varējis izdarīt vairāk. Citi, domājams, būtu varējuši gan izdarīt to pašu.

—   Bet neviens cits neizdarīja to pašu!— Meibela izsaucās ar dedzību, ko tūlīt nožēloja, jo redzēja no pavadoņa bēdīgās sejas, ka viņu sāpina gan paši vārdi, gan jūsma, ar kādu tie izrunāti.

—   Tiesa . . . tiesa, Meibel, pirmīt neviens cits neizdarīja to pašu. Bet. . . tomēr man nav iemesla aizliegt savu iedabu, kas nāk no Dieva … jā, jā. Tur neviens cits neizdarīja to pašu, bet jums jāzina, ko var izdarīt šeit. Vai redzat kaijas lidojam pār mūsu galvām?

—   Protams, Takuzini! So putnu ir tik daudz, ka tie jāievēro gribot negribot.

—   Lūk . . . tur, kur lidojienu līnijas krustosies,— viņš vēl sacīja, uzvilkdams gaili un paceldams šauteni,— tās divas kaijas .. . tās divas … nu . . . skat!

Kad divi putni, kaut ari daudzus jardus atstatu viens no otra, nokļuva vienā līnijā, Takuzinis ar zibenīgu ātrumu notēmēja, atskanēja šāviens, un lode izgāja cauri abu upuru ķermeņiem. Pirms kaijas iekrita ezerā, viņš jau stāvēja, pielicis kramenīcas resgali pie zemes, un smēja savus īpatnējos smieklus; godīgajā sejā vairs nebija ne vēsts no īdzības un aizskarta lepnuma.

—   Tas jau ir kas, Meibel, tas jau ir kas, lai arī man nav cepures, ko jums uzdāvināt. Bet pajautājiet pašam Džesperam. Es atstāju visu zēna ziņā, jo Amerikā nav otras tik patiesīgas mēles un sirds.

—   Tātad Džespers nav vainojams balvas iegūšanā!

—   Nav. Džespers darīja, ko spēja, un viņam veicās. Puisis ārkārtīgi labi šauj, ja ņemam vērā, ka viņam īsteni ir kuģotāja, ne krastinieka iedaba, un neviens nevar vēlēties drošāku balstu uz sauszemes un ūdens. Bet tā bija mana vaina, Meibel, ka viņam tika šī cepure, kauču tam nav nozīmes . . . nav nozīmes, jo mantiņa nonākusi īstajās rokās.

—   Man šķiet, es jūs saprotu, Takuzini,— Meibela sacīja, sarkdama pret pašas gribu.— «Kalešu» es uzskatu par jūsu un Džespera kopīgo dāvanu.

—   Tad gan būtu nodarīts puisim pāri. Viņš ieguva šo rotu, un viņam vienam bija tiesības to atdāvināt. Vislabāk būtu, ja jūs domātu, Meibel, ka tā tiktu tai pašai sievietei, ja uzvarējis būtu es.

—   Neaizmirsīšu jūsu vārdus, Takuzini, un noteikti pastāstīšu citiem, kādu prasmi esat man parādījis, trāpīdams tām nabaga kaijām.

—   Mīļais Dievs! Meibel, aizbildināt manu šaušanu šinī robežmalā jums nav lielākas vajadzības kā runāt par ūdeni ezerā vai sauli debesis. Katrs zina manas spējas šinī nozarā, un jūsu vārdi būtu sacīti veltīgi, tāpatās kā veltīgi būtu sacīt Amerikas lācim kaut ko franciski.

—   Tātad esat pārliecināts, ka Džespers zināja par priekšrocību, ko viņam devāt, bet viņš to tik nesmalkjūtlgi izmantoja?— Meibela vaicāja, pie tam tvīkums, kas bija piešķīris viņas acīm tādu mirdzumu, pamazām zuda un vaigs kļuva nopietns un domīgs.

—   Es gluži tā nesaku. Sirsnīgi tiecoties piepildīt savas vēlēs, mēs aizmirstam, ko zinām. Džespers neapstrīdēs, ka varu izšaut vienu lodi cauri diviem kartupeļiem, tāpat kā iztriecu cauri kaijām, un viņš zina, ka neviens cits šinī robežmalā nevar izdarīt to pašu. Bet, tā kā puisis redzēja turpat acu priekšā «kalešu» un cerēja to veltīt jums, tad viņam droši vien taisni tanī bridi vedās domāt par sevi labāk, nekā vajadzētu. Nē, nē, Džesperā Saldūdeni nav nekā maziska vai šaubīga, jo visiem jaunekļiem ir iedabāta vēle atstāt labu iespaidu uz skaistām, jaunām sievietēm.

—   Es centīšos aizmirst visu, atskaitot laipnību, ko abi esat dāvājuši nabaga meitenei, kura palikusi bez mātes,— Meibela sacīja, pūlēdamās apslāpēt jūtas, ko pati īsti neprata izskaidrot.— Ticiet man, Takuzini, es nekad neaizmirsīšu to, ko jau esat darījis manā labā — jūs un Džespers —, un atcerēšos jūsu nulējo uzmanības pierādījumu. Ņemiet. . . ņemiet šo brošu, tā ir sudraba. Lai tā liecina, ka esmu jums pateicīga par savu dzīvību un brīvību.

—   Ko es iesākšu ar to, Meibel?— apjukušais mednieks jautāja, turēdams vienkāršo grezneķliti uz delnas. — Manam ģērbam nav ne sprādžu, ne pogu, jo iztieku ar siksniņām, un tās ir no labas briežādas. Jauki uzlūkot šo lietiņu, bet tur, no kurienes to noņēmāt, tā izskatīsies daudz jaukāk nekā pie mana tērpa.

—   Nē, iespraudiet to savā mednieka kreklā, tā jums labi piedienēs. Atcerieties, Takuzini: tā ir dāvināta jums par zīmi mūsu draudzībai un liecina, ka nekad neaizmirsīšu ne jūs pašu, ne jūsu pakalpojumus.

Meibela uz atvadam pasmaidīja, tad teciņus devās augšup pa nokrasti un drīz nozuda aiz forta uzbēruma.

12. nodaļa

Lūk, tumši stāvi zogas gaitā baismā Gar cietoksni pa upes krasta ciņiem, Un zvaigznes, drebot pašas savā gaismā, Caur miglu bailēs noraugās uz viņiem.

Bairons

Dažas stundas vēlāk Meibela Danema uzkāpa bastionā, no kura bija pārredzams ezers un upe; viņa šķita nogrimusi domās. Vakars bija rāms un silts, un, tā kā nejuta ne pūsmiņas, radās šaubas, vai nodaļa, kam jādodas uz Tūkstoš salām, varēs nakti izbraukt. Pārtika un ieroči ar munīciju jau bija iekrauti kuģi, arī Meibelas mantas atradās uz kutera; bet uzdevumam izraudzītā mazā vienība vēl palika krastā, jo bija maz cerību, ka burinieks drīzumā uzņems ceļu. Džespers bija savu «Joņotāju» izvedis no līča kādu gabaliņu augšup pa upi, tā ka viņa kuteris, straumes nests, kuru katru brīdi varētu iepeldēt ezerā, taču tas joprojām stāvēja, noenkurojies ar vienu enkuru. Izvēlētie viri dīkojās pie līča, netikdami gudri, vai iet projām vai ne.

Pār fortu pēc rīta sacīkstēm bija nogūlies klusums, kas pilnīgi piederējās skaistajai ainavai un aizkustināja Meibelu, kaut gan viņa savā mūžā, šķiet, bija pārāk maz apcerējusi šādas izjūtas, lai īsti apzinātu cēloni. Tuvumā viss rādījās jauks un likās mierinām, bet mēmo mežu un rāmā ūdens klaida svinīgais diženums tā pacilāja garu kā reti kāda cita vieta. Meibela pirmoreiz noģida, cik vājš kļuvis pilsētas un civilizācijas iespaids uz viņas paradumiem, un sirsnīgā meitene sāka domāt, ka dzīve šādā malā varētu byt laimīga. Kādā mērā tieši pēdējo desmit dienu pieredzējumi līdz ar šā vakara mieru un svētumu bija veicinājuši jaunās pārliecības rašanos — tas mūsu stāsta sākuma daļā drīzāk nojaušams nekā apgalvojams.

— Brīnišķīgs saulriets, Meibel, —tēvoča spēcīgā balss noskanēja tik tuvu pie mūsu varones auss, ka viņa satrūkās.— Brīnišķīgs saulriets, bērns, ja ņemu vērā, ka te ir saldūdens. Jūrā es par tādu neliktos ne zinis.

—   Vai daba nav vienāda krastā un jūrā, uz tāda ezera kā šis un okeānā? Vai saule nespīd visiem, mīļais tēvoci, un vai mūsu pateicība par Dieva veltēm nevar šinī tālajā robežjoslā būt tikpat dziļa kā mūsu pašu Manhatanā?

—   Meitēns salasījies kādu no mātes grāmatām! Tikai maz gan ticams, ka seržants otrreiz dotos ceļā, ņemot līdzi tādas grabažas. Vai daba neesot vienāda! Prātiņ, nāc mājās! Paklau, Meibel, vai tu uzskati, ka daba zaldātam ir tāda pati kā jūrasbraucējam? Tev ir tādi tuvinieki un vajadzētu gan zināt pareizo atbildi.

—   Bet, tēvoci, es domāju cilvēka dabu . . .

—   Es arī, meit. Jūrnieka dabu un dabu, kas ir piecdesmit piektā pulka dēlietim, pat tavam tēvam. Šodien te bija sacīkstes, ko es sauktu par mērķī šaušanu,— un cik stipri tās atšķīrās no šaušanas uz ūdens! Tur mēs laistu darbā viena borta lielgabalus, blieztu ar pamatīgām lodēm, un mērķis atrastos vismaz pusjūdzi no mums. Kartupeļu gan laikam nebūtu uz kuģa. Un, ja tie tomēr būtu, tad tiktu atstāti vara katlos, kas ir koka ziņā. Zaldāta amats liekas godājams, Meibel, taču pieredzējis matrozis saskata fortā daudzus trūkumus un muļķības. Manas domas par šo maziņo ezeriņu tu jau zini, un negribu neko noniecināt. Tsts jūrasbraucējs neko neniecina. Bet lai rauj mani velns, ja atzīstu, ka šinī tā sauktajā Ontārio ir vairāk ūdens nekā muciņā uz kuģa. Nu paklau, Meibel! Ja vēlies apjēgt, kāda atšķirība starp okeānu un ezeru, varu apskaidrot tavu prātu, tev vajag pamest tikai vienu sķatienu. Te pašreiz ir tas, ko varētu saukt par bezvēju, jo gaiss rāms. Tomēr es vis nedomāju, ka bezvēja laiks te ir tikpat rāms kā atklātā jūrā . . .

—   Tēvoci, nav taču ne dvesmas! Pašlaik visā mežā lapas kā sastingušas, un es nevaru tās iedomāties vēl nekustīgākas.

—   Lapas! Kāda jēga runāt par lapām, bērns? Jūrā lapu nav. Ja gribi zināt, vai ir pilnīgs bezvējš, aizdedz lieto sveci — šitām mērktajām ir pārāk drebelīga liesma —, un tad varēsi droši pārliecināties, vai dvesma ir vai dvesmas nav. Ja tu atrastos tādos platuma grādos, kur gaiss tā sastāvējies, ka, ievelkot elpu, grūti izkustināms, tad pati nomanītu, kāds ir

bezvēja laiks. Tanīs rajonos daba bieži vien samazina gaisa devu. Nu, palūkojies vēl uz šo ūdeni! Tas patlaban ir līdzīgs pienam bļodā, it nekādas viļņošanās, kā pilnā, aizspundētā vātī. Okeāna ūdens nekad nav mierīgs, kaut arī gaiss būtu nezin cik rāms.

—   Ūdens okeānā nekad nav mierīgs, tēvoci Kep? Pat bezvēja laikā?

—   Nudien nav, bērns. Okeāns elpo līdzīgi dzīvai būtnei, un, kā saka dzejotāji, tam allaž cilājas krūts — ari tad, ja gaisa tik maz kā šifonā. Neviens nekad nav redzējis lieljūru tādu mierīgu kā šis ezeriņš, tā ceļas un krītas, it kā tai būtu plaušas.

—   Bet ezers nav gluži mierīgs, jo varam samanīt ņirbu vilnīšus nākam krastā un reizēm pat dzirdēt bangu nošļakstam pret akmeņiem.

—   Ak, lai velns dzejošanu rauj! Var burbuli dēvēt par vilnīti, ja vēlas, un uz klāja uzgāzto mazgājamo ūdeni — par bangām. Bet Ontārio ezers ir tikpat līdzīgs Atlantijas okeānam kā Poulza Huka piroga pirmās klases karakuģim. Tas Džespers tomēr ir lāga zēns, un viņu vajag tikai izmācīt par īstu cilvēku!

—   Vai viņš jūsu acis ir nejēga, tēvoci?— Meibela attrauca, pie tam glīti saglauda matus, jo citādi nebūtu iegansta pagriezt galvu sānis, vismaz pašai tā likās. — Man radies iespaids, ka Džespers Saldūdens zina vairāk nekā lielākā daļa viņa kārtas jaunekļu. Lasījis gan maz, jo šinī pusē grāmatu nav izpilnām, taču domājis daudz, kaut ari ir tik jauns. Lai nu kā, man pašai ir tāda pārliecība.

—   Viņš ir nejēga, viņš noteikti ir nejēga, tāpat kā jebkurš cits tāda iekšēja ūdens kuģinieks. Džespers prot siet taisno mezglu un baļķa mezglu, tiesa gan, bet no trošu galu špleisēšanas, jā, un plakanā mezgla siešanas negied vairāk kā tu no enkura katēšanas. Nē, nē, Meibel, mēs abi esam kaut ko parādā Džesperam un Takuzinim, un es esmu domājis, kā vislabāk atlīdzināt, jo uzskatu, ka nepateicība ir cūkas tikums. Daži apgalvo, ka tas esot karaļa tikums, bet es saku, šī indeve piemīt cūkai: liec tam lopam priekšā sava paša pusdienas, un tas tevi apēdīs deserta vietā.

—   Gluži pareizi, mīļo tēvoci, un mums patiešām vajadzētu darīt, ko vien varam, lai apliecinātu, cik augstu vērtējam šo abu drosmīgo cilvēku pakalpojumus.

Tu runā kā savas mātes atvase, meit, un šādi vārdi dara godu Ķepu dzimtai. Nu … es esmu uztrāpljis halzi, kas tieši apmierinās visus, un, kad būsim atgriezušies no šās mazās ekspedīcijas — no tām Tūkstoš salām, kas ir tur ezera lejpusē,— es viņiem kaut ko piesolīšu, pirms došos projām.

—   Vismīļo tēvoci! Cik smalkjūtīgs jūs esat un cik taisnīgs! Vai drīkstu zināt, kas jums padomā?

—   Man šķiet, nav iemesla to slēpt no tevis, Meibel, taču nevajag sacīt tēvam, jo seržants ir aizspriedumains un varētu likt šķēršļus ceļā. Te Džespers un viņa draugs it neko neaizsniegs, un man prāts ņemt abus līdzi uz piekrasti un apgādāt viņiem jūrnieku vietas. Pāris nedēļās Džespers pieradīs pie kuģa šūpošanās, un divpadsmit mēnešu brauciens viņu pataisīs par īstu cilvēku. Takuzinis gan varbūt prasīs vairāk laika, varbūt nekad nekļūs par pilnu matrozi, taču arī no viņa kaut kas iznāks, teiksim, ķīķa virs, jo viņam ir nēparasti labas acis.

—   Tēvoci, vai domājat, ka viņi pieņems jūsu priekšlikumu?— Meibela jautāja ar smaidu.

—   Vai es viņus turu par muļķīšiem? Vai saprātīgs cilvēks laidis garām izdevību tikt uz augšu? Lai vismaz Džespers lauž sev ceļu, un, kazi, viņš mirdams varēs vēl sacīt, ka ir komandējis kuģi ar taisnam zēģelēm.

—   Un tad viņš būs priecīgāks, mīļo tēvoci? Vai tāds komandieris ir daudz pārāks par kapteini, kas vada kuģi ar likām zēģelēm?

—   Fui, fui, Magnēt, tu varētu lasīt trakajiem lekcijas par takelāžu, jo neapjēdz, ko runā. Atstāj šis lietas manā ziņā, un tās tiks piedienīgi nokārtotas. Ā, te jau ir pats Takuzinis, un tagad tieši būtu vēlams dot viņam mājienu uz to, ka man rūp viņa nākotne. Cerība stipri vien skubina mūs censties.

Ķeps pamāja ar galvu un cieta klusu, kamēr tuvojās mednieks, kas gan neizturējās tik brivi un droši kā citkārt, viņš likās mazliet apmulsis, varbūt pat noraizējies par to, kā tiks saņemts.

—   Tēvocis un māsasmeita sagājuši uz ģimenes apspriedi,— Takuzinis bilda, apstājies pie viņiem.— Tad jau svešais tā kā būtu lieks.

—   Jūs neesat nekāds svešinieks, cienījamais Takuzini,— Ķeps atteica,— un mēs tieši vēlamies, lai jūs piebiedrotos. Tikko spriedām par jums, un, kad draugi

runājuši par promesošu cilvēku, tas drikst minēt, ko viņi sacijuši.

—   Es nevelku ārā noslēpumus, es nevelku ārā noslēpumus. Katram ir savi naidnieki, man ari, kauču neskaitu tiem klāt ne jūs, cienījamais Kep, ne skaisto Meibelu, kas jums līdzās. Par mingiem neteikšu neko. Tomēr viņiem nav dibināta iemesla turēt ļaunu prātu uz mani.

—   Par to es varu galvot, Takuzini, jo redzu, ka esat taisns un novldlgs. Taču ir paņēmiens, kā izsargāties pat no šito mingu naida, un, ja jūs vēlētos šo līdzekli izmantot, neviens cits jūs nepamācltu labprātāk kā es, turklāt mans padoms būtu par brīvu.

—   Es negribu naidniekus, Sāļais Ūden,— atbildēja mednieks, kas bija sācis dēvēt Ķepu tāpat kā indiāņi fortā un apkārtnē, pārtulkodams doto iesauku savā valodā.— Es negribu naidniekus. Lai apraktu tomahauku, esmu gatavs tikties gan ar mingiem, gan frančiem, tomēr, kā pats zināt, vienīgi tas, kas lielāks par mani un par jums, var locīt sirdi tā, ka cilvēks paliek bez naidniekiem.

—   Ja pēc atgriešanās no šā īsā reisa, kas mūs gaida, jūs pacelsiet enkuru, draugs Takuzini, un dosieties man līdzi uz piekrasti, tad jūsu ausis vairs neaizsniegs indiāņa karasauciens un būsiet pilnīgi drošs no viņa lodes.

—   Un ko es darīšu pie sāļā ūdens? Medīšu jūsu pilsētās suņus un mājputnus? Dzīšu pēdas cilvēkiem, kas iet uz tirgu un nāk no turienes? Jums nerūp mana laime, cienījamais Kep, ja gribat mani izvilināt no mežu ēnām un nolikt saulē, kas spīd rājumos!

—   Es negrasos atstāt jūs apmetnē, Takuzini, man prāts aizvest jūs lieljūrā, jo, jāsaka, tikai tur cilvēks var elpot brīvi. Meibela apstiprinās, ka tāds bija mans nolūks, iekām sāku ar jums runāt par šo tematu.

—   Un cik vērta, pēc Meibelas domām, būtu šāda pārmaiņa? Viņa zina, ka cilvēkam ir sava iedaba un tikpat veltīgi tīkot pēc citas kā pretoties tai, ko piešķīris Dievs. Es esmu mednieks un izlūks, un pavadonis, Sāļais Ūden, un man'nav tādas negudras slieclbas izaicināt debesis, mēģinot kļūt par kaut ko citu. Vai piekrītat, Meibel, vai varbūtās jums ir tik daudz sievišķīgas aušības, ka vēlaties redzēt dabu pārgrozītu?

—   Es nevēlētos redzēt nekādu pārmaiņu jūsu dzīvesveidā, Takuzini,— Meibela sacīja ar tādu mīļu dedzību, ka medniekam ietrīsējās sirds.— Lai ari kā tēvocis mīl jūru un lai cik liels guvums, viņaprāt, gaidāms no tās, es nebūt negribu, ka vislabākais un dižākais mednieks, kāds vien ir šinīs mežos, taptu pārvērsts par admirāli. Palieciet, kas esat, mans krietnais draugs, un jums nav jābaidās nekā, vienīgi Dieva dusmības.

—   Vai dzirdējāt, Sāļais Ūden? Dzirdējāt, ko teica seržanta meita? Un viņa ir pārāk atklāta un godīga, un skaista, lai domātu citādi, nekā saka. Ja vien viņa ir apmierināta ar manu nodarbošanos, es netaisos to mainīt—izaicināt likteni, aizliedzot savu iedabu. Var šķisties, ka te garnizonā nav labuma no manis. Bet, kad būsim tur lejā starp Tūkstoš salām, man varbūtās radīsies izdevība pierādīt, ka nekļūdīgs šāvējs dažkārt der lieti.

—   Tātad jūs piepulcēsieties mums?— Meibela jautāja, uzsmaidīdama pavadonim tik jauki un sirsnīgi, ka tas būtu ar mieru sekot viņai līdz pasaules galam.— Es būšu vienīgā no vājā dzimuma, ja neskaita kāda zaldāta sievu, un tomēr jutīšos droša, jo ari jūs, Takuzini, sargāsiet' mūs.

—   Seržants jūs sargātu, Meibel, seržants sargātu, kauču jūs nebūtu kauls no viņa kaula. Neviens gan neatstās novārtā jūs. Man domāt, jūsu tēvocim, kas šeit stāv, patiks šāds ceļojums, jo brauksim ar kuģi un varēsim apskatīt iekšējo jūru.

—   Jūsu iekšējā jūra nieks vien ir, cienījamais Takuzini, un es neko negaidu no tās. Taču, jāatzīstas, es vēlētos izdibināt šā reisa mērķi, jo cilvēks negrib dlkoties, un seržants, mans svainis, ir tik noslēpumains kā brīvmūrnieks. Vai nezini, ko tas viss nozīmē, Meibel?

—   Nav ne jausmas, tēvoci. Es neiedrošinos uzdot tēvam nekādus jautājumus par viņa pienākumiem, jo viņš domā, ka sievietei par tiem nav daļas. Un zinu tikai to, ka dosimies ezerā, līdzko celsies vējš, un būsim projām vienu mēnesi.

—   Varbūt cienījamais Takuzinis līdzēs man gūt kādu skaidrību, jo vecam jūrniekam nemaz nepatīk brauciens bez nolūka.

—   Mūsu osta un nolūks, Sājais Ūden, nebūt nav tik slepeni, lai gan ir aizliegts garnizonā daudz runāt par vienu un par otru. Es tomēr neesmu zaldāts, varu savu muti virināt pēc patikas, kauču man prāts, ceru, mazāk nekā jebkuram citam nesas grabēt tukšu. Un, tā kā dodamies ceļā tik drīz un jūs abi kuģosiet mums līdzi, būtu vai jāpastāsta jums, kurp tiksiet vesti. Jūs droši vien zināt, ka lejā atrodas Tūkstoš salas, cienījamais Kep?

—   Jā, tur ir tas, ko šejienieši tā dēvē, bet man skaidrāks par skaidru, ka tās nav īstas salas — tādas, kādas mums gadās redzēt okeānā, un ka tūkstoš nozīmē divas vai trīs, tāpat kā tiek uzpūsts kritušo un ievainoto daudzums, kad beigusies liela kauja.

—   Man ir labas acis, un tomēr es daudzreiz nojūku, mēģinādams saskaitīt šis salas.

—   Jā, jā, esmu jau sastapies ar cilvēkiem, kas tālāk par kādu skaitli netiek. Jūsu īstie zemes putni nemaz nepazīst paši savas laktas — ari tad, kad viņi ir jūrā un parādījies krasts. Ar aklumu sistie — tā es viņus dēvēju. Cik bieži esmu redzējis pludmali un mājas, un baznīcas, turpretī pasažieri spējuši sablenzt tikai ūdeni vien! Nesaprotu, kā cilvēks, braukdams pa saldūdeni, var tā attālināties no krasta, ka zeme pilnīgi zūd skatienam. Tāda būšana man liekas muļķīga un neiespējama.

—   Jūs nepazistat šos ezerus, cienījamais Kep, ja tā runājat. Iekām sasniegsim Tūkstoš salas, jūs būsiet citās domās par to, ko daba radījusi šinī notuļajā vietā.

—   Es šaubos, vai jums ir kaut kas līdzīgs īstai salai visā šinī novadā. Pēc manas sajēgas, saldūdenī nerodas kārtīga sala. Tas, ko es pats saucu par salu.

—   Mēs parādīsim jums simtiem salu, var jau būt, ka taisni tūkstoša tur nav, bet ir tik daudz, ka acs nespēj visas saredzēt un mēle saskaitīt.

—   Un kādi veidojumi tie būtu?

—   Zeme ar ūdeni visapkārt.

—   Jā, bet kāda zeme un kāds ūdens? Esmu gatavs derēt: kad patiesība kļūs zināma, izrādīsies, ka tie ir tikai zemes ragi vai kājas, vai šaurumi. Jāsaka gan, ka šīs ir lietas, no kurām jūs jēdzat maz vai nejēdzat neko. Bet, vai nu tur atrodas salas, vai ne, kāds ir reisa nolūks, cienījamais Takuzini?

—   Tā ka jūs esat seržanta brālis un skaistā Meibela jums līdzās ir viņa meita, un visi mēs būsim braucējos, tad necelsies nekāds ļaunums, ja došu jums kādu priekšstatu par to, ko taisāmies darīt. Tik vecs jūrnieks būdams, jūs, bez šaubām, esat dzirdējis, ka ir tāda osta Frontnaka, cienījamais Kep?

—   Kas tad nav dzirdējis? Es nekad neesmu iezēģelējis pašā ostā, viens kas tiesa, bet tuvumā esmu pabijis bieži.

—   Tātad jūs dosieties uz pazīstamu vietu, kauču nesaprotu, kā gan jūs varējāt tur tikt no okeāna. Sie Lielie ezeri, jūs, jādomā, zināt, veido ķēdi, pie tam ūdens plūst no cita citā, līdz sasniedz Ēri — ezeru, kas atrodas rietumos no šejienes un ir tikpat liels kā Ontārio. Nu, ūdens tek no Ēri, sastop ko līdzīgu zemam kalnam un plūst pāri korei . . .

—   Velna būšana! Es gribētu zināt, kā ūdens tā var!

—   Vai dieniņās, tīri viegli, cienījamais Kep,— pavadonis atteica ar smieklu,— jo tam vajag tik krist lejup. Ja es būtu sacijis, ka ūdens tek kalnup, tāds apgalvojums runātu pretī dabai. Bet mēs uzskatām, ka tur nav nekā sevišķa, ja ūdens, tas ir, saldūdens, gāžas lejup.

—   Jā, jā, bet jūs apgalvojat, ka ezera ūdens nāk lejup pa kalna nogāzi. Tādai aplamībai neticēs neviens, kas klausās prāta balsi — ja prātam ir balss.

—   Labi, labi. Netirzāsim šo jautājienu. Bet, ko esmu redzējis, to esmu redzējis. Vai prātam ir balss — nemāku sacīt. Bet sirdsapziņai ir, turklāt skala . . . No Ontārio iztek upe, kas visu šo ezeru ūdeņus plūdina uz jūru. Un sašaurinājumā, ne īsti upē, ne īsti ezerā, gul salas, par kurām runājām. Nu, Frontnaka ir franču forts šaipus tām. Un, tā kā viņi novietojuši garnizonu ari lejā, tad sūta sagādus un munīciju augšup pa upi uz Frontnaku un tālāk gar Ontārio un citu ezeru krastiem, lai mūsu naidnieks spētu strādāt savas vellišķības mežoņu starpā un ņemt kristiešu skalpus.

—   Un vai mūsu klātbūtne darīs galu šim negantībām?— Meibela ieinteresēta noprasīja.

—   Varbūtās darīs, varbūtās ne, kā Dievs gribēs. Landi, kā mēdz saukt šā garnizona komandantu, aizsūtīja lejā nodalu apcietināties starp šīm salām un sagūstīt kādus franču kuģus. Mūsējā nu būs otrā, kas dosies nomainit turienes posteni. Un lidz šim tie viri nav padarījuši daudz, tomēr saņēmuši ciet divas platdibenes ar indiāņiem domātu mantu. Bet izgājušo nedēļu ieradās ziņnesis ar tādām vēstīm, ka majors nolēma pēdējo reizi pamēģināt, vai var nekrietnejus pārspēt viltībā. Džespers zina ceļu, un mēs visi būsim drošās rokās, jo seržants ir gudrs. Un viņš dikti acigs glūnētavā — jā, viņš ir vienlidz gudrs un modrlgs.

—   Vai tas būs viss?—Ķeps nicīgi pajautāja.— Tā izrīkošana un gatavošanās lika man domāt, ka nodarbojaties ar kontrabandu un notiks vīrišķīgs brauciens, kas dos peļņu. Jūsu saldūdens prīzes nauda laikam netop dalīta?

—   Ko?

—   Esmu cieši pārliecināts, ka musu karalis dabū visu, ko šis zaldātu vienības ieguvušas sadursmēs un uzbrukumos no glūnētavas, kā jūs to saucat.

—   Man nekas nav zināms par tādu kārtību, cienījamais Kep. Es ņemu savu daļu svina un pulvera, ja tie krituši mums rokās, un karalim neko nesaku. Ja kāds samantojis vairāk, tas neesmu es, kauču pienācis laiks, kad nudien sāku domāt par māju un istablietām, un ģimenes pavardu.

Kaut ari pavadonis, tieši ieminēdamies par vēlamo pārmaiņu savā dzīvē, neiedrošinājās lūkoties uz Meibelu, tas atdotu visu ko, lai zinātu, vai viņa klausās un kas lasāms viņas vaigā. Taču jaunava nemaz neizprata mājienu, viņa ar gluži mierīgu seju pievērsās upei, saskatīdama «Joņotāju», uz kura, cik varēja vērot, sākās tāda kā rosība.

—   Džespers ievadīs kuteri ezerā,— bilda Takuzinis, kas raudzījās tanī pašā virzienā, izdzirdējis kādu smagu prieķšmetu noķritam uz klāja.— Zēns jauš vēja pazīmes, tā gan, un grib attiecīgi sagatavoties.

—   Jā, un tagad mums būs izdevība pamācīties kuģošanu,— Ķeps teica ar vlpsnu.— Zēģeļu uzvilkšana ir smalks darbs, pēc tās vislabāk pazīstams izskolots jūrasbraucējs. Tad ir tāpat kā ar zaldātu, kas pogā ciet svārkus,— es redzu, vai viņš sāk no augšas vai apakšas.

—   Es negribu apgalvot, ka Džespers var līdzināties jūsu jūrniekiem tur lejā,— atrunājās Takuzinis, kura taisno prātu nekad neapēnoja skaudības vai greizsirdības zemiskās jūtas.— Bet zēns ir bezbailīgs un vada savu kuteri tik veikli, ka lielāku izmaņu neviens nevar vēlēties, vismaz uz šā ezera. Jūs redzējāt, ka viņš neapjuka pie Osvīgo ķērkšiem, kur saldūdens iepraties gāzties nokalnis bez sevišķām pūlēm.

Par atbildi Ķeps izgrūda īgnu skaņu, un saruna aprāvās, jo visi trīs stāvētāji ņēmās vērot kutera kustību, juzdami interesi, kas, protams, piederējās cilvēkiem, kuru nākamās gaitas saistīsies ar šo kuģi. Joprojām bija pilnīgs bezvējš, un ezera līmenis mirdzin mirdzēja pēdējos saules staros. «Joņotājs» bija uzvilkts pie orpenkura kādus simt jardus augšpus ietekas nogalēm, kur burinieks varēja brīvi manevrēt upē, kas toreiz veidoja Osvīgo ostu. Tā kā nemanīja ne pūsmiņas, vajadzēja tomēr atteikties no burāšanas, un drīz kļuva skaidrs, ka vieglais kuģis būs jāvada pa šo braucamo ceļu, lietojot kutera garos airus. Neviens vējauts netika atlaists, bet, līdzko izcēla orpenkuru, atskanēja airu smagie sitieni un kuģis ar priekšgalu pret straumi sāka virzīties uz upes vidu. Kad tas bija sasniegts, vīri meta pūliņiem mieru, un «Joņotājs» pats peldēja uz ieteku. Tas slīdēja ātri pa šauro ceļu un pēc nepilnām piecām minūtēm atradās ārpus abām zemajām, grantainajām nogalēm, kuras aiztur ezera viļņus. Enkurs netika izmests, un kuģis vēl arvien attālinājās no cietzemes, līdz pēdīgi apstājās; tā tumšais korpuss bija redzams uz ezera gludā līmeņa krietnu ceturtdaļjūdzi aiz neaugstā sasēruma dambja, kas veidoja, varētu sacīt, reida jeb ārējās ostas austrumdaļu. Tādā attālumā upes straume zaudēja spēku, un burinieks tikpat kā nemaz nekustējās.

—   Sis kuģis man liekas ļoti daiļš, tēvoci,— teica Meibela, kas ne uz mirkli nebija atrāvusi acis no kutera, kamēr tas šādi mainīja atrašanās vietu.— Jūs droši vien redzat nepilnības tā izskatā un kļūdas vadīšanā, bet man, nezinītei, abi šķiet esam bez mazākās vainas!

—   Jā, jā, tas peld pa straumi uz leju tīri labi, meit, un tāpat pludotu skaida. Bet, ja sākam vērtēt smalki, tādam vecam jūras vilkam kā es nav jāņem acis pirkstos, lai saskatītu vainu.

—   Nu, cienījamais Kep,— iekrita valodā pavadonis, kas reti kad neizpauda vēlēšanos runāt pretī, ja viņa klātbūtnē kāds teica par Džesperu kaut ķo sliktu,— es esmu dzirdējis vecus un pieredzējušus sāļās jūras braucējus atzīstam, ka «Joņotājs» ir visglītākais burinieks uz ūdens. Pats neko nejēdzu no tādām būšanām, bet cilvēkam var būt savas domas par kuģi, lai arī nepareizas. Un vajadzētu ne viena liecinieka vien, lai iegalvotu man, ka Džespers netur savu burinieku labā kārtībā.

—   Es nesaku, ka šis kuteris ir pavisam ļepausains, cienījamais Takuzini. Bet tam piemīt vainas, turklāt lielas.

—   Un kas tās ir par vainām, tēvoci? Ja Džespers tās zinātu, viņš ar mīļu prātu izlabotu.

—   Kas tās ir? Ak mūžs, to ir piecdesmit! Jā, pareizāk — simt. Ļoti svarīgas un skaidras vainas.

—   Nosauciet taču tās, godātais kungs, un Takuzinis visu atstāstīs savam draugam.

—   Nosaukt? Nav viegli noskaitīt zvaigznes kaut vai aiz tā iemesla, ka to ir tik daudz. Nosaukt! Prātiņ, nāc mājās! Paklau, mana daiļā māsasmeita Magnētes jaunkundze, kādas ir tavas domas par to lielo bomi, ko? Manas nezinīša acis rāda, ka tas atrodas vismaz pēdu par augstu. Un vēl vimpelis savirpinājies. Un .. . un . . . jā, lai rauj mani velns, ja topzēgeles ceiziņš nekarājas . . . un, ja šinī brīdi tiktu izmests orpenkurs, tad es nepavisam nejustos pārsteigts, redzot, ka tanī perlinē rodas riņķis! Vai tās nav vainas? Jūrniekam vajag tikai pašaut acis uz šito kugiti, un viņš ievēros, ka tam ir tāds milzums vainu kā sulainim, kas lūdzis, lai šo atbrīvo.

—   Var jau būt, tēvoci, lai gan ļoti šaubos, vai Džespers tās zina. Esmu pārliecināta, viņš neciestu šos trūkumus, ja viņam tikai norādītu uz tiem. Kā jūs domājat, Takuzini?

—   Lai Džespers paliek noteicējs pār savu kuteri, lai viņš pats paliek noteicējs, Meibel! Viņam ir tāda iedaba, un es galvoju, ka viņš nav jāmāca, kā vadīt «Joņotāju», lai to nedabūtu rokā frontnakieši vai viņu draugi, vellišķīgie mingi. Ja kuģis zēģelē labi un franči netiek tam klāt, vai tad vērts gausties, ka enkuram ir luņķi un virvēm vajadzēja būt zemāk, cienījamais Kep? Te augšā uz šiem ezeriem es Džesperam uzticos vairāk nekā visiem lielās, jūras braucējiem. Vai viņa iedaba der okeānā — nezinu, jo tur viņš nav pārbaudīts.

Ķeps smaidīja augstprāša laipnībā, bet neuzskatīja par vajadzīgu tieši tanī bridi izteikt vēl citus pēlumus. Viņa seja un izturēšanās kļuva arvien nicīgāka un uzpūtīgāka, lai gan viņš patlaban gribēja izlikties vienaldzīgs pret visiem strīdiem par tematu, kas otrai pusei ir gluži svešs. Ļaudamies ezera straumēm, kuteris pašreiz sāka dreifēt, turklāt priekšgals grozījās visos virzienos, taču lēni, ar tādu kustību, kas nekrita acis. Nu tika atraisīts un uzvilkts klīvers, un bura tūlīt izliecās uz krasta pusi, kaut ari ūdens virsmā vēl nebija redzamas nekādas vēja pazīmes. Lai cik vājš bija spiediens, vieglais korpuss tomēr padevās, un nākamajā bridi «Joņotājs» nostājās šķērsām upes tecei tik viegli un slideni, ka skatītāji gandrīz vai nemanīja griešanos. Izkļuvis no straumes, tas ietika virpuli un traucās uz krasta pusi, un pretī pakalnei, kurā stāvēja forts, Džespers noenkurojās.

—   Nav ļepausain'i darīts,— Ķeps bubināja, it kā runādams ar sevi,— pārāk ļepausaini nav, tomēr vajadzēja likt stūri štlrborta, nevis bakborta pusē, jo kuģis ikreiz jāenkuro ar pakaļgalu pret krastu, vai atrodas vienu ligu vai tikai vienu kabeļtauvu no cietzemes, tad izskatās glītāks, un izskatam ir kaut kāda nozīme šinī pasaulē.

—   Džespers ir izveicīgs zēns,— pēkšņi ierunājās seržants Danems turpat blakus svainim,— un mēs ļoti paļaujamies uz viņa izmaņu ekspedīcijās. Bet nāciet — visi kā viens, mūsu rīcībā ir tikai pusstunda, ja gribam sakāpt kuteri, kamēr gaišs, un laivas bus sagatavotas, tiklīdz būsim sagatavojušies paši.

Pēc šā paziņojuma visi četri izšķīrās, lai sameklētu šādas tādas mantiņas, kas vēl nebija uznestas uz burinieka. Dažas reizes tika viegli piesists pie bungām, dodot vajadzīgo signālu zaldātiem, un nākamajā brīdī visnotaļ sākās rosība.

13. nodaļa

Ap muļķīti dej rūķit's mazs, Riebj, nobur, zavē raganas, Murgs ēzelīti sapnī moka: Liek viņam rikšot fejas roka.

Kotons

Tik mazs pulciņš varēja uzkāpt uz kuģa ātri, bez kādas ķeršanās. Visā seržantam Danemam uzticētajā vienībā bija tikai desmit ierindas kareivju un divi apakšvirsnieki, taču drīz kļuva skaidri zināms, ka arī misters Mjuirs piedalīsies ekspedīcijā. Kvartirmeistars tomēr brauca brīvprātīgi, lai gan bija norunājis ar savu komandieri, ka par iemeslu tiks uzdots kāds amata pienākums. Vēl jāskaita klāt Ķeps un Takuzinis, kā arī Džespers un viņa apakšnieki, no kuriem viens bija junga. Tātad no'stiprā dzimuma visā pulciņā bija gandrīz divdesmit vīru un viens četrpadsmit gadu vecs zēns. Meibela un kāda ierindnieka dzīvesbiedre bija vienīgās sievietes.

Seržants Danems lielā platdibenē aizveda savus zaldātus un pēc tam atgriezās saņemt pēdējos rīkojumus un parūpēties, lai tiek pienācīgi gādāts par viņa svaini un meitu. Parādījis Ķepam laivu, kas gaida viņu un Meibelu, seržants devās uzkalnē, gribēdams vēl parunāt ar Landi. Majors bija bastionā, ko tik bieži jau esam pieminējuši. Lai viņš un seržants kādu laiciņu paliek vieni, mēs pievērsīsimies atkal pludmalei.

Metās tumšs, kad Meibela iesēdās laivā. Ezera līmenis bija tik gluds, ka neviens neuzskatīja par vajadzīgu ieairēt platdibenes upē, lai uzņemtu kravu; un visi brauca tieši no pludmales, jo ūdens bija rāms kā dīķi, nevēlās ne vilnītis. Kā jau Ķeps bija izteicies, ezera krūts vis necēlās un nekrita, nestrādāja milzīgas plaušas, tas neelpoja līdzīgi lieljūrai, jo te, uz Ontārio, nebija tā kā Atlantijas okeānā, kur brāzma kuļ ūdeni vienā vietā, bet citā ir bezvējš. Seit atstatumi ir pārāk mazi tādai pretējībai, un kuģinieki palaikam ievēro, ka visos Lielajos rietumu ezeros bangošana sākas straujāk un rimst drīzāk nekā tanīs dažādajās jūrās, kas viņiem pazīstamas. Un tāpēc, laivai attālinoties no malas, Meibela varētu domāt, ka nemaz neatrodas tik plašā ūdens klajumā,— nebija taču jūtama nekāda viļņošanās, kas parasta šādos apstākļos. Vīriem nevajadzēja airēt ilgi: desmit vēzieni, un laiva piestāja pie kutera sāniem.

Džespers jau gaidīja pasažierus, un, tā kā «Joņotāja» klājs bija tikai divas vai trīs pēdas virs ūdens, tiem nenācās grūti uzkļūt uz kuģa. Tiklīdz braucēji bija augšā, jauneklis lika parādīt Meibelai un viņas biedrenei abām sagatavoto telpu. Kuteri bija četri nodalījumi, visi ierīkoti apakšā starp klājiem un īpaši domāti karavīru un viņu sievu un bērnu pārvadāšanai. Vislabākā bija tā sauktā pakaļējā kajīte — mājoklltis, kura atradās četras kojas un kurš varēja lepoties ar lodziņiem, kas laida iekšā gaisu un gaismu. So kajīti allaž atvēlēja sievietēm, kad viņas gadījās uz burinieka; un, tā kā Meibela un viņas biedrene bija vienas, abām pietika vietas un ērtību. Vidus kajīte bija plašāka, un tanī gaisma iekļuva no augšas. Te nu samitinājās kvartirmeistars, seržants, Ķeps un Džespers, bet Takuzinis varēja staigāt pa visu kuteri un, atskaitot sieviešu nodalījumu, piemesties, kur pašam tik. Kaprāļi un kareivji ierīkojās telpā zem lielās lūkas, tur bija tieši tādai vajadzibai paredzēts klājs; apkalpes kojas, kā parasts, atradās piķa kubrikā. Lai gan kuģa tilplba gluži nesasniedza piecdesmit tonnas, izraudzīto karavīru nodaļa bija tik maza, ka visi uz kutera izvietojās tīri ērti, un tas spētu uzņemt trīsreiz vairāk cilvēku, ja rastos tāda vajadzība.

Meibela ierīkojās savā ļoti glītajā un mājīgajā kajītē, ļaujoties tīkamajām domām, ka dažā ziņā Džespers bijis īpaši laipns pret viņu. Pēc tam meitene kāpa atkal uz klāja. Tas katru mīļu bridi mudžēt mudžēja; zaldāti skraidīja šurp un turp, meklēdami savas mugursomas un citas mantas. Taču ieradums un akurātība ātri guva virsroku, nodibinājās kārtība, un klusums uz kuģa kļuva pat iespaidīgs, jo vedināja domāt par gaidāmu piedzīvojumu un baisīgu gatavošanos.

Tumsa jau darīja priekšmetus krastā neskaidrus, zeme plūda kopā ar mežu, kura līdzenie gali melnoja pret gaišākajām debesim, kas jumās pāri visam. Drīz tomēr atspīdēja zvaigznes, cita pēc citas, un maigais, rāmais mirdzums, kādu tās palaikam vieš, radīja miera sajūtu, kas mēdz nākt līdzi naktij. Taču šāda ainava ne vien mierināja, bet ari satrauca, un Meibela, sēdēdama uz kvarterklāja, diezgan stipri juta abas ietekmes. Pie viņas stāvēja Takuzinis, pa vecam ieradumam atspiedies uz savas garās šautenes, un cauri briestošajai tumsai viņa saskatīja, ka šinī stundā domas ievilkušas pavadoņa grumbainajā sejā vēl dziļākas rievas nekā citkārt.

—   Jums, Takuzini, šāda ekspedīcija droši vien nav nekas īpaši jauns,— viņa sacīja,— taču man brīnums, ka viri tik ķlusi un domīgi.

—  Tā izturēties esam mācījušies, karodami ar indiāņiem. Tie jūsu zemessargi daudz runā un maz dara — vispār. Zaldāts, kas bieži ticies ar mingiem, zina vērti piesardzīgai mēlei. Klusa armija mežos ir otrtik stipra, bet trokšņaina — otrtik vāja. Nudie, ja zaldātam vislabāk derētu mēle, sieviešu karaspēks uzvaras vien gūtu.

—   Bet mēs neesam armija un neatrodamies mežos. Uz «Joņotāja» nav ko bīties no mingiem.

—   Pajautājiet Džesperam, kā viņš kļuvis par šā kutera kapteini, un jūs dzirdēsiet atbildi, kas liks jums domāt citādi! Mingi ir bīstami ikvienam, kas nezina viņu īsto dabu, un pat zinātājam jābūt ļoti uzmanīgam. Pajautājiet Džesperam, kā viņš ticis par šā kutera komandieri!

—   Un kā tad ir ticis?— Meibela vaicāja ar tādu dedzību un interesi, ka tīri ielīksmoja savu vienkāršo un vaļsirdīgo sarunas biedru, kurš izjuta vislielāko prieku, ja radās izdevība kaut ko pateikt drauga labā.— Tas dara Džesperam godu, ka viņš sasniedzis tādu stāvokli, vēl būdams tik jauns.

—   Tur nav vārdam vietas . . . bet viņš ir pelnijis visu to un daudz vairāk. Pat fregate nebutu pārāk diža alga par tik lielu drosmi un aukstasinību, ja tāds kuģis brauktu pa Ontārio, tomēr te tāda nav un, domājams, nebūs.

—   Bet Džespers . . . jūs vēl neesat man pateicis, kā viņš ticis par šonera komandieri.

—   Tas ir garš stāsts, Meibel, un tāds, ko seržants, jūsu tēvs, var izstāstīt daudz labāk nekā es, jo viņš bija klāt, bet es tālu projām izlūkos. Džesperam nevedas stāstīt, to gan atzīstu. Esmu dzirdējis, ka viņu prašina par šo notikumu, bet viņš nekad tā krietni nav to izstāstījis, kauču visi zina, ka veikums bijis krietns. Nē, nē, Džesperam stāstīšana nevedas, tas jāatzīst pat viņa vislabākajiem draugiem. «Joņotājs» gandrīz bija kritis franču un mingu rokās, kad Džespers to izglāba, un tā rīkoties varēja vienīgi cilvēks ar asu prātu un drošu sirdi. Seržants mācēs visu to izklāstīt labāk nekā es, un man gribas, lai jūs pajautātu viņam kādudien, kad negadās nekas jaukāks. Džesperu pašu tincināt nav nozīmes, jo tādā reizē šim zēnam ir neveikla mēle, viņš tak nemaz nezina, kā vēstīt par notikumu.

Meibela nolēma jau šinī vakarā lūgt tēvu, lai tas sīki izstāsta visu, jo viņas jaunā sirds juta, ka nevar būt nekas jaukāks par izdevību klausīties, kā slavē puisi, kurš nav apzinājis paša teicamo veikumu.

—   Vai «Joņotājs» paliks pie mums, kad būsim sasnieguši salu?— viņa ievaicājās, brītiņu šaubījusies par tāda jautājuma piedienlbu.— Vai ari tiksim atstāti vieni?

—   Laikam gan. Džespers nemēdz turēt kuteri dīkā, ja ir kas darāms, un, jādomā, viņš mierā nestāvēs. Ja atskaita krāces un kritumus, un tāsenes, mana iedaba tomēr ir gaužām maz pielāgota ūdenim un vispār kuģiem, tāpēc jāteic, ka neko nezinu par viņa nākamajiem braucieniem. Esmu cieši pārliecināts, ka Džespera paspārnē būsim droši. Viņš prot atrast ceļu už šā ezera tāpat kā delavars taku uz sauszemes.

—   Un mūsu pašu delavars, Takuzini . . . tas, ko sauc par Lielo Čūsku . . . kāpēc viņš nav šovakar kopā ar mums?

— Drīzāk būtu jājautā: «Kāpēc gan jūs, Takuzini, esat šeit?» Jo Čūska ir savā vietā, bet es ne. Viņš un vēl divi trīs ir projām — izlūko ezera krastus. Piebiedrosies mums, kad būsim lejā, starp salām, un pavēstīs, ko uzzinājis. Seržants ir pārāk krietns karavīrs, lai piemirstu aizmuguri, kad naidnieks priekšā! Ļoti, ļoti žēl, Meibel, ka jūsu tēvs nav piedzimis jau ģenerālis kā viens otrs anglis, kas piepulcējas mums. Esmu drošs: paietu nedēļa, un Kanādā vairs nebūtu ne smakas no frančiem, ja vien viņš drīkstētu ar tiem karot pēc sava* prāta.

—   Vai mums būs pretī ienaidnieki?— Meibela jautāja ar smaidu, pirmoreiz izjuzdama tādas kā bailes no šās ekspedīcijas.— Vai varbūt notiks sadursme?

—   Ja notiks, Meibel, tad atradīsies pietiekami daudz viru, kas gatavi un spējīgi jūs pasargāt no ļaunuma. Bet jūs esat zaldāta meita, un mēs visi zinām, ka jums ir zaldāta dūša. Neļaujiet tām kaujas bailēm dzīt miegu projām no jūsu skaistajām acīm.

—   Te ārā mežos, Takuzini, es patiešām jūtos drosmīgāka nekā jebkad iepriekš pilsētās, kur cilvēciskās vājības vērojamas bieži. Es gan allaž esmu centusies turēt prātā, kāds ir mans pienākums pret mīļo tēvu.

—   Jā, jūsu māte bija tāda pati! «Tu redzēsi, ka Meibela ir līdzīga savai mātei, nevis spiedzēja vai gļēvule, kas vēl traucē vīrieti, kad tam klājas grūti, bet tāda sieviete, kas uzmundrina savu biedru un palīdz viņam saglabāt drošu sirdi, kad briesmas vislielākās,» seržants teica, kad manas acis vēl nemaz nebija skatījušas jūsu jauko vaigu. Tā viņš patiešām teica!

—   Un kādēļ mans tēvs to būtu jums stāstījis, Takuzini?—meitene strauji noprasi ja.— Viņš laikam sprieda tā: jūs domāsiet par mani labāk, ja būsiet pārliecināts, ka nepiederu pie muļķīgām gļēvulēm, kuru ir tik daudz un kuras mii rādīt savas bailes.

Takuzinis varēja gan maldināt savus ienaidniekus kaujas laukā, taču pat domas slēpšana tik maz saskanēja ar šā cilvēka dabu, ka viņš stipri apjuka, izdzirdējis vienkāršo jautājumu. Kāda neizprotama jausma biedēja, ka nepiedienētu skaidri un gaiši teikt patiesību; un to slēpt nejāva viņa ieradumi un taisnības izjūta. Šādā grūtā brīdi mednieks gribot negribot izvēlējās vidusceļu: viņš pilnīgi neatklās to, kas, pēc viņa domām, nav stāstāms, bet ari nenoklusēs pavisam.

—   Jums jāzina, Meibel,— viņš teica,— ka mēs ar seržantu esam seni draugi, kas stāvējuši plecu pie pleca daudzās sīvās un asiņainās cīņās, un, ja nebijām gluži blakus, tad es atrados gabaliņu priekšā, kā pieklājas izlūkam, un jūsu tēvs ar saviem vīriem — kur labak mūsu karaļa zaldātam. Mēs, kam jāsaduras ar naidniekiem aci pret aci, neesam raduši daudz apspriest kau ju, pēc tam ķad šautenes savu sprakstamo nosprakstējušas. Un nakti pie ugunskura vai gājiena laikā runājam par to, kas mums patikas, tieši tāpat kā jūs, jaunās sievietes, tērzējat par saviem uzskatiem un sliecībām, kad esat sanākušas kopā izteikt domas un pasmieties. Nu, dabiski, seržants, kam tāda meita kā jūs, mīlēs viņu vairāk nekā visu citu un runās par viņu biežāk nekā par visu citu, un es, kam nav ne meitas, ne māsas, ne mātes, ne radu, ne pusradu, ko mīlēt, tik delavari vien, protams, sāku, tā sakot, skandināt līdzi, un es jūs iemilēju, Meibel, kad vēl nemaz nebiju redzējis, jā gan, iemīlēju — vienīgi tāpēc, ka tika daudz runāts par jums.

—   Un tagad, kad esat mani redzējis,— teica smaidīgā meitene, kuras brīvā un mierīgā izturēšanās liecināja, ka visas šīs runas viņa uzskata tikai par tēva un brāļa cieņas izpaudumiem,— sākat jaust, cik muļķīgi dibināt draudzību ar cilvēkiem, kamēr tie pazīstami pēc nostāsta vien.

—   Tā nebi ja draudzība … tā nav draudzība, ko jūtu pret jums, Meibel. Esmu delavaru draugs — jau no bērna kājas, bet manas jūtas pret viņiem, pat viskrietnākajiem, ir citādas nekā tās, ko seržants modinājis prfet jums, un šī atšķirība ir jo lielāka tagad, kad pazīstu jūs labāk. Dažkārt bailējos, ka neceļas kāds ļaunums, ja cilvēks, kas cieši iesaistīts ļoti vīrišķīgā amatā, teiksim, pavadoņa, izlūka vai pat karavīra gaitās, draudzējas ar sievietēm — it īpaši ar jaunām —, jo viņas, man šķietas, vājina uzņēmības garu un liek mums piemirst savu iedabu, un dara mūs vienaldzīgus pret arodu, kas piemērots mums visvairāk.

—   Jūs taču negribat sacīt, Takuzini, ka draudzība ar tādu meiteni kā es mazinās jūsu drosmi un sašķobīs jūsu apņēmību stāties pretī frančiem?

—   Tā vis nebūs, tā vis nebūs. ICs bailējos, ka varētu kļūt pārgalvigs, ja, piemēram, jums draudētu briesmas. Bet, kad vēl nebijām — laikam drīkstu tā teikt — tik tuvu pazīstami, man ļoti patikās domāt par savām izlūka gaitām un par saviem gājieniem, un gulēšanu zem klajas debess, un cīņām, un citām drosmīgām būšanām. Tagad turpretī tas viss nodarbina manu prātu mazāk. Es vairāk domāju par kazarmām un par vakariem, kas pavadīti sarunās, par jūtām, kas nemudina uz plēšanos un asinsizliešanu, un par jaunām sievietēm, par viņu smiekliem un jautrajām, maigajām balsīm, viņu tīkamo ārieni un burvīgo izturēšanos. Dažkārt saku seržantam, ka viņš un viņa meita samaitās vienu no pašiem labākajiem un visvairāk pieredzējušajiem izlūkiem šinī robežmalā.

—   Viņi gan ne, Takuzini. Viņi vēl palīdzētu lieliskajam izlūkam sasniegt pilnību. Jūs nepazīstat mūs, ja spriežat, ka gribam jūs kaut drusciņ iebojāt. Palieciet tāds pats godīgs, taisns, rūpīgs, bezbailīgs, gudrs, uzticams pavadonis, kāds esat tagad, un mēs nekad nedomāsim par jums citādi kā pašreiz — ne mans miļais tēvs, ne es.

Tādā tumsā Meibela nevarēja samanīt, kā mainās klausītāja vaibsti, bet savu mīlīgo seju viņa tam bija pievērsusi, runādama vienlīdz sparīgi un sirsnīgi un pauzdama, cik maz mulsināts viņas prāts un cik patiesi viņas vārdi. Vaigi gan bija drusku pietvīkuši, tikai tas cēlās no jūtu īstuma un dedzības; taču negrāba šalkas, nedrebēja rokas, sirds ne reizes neiepukstējās straujāk, īsos vārdos — viņa acīm redzami izturējās kā atklāta un sirsnīga meitene, kas izsaka stiprā dzimuma pārstāvim tādu cieņu un labvēlīgumu, kādu tas, viņasprāt, ar saviem pakalpojumiem un krietnajām īpašībām pelnījis, bet nebija tāda satraukuma, kāds allaž nāk līdzi tai dzimstošajai tiecibai, kas var novest pie maigāku jūtu izpaudumiem.

Takuzinis tomēr bija pārāk maz piedzīvojis, lai pamanītu šādas atšķirības, un viņa vienkāršo sirdi iedrošināja nule dzirdēto vārdu spēks un tiešums. Negribēdams vai varbūt nespēdams vairāk runāt, viņš pagāja nost un, atspiedies uz šautenes, veselas desmit minūtes nostāvēja, raugoties zvaigznēs un nebilstot itin neko.

Tikmēr starp Landi un seržantu bastionā risinājās saruna, par kuru jau esam ieminējušies.

—   Vai kareivju mugursomas pārbaudītas?— majors Dankans noprasīja, uzmetis acis seržanta pasniegtajam ziņojumam, ko gan nevarēja tumsā vairs salasīt.

—   Visas, jūsu godība. Un viss ir, kā vajag.

—   Munīcija, ieroči? . . .

—   Viss kārtībā, major Dankan, un derīgs jebkuram darbam.

—   Vai jums ir tieši tie viri, kas minēti manā sarakstā, Danem?

—   Bez izņēmuma, ser. Mūsu pulkā nevarētu sameklēt vēl labākus.

—   Jums taču vajadzīgi mūsu vislabākie vīri, seržant. Sis eksperiments jau izdarīts trīs reizes. Par komandieri vienmēr bijis kāds no apakšleitnantiem, kas mani pamielojuši ar ceribu uz seķmēm, bet tur lejā ikreiz cietuši neveiksmi. Pēc tik lieliem izdevumiem un gatavošanās man negribas savu plānu atmest pavisam. Sis tomēr būs pēdējais pūliņš, un iznākums ir atkarīgs galvenokārt no jums un Takuziņa.

—   Paļaujieties uz abiem, major Dankan. Mums netrūkst dūšas un pieredzes, lai veiktu uzdevumu, ko esam saņēmuši no jums, un es domāju, tas tiks izpildīts godam. Esmu pārliecināts, Takuzinis neiegāzis.

—   Sinī punktā gan varam būt pilnīgi droši. Viņš ir ļoti neparasts cilvēks, Danem, tāds, kas ilgi palika man mīklains. Bet tagad, kad esmu viņu izpratis, viņš iedveš man tikpat lielu cieņu kā jebkurš ģenerālis mūsu karaļa dienestā.

—   Es gaidīju, ser, ka nodomātās precības ar Meibelu jūs pēdīgi uzskatīsiet par tādām, ko man vajadzētu vēlēties un drlzināt.

—   To visu rādīs laiks, seržant,— Landi attrauca ar smāidu, tikai ari šeit tumsa zinama mērā slēpa sejas izteiksmi.— Viena sieviete dažreiz ir iegrožojama grūtāk nekā vesels pulks karavīru. Pie tā paša . . . jūs zināt, ka kvartirmeistars, kas gribētu kļūt par jūsu znotu, brauks līdzi. Un es ceru, ka jūs dosiet viņam vismaz vienādu iespēju sacensties pēc jūsu meitas smaidiem.

—  Ja es to nedarītu aiz cieņas pret viņa pakāpi, ser, man pietiktu ar jūsu godības vēlēšanos.

—   Paldies, seržant! Mēs esam ilgi dienējuši kopā, un mums, kas ieņemam dažādus stāvokļus, vajadzētu uzklausīt vienam otru. Taču saprotiet mani: es tikai gribētu, lai jūs ļaujat Deivijam Mjuiram piedalīties sacensībā, nekādas priekšrocības nav jādod. Ne vien karā, bet ari milestlbā katram vajag pašam izcīnīt savas uzvaras . . . Vai esat drošs, ka rācijas ir aprēķinātas pareizi?

—   Es par to atbildu, major Dankan. Bet, ja ari nebūtu, mēs neciestu badu, jo mums ir divi tādi mednieki kā Takuzinis un Čūska . . .

—   Tas vis nederēs, Danem,— Landi dzedri pārtrauca viņu.— Un vainīga jūsu amerikāniskā izcelšanās un tā amerikāniskā apmāciba, ko esat baudījis! īsts karavīrs allaž paļaujas uz intendantu kā uz savu vienīgo apgādnieku, un es lūdzu, lai manā pulkā nav nodaļas, kas pirmā rāda gluži citādu priekšzīmi.

—   Jums tikai jāpavēl, major Dankan, un es paklausīšu. Un tomēr … ja man būtu atļauts izteikties, ser . . .

—   Runājiet brīvi, seržant, kā jau ar draugu.

—   Gribēju vienīgi sacīt, ka ari skotu karavīri, pēc maniem vērojumiem, brieža un putna gaļu kož ar tādu pašu patikšanu kā cūkgaļu, ja briežus un putnus grūti samedīt.

—  Tas droši vien tā ir, taču patika un nepatika nav jāņem vērā, ja vajag ieturēt kārtību. Armija var paļauties tikai uz saviem intendantiem. Provinciāļu izlaistība tik ilgi jaukusi dienestu viņa majestātes labā, ka nav vairs ciešama.

—   Ģenerālis Bredoks, šķiet, gluži neapnicināja pulkveža Vašingtona padomus, jūsu godība.

—   Lai jūsu Vašingtons iet ratā! Visi jūs provinciāļi vien esat, mans mīļais, un balstāt cits citu, it kā būtu sazvērējušies.

—   Pēc mana ieskata, amerikāņi ir paši uzticamākie karaļa pavalstnieki, jūsu godība.

—   Es domāju, šinī punktā jums taisnība, Danem. Un varbūt iekarsu mazliet vairāk, nekā vajag. Jūs pašu es tomēr neuzlūkoju par provinciāli, seržant, jo, kaut ari dzimis Amerikā, jūs esat viskrietnākais karavīrs, kāds jebkad ņēmis plecā musketi.

—   Un pulkvedis Vašingtons, jūsu godība? . . .

—   Nu . . . pulkvedis Vašingtons ari var būt teicams pavalstnieks. Viņš ir brlnumamerikānis, un man liekas, es vēl piemetinātu par viņu visus tos labos vārdus, kurus vēlaties dzirdēt. . . Vai jums nav nekādu šaubu par šā Džespera Saldūdens izmaņu?

—   Puisis ir pārbaudīts, ser, un atzīts par spējīgu veikt visu, ko vien varam no viņa prasīt.

—   Viņam ir franču iesauka, un gandrīz visus puikas gadus viņš pavadījis franču kolonijās. Vai Džespera dzīslās nav franču asinis, seržant?

—   Ne piliena, jūsu godība. Džespera tēvs bija mans biedrs kopš senām dienām un māte cēlusies no godīgas un lojālas ģimenes šinī pašā provincē.

—   Kas tad licis dēlam tik daudz grozīties starp frančiem? Un no kurienes iesauka Eau-douce? Kā dzirdu, viņš ari pats runā kanādiešu mēlē!

—   Tas viss viegli izskaidrojams, major Dankan. Zēns tika atstāts kāda mūsu jūrnieka — pagājušā kara dalībnieka aizgādībā un tiecās uz ūdeni kā pile. Jūsu godība zina, ka mums nav krietnu ostu Ontārio krastos, un, dabiski, Džespers turējās galvenokārt ezera otrā pusē, kur frančiem šos piecdesmit gadus bijuši daži kuģi. Pats par sevi saprotams, ka puisis iemācījās runāt viņu valodā. Un vārdu viņam devuši indiāņi un kanādieši, kas mīl cilvēkus saukt, tā sacīt, pēc viņu īpašībām.

—   Lai nu kā, franču kapteinis nav nekāds labais skolotājs angļu matrozim!

—   Es lūdzu piedošanu, ser! Džesperu Saldūdeni mācījis īsts angļu jūrnieks, kurš kuģojis ar karaļa flagu un kuru var saukt par tlrasinlgu,— tāds pavalstnieks, kas dzimis kolonijā, taču, ceru, tāpēc viņš nav pratis savu amatu sliktāk, major Dankan.

—   Laikam gan, seržant, laikam gan. Un ari labāk ne. Sis Džespers patiešām uzvedās krietni, pirms viņu iecēlu par «Joņotāja» komandieri. Neviens cits jauneklis nebūtu izturējies gudrāk un godprātīgāk.

—   Un drosmigāk, major Dankan. Man žēl dzirdēt, sei\ ka jums ir šaubas par Džespera lojalitāti.

—   Ja karavīram uzdots rūpēties par tik tālu un svarīgu garnizonu kā šis, Danem, viņa pienākums ir pastāvīgi būt modram. Mums ir divi ienaidnieki, paši viltīgākie, kādus vien pasaule gādājusi, spējīgi uz dažādiem niķiem un stiķiem, indiānis un francūzis, un ar abiem jākaro, un vajag pamanīt itin visu, kas var novest pie zaudējumiem.

—   Tā kā jūsu godība uzticējusi man komandēt šo nodaļu, varbūt esmu tik uzticams jūsu acis, ka drīkstu dzirdēt, kas īsti liek šaubīties par Džesperu.

—   Ne jau tāpēc, ka man būtu kādas šaubas par jums, Danem, es vilcinos stāstīt, ko esmu tā kā uzzinājis. Tas ir tāpēc, ka man nav ne mazākās vēlēšanās izplatīt neslavu, ja tā celta cilvēkam, par kuru esmu līdz šim domājis labi. Jūs taču esat labās domās par Takuzini, ja gribat viņam dot savu meitu?

—   Par Takuziņa godīgumu es lieku savu galvu ķīlā, ser,— seržants stingri atbildēja, turklāt ar cieņu, kas atstāja iespaidu uz viņa priekšnieku.— Tāds cilvēks neprot izturēties divkosīgi.

—   Man liekas, jums taisnība, Danem, un tomēr šī pēdējā vēsts sašķobījusi visus manus vecos ieskatus. Esmu saņēmis anonīmu ziņojumu, seržant. Man iesaka sargāties no Džespera Vesterna jeb Džespera Saldūdens, kā viņu dēvē. Tiek apgalvots, ka ienaidnieks esot viņu piekukuļojis. Un drīzumā, cik var noprast, papildus gaidāma informācija.

—   Vēstules bez parakstiem, ser, diezin vai pelna ievērību kara laikā.

—   Un miera laikā, Danem. Neviens nevar būt sliktākās domās par anonīmas vēstules rakstītāju kā es pats, tikai tas tā ir privātās lietās. Tāda skrlvēšana pauž gļēvulību, zemisķumu, cūcību un parasti ir zīme melkulībai un citiem netikumiem. Bet kara lietās ir mazliet savādāk. Turklāt man norādīts uz vairākiem aizdomīgiem apstākļiem . . .

—   Vai raitnieks drikst tos zināt, jūsu godiba?

—   Protams. Tāds, kam uzticos tā kā jums, Danem. Ir, piemēram, sacīts, ka irokēzi, gribēdami, lai Džespers stāvētu man prātā tīrs, ļāvuši jūsu meitai un viņas pavadītājiem izbēgt, kad viņi tuvojās fortam. Tiem tur Frontnaķā esot svarīgāk sagūstīt kuģi kopā ar seržantu Danemu un viņa karavīru nodaļu un izjaukt mūsu loloto nodomu nekā savaņģot skuķi un iegūt viņas tēvoča skalpu.

—   Es saprotu mājienu, ser, taču nevaru to ņemt nopietni. Nav ticams, ka Džespers ir nodevējs un Takuzinis krāpnieks. Un turēt aizdomās Takuzini gan būtu tikpat kā turēt aizdomās jūsu godibu!

—   Tas laikam tā ir, seržant. Tas patiešām tā ir. Bet Džespers tomēr nav Takuzinis, un nudien, Danem, es tam puisim ticētu vairāk, ja viņš nerunātu franciski!

—   Tāda māka nav nekāda labā liecība manās acīs, varu apzvērēt, jūsu godība. Taču Džespers to valodu apguva, tā sacīt, spaidu kārtā un nebūtu pārsteidzīgi nopeļams svešās mēles dēļ — ja jūsu godība man neiebilst. Kaut arī zēns runā franciski, viņš pats īsti nav tur vainīgs.

—   Tā ir sasodīta valoda un nav nekad nākusi par labu nevienam, vismaz Anglijas pavalstniekam ne. Lai franči paši vervelē savā mēlē, šādā vai tādā. Es daudz vairāk paļautos uz šo Džesperu, ja tam nebūtu ne jausmas par viņu buldurēšanu. Jā, vēstule darījusi mani nemierīgu, un, ja es varētu uzticēt kuteri citam, tad sagudrotu kādu ieganstu un aizturētu puisi šeit. Mēs jau esam runājuši par jūsu svaini, kas brauc līdzi. Viņš ir jūrnieks?

—   īsts jūras vilks, jūsu godība, un drusku aizspriedumains pret saldūdeni. Šaubos, vai viņš būs piedabūjams atmest pašcieņu un vadīt kuģi pa ezeru, un esmu pārliecināts, ka viņš vis neatradis turienes posteni.

—   Laikam jau ne, un tas cilvēks, jādomā, nepazīst šo viltīgo ezeru pietiekami labi, lai īsti noderētu par kapteini. Jums jābūt divkārt modram, Danem. Es dodu jums visplašākās pilnvaras, un, ja pieķersiet Džesperu kaut kādā nodevīgā izrīcībā, tūlīt padariet taisnības aizvainotāju nekaitīgu.

—   Tā kā Džespers ir karaļa dienestā, jūsu godiba, tad lieta būtu piekritīga karatiesai . . .

—   Gluži pareizi. Tad arī ieslēdziet viņu dzelžos no galvas līdz papēžiem un vediet šurp ar viņa paša kuteri. Jūsu svainis droši vien zinās atceļu, ja būs kuģojis turp.

—   Esmu pārliecināts, major Danķan, ka mēs spēsim veikt visu, kas būs vajadzīgs, ja jusu šaubas par Džesperu apstiprināsies. Taču svēti ticu, ka viņš ir patiesīgs.

—   Man patik jūsu ticība, tā runā puisim par labu . . . bet šitā nolādētā vēstule! Tā liekas tik patiesa . . . nē, tanī ir tik daudz patiesibas, kad tiek stāstīts par citu . . .

—   Man šķiet, jūsu godiba teica, ka apakšā trūkst vārda. Krietni cilvēki nav tik aizmāršīgi.

—   Gluži pareizi, Danem, un tikai nelietis, pie tam bailīgs nelietis, rakstītu anonīmu vēstuli, ja runa par personisko dzīvi. Karā tomēr ir un ir citādi. Tiek sagudroti nepatiesi ziņojumi, un viltības parasti tiek pieļautas un attaisnotas.

—   Kareivīgas, vīrišķīgas viltības, ja drīkstu piebilst, ser, kā slēpņi, pārsteigšana, maldināšana, māņu uzbrukumi, pat spiegošana. Bet es nekad neesmu dzirdējis, ka jel kāds īsts zaldāts gribētu aptraipīt godīga jauna cilvēka labo slavu, laižot darbā tādus līdzekļus kā šis!

—   Savā mūžā esmu sastapies ar daudzām savādām parādībām un dažiem vēl savādākiem cilvēkiem. Bet. . . ardievu, seržant, nu neaizkavēšu jūs ilgāk. Esmu darījis jūs uzmanigu un vēl lieku jums pie sirds: neļaujiet atslābt modrībai. Man šķiet, Mjuirs domā aiziet no dienesta, un, ja mūsu drosmīgais pasākums labi izdosies, es, lietodams savu ietekmi, pacentīšos, lai brīvā vieta tiek jums, jo esat to godam nopelnījis!

—   Es zemīgi pateicos jūsu godībai,— remdeni atbildēja seržants, kas iepriekšējos divdesmit gados arvien bija šādi mundrināts,— un ceru, ka nekad nedarīšu kaunu savam dienesta stāvoklim, lai kāds tas būtu. Esmu tāds, kādu daba un Dievs mani radījuši, un jūtos apmierināts.

—   Vai neesat aizmirsis haubici?

—   Džespers to uzgādāja uz kuģa jau no rīta, ser.

—   Esiet piesardzīgs un pārlieku neuzticieties tam cilvēkam. Tūlīt izstāstiet visu Takuzinim. Ja briest ļaundarība, viņš līdzēs to celt gaismā. Viņa vienkāršība un godīgums slēps un sekmēs viņa novērojumus . . . Takuzinim jau nu gan jābūt lojālam.

—   Par viņa krietnumu, ser, esmu gatavs likt ķīlā ne tikai savu dzivību, bet arī pakāpi. Viņš ir pārāk bieži pārbaudīts manu acu priekšā, lai es šaubītos par viņu.

—   No visām draņķīgajām jušanām, Danem, pati lielākā mocība ir aizdomas, kas vēršas pret cilvēku, uz kuru jāpaļaujas gribot negribot. . . Vai esat paņēmis līdzi rezerves kramus?

—   Visās tādās lietiņās var droši pajauties uz seržantu, jūsu godība.

—   Nu tad dodiet roku, Danem. Lai Dievs jums palīdz! Lai viss labi izdodas. Mjuirs taisās aiziet no dienesta . . . pie tā paša—Jaujiet šim pielūdzējam aplidot jūsu meitu tāpat kā tam otram, jo tad varbūt drīzāk radīsies iespēja paaugstināt jūs. Aiziet ar tādu dzīvesbiedri kā Meibela ir priecīgāk nekā vienam pašam un vadīt sērigās atraitņa dienas, kad nebūs neviena cita, ko mīlēt, kā tikai savs es, turklāt tāds, kāds ir Deivija es!

—   Ceru, mana atvase pratis izvēlēties, ser, un domāju, viņa jau ir tikpat kā izšķīrusies par Takuzini. Būšu tomēr iecietīgs pret meitu, kaut arī nepaklausība ir gandrīz tāds pats noziegums kā dumpis.

—   Līdzko nobrauksiet galā, rūpīgi pārbaudiet un izžāvējiet visu munīciju. Ezera mitrumā pulveris var savilgt. Un tagad vēlreiz ardievu, seržant! Sargieties no tā Džespera un, ja vien rodas grūtības, prasiet padomu Mjuiram. Gaidīšu jūs atgriežamies pēc mēneša kā uzvarētāju.

—   Lai Dievs svēti jūsu godību! Man gribētos ticēt, ka jums, major Dankan, rūpēs veca zaldāta labā slava, ja ar mani kaut kas notiks.

—   Paļaujieties uz mani, Danem. Jūs taču paļausieties uz draugu. Esiet modrs! Neaizmirstiet, ka būsiet lauvam pašā rīklē . . . tpū, nevis lauvam, bet viltīgiem tīģeriem tieši rīklē, un vajadzēs iztikt ar saviem spēkiem. No rīta vēl izskaitiet un pārbaudiet kramus … un . . . ardievu, Danem, ardievu!

Seržants ar pienācīgu cieņu saņēma sava priekšnieka pastiepto roku, un viņi pēdīgi šķirās. Landi steidzās uz savu pārvietojamo miteķli, bet apakšnieks atstāja fortu, nogāja pludmalē un iekāpa laivā.

Dankans no Landi bija teicis tīru patiesību, runādams par to, cik mokošas ir aizdomas. No visām mūsu emocijām neuzticības jūtas ir pašas viltīgākās gumdītājas, pašas zaglīgākās atnācējas un sevišķi grūti pārvaramas cēlsirdim. Kamēr pastāv šaubas, viss var likties aizdomīgs, jo trūkst drošu faktu, kas aprobežotu iztēli; un, ja jau iemājojusi neuzticība, nav iespējams pateikt, cik tālu aizvedīs minējumi un kādas sekas būs lētticībai. Tas, kas agrāk šķitis tīrs, gūst vainas atēnu, tiklīdz šis netīkamais iemītnieks dabū savā varā iztēli; un itin vistī, kas teikts un darits, nu iekrāso un sagroza aizdomas; un šis apgalvojums ir divkārt patiess, ja mulso prātu grūtina lielā atbildiba par cilvēku dzīvību, piemēram, karavadonim vai tādam pplitiķim, kurš kārto svarīgas lietas. Un tālab nav domājams, ka seržants Danems pēc atvadīšanās no sava komandiera varētu aizmirst, ko tas piekodinājis. Vispār seržants augstu vērtēja Džesperu, bet bija izsētas šaubas, un vecais karavīrs savā pārliecībā sāka svārstīties starp dienesta pienākumu un agrāko uzticēšanos; un, tā kā viņš tagad juta, ka viss atkarīgs no viņa modrības, tad, laivai stājoties pie «Joņotāja» sāniem, jau bija nozvērējies ņemt vērā jebkuru aizdomīgu apstākli un tikt skaidrībā par katru neparastu jaunā kapteiņa žestu. Seržants, protams, visu aplūkoja no viedokļa, kas atbilda paša omai; un viņa šaubīšanās, kā ari drošības soļi saskanēja ar šā cilvēka ieskatiem, raksturu un izglītību.

Redzot, ka laiva ar seržantu atstāj krastu, Džespers tūlīt lika pacelt enkuru, jo vairāk neviens nebija gaidāms, un griezt kutera priekšgalu pret austrumiem, lietojot garos airus. Zaldāti palīdzēja, un vieglais kuģis dažiem spēcīgiem vēzieniem tika ievirzīts straumē, kas plūda no upes; un tad tam ļāva peldēt projām selgā. Pagaidām vējš vēl nepūta, lēnā, tikko manāmā dvesma no ezera pirms saulrieta bija apguluši.

Kuterī visu šo laiku valdīja neparasts klusums. Likās, it kā kuģotāji justu, ka, naktij tumstot, iesaistās noslēpumainā pasākumā un ka viņu uzdevums, vēlā stunda un tāda aizceļošana piešķir svinīgumu šim braucienam. Arī disciplīna līdzēja radīt šo jutoņu. Vairākums nebilda ne vārda, un, ja viens otrs ierunājās, tad tikai retu reizi, pie tam klusā balsī. Tā kuteris lēni slīdēja projām ezerā, kamēr upes straume nesa, un pēc tam apstājās, gaidīdams parasto krasta brīzi. Pagāja pusstunda, un «Joņotājs» vēl aizvien gulēja nekustīgs kā baļķis uz ūdens. Kamēr notika mazā, nule minētā pārvietošanās, visi tomēr neatturējās sarunāties valdonīgajā klusumā; seržants Danems, papriekš noskaidrojis, ķa meita un viņas biedrene atrodas uz kvarterklāja, ieveda Takuzini pakaļējā kajītē, kur, aizvēris rūpīgi durvis un vēl pārliecinājies, vai kāds nevar noklausīties, iesāka šādiem vārdiem:

— Jau daudzi gadi, draugs, kopš dali ar mani grūtumus un briesmas šajos mežos.

—   Tā ir, seržant. Jā, tā ir. Es dažkārt bailējos, ka esmu pārāk vecs Meibelai, viņa tak nebija vēl dzimusi, kad mēs abi kopā jau cīnījāmies pret frančiem.

—   Tādas bailes met pie malas, Takuzini. Es biju gandrīz tikpat vecs kā tu, kad iekaroju viņas mātes sirdi. Un Meibela ir savaldīga, apdomīga meitene, kas visaugstāk vērtē cilvēka labo slavu. Tāds puisis kā Džespers Saldūdens, piemēram, neiemantos viņas vēlību, kaut arī ir jauns un stalts.

—   Vai Džespers taisās precēties?— pavadonis jautāja vienkārši, taču strauji.

—   Jācer, ka ne, vismaz tikmēr, kamēr nav pārliecinājis pasauli, ka ir cienīgs ņemt sievu.

—   Džespers ir drosmīgs zēns un apveltits ar tādu iedabu, kas lieti der uz ūdens. Viņam ir tiesības doties laulībā tāpat kā citiem.

—   Es būšu vaļsirdīgs, Takuzini. Esmu tevi ievedis te, lai parunātu par šo pašu dēlieti. Majoram Dankanam ir atsūtīts raksts, kas modinājis viņā aizdomas, ka Džespers izliekas un dabū no ienaidnieka naudu. Sinī sakarībā gribu kādu vārdu dzirdēt no tavas mutes.

—   Ko?

—   Es saku, majoram radušās aizdomas, ka Džespers ir nodevējs, franču spiegs un — vēl ļaunāk — uzpirkts, lai nodotu tieši mūs. Landi saņēmis tādu vēstuli un lika man novērot Džesperu, jo baidās, ka mēs ar šā puiša palīdzību sastapsim ienaidniekus tad, kad vismazāk gaidīsim sadursmi.

—   Dankans no Landi tev tā teica, seržant Danem?

—   Jā gan, Takuzini. Un, kaut arī negribēju ņemt par pilnu neko tādu, kas nomelno Džesperu, tomēr manu, ka nedrīkst paļauties uz viņu. Vai tici priekšnojautai, mans draugs?

—   Kam, seržant?

—   Priekšnojautai. Tā ir tāda kā slepena drīzo notikumu paredzēšana. Mūsu pulka skoti cieši tic šādām nogiedām. Manas domas par Džesperu ļoti ātri mainās, un es sāku baidīties, ka viņu pārliecība ir dibināta.

—   Bet jūs abi ar Dankanu no Landi runājāt par Džesperu, un tad jau majora vārdi ir tie, kas sacēluši tevi bažas.

—   Tā nav, tā nemaz nav. Kad klausījos viņā, man bija gluži pretēja jušana. Un visiem spēkiem centos majoram iegalvot, ka viņš ir netaisns pret zēnu. Bet, man liekas, nav iespējams atvairīt priekšnojautu. Un baidos, ka tām aizdomām galu galā ir savs pamats.

—   Es nepazīstu nekādas priekšnojautas, seržant, bet pazīstu Džesperu Saldūdeni kopš viņa mazajām dienām un ticu viņa godīgumam tikpat stingri kā savam un Čūskas godīgumam.

—   Čūska taču karā lieto viltības un uzbrūk no slēpņa tāpat kā citi, Takuzini!

—   Jā, tas viss ir jau ieradīts un iedabāts viņā un ļoti raksturīgs viņa tautai. Ne bālgīmis, ne sarkanādainis nevar aizliegt dabu. Bet Cingačguks nav tāds cilvēks, kas ar savu rīcību varētu mūsos modināt ļaunas nojautas.

—   Es ticu. Un vēl šorīt nedomāju arī par Džesperu slikti. Kopš mani iemitusi šī priekšnojauta, man šķiet, Takuzini, ka tas puisis nerosās pa savu klāju tik viegli un brīvi kā agrāk, ka viņš ir kluss un drūms, un domīgs kā cilvēks, kas cieš no sirdsapziņas pārmetumiem.

—   Džespers nekad nav skaļš, un viņš man teica, ka trokšņaini kuģi parasti esot slikti vadīti kuģi. Ari cienijamais Ķeps ir tādās domās. Nē, nē, es neatzišu nekādas apsūdzības pret Džesperu, kamēr nebūšu pārliecinājies. Aizsūti pēc sava brāļa, seržant, un mēs viņu izjautāsim šinī lietā, jo gulēt, kad sirdī šaubas par draugu, būtu tikpat kā gulēt ar svina pielietu sirdi. Es vis neticu jūsu priekšnojautām.

Seržants paklausija, kaut ari pats lāgā neapjēdza, kādēļ, un Ķeps tika aicināts piedalīties apspriedē. Tā kā Takuzinis bija sakārtojis domas labāk nekā viņa biedrs un cieši jo cieši pārliecināts par apsūdzētās puses lojalitāti, tad uzņēmās runasvīra pienākumus.

—   Mēs,— viņš iesāka,— lūdzām jūs nonākt lejā, cienījamais Kep, gribēdami izdibināt, vai šovakar neesat ievērojis ko neparastu mūsu Džespera rīcībā.

—   Uz saldūdens viņa rīcība droši vien ir gluži parasta, cienījamais Takuzini, taču tur lejā pie okeāna mēs gandrīz visas viņa izdarības atzītu par nepareizām.

—   Jā, jā, mēs jau zinām, ka nekad nebūsiet vienisprātis ar puisi, ja runa par to, kā vadāms kuteris. Bet mēs vēlamies dzirdēt jūsu spriedumu par ko citu.

Nu Takuzinis pavēstīja Ķepam, kādas aizdomas perinās seržanta galvā, un, minēdams viņa sarunu ar majoru, aprādīja iemeslus, kāpēc tās radušās.

—   Dēlietis runā franciski?

—   To valodu viņš protot īsti labi,— seržants drūmi atbildēja.— Pajautājiet Takuzinim.

—   Es nenoliedzu, ka viņš to prot, es nenoliedzu,— pavadonis teica.— Man vismaz tā saka. Bet šī prašana neliecina par ļaunu misisagam, kur tad vēl tādam cilvēkam kā Džespers. Es pats runāju mingu mēlē, ko iemācījos, kad tie dergļi turēja mani gūstā. Bet kas apgalvos, ka esmu viņu draugs! Pēc indiāņu nojēdzieniem, neesmu gan arī naidnieks, kauču man jāatzīst, ka esmu mingu naidnieks saskaņā ar kristīgiem uzskatiem.

—   Labi, labi, Takuzini. Bet Džespers neieņēmās runāt franciski, gūstā būdams. Viņš to valodu apguva mazotnē, kad dvēsele ir viegli iespaidojama un veidojas noturīgi jēdzieni, kad dabai, tā sacīt, ir priekšnojauta, uz kuru pusi cilvēkam prāts nesīsies.

—   Gudri vārdi,— Ķeps piebilda,— jo tas ir laiks, kad mēs visi savā mūžā mācāmies katķismu un citādi izglītojam sirdi. Seržanta piezīme liecina, ka viņš izprot cilvēka dabu, un es pilnīgi piekrītu viņam. Tas patiešām jau ir kaut kas draņķīgs, ja dēlietis te augšā, pie saldūdens dīķīša, vervelē franciski. Ja viņš tā darītu pie Atlantijas okeāna, kur jūrniekam šoslaikos dažreiz iznāk tanī valodā sarunāties ar kādu lasmani vai tulku, es nepiešķirtu šim faktam tik lielu nozīmi, lai gan arī tur mēs vienmēr neuzticīgi raugāmies uz darbabiedru, kas pārāk labi prot šito valodu. Bet tādu prasmi te augšā, pie Ontārio, es uzskatu par visai aizdomīgu apstākli.

—   Džesperam tomēr jārunā franciski ar tiem, kas mīt aizezerē,— Takuzinis teica,— vai jāklusē, jo tanī malā viņš tik ar frančiem var muti kustināt.

—   Jūs taču negribat man sacīt, Takuzini, ka Francija atrodas tur, viņā krastā?— Ķeps kliedza, durdams ar īkšķi pār plecu pret Kanādu.—Ka šitam saldūdens dīķītim vienā pusē ir Jorka un otrā Francija!

—   Es gribu jums sacīt, ka šī ir Jorka un tā ir Augšējā Kanāda un ka šeit sazinās angļu un holandiešu, un indiāņu valodā un tur — franču un indiāņu mēlē. Pat mingi iepin savā runā daudzus franču vārdus, bet labuma gan nav nekāda.

—   Redzi nu,— seržants izmeta.— Un kas tie mingi ir par cilvēkiem, mans draugs?— viņš noprasīja, pie tam viegli uzsita pavadonim uz pleca, lai vēl paspēcinātu jautājumu, kas runātājam šķita lielisks, jo bija taču jēgas pilns.— Neviens tos nepazīst labāk kā tu, un es vaicāju: «Kas tā ir par kompāniju?»

—   Džespers nav mings, seržant.

— Viņš runā franciski un šinī ziņā jau ir līdzīgs mingam. Brāl Kep, vai neatminies nevienu gadījumu, kad šis nožēlojamais jaunais cilvēks, darot savu kuģinieka darāmo, izstrādājis kaut ko tādu, kas ož pēc nodevības?

—   Skaidri par to nekas neliecina, seržant, tikai viņš radis ziedot pusi sava laika ačgārnām izrīcībām. Tiesa, viens no viņa matrožiem kailēja tauvu «pret sauli» un teicās lokām virvi atpakaļ cinkulī, kad uzjautāju, ar ko tad šis raujas. Taču neesmu drošs, vai bija domāts kas ļauns. Gan jāpiebilst, ka franči pusi savas tekošās takelāžas kailē nepareizā virzienā un tāpēc varbūt arī šo izdarību sauc par locīšanu atpakaļ. Un pats Džespers klīverfalli aizlika pie kāda šķērša takelāžā, nevis pie masta, kur tam falles galam ir īstā vieta, mazākais, pēc angļu jūrnieku atzinuma.

—   Džespers būs šo to iepraties no Kanādas kuģiniekiem, jo ir tik ilgi uzturējies otrā pusē,— pavadonis bilda starpā,— bet tapināt domu vai vārdu nav nodevība un vilstīšana. Es dažkārt ieņemos kādu domu pat no mingiem, bet mana sirds nekad nav aizmirsusi delavarus. Nē, nē, par Džespera godīgumu nav jāšaubās. Un karalis varētu viņam uzticēt kroni, gluži tāpat kā uzticētu vecākajam dēlam, kas mazāk par visiem citiem cilvēkiem gribētu to nozagt, jo tik un tā kādudien taps kronēts.

—   Skaisti vārdi . . . skaisti vārdi . . .— Ķeps teica, pie tam uzslējās un izspļāva pa kajītes lodziņu, jo tabakas zelētājs mēdz spļaut, kad visdziļāk izjūt sava paša garīgo diženumu.— Gaužām skaisti vārdi, cienījamais Takuzini, tikai sasodīti maz jēgas. Pirmkārt — karaļa majestāte nedrīkst aizdot savu kroni, jo tāda rīcība runātu pretī valsts likumiem, kas noteic, ka tas jāvalkā viņam vienmēr, lai citi viņa neaizskaramo personu pazītu, taisni tāpat kā šerifa pilnvarniekam uz ūdens vajadzīgs sudraba airis. Tālāk. Pēc likuma tā ir valsts nodevība, ja viņa majestātes vecākais dēls kaut kad iekāro kroni vai sagādā bērnu ārpus oficiālās laulības, jo abos gadījumos tiek jaukta troņa mantošanas kārtība. Kā redzat, draugs Takuzini, tam, kas grib domāt pareizi, ir, tā sacīt, jādodas ceļā, turot īsto kursu. Likums ir saprāts, un saprāts ir gudrība, un gudrība ir stāvenkurs, un no minētā izriet, ka kroņu nēsāšanu regulē likums, saprāts un gudrība.

—   No visa tā es maz saģiedu, cienījamais Kep, bet vienīgi redze un tauste spētu mani pārliecināt par to, ka Džespers Vesterns ir nodevējs.

—   Arī šoreiz jums nav taisnība, Takuzini, jo iespējams pierādīt vainu, ņemot vērā kadu apstākli, un šis veids ir daudz drošāks nekā redzēšana vai taustīšana, vai abas kopā.

—  Tas tā varētu būt apmetnēs, bet šeit robežmalā tā nav.

—   Tas tā ir dabā, kas valda pār visu. Klausieties! Pēc mūsu sajūtām, jaunais Saldūdens pašlaik atrodas uz klāja, un ikviens no mums, uzgājis augšā, dabūtu viņu redzēt un pataustīt. Bet, ja vēlāk atklātos, ka taisni šinī brīdī frančiem paziņots tāds fakts, ko varēja paziņot tikai Džespers,— nu, tad mums būtu gan jātic apstāklim un jādomā, ka mūsu acis un pirksti vīluši. Tā jums teiks katrs advokāts.

—   Tas nebūs pareizi,— Takuzinis bilda.— Un nav arī iespējams, jo nesaskan ar īstenību.

—   Tas ir vēl vairāk nekā iespējams, augsti godātais pavadoni. Tas ir likums, negrozāms karaļvalsts likums, un tāpēc vajag to bijāt un klausīt. Uz tāda pierādījuma pamata es kārtu augšā sava paša brāli . . . man ne prātā nenāk pulgot ģimeni, seržant.

—   Dievs vien zina, cik lielā mērā tas viss attiecināms uz Džesperu, bet es gan ieskatu, ka cienījamais Ķeps pareizi skaidro likumu, jo tādos gadījumos apstākļi ir daudz svarīgāki par sajūtām, Takuzini. Mums visiem jābūt modriem, un nekas aizdomīgs nedrīkst paslīdēt garām.

—   Tagad atceros vēl ko,— jūrnieks turpināja, atkal izmantodams lodziņu.— Šovakar, tiklīdz bijām uzkāpuši uz kuģa, ievēroju kādu augstākajā mērā aizdomīgu apstākli, ko varam tūlīt atzīt par jaunu liecību pret šito puisieti. Pats savām rokām ķēries pie karaļa flagas falles, Džespers tēloja, ka skatās uz MeibelU un zaldāta sievu, un, licis abas novest šeit lejā un ierādīt viņām kajīti, nolaida Apvienotās Karalistes karogu.

—   Droši vien misējās,— seržants attrauca,— jo tieši tā ir gadījies arī man pašam. Falle taču pārmesta pār skriemeli, un karogs varēja virzīties pareizi vai nepareizi atkarībā no tā, kā tika vilkts.

—   Pār skriemeli!— Ķeps izsaucās, pagalam pikts.

—   Lieto, lūdzams, īstos vārdus, seržant Danem! Flagas falles bloks nav skriemelis, tāpat kā tava helebarde nav abordāžas kāsis. Tiesa, ja velk vienu dalu uz leju, otra iet uz augšu. Bet tagad, kad esi ieminējies par savām šaubām, es raugos uz šo notikumu ar flagu kā uz svarīgu apstākli un turēšu to prātā. Domāju, ka vakariņas tomēr nevajag palaist garām, kaut arī nodevēju būtu vesels kuģa lādiņš.

—   Tās paēdīsim, kā nākas, brāl Kep. Bet es ceru, tu izlīdzēsi — vadīsi «Joņotāju», ja gadīsies kaut kas tāds, ka būšu spiests apcietināt Džesperu.

—   Nu, bet es,— Takuzinis teica ar smagu nopūtu,

—   ticu un ticu Džespera nevainīgumam un iesaku rīkoties atklāti. Vajag bez kādas kavēšanās pajautāt puisim pašam, vai viņš ir vai nav nodevējs. Es lieku Džesperu Vesternu pretī visiem apstākļiem un priekšnojautām kolonijā.

—   Tas gan nederēs,— seržants noskaldīja.— Atbildība par šo lietu gulstas uz mani, un es lūdzu un pavēlu neko neizpaust bez manas ziņas. Skatīsimies platām acīm un labi iegaumēsim katru apstākli.

—   Jā, jā, apstākļiem ir liela nozīme,— Ķeps piebalsoja.— Viens apstāklis atsver piecdesmit faktus. Es zinu, ka tāds ir karaļvalsts likums. Daudzi pakārti apstākļu dēļ.

Saruna beidzās, un, vēl brīdi pakavējušies, visi trīs atgriezās uz klāja, un katrs sliecās vērtēt aizdomās turētā Džespera uzvešanos tā, kā to lika paša raksturs un tikumi.

14. nodaļa

Sāds vīrs, tik vārgs, bez drosmes un bez gara, Tik bezcerigi pelēks, sāpju nomākts, Pie Priama nāk melnā pusnakti i

Un teic, ka puse Trojas nodegusi.

Šekspīrs

Citur šinī laikā viss ritēja savu parasto gaitu. Džespers, tāpat kā ezers un viņa burinieks, šķita gaidām krasta brīzi, bet agrīgie zaldāti visi kā viens bija apgūlušies uz matračiem galvenajā tilpnē. Uz klāja vēl atradās kuģa ļaudis, misters Mjuirs un abas sievietes.

Kvartirmeistars pūlējās izpatikt Meibelai, taču mūsu varone laida pār galvu glaimās runas, kas, pēc viņas domām, bija mesli senajam karavīru galantumam un droši vien arī pašas sejai; viņu priecināja īpatnējā ainava un jaunais, neikdienišķais stāvoklis, kas likās burvības pilns.

Buras bija uzvilktas, bet pagaidām vēl nedvesa ne vēsmiņa; un nemanīja ne mazāko kutera kustību — tāds rāms un mierīgs gulēja ezers. Upes straume bija kuģi aiznesusi krietnu ceturtdaļjūdzi no krasta, un tur nu «Joņotājs» stāvēja, skaistiem apveidiem un samēriem, it kā iestindzis tanī vietā. Džespers uz kvarterklāja atradās Meibelas un Mjuira tuvumā, tā ka varēja šad tad dzirdēt viņu sarunu, tomēr bija pārāk mazs savā garā un pārāk aizņemts ar saviem pienākumiem, lai mēģinātu iejaukties valodā. Meibelas brīnišķīgās zilās acis ziņkārās gaidās vēroja jaunekļa kustības, un kvartirmeistaram ne reizi vien vajadzēja atkārtot savus komplimentus, pirms meitene tos saklausīja, tik cieši viņa uzmanīja katru kuģa darbiņu un, mēs varētu piemetināt, tik vienaldzīga bija pret Mjuira daiļrunību. Pēdīgi pat misters Mjuirs aizvēra muti, un uz ezera iestājās klusums. Pēc brīža pie forta iekrita laivā aira lāpstiņa, un skaņa sasniedza kuteri tik skaidri, it kā būtu radīta uz klāja. Tūlīt iešalcās gaiss, šķita, ka naktij izlaužas nopUta; sāka plandēt lielais vējauts un čīkstēt bomis, klīvers ieplīkšķējās. Pēc šīm labi pazīstamajām skaņām kuteris mazliet nosvērās uz sāniem un visas buras izlieca vēderu.

—   Vējš ir klāt, Enderson!— Džespers uzsauca pašam vecākajam no saviem matrožiem.— Stājies pie stūres!

Kuģinieks izpildīja šo īso komandu; viņš lika stūri augšā, kutera priekšgals novirzījās no vēja, un pēc dažām minūtēm zem pīķa sāka murdēt ūdens, «Joņotājam» slīdot pa ezeru projām ar ātrumu piecas jūdzes stundā. Visā šinī laikā uz klāja nekas netika bilsts, līdz Džespers pārtrauca dziļo klusumu, dodams jaunu komandu:

—   Uzlaist mazliet šotes un turēties gar krastu!

Taisni tanī brīdī seržants Danems, Ķeps un Takuzinis, beiguši apspriesties, no pakaļējās kajītes uznaca uz kvarterklāja.

—   Džesper, puis, kā redzu, jūs nejūtat nekādu dziņu piezēģelēt pārāk tuvu pie mūsu kaimiņiem frančiem,—

Mjuirs ieteicās, neniecinādams izdevību atkal runāt. — Jā, jā, es jau gan atzīšu jūsu piesardzību, jo kanādieši ir tik netīkami manam prātam, cik netīkami vien var būt jūsējam!

—   Es braucu gar šo krastu vēja dēļ, mister Mjuir. Zemes tuvumā malas brīze allaž ir visspirgtākā — ja neesam koku aizvēnī. Mums būs jāšķērso Meksikas līcis, un tur, nemainot kursu, plašuma pilnīgi pietiks.

—   Esmu dikti priecīgs, ka tas nav Meksikas līcis,— Ķeps iestarpināja.— Tā ir tāda pasaules daļa, ko man negribētos apmeklēt ar iekšējo ūdeņu kuģeli. . . Vai jūsu kuteris ir lūvīgs, kaptein Maldugun?

—   Tas labi klausa stūri, cienījamais Kep, taču grib griezties pret vēju tāpat kā citi, kad iet atrā gaitā.

—   Jums laikam ir tādas ietaises kā rēves, bet, domājams, nav nemaz vajadzības pēc tām?

Meibelas spridzīgās acis ievēroja, ka Džespera skaistajā sejā noplaiksnās smīns. Neviens cits gan nepamanīja šo mirklīgo pārsteiguma un nicības izpausmi.

—   Rēves mums ir un vajadzīgas bieži,— jauneklis mierīgi atbildēja.— Pirms nokļūsim galā, cienījamais Kep, droši vien radīsies izdevība parādīt jums, kā lietojam tās, jo briest negaiss austrumos un vējš pat okeānā nevar būt tik šaudīgs un apsitīgs kā uz Ontārio ezera.

—   Cik trūcīgas zināšanas! Esmu redzējis vēju Atlantijā sitamies apkārt līdzīgi karietes ritenim, tā ka zēģeles ķillējas veselu stundu un kuģis stāv, kā ūdenī ieaudzis, jo netiek gudrs, uz kuru pusi griezties.

—   Tik strauju maiņu šeit gan nav,— Džespers lēnīgi atteica,— taču domājam, ka vējš var te grozīties negaidīti. Es tomēr ceru, ka šī malas brīze mūs aiznesīs līdz pirmajām salām un pēc tam jutīsimies drošāk, jo diezin vai kāds Frontnakas izlūkkuģis tad vairs ieraudzīs «Joņotāju» un sekos mums.

—   Vai tu domā, ka franči sūta selgā spiegus, Džesper?— pavadonis iejautājās.

—   Mēs to zinām. Pagājušās pirmdienas vakarā viens bijis netālu no Osvīgo. Pie austrumu raga piestāja tāšu laiva, un izkāpa indiānis un kāds virsnieks. Ja tovakar tu būtu atradies ārpus forta kā parasti, tad mēs saņemtu ciet vienu no viņiem vai pat abus.

Bija pārāk tumšs, lai pamanītu sārtumu, kas iesitās mednieka iedegušajos vaigos; viņš sakaunējās, atceroties, ka toreiz dikojis nocietinājumā, klausīdamies Meibelas jaukskanigajā balsī — meitene tēvam dziedaja balādes — un vērdamies viņas sejā, ko redzēja starojam burvīgā daiļumā. So gaužām neparasto cilvēku raksturoja godīgums domās un darbos, viņš juta, ka nebija glīti laiskot tādā reizē, un viņam ne prātā nenāca attaisnot vai noliegt savu kūtrumu.

—   Esmu vainīgs, Džesper, esmu vainīgs,— viņš zemīgi atzina.— Bijis es tolaik ārā — nevaru nu sameklēt pietiekami dibinātu iemeslu, kāpēc nebiju,— droši vien viss beigtos tā, kā saki.

—   To vakaru jūs pavadījāt kopā ar mums, Takuzini,— Meibela pateica bērna tiešumā.— Cilvēku, kas tik ilgi uzturas mežā un vēl ienaidnieka priekšā, nudien var aizbildināt, ja viņš dažas stundas no sava laika ziedo senam draugam un tā meitai.

—   Nē, nē, kopš sasniedzām garnizonu, es vaļojies vien esmu,— pavadonis ar nopūtu sacīja,— un ir labi, ka puisis to iemeta man acīs. Jo sliņķim vajag dot brāzienu — jā, viņam vajag dot brāzienu.

—   Dot brāzienu! Takuzini, man nebija ne domas teikt kaut ko nepatīkamu, un vismazāk grasos tevi rāt par to, ka atsevišķs spiegs un viens vai divi indiāņi mums izbēguši! Tagad, kad esmu dzirdējis, kur biji, uzskatu, ka pasaulē nav nekā dabiskāka par tavu pakavēšanos.

—   Es nepiešķiru tam nozīmi, Džesper, es nepiešķiru šiem vārdiem nozīmi, jo rājiens ir un ir pelnīts. Visi mēs cilvēki vien esam, un visi darām aplamības.

—   Tu esi nelaipns, Takuzini.

—   Dod roku, puis, dod roku! Tu mani neizbāri. Sirdsapziņa izbāra.

—   Labi, labi,— Ķeps iekrita valodā,— tagad, kad šī lieta ir izlemta un visas puses apmierinātas, jūs varbūt pastāstīsiet mums, kā kļuva zināms, ka mūsu tuvumā pirms tik īsa laiciņa uzradušies spiegi. Te gan jābūt kādam apstāklim!

Izrunājot šo pēdējo teikumu, jūrnieks draiski uzmina seržantam uz kājas un iebikstija ar elkoni pavadonim sānos, pie tam pamirkšķinaja, lai gan ši zīme tumsā nebija manāma.

—   Zināt dabūjām no Cingačguka, jo nākamajā dienā viņš uzgāja pēdas, ko bija iespieduši mokasīni un armijas zābaki. Turklāt viens no mūsu medniekiem trešdienas ritā redzējis laivu braucam uz Frontnaku.

—   Vai pēdas pieveda pie forta, Džesper?— Takuzinis jautāja tik klusi un lēnīgi kā sarāts skolnieks.— Vai pēdas pieveda pie forta, puis?

—   Mums šķita, ka ne. Lai nu kā, tie cilvēki nav šķērsojuši upi. Viņi gājuši pa austrumu ragu, lai nokļūtu pie grīvas, no kurienes redzams, kas notiek ostā. Bet upi nav šķērsojuši — mēs pārliecinājāmies.

—   Un kāpēc nedevāties ezerā un nedzināties pakaļ, Džespera jaunskungs?— Ķeps noprasīja.— Otrdienas ritā pūta laba brize, tad šis kuteris droši vien būtu skrējis deviņus mezglus.

—   Tāda vajāšana var sekmēties okeānā, cienījamais Kep,— pavadonis iebilda,— bet šeit gan nebūtu veiksmīga. Uz ūdens nepaliek pēdas, un mingu un francūzi diez vai noķertu pats velis.

—   Kam vajadzīgas pēdas, kad gūstāmo laivu redz no klāja? Un Džespers te runāja tieši par tādu gadījumu. Un kaut vai divdesmit jūsu mingu un franču! Ari tādam skaitam nebūtu nekādas nozīmes, ja viņiem pa vagu sekotu krietns angļu būvēts kuģis. Es galvoju, kaptein Maldugun, ka mēs panāktu šitos neliešus, ja vien tanī otrdienas rītā jūs būtu man signalizējis.

—   Iedrošinos sacīt, cienījamais Kep, ka tāšu laivas vajāšana ir ilga un bezceriga, kaut ari tik vecs jūrnieks kā jūs varēja dot derīgu padomu tik jaunam kuģiniekam kā es.

—   Jums vienīgi vajadzēja iet tai cieši virsū un triekt to pie krasta.

—   Pie krasta, cienījamais Kep! Jums nav nekādās jēgas par mūsu ezera kuģniecību, ja domājat, ka ir viegli piedzīt tāšu laivu pie malas. Līdzko bēdzēji manis, ka ejat virsū, viņi sāks savu ķiguli airēt tieši pret vēju, un jūs nepaspēsiet attapties, kad jau pilnīgi būsiet viņu aizvēnī pāris jūdžu no laivas.

—   Jūs taču negribat man iestāstīt, Džespera jaunskungs, ka jel kāds, kam dzīvība mīļa, daudzmaz vējainā laikā brauks ar tādu olas čaumaiu projām šinī ezerā?

—   Es pats bieži esmu tāsenē šķērsojis Ontārio, arī tad, kad tas stipri viļņo. Tās ir vissausākās laivas, kādas vien mums zināmas, tikai jāprot ar tām apieties.

Nu Ķeps paveda seržantu un Takuzini sāņus un apgalvoja svainim, ka Džespera izrunāšanās par spie

giem esot «apstāklis», turklāt «svarīgs apstāklis», kas rūpīgi tirzājams; un tādi vārdi par tāšu laivām liekoties kā klausītāju iebiedēšana, tās nepavisam nevarot būt tik labas. Džespers pārliecināti raksturojis abus malā izkāpušos cilvēkus, un tāda runa, pēc Ķepa domām, ir diezgan drošs pierādījums, ka jauneklis zina par tiem diviem vairāk, nekā secināms no pēdām vien. Par mokasīniem jūrnieks teica, ka tanī pasaules daļā tos valkājot tiklab baltie, kā indiāņi; pats vienu pāri nopircis; un visiem esot zināms, ka ne jau katrs, kas staigā zābakos, ir karavīrs. Lai gan seržants nepiegrieza šiem slēdzieniem lielu vērību, savs iespaids tiem tomēr bija. Viņam pašam likās mazliet dīvaini, ka tik tuvu pie forta manīti spiegi, bet viņš neko nezina par šo atklājumu; un viņš arī nedomāja, ka tāda zināšana sevišķi iederas Džespera darbības jomā. Tiesa, «Joņotājs» dažas reizes bija sūtīts pāri ezeram izcelt malā šādu nodaļu vai atgādāt to atpakaļ, bet tad Džespera loma — seržants zināja skaidri — nebija visai svarīga, jo kutera kapteinis gan veda vīrus turp un šurp, taču viņam, tāpat kā citiem, palika slēpts, ar kādu uzdevumu tie brauc; un seržants nesaprata, kāpēc Džespers vienīgais no visiem kaut ko zina par neseno apmeklējumu. Pavadonis šo gadījumu skatīja no cita viedokļa. Būdams kaunīgas dabas, viņš pārmeta sev nolaidīgu izturēšanos pret pienākumu; viņš jutās vainīgs, ka nezina to, ko tieši viņam vajag zināt, un jaunekļa zināšanu uzlūkoja par slavējamu. Pēc pavadoņa domām, tas nebija nekas sevišķs, ka Džespers pavēstījis šādu notikumu; Takuzinis gan ģida, cik savādi, gandrīz jāsaka, neglīti, ka viņš pats par to tagad dzird pirmo reizi.

—   Zīmējoties uz mokasīniem, cienījamais Kep,— viņš iesāka pēc īsa klusumbrīža, kas pamudināja viņu runāt,— jāatzīst, ka tos var valkāt tiklab bālģīmis, kā sarkanādainis, tur jums taisnība, tomēr viņi nekad neliek kāju vienādi. Katrs, kas saradis ar mežiem, atšķirs indiāņa pēdas no baltā cilvēka pēdām, vienalga, vai tās iespieduši zābaki vai mokasīni. Vajadzēs labāka pierādījuma nekā šis, lai pārliecinātu mani, ka Džespers nav uzticams.

—   Jūs taču nenoliegsiet, ka pasaulē ir tādi riebekļi kā nodevēji, Takuzini,— Ķeps ar pilnām tiesībām aizrādīja.

—   Man nav gadījies sastapt nevienu godprātīgu mingu, tādu, uz kuru mēs drīkstētu paļauties, ja viņam kārojas mūs piemānīt. Krāpšana liekas ieradīta viņos, un es reizēm domāju, ka viņus vajadzētu drīzāk žēlot par to nekā vajāt.

—   Kāpēc tad nav ticams, ka šim Džesperarr. var būt tāda pati vājība? Cilvēks paliek cilvēks, un viņa dabai dažkārt ir niecīga nozīme, kā zinu no pieredzes. Un, jāsaka, zinu labi. Vismaz attiecībā uz sava paša dabu.

Sis bija sākums vēl vienai ilgai un juceklīgai sarunai, kur, apsverot «par» un «pret», tika spriests, vai Džespers varētu būt vainīgs; seržants ar savu sievasbrāli gandrīz aizprātojās līdz ciešai pārliecībai, ka jauneklis ir vaininieks, bet viņu biedrs arvien sīkstāk un sīkstāk aizstāvēja apsūdzēto un vēl stingrāk palika pie savām domām, ka nodevība tam piedaudzināta nepatiesi. Sāda izturēšanās tomēr bija gluži parasta, jo visdrošāk gūstam kādu noteiktu uzskatu, ja ņemamies to aizstāvēt; un pašas ietiepīgākās domas ir tās, kas radušās strīdos, kur it kā meklējam patiesību, bet īstenībā tikai stiprinām aizspriedumu. Seržants nu jau bija sasniedzis tādu dvēseles stāvokli, kas lika jebkuru jaunā kuģinieka rīcību vērot neuzticīgi, un karavīrs drīz vien piekrita savam radam, ka Džespera sevišķā zināšana par spiegiem, kura nebūt neietilpa viņa ikdienišķajos pienākumos, vērtējama kā «apstāklis».

Kamēr šis jautājums tika tā izskatīts pie kuģa pakajmalas, Meibela sēdēja netālu no trapa klusēdama, jo misters Mjuirs bija nogājis lejā parūpēties par savām personiskajām ērtībām, un Džespers, rokas sakrustojis, stāvēja mazliet nostāk, un viņa acis klejoja no burām uz mākoņiem un no mākoņiem uz krasta tumšo apveidu, no krasta uz ezeru un no tā atkal uz burām. Arī mūsu varone sāka grimt domās. Nesenā ceļojuma briesmas, notikumi, kuri iezīmēja to dienu, kad viņa ieradās fortā, sastapšanās ar tēvu, kas īstenībā bija viņai svešinieks, neparastums, kas piemita viņas nulējam stāvoklim garnizonā, un tagadējais brauciens veidoja gara acīm skatāmu virteni, kura likās stiepjamies mēnešu garumā. Viņai grūti bija ticēt, ka pirms tik īsa laika atstajusi pilsētu ar visiem civilizētās dzīves ieradumiem, un viņa it īpaši brīnījās, ka tas, kas pieredzēts braucienā lejup pa Osvīgo, tik maz iespaidojis viņas prātu. Vēl būdama pārāk naiva, lai zinātu, ka sadrūzmējušies notikumi šķiet ilgāki un ceļa jaunumu ašā secība atgadījumus vērš par notikumiem, viņa pulējās atcerēties dienas un datumus, gribēdama pārliecināties, ka sastapusi Džesperu un Takuzini, un savu tēvu tikai pirms krietnām divām nedēļām. Meibela bija meitene, kas dzīvo vairāk ar sirdi nekā ar prātu, kura gan viņai it nemaz netrūka, un viņa nespēja lāgā izskaidrot savas dziļās jūtas pret nesenējiem svešiniekiem, jo nebija īsti radusi apcerēt savus pārdzīvojumus, lai apģistu mūsu tikko minēto ietekmju raksturu. Taču viņas tīrā dvēsele pagaidām bija vēl brīva no neuzticēšanās rūsas, un viņai neradās nekādas bažas ne par viena pielūdzēja nolūkiem; un uzskatīt par iespējamu, ka jel kāds no viņas biedriem ir sava karaļa un savas zemes nodevējs,— tā būtu gandrīz vai pēdējā doma, kas varētu patvaļīgi satricināt viņas paļāvību.

Amerika tajā laikā, par kuru rakstām, bija ievērojama ar pieķeršanos vācu ģimenei, kas toreiz valdīja Anglijā, jo tikumi un īpašības, kas lišķīgi un izgudrēm tiek sludināti ap varas centru, kļūst par politiskās pārliecības daļu lētticīgajiem un nezinīgajiem tālumā, visās provincēs. Tagad šī patiesība ir tikpat skaidri redzama attiecībā uz mūsu republikas brīnumcilvēkiem kā tolaik attiecībā uz tiem tālajiem valdoņiem, kuru krietnumus allaž varēja slavēt bez bailēm un kuru nekrietnumu atklāšana tika ieskatīta par nodevību. Sī garīgā nepatstāvība ir cēlonis tam, ka sabiedriskā doma tik lielā mērā pakļauta tiem, kas saka to priekšā; un pasaulei, kas iekarsusi tukšā lielībā ar zināšanām un augšupeju, atliek saņemt savas patiesības visos tādos jautājumos, kuros ieinteresēti varenie un vadonīgie, no tāda — vienīgi no tāda avota, kas kalpo to ļaužu personiskajiem nolūkiem, kuri rausta auklas. Tā kā mācās virsū Francijas pavalstnieki, kas angļu kolonijas toreiz ieslēdza fortu un apmetņu lokā, šādi padarot par saviem sabiedrotajiem mežoņus, tad būtu grūti pateikt, vai amerikāņi mīlēja angļus vairāk nekā nīda frančus; un savienību, kāda pēc gadiem divdesmit nodibinājās starp aizokeāna pavalstniekiem un senajiem sāncenšiem, britu kroņa aizstāvjiem, tālaika amerikāņi būtu uzlūkojuši par neiespējamu. īsos vārdos — provincē uzskati tiek pārspīlēti tāpat kā modes, un lojalitāte, kas Londonā bija vienīgi politiskās shēmas daļa, Ņujorkā kļuva par tik stipru uzticību, ka jaudātu gandrīz vai kalnus pārvietot. Neapmierinātība tātad bija rets pārkāpums; un nodevība franču, Francijas labā gan būtu pats lielākais negantums provinciešu acīs. Vismazāk Meibela sliektos turēt Džesperu aizdomās tieši par tādu noziegumu, kādā viņš nu bija slepeni apsūdzēts; un, kad citus tirdīja šaubas, viņa pati sievietes cēlsirdibā tiektin tiecās uzticēties. Pagaidām vēl neviens vārds nebija nācis viņai ausīs, lai gandētu paļāvības jūtas, ar kurām viņa jau sākumā bija uzskatījusi jauno kuģinieku, un pašas galva būtu pēdējā, kur no sevis rastos tāda doma, tāpēc pagātnes un tagadnes ainās, kas tik aši plaiksnījās viņas rosīgajā prātā, nebija ēnas, kas kristu uz cilvēkiem, kuri bija modinājuši viņā interesi; un neaiztecēja ne ceturtdaļstunda šādās pārdomās, kad visa apkārtne jau likās tīra un prieka pilna.

Patiesības labad jāteic, ka šis mēnesis un vakars dziļināja izjūtas, kas jaunajiem, veselajiem un laimīgajiem mēdz saistīties ar neparastumu. Laiks bija silts, kāds ne vienmēr ir šinī apvidū pat vasarā, bet gaiss, strāvodams no krasta, nesa līdzi meža dzestrumu un smaržu. Vējš nepavisam nepūta spirgti, taču bija pietiekams, lai dzītu «Joņotāju» naigi uz priekšu un varbūt uzturētu modrību tumsā, kam nāk līdzi lielāks vai mazāks nedrošums. Džespers tomēr likās apmierināts ar tādu pūsmu, kā varēja spriest pēc viņa teiktajiem vārdiem īsā sarunā starp viņu un Meibelu.

—   Saldūden,— bilda mūsu varone, kas jau bija sākusi tā godāt jauno kuģinieku,— ja iesim tādā gaitā, laikam drīz sasniegsim ceļamērķi?

—   Vai tēvs jums to pateicis, Meibel?

—  Tēvs man neko nav stāstījis. Viņš ir tik apzinīgs karavīrs un tā atradis no ģimenes, ka nerunā ar mani par tādām lietām. Vai nedrīkst izpaust, uz kurieni dodamies?

—   Ja turu šo kursu, mērķis nevar būt tālu, jo, veikuši sešdesmit septiņdesmit jūdžu, mēs iekļūtu Svētā Labrenča upē, kur franči, domājams, sagādātu mums pārāk lielas nepatikšanas. Un neviens brauciens pa šo ezeru nevar būt visai ilgs.

—  Tā saka tēvocis Ķeps. Bet man, Džesper, Ontārio un okeāns šķiet gandrīz tas pats.

—   Jūs tātad esat bijusi okeānā, bet es uzdodos par kuģinieku un vēl ne reizes neesmu skatījis sāļu ūdeni!

Savā sirdī jūs droši vien dziji nicināt tādu ezera braucēju kā es, Meibel Danem!

—   Es gan neesmu tā noskaņota, Džesper Saldūden. Vai man, meitenei bez zināšanām un dzīves pieredzes, ir tiesības jel kādu nievāt! Kur nu vēl jūs, kas esat ieguvis majora uzticību un komandējat tādu kuģi! Lieljūrā nekad neesmu bijusi, tikai skatījusi vien to. Un man jāatkārto, ka neredzu atšķirību starp Ontārio un Atlantiju.

—   Un jūsu acīs vienādi arī jūrnieki un ezera braucēji? Jūsu tēvocis tik ļoti nopaļājis mūs, saldūdens kuģiniekus, ka es baidījos, Meibel, vai neesat sākusi raudzīties uz mums kā uz tādiem viltvāržiem.

—   Jums nevajag tā bažīties, Džesper, jo pazīstu tēvoci, un viņš, Jorkā būdams, tikpat skaļi paļā krastā dzīvotājus kā tagad tos, kas burā pa saldūdeni. Nē, nē, ne tēvam, ne man tādi uzskati nav pieņemami! Ja tēvocis Ķeps runātu atklāti, tad izrādītos, ka viņš karavīru vērtē vēl zemāk par kuģotāju, kurš nekad nav redzējis jūru.

—   Bet jūsu tēvs, Meibel, ir vislabākajās domās par karavīriem. Viņš vēlas, lai jūs kļūstat par karavīra sievu.

—   Džesper Saldūden! Es . . . karavīra sieva! Tēvs vēloties! Kāpēc viņam būtu jāvēlas kaut kas tāds . . . vai tad garnizonā ir karavīrs, ar kuru es varētu precēties . . . kuru tēvs varētu vēlēties par znotu?

—   Ja cilvēks ļoti mīl amatu, tad laikam domā, ka tas aizsegs tūkstoš vainu.

—   Bet diezin vai kāds mīl savu amatu tik ļoti, ka tas neļauj viņam redzēt neko citu. Jūs sakāt, tēvs vēlas, lai precos ar karavīru. Taču Osvīgo fortā nav neviena tāda, pie kura es būtu izdodama. Esmu kļūmīgā stāvoklī, jo, nebūdama pietiekami laba, lai kļūtu par sievu kādam no garnizona virsniekiem, tomēr esmu —domāju, pat jūs, Džesper, to atzīsiet,— pārāk laba, lai kļūtu par ierindas zaldāta sievu.

Tik vaļsirdīgi runāja Meibela, pati nezinādama, kāpēc sarkst, bet viņas biedrs sarkumu tumsā nesamanīja; un viņa klusi iesmējās kā cilvēks, kas jūt, ka jautājums izspriežams taisnīgi, lai cik netīkams tas būtu. Džespers, likās, meitenes stāvokli vērtēja citādi nekā viņa pati.

—   Tas ir tiesa, Meibel,— viņš teica,— ka jūs nevar saukt par dāmu vārda parastajā nozīmē . . .

—   Nekādā, Džesper,— cēlsirdīgā meitene strauji pārtrauca viņu.— Domāju, ka tik godkārīga vis neesmu. Dievs man vēlējis būt par seržanta meitu, un ar mīļu prātu palikšu tanī kārtā, kurā esmu dzimusi.

—   Bet visi nepaliek tanī kārtā, kurā dzimuši, Meibel, jo daži kāpj augstāk un citi krīt zemāk. Daudzi seržanti ir kļuvuši par virsniekiem, pat par ģenerāļiem. Un kāpēc gan seržantu meitas nevarētu kļūt par virsnieku dāmām?

—   Zīmējoties uz seržanta Danema meitu, es zinu tikai to, ka neviens virsnieks laikam negribēs viņu ņemt par sievu,— Meibela smiedamās attrauca.

—   Tā domājat jūs. Bet daži piecdesmit piektajā pulkā zina vairāk. Tur ir gan virsnieks, Meibel, kurš taisni vēlas jūs ņemt par sievu.

Meibelas Danemas žirgtajā prātā cits pēc cita zibenīgi pavīdēja pieci seši bataljona jaunākie virsnieki, kuru gadiem un sliecībām vislabāk atbilstu šāda vēlēšanās; un mēs varbūt izturētos nevērīgi pret viņas iekšējo pasauli, noklusēdami dziļo prieku, kas vienā acumirklī pārņēma jaunavas sirdi, tiklīdz viņa ieģidās, ka pakāpsies augstāk, tiekot laukā no tā stāvokļa, ar kuru, lai arī kā apliecinātu savu patiku, nebija pilnīgi mierā, domādama, ka ir pārāk labi izglītota savai sabiedrībai. Bet šī līksme arī uzreiz izgaisa, jo Meibela Danema bija meitene ar pārāk tīrām un sievišķīgām jūtām, lai atzītu tik praktisku uzskatu, ka doties laulībā ir vērts vienīgi tad, ja caur vīru var tikt uz augšu. īsais prieks bija satrauksme, ko nosaka ieradums, bet pārliecība, kas guva virsroku un nezuda, izrietēja no viņas dabas un principiem.

—   Ne piecdesmit piektajā, ne citā pulkā es nezinu nevienu virsnieku, kas varētu darīt tādu muļķību. Un domāju, ka pati neprecētos ar virsnieku, nedarītu tik lielu muļķību.

—   Muļķību, Meibel!

—   Jā, Džesper. Mēs abi zinām, ko pasaule spriestu par tādu laulību, un man sāpētu sirds, gauži sāpētu, ja es kaut reizi dzirdētu savu vīru nožēlojam to, ka, gribēdams iegūt sievieti ar skaistu seju un augumu, viņš ļāvies vājumam un apprecejis par sevi daudz zemāk stāvoša seržanta meitu.

—   Jūsu virs, Meibel, laikam gan nedomātu tik daudz par tēvu kā par meitu.

Meitene bija skaidrojusi versmīgi, jo viņas daļa šinī sarunā acīmredzot bija paust jūtas, taču pēc Džespera pēdējās piezīmes viņa gandrīz minūti klusēja, iekām ņēma vārdus mutē. Kad viņa turpināja, balss vairs neskanēja tik mundri, un cieši uzmanīgs klausītājs varbūt sadzirdētu tanī vieglas skumjas.

—   Nevajadzētu būt tā, ka tēvam un mātei, un bērnam ir katram sava sirds, savs jušanas un domāšanas veids. Manuprāt, ne vien vīra un sievas, bet arī citu tās pašas ģimenes locekļu laimei nepieciešamas kopīgas intereses visās jomās. Galvenais, lai nebūtu sevišķa iemesla skumt ne vīrietim, ne sievietei, dzīve jau tā gādā tik daudz parastu iemeslu.

—   Jūs tātad gribat sacīt, Meibel, ka atteiktos precēties ar virsnieku vienīgi tāpēc, ka viņš ir virsnieks?

—   Vai jums ir tiesības uzdot šādu jautājumu, Džesper?— Meibela atvaicāja ar smaidu.

—   Tikai tiesības, ko dod karsta vēlēšanās redzēt jūs laimīgu un kas galu galā varbūt ir niecīgas. Manas bažas aug, jo dzirdēju, ka tēvs taisās jūs izprecināt leitnantam Mjuiram.

—   Mans mīļais, mīļais tēvs neieņemsies galvā tik smieklīgu domu . . . tik nežēlīgu domu!

—   Tātad būtu nežēlīgi novēlēt jums kvartirmeistara sievas godu?

—   Esmu ar jums jau runājusi par šo tematu un nevaru izteikties vēl skaidrāk. Tā kā esmu jums atbildējusi tik vaļsirdīgi, Džesper, man būtu tiesības jautāt — no kurienes jūs zināt, ka manam tēvam ir prātā kaut kas tāds?

—   To, ka tēvs izraudzījies jums vīru, es zinu no viņa paša mutes, jo tādus vārdus viņš izmeta, kad, vadīdams iekraušanas darbus, bieži vien sarunājās ar mani. Un, ka misters Mjuirs grasās jūs bildināt, dzirdēju no paša virsnieka, viņš to pateica tieši man. Liekot vērā šos divus faktus, esmu izdarījis slēdzienu, kuru nupat minēju.

—   Varbūt mans mīļais tēvs, Džesper,— Meibela sacīja, un viņas vaigi kvēlot kvēloja, lai gan vārdi nāca lēni un it kā neviļus,— varbūt mans mīļais tēvs ir domājis citu? No jūsu teiktā neizriet, ka viņš izvēlējies tieši misteru Mjuiru.

—   Vai tā neiznāk, Meibel, ja spriežam pēc visa, kas noticis? Kālab kvartirmeistars ir te? Agrāk viņš nekad neuzskatīja par vajadzīgu braukt līdzi šīm nodaļām, kas dodas pa ezeru uz leju. Viņš domā jūs ņemt par sievu, un tēvs nolēmis, ka arī jums jāiziet pie mistera Mjuira. Viņš taču jums seko, vai tad nesaprotat, Meibel?

Meitene klusēja. Sievietes instinkts patiešām bija Meibelai sacījis: kvartirmeistars viņu apbrīno; taču diezin vai viņa bija ieģidusies, ka apbrīna ir tik liela, kā šķita Džesperam; arī pati no sarunas ar tēvu viņa bija secinājusi, ka tas nopietni domā viņu izdot pie vīra; bet, lai kādi būtu viņas domu gājieni, viņa nekad nespētu savā prātā atvedināt spriedumu, ka izredzētais ir misters Mjuirs. Viņa arī tagad neticēja tam, lai gan nemaz nenojauta patiesību. Meibela gan uzskatīja, ka tēva starp citu izteiktās piezīmes, kuras bija saistījušas viņas uzmanību, vairāk liecina par vispārīgu vēlēšanos nokārtot meitas dzīvi nekā par gribu redzēt viņu savienotu ar kādu konkrētu cilvēku. Savas domas viņa tomēr neizpauda, jo pašcieņa un sievietes atturība lika Meibelai apzināties, ka neklātos tās pārspriest ar savu tagadējo sarunas biedru. Tālab, gribēdama griezt valodu uz citu pusi, viņa pēc klusumbrīža, kas bija tā ieildzis, ka abi jutās neērti, sacīja:

—   Misters Mjuirs, kaut arī viņš būtu pulkvedis, nekad nekļūs Meibelas Danemas vīrs, šinī ziņā varat būt drošs, Džesper, un tas ir viss, ko vēlos teikt par šo tematu. Un tagad pastāstiet par jūsu braucienu. Kad tas beigsies?

—   Skaidri nav zināms. Ja jau atrodamies uz ūdens, tad esam vēju un viļņu varā. Takuzinis mēdz teikt: «Kas sāk dzīties briedim pakaļ rītā, tas nemāk sacīt, kur apgulsies vakarā.»

—   Bet mēs nedzenamies briedim pakaļ. Un nav arī rīts. Tātad Takuziņa teiciens nebūtu vietā.

—   Briedim pakaļ gan nedzenamies, taču taisāmies medīt to, ko varbūt tikpat grūti dabūt rokā. Nedrīkstu jums stāstīt vairāk, kā esmu jau sacījis, jo mums jātur mēle aiz zobiem, vai tam ir kāda nozīme vai nav nekādas. Man tomēr žēl, ka nepaliksiet uz «Joņotāja» pietiekami ilgi, lai es varētu jums parādīt, ko tas jaudā labā un sliktā laikā.

—   Es domāju, ka neviena prātīga sieviete nekad neprecētos ar kuģinieku,— Meibelai pēkšņi izspruka pār lūpām.

—   Savāds uzskats. Kā jūs to pamatojat?

—   Viņš droši vien būtu kopā ar kuģi ilgāk nekā ar sievu. Mans tēvocis Ķeps arī mēdz sacīt, ka kuģiniekam nevajag precēties.

—   Jūsu tēvocis domā sāļā ūdens kuģiniekus,— Džespers pasmaidījis atteica.— Ja viņš tā spriež, ka sievas lāgā neder jūrasbraucējiem, tad atzīs, ka tās tieši piedien ezeru vagotājiem. Es ceru, Meibel, ka jūs savus uzskatus par mums, saldūdens kuģiniekiem, neveidojat tikai pēc tā vien, ko saka cienījamais Ķeps.

—   Redzu kuģi . . . pareizāk, laivu!— izsaucās taisni tas vīrs, kurš nupat tika pieminēts.

Džespers metās uz baku, un patiešām — apmēram simt jardu attālumā kuterim priekšā aizvēja pusē uz ūdens bija samanāms kaut kas neliels. No pirmā skatiena šķita, ka tā ir tāšu laiva; kaut arī tumsa neļāva izšķirt krāsas, ar nakti apradusi acs varēja mazā atstatumā saviedēt apveidus, un, tā kā Džespera acs jau sen pazina peldošos līdzekļus, viņam arī šoreiz nebija grūti noteikt aprises, lai izdarītu pareizu secinājumu.

—   Laikam ienaidnieks,— jauneklis piezīmēja,— vajadzētu viņu panākt.

—   Viņš airē, cik jaudas, puis,— Takuzinis bilda, — un grib šķērsot tavu ceļu un nokļūt vēja pusē, un pēc tam tu tikpat labi varēsi pieaugušam bukam dzīties pakaļ ar sniegkurpēm kājās.

—   Lūvēt!— Džespers uzsauca stūresvīram.— Lūvē, līdz purinās . . . palaid vaļīgāk . . . diezgan, un turi tieši tā!

Matrozis paklausīja, «Joņotājs» nu šķēla ūdeni, šļakatas jautri šķiezdams, un pēc pāris minūtēm tāsene jau atradās tik tālu aizvēnī, ka izbēgt nebija vairs iespējams. Tagad Džespers pats piesteidzās pie stūres un, gudri un rūpīgi manevrēdams, nokļuva gūstāmās laivas tuvumā, un tā tika ar ķeksi pievilkta klāt. Abiem bēgļiem, kas bija tāsenē, lika to atstāt, tie uzkāpa uz kutera klāja, un tad izrādījās, ka tie ir Bultasgals un viņa sieva.

15. nodaļa

Kas pērle tā, par naudu nepērkama Un negūstāmā gudrībai, kas lepna? Kas pērle tā, ko nabags, nicinātais Rod meklējumos, bieži — pat bez tiem? Teic man — un teikSu tev, kas patiesība.

Kaupers

Lielākā daļa no tiem, kas bija klāt, nemaz nebrīnījās par sastapšanos ar indiāni un viņa sievu, bet Meibelai un citiem, kuri zināja, kā šis virsaitis atšķīries no Ķepa pulciņa, tūlīt radās aizdomas, ko bija gan daudz vieglāk ņemt galvā nekā skaidrot un pamatot. Mednieks, kas vienīgais prata brīvi sarunāties ar šiem gūstekņiem — tā abi nu būtu saucami —, paveda Bultasgalu sānis un ilgi prašināja viņu, lai izdibinātu, kāpēc viņš pametis uzticētos cilvēkus un ko darījis pa šo laiku.

Tuskarora nepalika atbildes parādā, un tās viņš deva indiāņa nesatricināmajā mierā. Atšķiršanos no citiem viņš izskaidroja gluži vienkārši un, kā šķita, diezgan ticami. Apķēris, ka pulciņa slēptuve uzokšķerēta, viņš, protams, rūpējies par savu drošību un iemeties mežā, jo bijis cieši pārliecināts, ka tie, kas neatradīs tur patvērumu, tiks tūlīt apkauti. īsos vārdos — viņš aizbēdzis, glābdams savu dzīvību.

—   Labi,— Takuzinis teica, izlikdamies, ka tic indiāņa atrunām. — Mans brālis darīja ļoti gudri. Bet kāpēc viņam sekoja sieva?

—   Vai bālģīmju sievas neseko saviem vīriem? Takuzinis taču būtu atskatījies, vēlēdamies redzēt, vai nāk līdzi tā, ko viņš mīl?

Pavadonis bija tādā noskaņojumā, ka atzina šo vārdu svaru, jo viņa domas aizvien biežāk un biežāk kavējās pie Meibelas, kas allaž izturējās pret viņu laipni. Tuskarora saprata, ka viņa paskaidrojums ņemts nopietni, lai gan nenoģida, kāpēc, un ar klusu cieņu stāvēja, gaidīdams nākamo jautājumu.

—  Tas ir prātīgi un dabiski,— pavadonis nu ierunājās angliski, pats neapzinādamies šo pāreju, ko bija noteikušas viņa jūtas un paradumi.— Tas ir dabiski un var tā būt. Sieviete, domājams, sekos vīrietim, kam zvērējusi uzticību, un vīrs un sieva ir viena miesa. Domājams, Meibela arī ietu līdzi seržantam, bijis viņš tanī slēptuvē un atkāpies tādā kārtā. Un nav šaubu, nav nekādu šaubu, ka šī labsirde sekotu savam vīram! Tavi vārdi ir patiesi, tuskarora,— Takuzinis atkal runāja indiāņa mēlē.— Tavi vārdi ir patiesi un aplam tīkami, un jēgas pilni. Bet kālab mans brālis tik ilgi bija projām no forta? Draugi bieži atminējās viņu, bet nemaz nav redzējuši!

—   Ja stirna seko bukam, tad kāpēc lai buks nesekotu stirnai?— tuskarora ar smaidu atteica, zīmīgi piedurdams pirkstu pie sava pratinātāja pleca.— Bultasgala sieva sekoja savam vīram. Bultasgals darīja pareizi, sekodams savai sievai. Viņa nomaldījās, un viņai lika vārīt svešā vigvamā.

—   Es saprotu tevi, tuskarora. Sieviete krita mingu rokās, un tu devies viņiem pa pēdām.

—  Takuzinis var redzēt iemeslu tikpat labi kā sūnas uz kokiem. Tā bija.

—  Un cik ilgs laiks pagāja, kamēr atguvi sievu, un kā tu atbrīvoji viņu?

—  Divas saules. Jūnija Rasa nāca, tiklīdz virs bija pačukstējis viņai taku.

—   Jā, jā, tas viss liekas dabiski, un dzīvesbiedriem laikam tā pieklājas. Bet kā tu dabūji šo laivu un kālab airējies uz Svētā Labrenča upi, nevis uz mūsu garnizonu?

—  Bultasgals prot atšķirt savu mantu no svešas. Sī laiva ir mana. Es to atradu krastā pie forta.

«Arī šāda valoda izklausās ticama, jo laiva patiešām pieder viņam un indiānis to paņemtu bez lielas runāšanas. Un tomēr savādi, ka neredzējām šo vīru un viņa sievu, tāsenei tak vajadzēja atstāt upi, pirms devāmies cejā paši.»

Sī doma, kas izšāvās caur pavadoņa smadzenēm, tika tūlīt izteikta kā jautājums indiānim.

—  Takuzinis nenoliegs, ka arī karavīram ir kauna jūtas. Tēvs prasītu savu meitu, un es nevarētu viņam to dot. Es aizsūtīju pēc laivas Jūnija Rasu, un neviens neuzrunāja sievieti. Tuskaroru sieviete neatļautos runāt ar svešiem vīriešiem.

Ari tas viss bija ticams un saskanēja ar indiāņu raksturu un tikumiem. Kā parasti, Bultasgals bija saņēmis pusi algojuma pirms Mohokas atstāšanas; viņa atturēšanās prasīt otru pusi liecināja par savstarpējo tiesību respektēšanu, kas vērojama tiklab mežoņa, kā kristieša tikumiskajā uzvedībā. Mūsu godavīrs nosprieda, ka Bultasgals darījis smalkjūtīgi un piedienīgi, kaut ari pats, būdams vaļsirdīgs cilvēks, tādā reizē būtu ticies ar tēvu un izstāstījis visu. Taču, labi zinot indiāņu paradumus, viņš nesaskatīja tuskaroras ricibā neko sevišķu.

—   Tavi vārdi plūst kā ūdens lejup pa nokalni, Bultasgal,— viņš teica, brīdi prātojis,— un man jāatzīst, ka tie ir patiesi. Sarkanādaiņa iedaba lika tā rīkoties, kauču domāju, ka bālģīmja iedaba liktu darīt citādi. Tu laikam negribēji redzēt meitenes tēva bēdas?

Indiāņa augums mazliet paliecās uz priekšu, it kā apstiprinot viņa vārdus.

—   Mans brālis atbildēs uz vēl vienu jautājienu,— Takuzinis turpināja,— un nebūs mākoņa starp viņa vigvamu un jengīsu stipro māju. Ja viņa elpa aizpūtis šo mazo migliņu, draugi uzskatīs, ka viņš sēž pie sava paša ugunskura, un viņš varēs tos uzlūkot par tādiem, kas nolikuši ieročus un aizmirsuši, ka ir karavīri. Kāpēc Bultasgala laiva raudzījās uz Svētā Labrenča upi, kur atrodami naidnieki vien?

—   Kāpēc Takuzinis un viņa draugi raudzījās tanī pašā virzienā?— indiānis rāmi atjautāja.— Tuskarora var raudzīties uz to pašu pusi, uz kuru raugās jengīss.

—   Nu . . . patiesība, Bultasgal, ir tā, ka mēs esam, kā sacīt jāsaka . . . izlūkos, tas ir, mūsu vārdiem, zēģelējam pa ezeru. Mēs kalpojam karalim un drīkstam te atrasties, kauču nedrikstam teikt, kādēļ te esam.

—   Bultasgals redzēja lielo laivu, un viņam patika uzskatīt Saldūdens vaigu. Tuskarora devās uz vakara saules pusi meklēt savu vigvamu. Bet, ievērojis, ka jaunais zēģelētājs dodas uz citu pusi, viņš pagriezās, lai raudzītos tanī pašā virzienā. Saldūdens un Bultasgals nesen bija kopā uz vienas takas.

—   Tas viss var būt taisnība, un mēs tevi viesmīlīgi uzņemam, tuskarora. Paēdies mūsu brieža gaļu, un pēc tam mums jāšķiras. Vakari ir mums aiz muguras, un mēs abi ātri virzāmies uz priekšu. Ja mans brālis neairēsies atpakaļ, viņš aizbrauks pārāk tālu no tā, ko meklē.

Takuzinis nu atgāja pie citiem un pateica, kādas atbildes dzirdējis. Viņš pats domāja, ka Bultasgala stāstījums varētu būt patiess, lai gan atzina par prātīgu piesargāties no šā indiāņa, kas viņam nepatika; bet, ja atskaita Džesperu, klausītāji šķita mazāk noskaņoti ņemt par pilnu Bultasgala paskaidrojumus.

—   So zelli vajag tūlīt slēgt dzelžos, brāl Danem,— Ķeps uzreiz teica, kad pavadonis bija galā ar savu ziņojumu.— Viņš jānodod kuģa vecākajam policijas kārtībniekam, ja vien tāds amatvīrs uz saldūdens ir, un jāgriežas karatiesā, tiklīdz sasniegsim ostu.

—   Es ieskatu, ka mēs darītu ļoti gudri, aizturēdami šo puisi,— seržants atbildēja,— bet, kamēr viņš paliek uz kutera, dzelži ir lieki. No rīta būs lieta jāizmeklē.

Nu pieaicināja Bultasgalu un pasacīja viņam lēmumu. Indiānis klausījās gaužām nopietni un ierunas necēla. Gluži otrādi: uzmanīgi, bet rāmi vērodams, kas notiek, viņš padevās ar vēsu cieņu, ar kādu, kā zināms, Amerikas iezemieši pakļaujas liktenim. Džespers ļāva vējam piepūst kutera buras, un «Joņotājs» atkal uzņēma savu kursu.

Jau tuvojās stunda, kad jāizliek sardze un parasts doties pie miera. Lielākā daļa pulciņa nogāja lejā, uz klāja palika seržants, Ķeps, Džespers un divi matroži. Arī Bultasgals un Jūnija Rasa; vīrs stāvēja nomaļus lepns un vēss, un sieva ar savu pozu un klusēšanu pauda to lēnīgo zemību, kas raksturīga indiānietei.

—   Tavai sievai, Bultasgal, būs vieta apakšā, kur mana meita parūpēsies par viņu,— laipni sacīja seržants, kas dzīrās atstāt klāju. — Pats vari ietīties, lūk, tanī burā un gulēt šeit.

—   Es pateicos. Tuskaroras nav nabagi. Sieviete pameklēs laivā manas segas.

—   Kā vēlies, draugs. Mēs uzskatām par vajadzīgu tevi aizturēt, taču nedomājam ieslodzīt vai apieties ar tevi slikti. Sūti savu skvo laivā pēc segām, un pats sekosi viņai un uzsniegsi mums airus . . . Tos derētu noglabāt, Saldūden,— seržants klusākā balsī piemetināja,— uz «Joņotāja» var būt viens otrs snaudulis.

Džespers piekrita, un Bultasgals un Jūnija Rasa, kas nemaz nešķita spējīga runāt pretī, klusēdami paklausija rīkojumiem. Laivā indiānis asiem vārdiem parāja sievu, kas padevīgā rimtlbā saņēma brāzienu un tūlīt laboja savu kļūdu, nolikdama izraudzīto segu un lūkodama citu, kura būtu viņas kaklakungam vairāk pa prātam.

—   Palīdzi taču, Bultasgal,— seržants mudināja, stāvot uz margapmaļa un vērojot abu kustības, kas viņam šķita pārlieku gausas, kā jau cilvēkam, kurš apmiegojies un kļuvis nepacietīgs.— Ir jau nakts, un mums, karavīriem, būs rīta junda, agri esam cisās, agri augšā.

—   Bultasgals nāk,— tuskarora atbildēja, sperdams soli uz laivas priekšgalu.

Ar savu aso dunci viņš vienā ņēmienā pārgrieza virvi, kas turēja laivu, un kuteris, traukdamies uz priekšu, atstāja vieglo, gliemežvākam līdzīgo tāseni, kam uzreiz zuda ātrums, gandrīz nekustīgu. Tik pēkšņa un veikla bija šī izrīcība, ka laiva jau atradās aizvēnī pie kuģa pakaļgala, pirms seržants apjēdza viltību, un labi projām ūdens vagā, iekām viņš paguva notikumu darīt zināmu biedriem.

—   Stūri cieši lejā!— Džespers iesaucās, pats savām rokām palaizdams vaļā kliveršoti, un kuteris, visām burām plandot, strauji lūvējās jeb, kā jūrnieki vēl saka, grieza krūtis pretī vējam, līdz vieglais kuģis atradās kādas simt pēdas uz vēja pusi no savas agrākās vietas. Ātrs un veikls bija šis manevrs, kapteinis rīkojās gudri, taču Bultasgals rīkojās tikpat manīgi un ātri. Tuskaroras attapīgums liecināja, ka viņš diezgan labi pazīst peldošos līdzekļus; ar ziņu satvēris airi, viņš jau devās prom, un īrās arī sieva. Viņš airēja dienvidrietumu virzienā — pret vēju, uz krasta pusi, turēdamies tādā atstatumā no kutera, ka tas nesadurtos ar laivu, ja mainītu halzi. Lai cik strauji «Joņotājs» bija uzlūvējies, lai cik tālu aizcīnījies uz priekšu, Džespers zināja, ka vajag iet pār štagu, pirms kuteris pavisam zaudējis ātrumu; un nebija aiztecējušas ne divas minūtes pēc stūres likšanas lejā, kad priekšējās buras jau pasitās atpakaļ un mundrais kuģītis veicīgi novirzījās, lai ļautu vējautiem piepūsties no otras puses.

—   Viņš aizmuks,— Džespers tūlīt pateica, vienā mirklī salīdzinājis tāsenes un kutera atrašanos.— Viltīgais blēdis airē tieši pret vēju, un «Joņotājs» vairs nejaudās viņu panākt!

—   Jums ir laiva!— seržants izsaucās, rādīdams puicisku tieksmi piedalīties vajāšanā.— Nolaidīsim to un dzīsimies pakaļ!

—   Velti pūlēsimies. Bijis Takuzinis uz klāja, būtu izredzes noķert bēgli, bet tagad to nav. Kamēr nolaidīsim laivu, paies trīs četras minūtes, un tāds laika zudums būs pietiekams, lai Bultasgala nodomi piepildītos.

To saprata gan Ķeps, gan seržants, to aptvertu pat tāds, kam kuģojamie līdzekļi pasveši. Lidz krastam bija mazāk par pusjūdzi, un laiva jau ietraucās koku ēnā tik ātri, ka vajātājiem kļuva skaidrs — tā sasniegs malu, pirms viņi veiks labi ja pusi no šā attāluma. Tāseni jau varētu dabūt rokā, bet tas nebūtu nekāds guvums: ja Bultasgals mēģinātu nokļūt otrā krastā pa mežu, viņš laikam gan būtu grūtāk pamanāms nekā tad, ja, izmantodams lidzekli, kas palicis viņa rīcībā, iedrīkstētos doties atkal ezerā, kaut arī pirmajā gadījumā viņam varbūt iznāktu un droši vien vajadzētu darbināt muskuļus vairāk. Kuģa stūre gribot negribot tika pagriezta atkal uz vēja pusi, kuteris cirtās uz papēža apkārt un, it kā klausīdams instinktam, uzņēma kursu, ejot ar otru halzi. Džespers rīkojās bez vārda sacīšanas, jo matroži saprata, kas vajadzīgs, un palīdzēja, tā kā neapzināti darot pakaļ. Kamēr tika veikti šie manevri, Ķeps sagrāba seržantu aiz pogas un paveda uz kajītes durvju pusi, projām no citu ausīm, un sāka vērt vaļā savas bagātās domu krātuves.

—   Vadzi, brāl Danem,— Ķeps teica ar nelaimes vēstneša seju,— šī ir tāda lieta, kas prasa rūpīgu apdomāšanu un lielu piesardzību.

—   Karavīram, brāl Kep, dzīve ir pastāvīga domāšana un sargāšanās. Ja mēs šinī robežmalā atstātu novārtā vienu vai otru, mūs noskalpētu pirmajā miegā.

—   Bet es uzskatu, ka Bultasgala sagūstīšana ir apstāklis. Un arī viņa aizbēgšana, varu piemetināt. Sis Džespers Saldūdens būs parūpējies par to!

—   Tie abi ir apstakļi, patiešām, brāl, tikai tie ļauj izdarīt dažādus slēdzienus. Indiāņa aizbēgšana ir apstāklis, kas iztulkojams puisim par ļaunu, bet apstāklis, ka Bultasgals papriekš tika saņemts ciet, jāiztulko par labu.

—   Tieši tā, tieši tā, tomēr divi tādi apstākļi nav pretrunīgi kā divi noliegumi. Ja veca jūrnieka padoms tev ko nozīmē, seržant, vajag attiecīgi rīkoties — gādāt par kuģa un cilvēku drošību, nedrīkst zaudēt ne mirkli. Tagad kutera ātrums ir seši mezgli, un, tā kā atstatumi uz šā diķīša ir gaužām mazi, mēs visi varam nokļūt franču ostā, pirms ataust rīts, un franču cietumā, pirms pienāk nakts.

—   Tas var notikt gan. Ko tu ieteiktu man darīt, brāl?

—   Pēc manām domām, tev vajag šo Saldā ūdens jaunskungu tūlīt arestēt. Sūti viņu lejā, liec sargu klāt un ļauj man komandēt kuteri. Tu esi tiesīgs tā rīkoties, jo kuģis pieder armijai un tev ir padota vienība, kura te atrodas.

Krietnu stundu seržants Danems gudroja, vai šis ieteikums der, jo viņš palaikam bija pārlicīgs un piesardzīgs, jebšu daudz neminstījās, ja bija par kaut ko izšķīries. Ieradis pildīt garnizona vecākā policista pienākumus, viņš zināja, kāda kuram slava, un sen bija noskaņojies pret Džesperu vēlīgi. Smalkā inde, ko sauc par aizdomām, tomēr bija iekļuvusi seržanta dvēselē, un, tā kā viņš ļoti baidījās no franču viltībām un intrigām, turklāt komandieris bija viņu brīdinājis, tad nav jābrīnās, ka labās uzvedības gadi izzuda no atmiņas, jo mācās virsū šaubas, kas šķita gluži dibinātas un neganti urdīja. Seržants tolaik nebija gan pakļauts kvartirmeistaram, bet tādā mulsumā vērsās pie viņa, uzskatīdams, ka jāņem vērā virsnieka domas. Tā ir kļūmīga sagadīšanās, ja kādam vajag izvēlēties starp diviem lēmumiem un viņš, sev par nelaimi, prasa padomu cilvēkam, kurš grib, lai šis otrs izturas pret viņu novīdīgi, jo gandrīz droši var sacīt, ka padoma devējs centīsies paust tādu viedokli, kas padoma prasītājam vistīkamāks. Sinī reizē tikpat liela kļūme bija tā, ka nevis pats seržants, bet vecais jūrnieks izklāstīja apsūdzību, tātad jautājums netika izšķirts taisnīgi, jo cītīgais Ķeps gan lika savam klausītājam, kvartirmeistaram, samanīt, uz kuru pusi vēlas viņa prātu liekt. Leitnants Mjuirs, kas cerēt cerēja iegūt Meibelas sirdi, bija pārlieku slīpēts, lai aizvainotu viņas tēvu un tēvoci arī tad, ja patiešām atzītu, ka apsūdzība ir apšaubāma; bet, ņemot vērā, kā tika sniegti fakti, kvartirmeistars nopietni sliecās domāt, ka būtu labi nodot pagaidām kuteri Ķepa ziņā, uzticēt viņam tā vadīšanu, lai sazvērestību izjauktu. Sis ieskats nu darīja galu seržanta šaubām, un viņš nekavējoties sāka rīkoties.

Neielaizdamies nekādos skaidrojumos, seržants Danems gluži vienkārši pavēstīja Džesperam, ka uzlūkojot par savu pienākumu pagaidām atbrīvot viņu no kutera komandēšanas un viņa vietā ielikt savu svaini. Uz pārsteiguma vārdiem, kas jauneklim izlauzās dabiski un tīri neviļus, seržants atbildēja ar rāmu piezīmi, aizrādot, ka bieži vien karadienests prasa slepenību, un ar paziņojumu, ka tagadējais uzdevums esot tāda rakstura, kas liek izdarīt taisni šo grozījumu. Džespera izbrīns nekļuva mazāks — seržants vairījās ieminēties par savām aizdomām —, bet jauneklis bija radis pakļauties militārajai disciplīnai, un, pretī nerunājot, viņš mierīgi piekrita, turklāt pats pavēlēja nelielajai apkalpei uz priekšu klausīt Ķepa komandas, kamēr tas netiks nomainīts. Taču, kad Džesperam pateica, ka apstākļi prasot, lai ne vien viņš pats, bet arī viņa galvenais palīgs, labs ezera pazinējs, kuru mēdza saukt par loci, uzturas apakšā, viņa sejā un stājā notika pārvērtība, ko radīja dziļš aizvainojums, tikai viņš tā apvaldījās, ka pat ļaundomīgais Ķeps neguva skaidrību, ko īsti šī pārmaiņa nozīmējusi. Tomēr, ja jau bija aizdomas, tā, protams, drīz tapa iztulkota visļaunāk.

Līdzko Džespers un locis nogāja lejā, sargs pie lūkas saņēma slepenu pavēli īpaši uzmanīt abus — ne viens, ne otrs vairs nedrīkstēja uznākt uz klāja, pirms nebija steigšus brīdināts vīrs, kas tanī laikā vada kuģi, un vajadzēja stingri raudzīties, lai tiklab viens, kā otrs iespējami drīz atgrieztos lejā. Sī piesardzība gan bija lieka, jo Džespers un viņa palīgs nokrita uz matračiem, ne vārda nesakot, un abi tur arī palika līdz rītam.

—   Un tagad, seržant,— Ķeps teica, līdzko bija kļuvis par kungu uz klāja,— dod man vienīgi kursus un attālumus, esi tik labs, man jāredz, vai kuģis tur snābli pareizi.

—   Es neko tādu nezinu, brāl Kep,— seržants atbildēja, apmulsis no svaiņa prasības.— Mums lielā steigā jādodas uz posteni starp Tūkstoš salām, kur «jāizceļas krastā, jānomaina iepriekš sūtītā vienība un jāiegūst ziņas, kas derētu mums turpmāk». Tā tas ir, tā gandrīz vārdu pa vārdam stāv rakstīts pavēlē.

—   Bet tu parādīsi man karti, kaut kādu papīru ar peilējumiem un attālumiem, lai varu redzēt ceļu?

—   Es nedomāju, ka Džesperam kādreiz bijis kaut kas līdzīgs tādam vadonim.

—   Nevienas kartes, seržant Danem?

—   Ne spalvas vilciena, ne tik. Mūsu kuģinieki, braucot pa šo ezeru, kartes neizmanto.

—   Ak tā gan! Tad jau tie ir īsti mūlāpi. Un vai tu domā, seržant Danem, ka es varu no tūkstoš salām sameklēt vienu, nezinot ne nosaukumu, ne koordinātas, pat nevienu kursu vai attālumu?

—   Nosaukuma dēļ gan tev nevajadzētu uztraukties, brāl Kep, jo nevienai pašai no visām tām tūkstoš salām nav nosaukuma, tā ka šinī punktā nemaz nevaram kļūdīties. Par atrašanos nemāku neko sacīt, pats nekad neesmu tur bijis, un, pēc manām domām, tā nav arī necik svarīga, ja uzmeklējam pašu vietu. Varbūt kāds no matrožiem uz klāja izstāstīs mums ceļu.

—   Pagaidi, seržant. . . pagaidi brīdi, seržant Danem. Ja man jākomandē šis kuģis, es negribu nekādās kara padomēs apspriesties ar koku un kajītes puiku, lieku tev pie sirds. Kapteinis ir kapteinis, un viņam jābūt ar savām domām pat tad, ja tās nepareizas. Man šķiet, tu pazisti karadienestu pietiekami labi, lai saprastu, ka tāds komandieris, kas pavēl iet aplamā virzienā, ir krietnāks par tādu, kas neliek iet nekur. Augstais lordadmirālis vis nevarētu ar cieņu komandēt jaulu, ja viņš, vēlēdamies izkāpt malā, ikreiz aprunātos ar laivas vecāko. Nē, ser … ja grimšu, tad grimšu, taču — lai rauj mani nešķistais!— noiešu lejā kārtīgi un ar cieņu!

—   Bet es, brāl Kep, nevēlos noiet lejā ne šā, ne tā, gribu tikai braukt uz leju līdz postenim starp Tūkstoš salām, kurš ir mūsu ceļamērķis.

—   Labi, labi, seržant, es tomēr neprasīšu padomu — tas ir, neprasīšu tieši, klaji — ne masta priekšas matrozim, ne kādam citam cilvēkam, atskaitot kvarterklāja vīrus. Mīļāk apbraukāšu tās salas un izpētīšu visas pēc kārtas, līdz atradīšu īsto ostu. Taču ir tāda māksla — gūt skaidrību, slēpjot nezināšanu, un es gan izvilkšu no šiem matrožiem visu, kas vien iekšā, bet viņi pa to laiku domās, ka bāžu viņiem galvas pilnas ar sava paša pieredzi. Mums dažreiz jūrā jālieto tālskatis, kad pie apvāršņa nekas nav redzams, vai jāiemet lote jau tad, kad dziļumu vēl nemaz nevar izmērīt. Man šķiet, seržant, tu nenoliegsi — ja karavīrs nezina to, kas būtu jāzina, viņš izliekas to zinām smalki. Jaunekļa gados es divus braucienus veicu kopā ar vīru, kas savu kuģi vadīja gandrīz vai vienīgi ar šādu gudrību, kura dažkārt der.

—   Esmu pārliecināts, ka patlaban stūrējam pareizā virzienā,— seržants atbildēja,— taču pēc pāris stundām būsim tuvu pie zemesraga, un tad vajadzēs taustīties uz priekšu piesardzīgāk.

—   Ļauj man pumpēt stūresvīru, brāl, un tu redzēsi, ka jau pēc īsa brītiņa kaut ko izsūknēšu.

Nu abi devās uz pakaļgalu un nostājās pie minētā kuģinieka. Ķeps rādījās drošs un mierīgs kā cilvēks, kas pilnīgi paļaujas uz sava paša spējām.

—   Svētīgs vējiņš, zēn,— Ķeps it kā nejauši ieteicās, pie tam tādā balsī, kādā priekšniekam uz kuģa reizēm labpatīk runāt ar ieredzētu apakšnieku.— Tas jums, protams, tāpat no krasta pūš katru nakti?

—   Sinī gadalaikā, ser,— vīrs atbildēja, paceldams cepuri aiz bijības pret savu jauno komandieri un seržanta Danema radinieku.

—   Tas pats, es tā spriežu, arī starp Tūkstoš salām? Tāds vējš, protams, pieturēsies, lai gan zeme tad būs mums visapkārt.

—   Kad pabrauksim tālāk uz austrumiem, ser, tas droši vien grozīsies, jo tur īsta malas brīze vairs nevar būt.

—   Tieši tā, tieši tā. Negribas nemaz runāt par jūsu saldūdeni! Tam allaž ir kāda ērmota īpašība, kas nesaskan ar dabu. Teiksim, lejā starp Rietumindijas salām cilvēks ir drošs, ka jutīs tiklab krasta brīzi, kā jūras brīzi. Tur vēji pūš, kā piederas, taču skaidrāks par skaidru, ka uz šā saldūdens dīķīša jābūt citādi. Tu, zēn, protams, zini visu par šīm pieminētajām Tūkstoš salām?

—   Augstā debess! Neviens nezina par tām neko, kur nu vēl visu, cienījamais Kep. Tās palikušas noslēpumainas pašam vecākajam ezera kuģiniekam, un mums jāatzīstas, ka nezinām pat to nosaukumus. Var sacīt, ka lielakajai daļai no tām nav vairāk nosaukumu kā vārdu bērnam, kas miris nekristīts.

—   Vai tu esi Romas katolis?— seržants asi noprasīja.

—   Nē. ser, nekāds. Esmu vispār ticīgs, vienmēr lieku mieru tam, kas liek mieru man.

—   Hm . . . vispār ticīgais … tā, bez šaubām, ir kāda no jaunajām sektām, kas nupat apsēdušas mūsu zemi!— nopurpināja misters Danems, kura vectēvs bijis

Ņudžersijas kvēkers, tēvs prezbiterietis un kurš pats pēc iestāšanās armijā bija pievienojies anglikāņu baznīcai.

—   Es tā spriežu, Džon . . .— Ķeps atsāka.— Tev laikam ir Džeks vārdā?

—   Nē, ser. Mani sauc par Robertu.

—  Tieši tā, Roberts, tas ir gandrīz viens un tas pats — Džeks vai Bobs, mēs šos divus vārdus lietojam bez izšķirības . . . Paklau, Bob, vai lejā pie tā posteņa, uz kuru dodamies, enkura grunts ir laba, ko?

—   Debess! Es nezinu, ser, par dibenu vairāk kā mohoks vai piecdesmit piektā pulka zaldāts.

—   Vai jūs nekad neesat tur enkurējuši?

—   Nekad, ser. Cienījamais Saldūdens ikreiz piesējies pie malas.

—   Bet, tuvodamies pilsētai, jūs taču nepārtraukti lotējāt, pie tam droši vien lietojāt taukus, kā parasts?

—   Tauki! Un vēl pilsēta! Mīļo stundiņ! Tur nav vairāk no pilsētas kā uz jūsu smakra, cienījamais Kep, un ne pustik tauku.

Seržants drūmi smaidīja, bet svainis tādu asprātības apliecinājumu nesamanīja.

—   Ne baznīcas torņa, ne bākas, ne forta, ha! Tur vismaz ir tas, ko šeit saucat par garnizonu.

—   Varbūt. . . pajautāsiet seržantam Danemam, ser, ja vēlaties kaut ko zināt par to? Viss garnizons ir uz «Joņotāja».

—   Bet, Bob, kuru iezēgelēšanas ceļu tu uzskati par labāku … to, ko izmantojāt iepriekšējā reizē, vai . . . vai . . . vai … jā, otru?

—   Nemāku sacīt, ser. Neko nezinu ne par vienu, ne par otru.

—   Vai tu, puis, neesi gulējis pie stūres, ko?

—   Pie stūres gan ne, guļu apakšā, ser, priekšpīķī, savā kojā. Saldūdens sūtīja mūs lejā, arī zaldātus un pārējos, atstāja tikai loci, un mēs neko nezinām par ceļu, it kā nemaz nebūtu to veikuši. Tā viņš allaž dara ieejot un izejot. Un, sitiet mani nost, es nevarēšu jums neko pastāstīt ne par iebraukšanu, ne par kursu arī tad, kad būsim piezēģelējuši labi tuvu pie šīm salām. Tos zina tikai Džespers un locis.

—   Re, kāds apstāklis, seržant!— Ķeps teica, pavedis svaini mazliet sānis.— Uz kuģa nav neviena, no kura izpumpēt kaut ko prātīgu. Velna būšana, kā lai atrodu ceļu uz šo posteni?

—   Nudien, brāl Kep, ir vieglāk uzdot tādu jautājumu nekā atbildēt uz to. Vai jūrnieks nejaudā noteikt īsto virzienu? Es domāju, ka jūs, sāļā ūdens braucēji, tik daudz jau gan spējat. Patiešām, esmu bieži lasījis, ka viņi atklājuši salas.

—   To tu esi lasījis, brāl, to tu esi lasījis. Un šis būtu pats dižākais no visiem tādiem atklājumiem, jo taptu atklāta ne tikai viena sala, bet viena no tūkstoš salām. Lai arī vecs, es sameklētu uz šā klāja adatu. Bet šaubos, vai spētu to sameklēt siena kaudzē.

—   Ezera kuģiniekiem tomēr ir kāds paņēmiens, kā atrast vietas, uz kurām viņi vēlas doties.

—   Ja esmu tevi sapratis pareizi, seržant, šā posteņa blokmāja ir sevišķi slepena.

—   Ir gan. Itin rūpīgi gādāts, lai ienaidnieks to neuzokšķerētu.

—   Un tu gaidi, ka es, svešinieks uz jūsu ezera, šo vietu atradīšu, ja nezinu ne kursu, ne attālumu, ne dziļumu, ne platuma, ne garuma grādus, ja man nav ne kartes … jā, nolādēts, ne tauku! Atļauj pajautāt: vai tu domā, ka jūrnieku vada oža kā Takuziņa suņus medībās?

—   Paklau, brāl, tev varbūt vēl jāmēģina kaut ko izdabūt no tā jaunekļa pie stūres. Lāgā negribas ticēt, ka viņš ir tik tukšgalvīgs, kā izliekas.

—   Hm . . . tad acīmredzot nāk klāt vēl viens apstāklis! Var sacīt, ka šinī gadījumā jau ir tik daudz apstākļu, ka grūti apkopot pierādījumus.

Ķeps un seržants tūlīt atgriezās iepriekšējā vietā tuvu pie stūres, un Ķeps sāka iztauju no jauna.

—   Vai tev nav gadījies uzzināt, kāds ir šās minētās salas ģeogrāfiskais platums un garums, zēn?— viņš jautāja.

—   Kas, ser?

—   Nu, ģeogrāfiskais platums un garums. Abi vai kāds no tiem, man vienalga, kurš, jo es tikai vaicāju, lai redzētu, kā skolo jaunekļus uz šā saldūdens dīķīša.

—   Man pašam vienaldzīgi abi, ser, un gadījies tā, ka nezinu, ko gribat ar to sacīt.

—   Nemaz nesaproti, ko gribu sacīt! Vai tad tu nezini, kas ir ģeogrāfisķais platums?

—   Es . . . nē, ser, — matrozis minstinādamies atbildēja, — taču domāju, ka franči tā sauc augšējos ezerus.

—   Hvū-ū-ū!— Ķeps nosvilpās, izpūzdams elpu, kas lidzinājās arpedžētai ērģeļu balsij.— Par ģeogrāfisko platumu franči saucot augšējos ezerus! Dzi, jaunais cilvēk, vai zini, ko nozīmē ģeogrāfiskais garums?

—   Tā man šķiet, ser. Tas laikam nozīmē piecas pēdas, sešas collas, vajadzīgo garumu zaldātiem karaļa dienestā.

—   Se tev ģeogrāfiskais garums, seržant, esam to izdibinājuši, klausoties brases bloka tarkšķēšanā! . . . Es ceru, puis, tev ir kāda apjēga par grādiem, minūtēm un sekundēm.

—   Jā gan, ser. Grādi nozīmē tos cilvēkus, kas stāv augstāk nekā es. Un par minūtēm un sekundēm dēvē īsās un garās laglīnes. Mēs visu to zinām tikpat smalki kā sāļā ūdens vīri.

—   Velna milti, brāl Danem, pat ticība nespētu kuģot pa šo ezeru, lai arī cik skaļi izdaudzināts, ko tā spēj darīt ar kalniem. Esmu pārliecinājies, ka laba slava nav nekāda drošā . . . Nu, zēn, tu taču proti iet pēc azimuta un izmērīt attālumu, un nosaukt visus kompasa strēķus uz abām pusēm.

—   Nevaru apgalvot, ser, ka man ir tā pirmā prašana. Attālumus mēs visi dabūjam, mērot no punkta līdz punktam. Un strēķu nosaukšanā esmu gatavs sacensties ar kuru katru admirāli viņa majestātes flotē. Nords, nords pie osta, nordnordosts, nordosts pie norda, nordosts, nordosts pie osta, ostnordosts, osts pie norda, osts. . .

—   Diezgan, diezgan! Sagrozīsi vēju, ja tā turpināsi. Es redzu gluži skaidri, seržant,— Ķeps bilda klusākā balsī, paiedams atkal sānis,— ka uz šito zelli mums nav ko cerēt. Vēl divas stundas zēģelēšu ar šo halzi, pēc tam liksimies dreifā un izmērīsim dziļumu, un mūsu tālāko rīcību noteiks apstākļi.

Seržants, kas bija — darināsim vārdu — bezmaz idiosinkrāziķis, neiebilda; un, tā kā vējš, naktij padziļinoties, aiz ieraduma kļuva lēnāks un kuģošana šimbrīžam notika bez kavēkļiem, viņš sataisīja no buras sev vietu uz klāja un drīz gulēja ciešu karavīra miegu. Ķeps joprojām staigāja pa klāju, jo, būdams cilvēks ar dzelzs organismu, nicināja nogurumu un tonakt ne reizes neaizvēra acis.

Seržants Danems pamodās baltā dienā, piecēlās kājās, sāka lūkoties apkārt, un viņam izlauzās tik skaļš pārsteiguma kliedziens, kādu nevarēja gaidit no vīra, kas tā ieradinājis citus klausīties viņā. Danems atklāja, ka laiks krasi mainījies; traucās migla, samazinādama redzamību lidz kādai pusjūdzei, ezers putoja un ārdījās, un «Joņotājs» dreifēja. īsā sarunā ar svaini seržants guva skaidrību par visām šīm pēkšņajām pārmaiņām.

Pēc cienījamā Ķepa izklāsta, ap pusnakti vējš norimis, tieši tad, kad viņš domājis likties dreifā un mērīt dziļumu, jo priekšā jau vīdējušas salas. Vienos sācis pūst vējš no ziemeļaustrumiem un smidzināt lietus, un viņš atgājis uz ziemeļiem un rietumiem, zinādams, ka Ņujorkas krasts ir austrumos. Pēc pusstundas ievilcis foku, sarēvējis vienu kārtu grotburas un noņēmis klīveram bonneti. Divos bijis spiests iesiet otru rēvi, pustrijos izmantojis vēl diagonālrēvi un nu atradās dreifā.

—   Jāsaka, seržant, šis kuģītis neuzvedas slikti,— vecais jūrnieks piemetināja.— Vējš gan gaudo kā četrdesmitdivmārciņu lielgaballodes! Pat nenojautu, ka tādas gaisa strāvas var būt te augšā, uz šā maziņā saldūdens. Bet nebēdāju par tām ne tik, cik par pubulīti vijumā, jo tagad jūsu ezeram ir puslīdz dabisks izskats, un,— viņš ar riebumu izspļāva ūdeni, kas nule bija iekļuvis mutē, šļakatām sitoties,— ja šim nolādētajam šķidrumam būtu sāls garša, cilvēks varētu justies apmierināts.

—   Cik ilgi esi turējies šinī virzienā, brāl Kep?— piesardzīgais karavīrs jautāja.— Un ar kādu ātrumu esam braukuši?

—   Nu . . . stundas trīs, man šķiet, un pirmajās divās kuteris auļoja kā zirgs. Oho, mēs tagad esam lieliskā selgā, jo es, patiesības labā jāteic, daudz nepriecājos, ka šās minētās salas ir tuvumā, kaut arī vēja pusē, un tāpēc pats ķēros pie stūres un ar brivo kursu pakuģoju pāris līgu tālāk no tām. Mēs esam labi projām to aizvēnī, es galvoju. Saku — projām aizvēnī, jo, kaut arī jūrnieks varētu vēlēties, lai viena sala, pat pusducis ir krietni tuvu vēja pusē, visprātīgākais atmest ar roku tūlīt un, cik ātri iespējams, šļūkt uz pretējo pusi, ja saradies vesels tūkstotis. Nē, nē, tur, lūk, tās guļ lietutiņā, un tur tās var palikt. Čārlzs Ķeps nebēdā par tām nenieka.

—   Tā kā ziemeļu krasts ir tikai piecas sešas ligas no mums, brāl, un zinu, ka tanī iesniedzas liels līcis, vai nederētu kādu matrozi izprašņāt par mūsu atrašanās vietu, ja patiešām neaicinām augšā Džesperu Saldūdeni un neliekam viņam mūs vest atpakaļ uz Osvīgo? Nav nemaz iespējams sasniegt posteni, ja tāds vējš pūš taisni pretī.

—   Raugoties no amata viedokļa, seržant, var būt vairāki nopietni iebildumi pret visiem taviem ierosinājumiem. Pirmkārt — ja komandieris pauž savu nezināšanu, tiek grauta disciplīna . . . saprotu, kāpēc purini galvu, bet, saki, ko gribi, brāl, nekas nedragā disciplīnu tik stipri kā neziņas izrādīšana. Atceros kapteini, kas veselu nedēļu lika turēt aplamu kursu, bet neteica, ka ir kļūdījies. Un bija brīnums, cik ļoti viņš cēlās savu ļaužu acīs vienīgi tāpēc, ka tie nespēja viņu saprast.

—   Tāda rīcība varbūt ir pieļaujama uz sāļā ūdens, brāl Kep, bet šeit gan nederēs. Es uzskatu par savu pienākumu atbrīvot no aresta Džesperu, lai nepazaudētu Kanādas krastā savus vīrus.

—   Viņš iezēģelēs Frontnakas ostā! Nē, seržant, «Joņotājs» ir labās rokās un tagad redzēs kaut ko no jūrnieka mākslas. Tikai neprātis iedomātos tuvoties krastam tādā vētrā. Es palikšu sardzē visu laiku, un tad būsim droši no visām briesmām — ja atskaita drifti, kas būs niecīga, jo kuģis ir viegls un zems un tam nav augšējās takelāžas. Atstāj visu manā ziņā, seržant, un viss notiks, kā piederas,— Čārlzs Ķeps liek ķīlā savu labo slavu.

Seržants Danems bija spiests padoties. Viņš cieši paļāvās uz Ķepa smalko amata prasmi, cerēdams, ka svainis apiesies ar kuteri tikpat rūpīgi, cik augstu tiek vērtēts. No otras puses — tā kā šaubas līdzīgi mīlestībai zeļ, ja radušas īsto augsni, viņš tik ļoti baidījās no nodevības, ka tanī brīdī miļprāt uzticētu savu cilvēku likteni kuram katram, vienīgi Džesperam ne. Patiesības labad mums tomēr jāatzīst vēl viens iemesls. Tas sevišķais uzdevums, ar kuru Danems bija sūtīts, pēc taisnības pienāktos virsniekam; un majors Dankans bija radījis lielu neapmierinātību garnizona jaunākajos virsniekos, izraudzīdams komandieri, kam tikai seržanta pakāpīte vien. Tādēļ, ja viņš atgrieztos, nemaz nesasniedzis ceļamērķi, tā, pēc viņa domām, būtu neveiksme, kuras sekas viņš laikam justu vēl ilgi, un tūlīt būtu gaidāma attiecīga rīcība — viņu nomainītu ar kādu augstāku.

16. nodaļa

Tu — spogulis, kur vētrās Dieva vaigs Ir jaušams dziļš; par mūžiem mūžīgāk Tu atmirdzi; vai vējš, vai negaiss baigs, Vai ledus stingst, vai arī tveice nāk, Tavs spožums gaitu nebeidz, tikai sāk. Tēls neizgaistošs, liktens pavediens Un Neredzamā krēsls; tas veidot māk No dūņām dzīļu briesmoņus; ikviens Tev padots; ej tu nesaprasts, drausms, viens.

Bairons

Dienai pieņemoties, tie kuģa iemītnieki, kas staigāja uz brīvām kājām, sanāca augšā. Pagaidām viļņošanās vēl nebija sevišķi stipra, un no tā varēja secināt, ka burinieks joprojām atrodas salu aizvēnī; taču visi ezera izpratēji skaidri zināja, ka drīz piedzīvos vienu no spēcīgākajām rudens vētrām tanī apvidū. Zemi nekur neredzēja, un pamale visapkārt rādīja to drūmo tukšumu, kas piešķir jebkurai ainavai plašā ūdens klaidā noslēpumainības cēlumu. Gāzumi jeb — kā saka malas ļaudis — viļņi bija īsi un krūzaini un nenovēršami plīsa drīzāk par slaidajām okeāna bangām; un pats ūdens bija zaudējis to skaisto nokrāsu, kas līdzinās dienvidu debess sulīgajam tonim, un izskatījās zaļš un dusmīgs bez spīduma, ko gūst saules staros.

Zaldātiem šī aina drīz apnika, un tie cits pēc cita nozuda, līdz pēdīgi uz klāja palika tikai apkalpe, Ķeps, seržants, Takuzinis, kvartirmeistars un Meibela. Meitenes seju ēnoja skumjas, viņa bija iepazīstināta ar patieso stāvokli uz kutera un veltīgi centusies panākt, lai Džesperam ļauj atkal komandēt kuģi. Pēc nakts atpūtas un nakts pārdomām Takuzinis šķita vēl ciešāk ticam sava drauga nevainīgumam un tāpat bija dedzīgi aizlicis vārdu par jaunekli, taču arī bez panākumiem.

Pagāja vairākas stundas, vējš pūta arvien spēcīgāk, un ezers viļņojās aizvien stiprāk, līdz kutera šūpošanās lika arī Meibelai un kvartirmeistaram tverties lejā. Ķeps vairākas reizes halzēja, un tagad kļuva skaidrs, ka «Joņotājs» tiek dzīts projām uz dziļāku vietu, turklāt bangas vēlās tam virsū tik neganti, ka vienīgi teicami veidots un būvēts kuģis varētu ilgi izturēt tādu gāzmu. Taču Ķeps uz visu to raudzījās bez bažām; kā raga skaņas liek medību sunim ausīties, kā bungu rīboņa mundrina kara zirgu, kas, to dzirdot, kārpās un sprauslā aiz patikas, tā šis skats uzjundīja Ķepa drošsirdību pilnā mērā, un viņš vairs nemeklēja vainas, neizsacīja augstprātīgas paļas, ko neviens nedrīkst apstrīdēt, neķildojās sīkumu dēļ, nepārspīlēja to, kam ir maza nozīme, bet sāka rīkoties kā rūdīts un pieredzējis jūrnieks, kāds īstenībā arī bija. Matrožiem drīz radās cieņa pret viņa prasmi, un, lai gan tie brīnījās par sava vecā komandiera un loča nozušanu, kuras iemesls nebija atklāti paziņots, taču ātri vien pakļāvas jaunajam kapteinim un klausīja bez vārda runas un ar mīļu prātu.

—   Es redzu, brāl Danem, ka šis saldūdens mazumiņš tomēr ir diezgan jestrs!— Ķeps ap dienas vidu kliedza, pie tam berzēja rokas, būdams tīri priecīgs, ka atkal cīkstas ar dabas spēkiem.— Sī pūsma šķiet tā pati krietnā, senlaicīgā vētra, un šie gāzumi drusciņ atgādina Golfa straumes bangas. Tas man patīk, seržant, tas man patīk! Vajadzēs vien cienīt jūsu ezeru, ja tas vēl divdesmit četras stundas būs tikpat sparīgs kā sākumā.

—   Zeme!— izsaucās matrozis, kas bija norīkots uz baka.

Ķeps aizsteidzās uz priekšgalu, un tik tiešām — no turienes kādas pusjūdzes attālumā cauri smidzinātājam lietum bija redzama zeme, un kuteris devās taisni uz to. Pirmajā mirklī vecais jūrnieks gribēja komandēt: «Gatavojies vairīties no malas!»—bet aukstasinīgais karavīrs viņu atturēja.

—   Ja piekļūsim mazliet tuvāk,— seržants teica, — kāds no mums varbūt sazīmēs to vietu. Gandrīz visi mēs pazīstam Amerikas krastu šinī ezera daļā, un noskaidrosies, kur īsti esam.

—   Gluži pareizi . . . gluži pareizi, tādā gadījumā vēl nemainīsim virzienu. Kas pasniedzies šurpmāk iepretī krūtij vēja pusē? Izskatās pēc mēles.

—   Mūsu garnizons, vilks ar ārā!— izsaucās seržants, kura ietrenētā acs pazina nocietinājuma apveidus drīzāk nekā viņa radinieka juteklis, kas nebija tā ievingrināts.

Danems nekļūdījās. Patiešām — tur stāvēja forts, lai gan cauri smigalai rēgojās tumšs un neskaidrs, it kā vīdētu vakara krēslā vai ausmas dūmakā. Zemie, velēnām apliktie, zaļie aizsargvaļņi, sērīgie mietu žogi, kas tagad bija piemirkuši un tāpēc vēl melnāki nekā citkārt, pāris jumtu, garais, vientulīgais karoga masts ar savām auklām, kas, vējam nemitīgi pūšot, izliektas šķita iezīmējušās kā stingas līnijas gaisā,— tas viss kļuva drīz redzams, taču kuģinieki nevarēja sajaust nekādu dzīvības zīmi. Pat sargs bija patvēries mājā; un sākumā vedās domāt, ka neviens no forta nemaz nepamanīs savu kuģi. Taču robežas garnizons nesnauda, tas bija allaž modrs. Kāds vērotājs laikam bija izdarījis interesanto atklājumu; daži vīri uzradās uz paaugstinājumiem, un pēc tam ezera puses vaļņus visnotaļ izraiboja cilvēki.

Visā šinī ainavā cēlumu īpaši rotāja gleznainība. Auka brāza neatlaizdamās, tā vien šķita, ka šinī apvidū tā plosās bez rimas. Vējš auroja vienā aurošanā, un trakojošais ezers šīm skumīgajām, bet varenajām skaņām atbildēja ar šļakatu šņākoņu, gāzmu draudīgo dunu, viļņu drūmajiem rēcieniem. Vajadzēja visu skatīt un atklāt cauri smalkajam lietum, kas stipri līdzinājās caurspīdīgai miglai, darot līnijas plūdenas un veidolus noslēpumainus, bet mundrā jutoņa, ko rada vētra uz ūdens, vājināja šā brīža skarbās ietekmes. Sliedamies pret debesīm, tumšoja mežs — drūms, varens, iespaidīgs, neaptverams; bet, ieraudzījusi īpašos, vientulīgos un gleznainos cilvēka roku darinājumus, kas vīdēja fortā un aptuvienē, acs varēja atpūsties, ja to bija nomākuši diženākie dabas veidojumi.

—   Viņi mūs redz,— seržants teica,— un domā, ka esam atgriezušies vētras dēļ un novirzīti no ostas. Jā, tur, ziemeļaustrumu bastionā, ir pats majors Dankans, es viņu pazīstu pēc auguma un arī pēc apkārt stāvošajiem virsniekiem.

—   Seržant, mēs varētu paciest vienu otru zobgalību, ja mums izdotos ieiet upē un droši noenkuroties! Tad vēl izsēdināsim malā šito kapteini Malduguni un tā iztīrīsim kuteri.

—   Labi jau būtu, taču, kaut arī maz jēdzu no kuģošanas, skaidri zinu, ka tas nav izdarāms. Neviens Ontārio burinieks nespēj pagriezties taisni pret vēju šitādā aukā. Un klajā ezerā nevar noenkuroties, ja tāds laiks.

—   Zinu . . . redzu, seržant, un, lai cik patīkams jums, krasta ļaudīm, būtu šis skats, mums no tā jāšķiras. Pats lielā vētrā jūtos vislabāk, ja esmu drošs, ka zeme ir aiz manis.

Kuģis jau bija piecīnījies tik tuvu pie malas, ka vajadzēja vērst pīķi atkal projām no krasta, un tapa dotas attiecīgas komandas. Priekšgalā pielika pie štagas vētrasburu, gafeli nolaida, stūri ņēma augšā, un vieglais kuteris, kas šķita draiskojam ar sakulto ūdeni kā pīle, mazliet novirzījies, devās uz priekšu un, klausīdams stūri, traucās prom pa viļņu galotnēm, pie tam vētra drāza tieši no muguras. Kamēr burinieks lidot lidoja, forts un vērīgo skatītāju pulciņi uz aizsargvaļņiem nozuda miglā, taču vēl bija redzama zeme aversā pa kreisi. Pēc tam tika veikti vajadzīgie manevri, lai piegrieztu priekšgalu pie vēja, un kuteris lēni un gurdi gāja atkal uz ziemeļu krastu.

Ritēja stundas, kurss netika mainīts, vējš pieņēmās spēkā, un beidzot pat vīzdegunis Ķeps godīgi atzina, ka ir ļoti stipra vētra. Saulrieta laikā kuģis vēlreiz halzēja, lai tumsā turētos tālāk no ziemeļu krasta; un pusnaktī pagaidu kapteinis, kas, aplinkus iztaujājot matrožus, bija guvis kaut kādas vispārīgas ziņas par ezera veidu un lielumu, nosprieda, ka atrodas apmēram vidū starp abiem krastiem. Viļņu augstums un garums arī lika tā domāt; un jāpiebilst, ka Ķeps jau sāka pret saldūdeni just cieņu, kādu pirms divdesmit četrām stundām būtu uzskatījis par nepienācīgu, pateikdams dažu izsmējīgu vārdu. Tūlīt pēc pusnakts vējš kļuva tik nikns, ka viņš atzina par neiespējamu turēties tam pretī, jo ūdens gāzās uz klāja tādiem blāķiem, ka drebēja viss korpuss, un, lai gan «Joņotajam» piemita īpašība iet pa viļņiem sevišķi viegli, tie ar savu svaru draudēja nogremdēt mazo kuģīti. Matroži apgalvoja, ka tādu auku uz ezera piedzīvo pirmo reizi, un viņi sacīja patiesību. Smalki zinādams visus ragus un upes, un ostas, Džespers jau sen būtu pievadījis kuteri pie malas un noenkurojies kāda drošā vietā, bet Ķeps, apņēmies rīkoties kā lieljūras braucējs, vēl arvien turēja par sevis necienīgu prasīt padomu gados jaunajam kapteinim, tā ka tas joprojām palika lejā.

Vienos naktī atkal uzvilka vētrasburu, nolaida grotburas augšdaļu un iegrieza kuteri vējā. Tam nu vairs īsti nebija kur iegulties, taču kuģītis godam attaisnoja savu nosaukumu. Astoņas stundas kuteris patiešām joņoja, tas traucās gandrīz tikpat ātri kā kaijas, kuras aukā tramīgi riņķoja virs tā, laikam baidīdamās nolaisties ezera verdošajā katlā. Rītam austot, nenotika nekādas lielās pārmaiņas, jo apvārsnis nebija vēries plašāks; kļuva redzama jau aprakstītā tuvā pamale, sijāja lietus, un dabas spēki trakoja tā, ka ūdens ar debesīm šķita jaucamies kopā. Tikmēr matrožiem un pasažieriem neizbēgami vajadzēja dēdēt bezdarbībā. Džespers un locis joprojām uzturējās apakšā, bet, tā kā kuģis vairs nešūpojās tik stipri, gandrīz visi pārējie saradās uz klāja. Brokastis bija paēstas bez vārda sacīšanas, un cilvēki vērās cits citā, it kā jautādami acu un vaibstu valodā, kādas būs beigas šim dabas spēku cīniņam. Ķeps gan nelikās traucēties, un viņa seja atdzīvojās, solis tapa stingrāks un viss izskats pašapzinīgāks, kad vētra pieņēmās, prasīdama no viņa lielāku drošsirdību un amata prasmi. Rokas sakrustojis, viņš stāvēja uz baka, ar jūrnieka jušanu līdzsvarodams augumu, un viņa acis vēroja viļņu krēpes, kad tie plīsa un slīdēja garām žiglajam kuterim, kas jau pats traucās tik ātri kā joņotājs mākonis pa debesīm. Šinī cēlajā brīdī kāds matrozis pēkšņi iekliedzās:

— Kuģis redzams!

Daba pie Ontārio bija tik maz skarta, vieta vēl tik nomaļa un pirmatnēja, ka diezin vai kāds domātu sastapt kuģi uz šā ezera. Pašiem braucējiem «Joņotājs» šķita kā cilvēks, kas gluži viens cērt taku mūžamežā, un nu bija tā, it kā tiktos divi mednieki savās notuļajās gaitās zem lielā lapu baldahīna, kas tolaik jumās daudzum daudzu miljonu platība pāri Amerikas kontinentam. Neparastie laika apstākļi svešā burinieka parādīšanos vērta vēl romantiskāku, tīri vai pārdabisku. Tikai Ķeps raudzījās uz to lietišķi, bet pat viņš juta savus dzelzs nervus ietrīsamies uzbudinājumā, ko radīja draudīgā aina.

Nezināmais kuģis bija apmēram divas kabeļtauvas priekšā kuterim un gāja ar sānu vēju, ieturēdams virzienu, pēc kura varēja spriest, ka «Joņotājs» aiztrauksies tam garām dažu jardu atstatumā. Tas bija pilnas takelāžas burinieks, un, skatoties caur vētras un sīkā lietus šķidrautu, viszinīgākā acs nespēja atklāt nekādus trūkumus šā kuģa būvē un aprīkojumā. Grotmastā bija cieši ierēvēta marsbura, priekšā pie štagas pielikta viena maza vētrasbura, pakaļgalā — otra, citi vējauti netika izmantoti. Taču brāzmas spēks spieda kuģi tik stipri, ka gandrīz vai pilnīgi nosvēra to uz sāniem, ja vien nesapaisa kāds augsts vilnis aizvēja pusē un korpusu neizlidzināja. Apaļkoki visi bija savās vietās, ātrums — apmēram četri mezgli, un burinieka gaita liecināja, ka tā kurss ir mazliet brīvs.

—   Jādomā, tas puisietis skaidri zina, kur atrodas,— Ķeps teica, kad kuteris gandrīz vētras ātrumā tuvojās kuģim,— jo viņš bezbailīgi zēģelē uz dienvidiem, cerēdams sasniegt ostu vai enkurošanas vietu. Neviens saprātīgs cilvēks, kas nav spiests lencēt kā mēs, neies ar šitādu brīvu kursu, ja īsti nezinās, kurp dodas.

—   Esam aiznesušies briesmīgi tālu, kaptein,— atbildēja matrozis, kas bija uzrunāts šādiem vārdiem.— Tas ir franču karaļa kuģis «Monkalms», zēģelē uz Niagaru, kur tā īpašniekam ir osta un garnizons. Esam gan aiznesušies briesmīgi tālu!

—   He … lai nelaime tam pavados! Kā jau francūzis, laižas uz ostu, tiklīdz ierauga angļu kuģi.

—   Būtu jauki, ja mēs varētu viņam sekot,— matrozis atteica, skumīgi pakratīdams galvu,— jo esam dziļi iekļuvuši līcī, kas ir šite ezera augšgalā, un jāšaubās, vai maz tiksim vairs ārā!

—   Ko niekus, cilvēkbērns! Mums ir liela selga un apakšā labs angļu rumpis. Mēs neesam varžu ēdāji, kas slēpjas aiz forta vai zemesraga kaut kādas vēja pūtas dēļ. . . Uzmanies pie stūres, cienīgais!

Sādu komandu Ķeps deva tāpēc, ka garāmbraukšana jau šķita bīstama. «Joņotāja» deguns pašreiz atradās tieši pret «Monkalma» reitkneiju; un, tā kā abus buriniekus vairs šķīra tikai simt jardu, tūlīt radās jautājums, vai ceļš "nebūs aizšķērsots.

—   Pa kreisi, cienīgais … pa kreisi!— Ķeps kliedza.

—   Stūri pa kreisi, un ej gar pakaļgalu!

Monkalmieši bija salasījušies vēja pusē, un dažas

musketes tapa vērstas pret «Joņotāja» ļaudīm, it kā pavēlot viņiem turēties attālumā. Viņi redzēja frančus žestikulējam, taču bangas bija tik sirdīgas un drausmainas, ka nejāva tiem lietot parastos kara paņēmienus. Ūdens tecēja no divu triju vieglo lielgabalu stobriem, neviens nedomāja tos atsiet, lai tādā vētrā laistu darbā ieročus. Vilnim noplokot, atsedzās melnie sāni, tie spīdēja un šķita īgni, bet vējš brāza takelāžā, svilpdams un gaudodams tūkstoš kuģa skaņās; un tie kliedzieni un uzsaucieni, kas frančiem izlauzās, nebija dzirdami.

—   Lai izbļaujas līdz apnikumam!— Ķeps norūca.

—   Sādā laikā nevar iečukstēt ausīs noslēpumus … Pa kreisi, cienīgais, pa kreisi!

Stūresvīrs paklausīja, un nākamais gāzonis piedzina «Joņotāju» tik tuvu pie kuģa kvartera, ka pat vecais jūrnieks soli atkāpās, tā kā gaidīdams, ka līdz ar jaunu vilni kutera pīķis trieksies pret otra burinieka priekšgala plankām. Tā tomēr nenotika. «Joņotājs» pieplaka pie ūdens kā pantera pie zemes pirms lēciena, pēc tam cēlās un metās uz priekšu, un tūlīt, šāvās garām savam ienaidniekam, ar zemāko apaļkoku tik tikko neskardams kuģa bezanbomja galu.

«Monkalma» komandieris, jauns francūzis, uzlēca uz pakaļmalas un tanī izmeklētajā laipnībā, kas pušķo viņa tautiešu visļaunākos darbus, pacēla cepuri un smaidīja, tā sveicinādams garām traucošo kuteri. Sini vēlīgajā izdarībā paudās bonhomie un smalkjūtīgums, kad apstākļi liedza sazināties citādi; bet šie paudumi neatstāja labu iespaidu uz Ķepu, kas, palikdams tikpat uzticīgs tautiskai slieksmei kā otrs, pakratīja draudot dūri un klusībā nomurmināja: «Jā, jā, tev sasodīti laimējies tanī ziņā, ka kuteris nav apbruņots ar smagajiem lielgabaliem, citādi es tevi aizsūtītu uz ostu ielikt kajītēm jaunus logus …»

—   Seržant,— viņš ieteicās,— tas ir liekulis.

—   Pieklājīga uzvešanās, brāl Kep,— seržants atsacīja, nolaizdams lejā roku, jo karavīra lepnums bija licis ar militāru godu atbildēt uz sveicienu.— Pieklājīga uzvešanās ir vislabākais, ko varam gaidīt no francūža. Kas īsti bija viņam prātā, to nepateiks neviens!

— Viņš vis nebrauc tanī virzienā pa šiem gāzumiem bezmērķīgi! Nu … lai iezēģelē ostā, ja var. Mēs turēsimies uz ezera kā dūšīgi ang|u jūrnieki.

Tas skanēja diženi, taču Ķeps ar skaudību vēroja «Monkalma» lielo, laistīgo melno korpusu, plandošo marsburu un apmastojuma neskaidro rakstu, kad kuģis kļuva aizvien miglaināks un miglaināks; pēdīgi tas izzuda sīkajā lietū tik rēgains kā tāds māņu tēls. Viņš mīļprāt sekotu pa ķīļūdeni, ja vien drīkstētu, jo, patiesības labad jāsaka, izredzes pārlaist vēl vienu vētrainu nakti uz bangainā, trakojošā ūdens maz priecināja. Amata lepnums tomēr bija pārāk liels, lai Ķeps izrādītu savas bažas, un viņa aizgādībā atstātie paļāvās uz viņa māku un apķērību akli un pilnīgi, kā mēdz paļauties nezinīgie.

Pagāja dažas stundas, un atkal metās tumsa, lai vairotu briesmas, kas draudēja «Joņotājam». Kāds pieklusuma bridis tomēr bija samudinājis veco jūrnieku uzlūvēties, un kuteris palika piegriezts arī šonakt, turklāt, pats par sevi saprotams, centās pēc iespējas vairāk tikt uz priekšu un mazāk novirzīties uz aizvēja pusi; lai turētos tālāk no krasta, Ķeps šad un tad halzēja. Nav vajadzības kavēties pie šās nakts notikumiem, tie bija tādi kā jau allaž vētras laikā. Burinieks gareniski zvalstījās, ūdens šļāca, šļakatas lidoja, mazais kuģītis, ienirstot bangās, dabūja triecienus, kas grasījās to sadragāt, vējš auroja bez mitas, un biedēja drifte. Sls pēdējās briesmas šķita vislielākās, jo, kaut ari «Joņotājam» pilnīgi trūka augšējo apaļkoku un takelāžas un tas ar uzvilktām burām varēja turēties cieši pie vēja, nemaz nedrīvējot, kuteris bija tik viegls, ka šķīstošie viļņi reizumis likās nesam to līdzi uz aizvēja pusi.

Sinī naktī Ķeps cietā miegā nogulēja vairākas stundas. Gaismiņai svīstot, viņš juta, ka tiek purināts plecs, pamodās un ieraudzīja Takuzini. Vētras laikā šis cilvēks reti kad bija uzkāpis uz klāja, jo, būdams kautras dabas, uzskatīja, ka vienīgi kuģiniekiem piederas iejaukties kutera vadīšanā, un viņš tāpat gribēja paļauties uz tiem, kam jāzina par «Joņotāju», ka vēlējās, lai tie, kas viņam seko pa mūžamežu, paļautos uz viņa prasmi. Bet tagad pavadonis jutās tiesīgs iejaukties, un viņš to darīja īpatnēji un gaužām vienkārši, kā jau mēdza izturēties.

Dusa ir salda, cienījamais Kep,— Takuzinis teica, līdzko jūrnieka acis bija kļuvušas pietiekami platas un viņš bija daudzmaz atmiegojies,— dusa ir salda, tas man zināms no paša pieredzes, bet darbošanās vēl saldāka. Paskatieties apkārt un sakiet — vai nav taisni tāds brīdis, kad komandierim jābūt kājās?

—   Kas tad nu . . . kas tad nu . . . cienījamais Takuzini!— Ķeps rūca, tikko atmodies no nemaņas.— Vai arī jūs sākat kurnēt? Krastā būdams, esmu apbrīnojis jūsu gudrību, jo jūs bez kompasa veicat bīstamus cejojumus, un, kopš esam uz ūdens, jūsu padevība un lēnprātība man patīk tāpat kā jūsu pārliecība par saviem spēkiem uz sauszemes. No jums nemaz negaidīju tādu uzstājību.

—   Ja runāju par sevi, cienījamais Kep, tad jāteic, man, kā ģiedu, ir sava iedaba, un tā, domāt, liek mierā otra iedabu. Bet citādi var būt ar Meibelu Danemu. Tiesa, arī viņai ir sava iedaba. Bet tā nav rupja kā mūsējā. Tā ir maiga un sievišķīga, kadai tai jābūt. Runāju viņas labā, nevis savā.

—   Jā . . . jā . . . man sāk aust gaisma. Meitene ir jauka, mans godājamais draugs, taču viņa ir karavira atvase un jūrasbraucēja māsasmeita, un viņai nevajadzētu būt pārāk sašļukušai vētras laikā. Vai viņa rāda bailes?

—   Vina vis ne . . . vina vis ne. Meibela ir sieviete, bet klusē un izturas prātīgi. No viņas neesmu dzirdējis ne vārda par mūsu rīcību. Tomēr jaušu, ka viņai būtu priecīgāk ap sirdi, ja Džespers Saldūdens taptu nolikts savā īstajā vietā un viss, tā sacīt, ritētu pa vecam. Tāda ir cilvēka daba.

—   Es domāju gan! Viss ir labāks par vecu tēvoci, un katrs zina vairāk par vecu jūrnieku! Tāda—tāda ir cilvēka daba, cienījamais Takuzini, un lai mani pērkons sasper, ja esmu tas, kas novirzās no kursa vienu asi uz štīrborta vai bakborta pusi visas tās cilvēciskās dabas pēc, kuru var sameklēt divdesmit gadu skuķē . . . jā,— viņš mazliet pieklusināja balsi,— vai dižīgi izrādīt viņa majestātes piecdesmit piektajā kājnieku pulkā. Ne jau tādēļ esmu četrdesmit gadus braucis pa jūrām, lai uzkļūtu te augšā uz šitā saldūdens dīķīša un uzklausītu mācības par cilvēka dabu. Cik neatlaidīga ir šī vētra! Pašreiz tā zēvelē tik stipri, it kā Borejs nule būtu uzsitis ar plaukstu pa plēšām. Un kas redzams tur, aizvēja pusē?— Viņš izberzēja acis.— Zeme, tik tiešām, kā mani sauc par Ķepu! Un vēl kalnaina!

Takuzinis neatbildēja tūlīt, viņš nogrozīja galvu un vēroja sarunas biedra seju, pats izskatīdamies ļoti raizīgs.

—   Zeme gan, tāpat kā šis ir «Joņotājs», šaubu nav! — Ķeps turpināja.— Krasts aizvēja pusē, pie tam nepilnu līgu no mums, un tāda skaista bangotnes līnija, kāda vērojama visā Longailendas pludmalē!

—   Un vai tas viss drošina vai bēdina?— Takuzinis jautāja.

—   Ha! Drošina, bēdina? Nu … ne šā, ne tā. Nē, nē, tas nemaz nedrošina. Un par bēdināšanu jāteic, ka nekas nedrīkstētu apbēdināt jūrnieku. Jūs taču mežā nekad nebīstaties un nezaudējat dūšu, mans draugs?

—   To es nevaru sacīt, to es nevaru sacīt. Ja briesmas ir lielas, es tās redzu un apzinu, un mēģinu no tām izvairīties — tāda ir mana iedaba. Savādāk mans skalps jau sen kaltētos minga vigvamā. Uz šā ezera tomēr neredzu pēdas un ieskatu par savu pienākumu paļauties citiem, kauču domāju, mums būtu jātur prātā, ka uz kuģa ir tāds cilvēks kā Meibela Danema. Bet šurpu nāk viņas tēvs, un tas jau nu gan jūt līdzi sava paša bērnam.

—   Mūsu stāvoklis ir nopietns, brāl Kep,— seržants ierunājās, piegājis abiem klāt,— cik varu noprast no tiem diviem matrožiem uz baka. Vairāk buru nevarot kuterim pielikt, viņi man saka, un drifte esot tik liela, ka mēs strandēšot pēc pāris stundām. Vai cerēt, ka viņu bailēm platas acis?

Ķeps neatbildēja, viņš ar skumju seju vēroja krastu un pēc tam tik zvērīgi skatījās uz vēja pusi, it kā gribētu klupt virsū brāzmai.

—   Būtu labi, brāl,— seržants atsāka,— ja mēs sūtītu pēc Džespera un ar viņu aprunātos, kas darāms. Te nav jābaidās franču, un jebkādos apstākļos zēns mūs paglābs no slīkšanas, ja vien būs iespējams.

—   Jā, jā, taisni šitie nolādētie apstākļi ir pie visa vainīgi! Bet lai tas puisietis nāk. Lai nāk augšā! Daži prasmīgi uzdoti jautājumi izvilks no viņa patiesību, es galvoju.

Pec Džespera aizsūtīja, līdzko pašparliecinātais Ķeps bija šādi piekāpies. Jauneklis parādījās tūlīt, viņa vaigs un stāja — visa āriene pauda sarūgtinājumu, pazemotibu un, kā dažam vērotājam šķita, krāpšanā pieķerta cilvēka nedrošumu. Spēris pirmo soli uz klāja, Džespers steigšus aplaida apkārt bažīgu skatienu, it kā gribēdams noteikt kutera atrašanās vietu; un, likās, ar šo skatienu pietika, lai atklātos visas briesmas, kas draud buriniekam. Vispirms Džespers pavērās uz vēja pusi, kā mēdz darīt katrs kuģinieks, pēc tam acis slīdēja gar apvārsni, līdz ieraudzīja aizvēnī kalnāju, un tad jauneklim uzreiz viss kļuva skaidrs.

—   Esmu sūtījis jums pakaļ, Džespera jaunskungs,— Ķeps ierunājās, pie tam sakrustoja rokas un, līdzsvarodams augumu, cienīgi šūpojās uz baka,— lai kaut ko uzzinātu par patversmes ostu aizvēja pusē. Mēs ticam, ka jūs neturat tik ļaunu prātu, lai vēlētos noslīcināt mūs visus, arī sievietes. Un ceru, ka būsiet pēc cilvēka un līdzēsiet mums aizvadīt kuteri tādā vietā, kur tas varētu pastāvēt, kamēr šis jonītis pārskrien.

—   Es drīzāk mirtu nekā pieļautu, ka cieš Meibela Danema,— jauneklis strauji atbildēja.

—   Es to zināju, es to zināju!— pavadonis izsaucās, draudzīgi uzsizdams Džesperam uz pleca.— Zēns ir tik uzticams kā vislabākais kompass, kāds jebkad līdzējis nospraust robežu vai vedis ceļinieku projām no aklas takas! Nāves grēks domāt citādi.

—   Hm!— Ķeps izgrūda.— Tā trīcēt sieviešu dēļ, it kā šās īpaši būtu sprukās. Nekas, jaunekli. Mēs sapratīsim viens otru, ja runāsim kā divi vaļsirdīgi kuģinieki. Vai jūs zināt kaut kādu sedumu te, aizvēja pusē?

—   Nē. Sinī ezera galā ir liels līcis, bet tas nevienam no mums nav pazīstams, un būs grūti tanī ieiet.

—  Un šis krasts laikam nesola mums neko sevišķi labu?

—   Tur ir neskarts novads, kas sniedzas līdz Frontnakai vienā pusē un līdz Niagaras grīvai otrā. Man sacīts, ka ziemeļos un rietumos ir tikai mežs un prērijas un tie aizstiepjas tūkstoš jūdžu tālu.

—   Paldies dievam, tātad franču tur, domājams, nav. Vai mežoņu daudz tanī malā?

—   Indiāņi ir sastopami visgarām, taču ne sevišķi lielās kopās. Tanī krastā mēs varētu ar kādu pulciņu nejauši satikties jebkur, bet varētu arī pavadīt mēnešus, nemanot nevienu pašu sarkanādaini.

—   Tad mums jāpaļaujas uz laimi un jācer, ka nesaredzēsimies ar tiem draņķiem . . . bet, Vesterna kungs, es gribu jums pajautai skaidri un gaiši: ko jus tagad darītu ar kuteri, ja būtu atkal noteicējs?

—   Esmu daudz jaunāks kuģinieks nekā jūs, cienījamais Kep,— Džespers atturīgi sacīja,— un šaubos, vai varu dot padomu jums.

—   Jā, jā, mēs visi zinām, ka jaunāks. Parastā gadījumā laikam nevarat. Bet šis gadījums nav parasts, un ir darīšana ar sevišķu apstākli. Un saldūdenim šinī mazajā dīķītī ir tādas kā īpatnības. Un no visa tā izriet, ka jūs varētu dot padomu pat savam īstajam tēvam. Lai būtu kā būdams, jūs varat izteikties, un es varu apsvērt jūsu uzskatus, liekot vērā sava paša pieredzi.

—   Es domāju, ser, ka divu stundu laikā vajag kuteri noenkurot.

—   Seit — atklātā ezerā?

—   Nē, ser. Tur — netālu no malas.

—   Jūs taču negribat sacīt, kaptein Maldugun, ka vētrā enkurotu pie krasta aizvēja pusē!

—   Lai glābtu kuģi, es rīkotos tieši tā, cienījamais Kep.

—   Hvū-ū-uh! Sitās saldūdens padarīšanas! Kaut kas traks! Paklau, jaunais cilvēk, es esmu jūrasbraucējs kopš puikas dienām jau četrdesmit vienu gadu, īsts ūdens dzīvnieks, taču pirmo reizi dzirdu par šitādu būšanu. Es drīzāk pārmestu pār bortu visu enkurierīci, lai nekļūtu par vaininieku tādā ļepausībā!

—   Mēs to darām uz šā ezera, kad esam spīlēs,— Džespers lēnīgi atbildēja.— Man liekas, mēs darītu gudrāk, ja būtu gudrāk mācīti.

—   Kas tiesa, tas tiesa! Nē, neviens mani nepavedinās sagrēkot pret to skolu, ko esmu baudījis. Nekad nedrīkstēšu vairs acis rādīt Sendihukā, ja būšu pastrādājis tādu muļķadarbu. Ha, tad jau, lūk, Takuzinim vairāk jēgas par kuģošanu nekā šitādam padomniekam. Jūs varat atkal kāpt uz apakšu, kaptein Maldugun.

Viegli palocījies, Džespers aizgāja. Skatītāji tomēr ievēroja, ka, dodamies pa trapu lejā, viņš raizīgi nopētīja apvārsni vēja pusē un krastu aizvēnī un pēc tam nozuda ar tādu seju, kur bažas it skaidri pauž ikkatrs vaibsts.

17. nodaļa

Jau apstrīdēto met viņš atpakaļ. Pa jaunam jaunos iebildumus mal, Smilts plūstošā to vēsa apņemt steidzas. Viņš neapklusis mirst, un ciņa beidzas.

Kaupers

Tā kā zaldāta sieva gulēja slima savā kojā, Meibela Danema atradās viena pati borta kajītē, kad Džespers atgriezās tanī, jo seržants bija apžēlojies un ļāvis atkal apmesties viņa īstajā vietā šinī kuģa daļā. Mēs piedēvētu savai varonei pārāk lielu rakstura vienkāršību, sacīdami, ka viņa ne drusku nešaubījās par jaunekli pēc tā arestēšanas; bet mēs tāpat kļūtu mazcienigi pret viņas dabas cildenumu un jūtu dedzību, ja nepiebilstu, ka šaubas bija īsas un niecīgas. Un tagad, kad viņš, satraucies par kutera stāvokli, ar pilnīgi nomākušos vaigu apsēdās pie meitenes, tā atmeta jebkādas šaubas un redzēja viņā tikai cilvēku, kam nodarīts pāri.

—   Jūs ņemat šīs nepatikšanas pārāk stipri pie sirds, Džesper,— viņa kaismīgi teica, tā aizmirsdamās, kā jaunavas, paužot savas jūtas, palaikam aizmirstas, kad liela un cildena interese sākusi valdīt pār viņām. — Neviens, kas jūs pazīst, netic, nevar ticēt, ka esat vainīgs. Takuzinis apgalvo, ka viņš esot gatavs likt savu galvu ķīlā par jums.

—  Tātad jūs, Meibel,— jauneklis attrauca, acīm zibsnījot,— mani neuzlūkojat par nodevēju, kaut arī jūsu tēvs liekas ticam, ka es tas esmu?

—   Mans tēvs ir karavīrs un nedrīkst izturēties citādi. Viņa meita drīkst un domā par jums tā, kā jādomā par cilvēku, kas tik daudz jau darījis viņas labā.

—   Meibel … es neesmu radis runāt ar tādu kā jūs . . . izteikt sievietei savas domas un jūtas. Man nav māsas, un mate nomira, kad biju vēl bērns, tā ka nemaz nezinu, ko jūsu dzimumam visvairāk patīk dzirdēt. . .

Meibela atdotu pasaules bagātības, lai izdibinātu, ko Džespers, tik noslēpumaini aprāvies, kavējas sacīt, bet sievietes kautrība — šī aizturīgā jutoņa, kas nav definējama,— lika viņai apvaldīt sievietes ziņkāri. Viņa nebilda neko, bet gaidīja, cerēdama gūt skaidrību.

—   Es vēlos teikt, Meibel,— jauneklis atsāka pēc klusuma brīža, kas viņu diezgan stipri mulsināja,— ka

neesmu lāgā iepazinies ar tiem uzskatiem un paradumiem, kas ir tādai kā jūs, un ka jums jānoģied, ko vien es piemetinātu.

Ģidības Meibelai pietika, lai noskārstu itin visu, taču ir domas un jūtas, ko maigā dzimuma pārstāves gaida atklājam, pirms viņas pašas par tām izteikušās ar patiku, un viņa tā kā nomanīja, ka Džespera domas un jūtas pieder tieši pie tādām; un tāpēc viņa, būdama attapīga kā jebkura sieviete, nolēma griezt valodu uz citu pusi, nevis turpināt tik gausu un tik neveiklu sarunu.

—   Pasakiet man vienu, Džesper, un es būšu apmierināta,— jaunava nu teica ar tādu stingribu, kas liecināja, ka viņa ir droša ne tikai par sevi, bet arī par savu biedru.— Jūs taču neesat pelnījis tās briesmīgās aizdomas, kas vēršas pret jums?

—   Neesmu, Meibel,— Džespers atbildēja, raudzīdamies viņas dzidri zilajās acīs atklātu un vienkāršu skatienu, kas spētu gaisināt lielas šaubas.

—   Es zināju, ka neesat… es varētu zvērēt,— meitene sirsnīgi sacīja.— Un tomēr mans tēvs grib labu . . . bet jums nevajag uztraukties par šo apvainojumu, Džesper.

—   Pašreiz kaut kas cits dara tik lielas raizes, ka nemaz nedomāju par apvainojumu.

—   Džesper!

—   Nevēlos jūs biedēt, Meibel . . . taču jūsu tēvocis būtu jāpierunā mainīt savus uzskatus par to, kā apieties ar «Joņotāju» . . . un tomēr viņš ir daudz vecāks un daudz vairāk pieredzējis nekā es, tā ka viņam varbūt vajadzētu paļauties uz sava paša prātu vairāk nekā uz manējo.

—   Vai domājat, ka mūsu kuterim draud kādas briesmas?— Meibela jautāja zibens ātrumā.

—   Esmu noraizējies . . . vismaz mēs, ezera kuģinieki, domātu, ka «Joņotājs» ir lielās briesmās. Varbūt vecam okeāna braucējam ir savi līdzekļi, kā saudzēt burinieku.

—   Džesper, visi augstu vērtē jūsu prasmi vadīt «Joņotāju». Jūs pazīstat ezeru, pazīstat kuteri . . . tieši jūs esat īstais spriedējs par mūsu patieso stāvokli!

—   Aiz rūpēm par jums, Meibel, es varu kļūt bailīgāks nekā citkārt, taču, ja runāju vaļsirdīgi, man prātā • ir tikai viens paņēmiens, kā izsargāt kuteri no bojāejas

nākamo divu triju stundu laikā, bet jūsu tēvocis atteicās šo līdzekli izmantot. Galu galā varbūt rādu savu nezināšanu, jo, kā viņš saka, Ontārio saldūdens vien ir.

—   Jūs taču neticat, ka garšai te kāda nozīme. Padomājiet par manu mīļo tēvu, Džesper! Par sevi, par visiem cilvēkiem, kuru dzīvību glābsiet, ja īstajā brīdī teiksiet savu spriedumu!

—   Es domāju par jums, Meibel . . . vairāk, daudz vairāk nekā par visiem citiem kopā,— jauneklis attrauca ar lielu sparību un kvēlu skatienu, kas pauda krietni vien vairāk nekā paši vārdi.

Meibelas sirds strauji iepukstējās, un viņas tvīkstošajā sejā noplaiksnījās prieks un pateicība, bet bažas bija tik skaudras un lielas, ka neļāva risināties līksmākām domām. Viņa necentās slēpt pateicīgu skatienu un tūlīt ļāvās tām jūtām, kas saprotamā kārtā bija galvenās.

—   Nedrīkst pieļaut, ka mana tēvoča stūrgalvības dēļ notiek tāda nelaime. Uzejiet vēlreiz uz klāja, Džesper, un palūdziet manu tēvu ienākt kajītē.

Kamēr jauneklis pildīja šo uzdevumu, Meibela sēdēja un klausījās vēja auros un viļņu gāzmās pret kuteri, juzdama bailes, kādas agrāk nebija pazinusi. Piederēdama pie «teicamiem matrožiem», kā dēvē pret jūras slimību neuzņēmīgus pasažierus, viņa līdz šim brīdim bija domājusi, ka ir drošībā, un kopš brāzmas sākšanās darījusi tādus sieviešu darbus, kādus apstākļi atļāva, bet tagad, kad prāts bija kļuvis gaužām nemierīgs, viņa gan atskārta, ka pirmo reizi atrodas uz ūdens tik stiprā vētrā. Pāris minūtes, kas pagāja, iekām parādījās seržants, šķita stunda, un viņa aizturēja elpu, ieraudzīdama tēvu un Džesperu kāpjam pa trapu lejup. Cik ātri vien iespējams, viņa izsacīja savu sakāmo seržantam — pateica Džespera domas par burinieka stāvokli un ļoti lūdza pierunāt tēvoci, lai tas nodod kuteri atkal īstā komandiera ziņā, tēvam esot jāiejaucas, ja viņš mīlot savu meitu, ja viņam kaut cik rūpot paša vai savu vīru dzīvība.

—   Džespers ir patiesīgs, tēv,— viņa kvēli piemetināja,— un, ja liekuļotu, viņam tik un tā nebūtu iemesla aizlaist kuģi bojā šinī tālajā ezera daļā, pakļaujot nāves briesmām mūs visus, arī sevi pašu. Esmu gatava likt galvu ķīlā par viņa patiesīgumu.

—   Izklausās jau tīri jēdzīgi, ja tā runā nobijusies jauna sieviete,— tēvs atbildēja vēsāk,— taču nebūtu vis attaisnojami un tik gudri, ja tādus vārdus mutē ņemtu karavīrs, kas vada ekspedīciju. Džespers varbūt cer, ka pats nenoslīks, viņam palaimēsies izkļūt malā un tūlīt aizbēgt.

—   Seržant Danem!

—   Tēv!

Sie izsaucieni paspruka reizē, bet pauda atšķirīgas jūtas. Džespers nespēja novaldīt izbrīnu, Meibelas balsī skanēja pārmetums. Vecais karavīrs tomēr bija radis izturēties pret apakšniekiem tik brīvi, ka nepievērsa uzmanību ne vienam, ne otram paudumam; pēc īsām pārdomām, it kā nebūtu izsaucienus dzirdējis, viņš turpināja:

—   Brālis Ķeps, liekas, nav arī tāds cilvēks, kurš ļaus sevi mācīt, kas viņam jādara uz kuģa.

—   Bet, tēv . . . kad mums visiem draud nāve!

—   Vēl mazāk. Būt par kapteini jaukā laikā nav nekas liels. Tikai spīlēs krietns komandieris īsti parāda sevi. Čārlzs Ķeps laikam gan nepametīs stūri, kad kuģis ir briesmās. Turklāt, Džesper Saldūden, viņš teica, ka jūsu priekšlikums pats par sevi esot tāds aizdomīgs, tanī manot vairāk nodevības nekā veselā saprāta.

—   Viņš var tā spriest. Lai tomēr ataicina un uzklausa loci. Skaidri zināms, ka neesmu ar to cilvēku redzējies kopš vakarvakara.

—   Te gan manāms saprāts, un tāds mēģinājums jāizdara. Tad kāpiet man līdzi augšā, lai viss būtu godīgi un atklāti.

Džespers paklausīja, un Meibelas interese bija tik liela, ka viņa atļāvās sekot abiem, līdz piekļuva pie lūkas, kur viņas tērps vēl bija diezgan labi pasargāts no vēja negantības un augums no šļakatām. Meitenīgais kautrums pamudināja apstāties, taču viņa sasprindzināja uzmanību, lai būtu lieciniece tam, kas notiks.

Locis drīz parādījās, un nebija pārprotams bažīgais skatiens, ko viņš, nopētot ainu, aplaida apkārt, ticis zem klajas debess. Tiesa, kaut kādas valodas par «Joņotāja» stāvokli bija paklīdušas "lejā, bet šoreiz tās bija mazinājušas, nevis pārspīlējušas briesmas. Locim ļāva bridi aplūkoties un pēc tam pajautāja, ko viņš ieteiktu darīt.

—   Pēc manām domām, kuteris jānoenkuro, citādi nav glabjams,— viņš vienkārši atbildēja bez vilcināšanās.

—   Nu, nu, šeit, klajā ezerā?— Ķeps noprasīja, kā bija iepriekš tincinājis Džesperu.

—   Nē, tuvāk krastam, tieši pie bangu ārējās līnijas.

Izdzirdējis tādu vēsti, Ķeps savā prātā nemaz vairs

nešaubijās, ka «Joņotāja» komandieris un šis locis ir slepeni norunājuši burinieku sadragāt. Acīmredzot cer pēc tam aizmukt, viņš sprieda. Un, palikdams sev uzticīgs, viņš pret loča uzskatu izturējās ar tādu pašu vienaldzību, kādu bija rādījis pret Džespera ieteikumu.

—   Es tev saku, brāl Danem,— Ķeps spurojās, atbildot uz seržanta celtajām ierunām, ka nevajag būt kurlam pret šo divkārtējo paziņojumu,— neviens kuģinieks nedos tadu padomu godīgi. Lai cik bēdīgs stāvoklis, aukainā laikā enkurēt netālu no aizvēja krasta, kamēr vēl iespējams pielikt kaut kādu skrandu, būtu trakgalvība, ko es nekad nevarētu attaisnot apdrošinātāju priekšā . . . bet enkurot pie pašiem plīsumiem būtu ārprāts.

—   Viņa majestāte apdrošina «Joņotāju», brāl, un es atbildu par savas komandas vīru dzīvību. Sie divi kuģinieki laikam pazīst Ontārio labāk nekā mēs, un es gan domāju, ka ir zināms pamats ticēt viņiem, ja abi apgalvo vienu un to pašu.

—   Tēvoci!— Meibela dedzīgi sacīja, bet jaunekļa žests lika meitenei apvaldīt savas jūtas.

—   Mūs dzen uz bangotni tik ātri,— Džespers teica, — ka nav vajadzības daudz runāt par šo tematu. Šķiet, pusstunda visu izšķirs, vienādi vai otrādi. Es tomēr brīdinu cienījamo Ķepu, ka visstingrāk stāvošais vīrs starp mums nespēs ne mirkli noturēties kājās uz klāja, ja zemais kuģītis īsti iekļūs plīsumos. Nudien, es daudz nešaubos, ka tas piesmelsies un nogrims, neticis pāri otrajai gāzmu līnijai.

—   Un kāds labums būtu no enkurošanas?— Ķeps prasīja tik pikti, it kā uzskatītu, ka Džespers ir atbildīgs par vētras darbiem tāpat kā par savām nule izteiktajām domām.

—   Tā vismaz nenāktu par ļaunu,— Saldūdens rāmi atsacīja.— Pagriezuši kutera degunu pret viļņiem, mēs lēninātu drifti. Un, ja arī enkuri vilktos pa dibenu, virzīšanās cauri bangotnei būtu mazāk bīstama. Es ceru, cienījamais Kep, jūs atļausiet locim un man kaut gatavoties enkuru izmešanai, jo tāds piesardzības pasākums var nākt par labu, ne par ļaunu.

—   Ja vēlaties, taisiet enkurus klārus, dusmīgs nebūšu. Mūsu tagadējo stāvokli nekas tāds nespēj daudz ietekmet. Seržant, uz pāris vārdiem. . . tur, pakaļgalā, lūdzu.

Ķeps paveda svaini tālāk no citu ausīm un, atvērdams sirdi, sāka runāt par lielo nelaimi, pie tam jūrnieka izturēšanās pauda vairāk cilvēcisku jūtu, nekā viņš mēdza rādīt.

—   Ir gan bēdu liktenis nabaga Meibelai,— viņš teica viegli drebošā balsī un nošņaukājās.— Mēs abi, seržant, esam veci zēni un iemācījušies blenzt nāvei acīs, varbūt pat grasījušies mirt. Amats mūs rūdījis tādiem notikumiem. Bet nabaga Meibela . . . viņa ir mīļa un lādzīga meitene, un es cerēju, ka viņa dabūs krietnu vīru un kļūs par māti, iekām sitīs mana pēdējā stunda. Jā, jā, mums katrā reisā vajag uzņemt ligas mierīgi, un vecs jūrasbraucējs, neatmetot cieņu, var pamatoti iebilst tikai pret to, ka šāda klizma gadās nolādētā saldūdens dīķīti.

Bezbailīgais seržants Danems nebija zaudējis vīra dusu, ka d apstākļi šķita daudz šausmainaki nekā patlaban. Tikai tanīs reizēs viņš allaž bija zinājis, kā cīnīties ar saviem pretiniekiem, taču nu mācās virsū naidnieks, kuru viņš nejēdza atgaiņāt. Par sevi gan viņš bēdāja daudz mazāk nekā par meitu, jo viņam netrūka paļāvības uz saviem spēkiem, un tā reti kad atstāj nelokāmu cilvēku, kam ir lieliska veselība un kas radis briesmu brīžos rīkoties pats. Bet Meibela, viņaprāt, nekādi nejaudātu izglābties, un viņš savā tēva mīlestībā uzreiz nolēma: ja meitai vēlēts iet bojā, viņš mirs kopā ar to.

—   Vai tu domā, ka jāgaida visļaunākais?— viņš jautāja stingri, tomēr izjusti.

—   Pēc divdesmit minūtēm mūs iedzīs plīsumos, un paraugies pats, seržant, kāda laime smaidīs arī visdrošsirdīgākajam vīram no mums tanī katlā aizvēja pusē!

Jā, skats diezin vai varēja viest cerības. «Joņotājs» jau atradās nepilnu jūdzi no malas, pret kuru vētra brāza ar tadu niknumu, ka liedza palielināt buras, lai lavētu projām. Krietni samazinātais grots, kas vienīgi turēja «Joņotāja» priekšgalu tik tuvu pie vēja, lai viļņi negāztos kuterim pāri, raustījās skaudrajos pūtienos, un šķita, ka stiprā, īpaši austā drāna kuru katru brīdi saplīsīs driskās. Smalkais lietus vairs nesmidzināja. Bet gaiss vēl simt pēdas virs ezera bija pilns brīnumspožu šļakatu, kas izskatījās pēc mirdzošas miglas; un pār visu starot staroja saule bezmākoņu debesīs. Džespers bija ievērojis šo pazīmi un nospriedis, ka tā vēsta drīzu vētras beigšanos, tomēr braucēju liktenim vajadzēja izšķirties nākamo divu stundu laikā. Tas, kas bija redzams starp malu un kuģīti, rādījās jo baisāks un negantāks. Bangotne stiepās bezmaz pusjūdzes garumā; ūdens šinī joslā baltoja, putās sakults, bet gaisā virs tās bija tik daudz šļakatu un iztvaikojumu, ka krasts vīdēja neskaidrs un dūmakains. Taču varēja samanīt, ka tas ir augsts — kāds nebūt nav raksturīgs Ontārio ezeram — un to sedz nebeidzamā meža zaļais apmetnis.

Kamēr Ķeps un seržants klusēdami vērās šinī aina, Džespers ar ļaudīm čakli rosījās uz baka. Dabūjis atļauju stāties savā vecajā amatā, jauneklis tūlīt bija lūdzis palīgos piecus sešus zaldātus un sparīgi ķēries pie stipri vien aizkavētu pasākumu veikšanas. Uz šiem šaurajiem ūdeņiem galvenos enkurus nekad neieņem kuģī, piederīgās tauvas no tiem neatraisa, un Džesperam aiztaupījās daudz pūliņu, kas būtu vajadzīgi uz burinieka jūrā. Abus krūtsenkurus ātri sagatavoja nolaišanai, tauvas sakārtoja, un pēc tam vīri apstājās, lai paraudzītos apkārt. Nekas nebija mainījies uz labo pusi, kuteris lēni tuvojās krastam, likdams arvien vairāk noprast, ka nespēj ne collu pavirzīties pret vēju.

Ilgi un pamatīgi nopētījis ezeru, Džespers deva jaunus rīkojumus, turklāt viņa balsī skanēja it cieša pārliecība, ka laiks negaida. Uz klāja uznesa divus stopenkurus, pie tiem piesēja perinies, kuru otrus galus savukārt piestiprināja pie krūtsenkuru pēdām, un visu sataisīja tā, lai stopenkurus īstajā brīdi pārsviestu pār bortu. Kad šie priekšdarbi bija pabeigti, piepūles radītais satraukums Džesperam acīmredzot noplaka, nu viņa vaigs pauda rāmas, taču noturīgas raizes. Viņš pameta baku — te viļņi gāzās iekšā līdz ar katru kuģīša iegrimienu, tā ka cilvēki nulējos pasākumus bija veikuši, bieži vien atrazdamies ūdeni,— un devās uz sausāku klāja vietu pakaļgalā. Tur viņu sagaidīja Takuzinis, kas stāvēja pie Meibelas un kvartirmeistara. Lielākā daļa braucēju (atskaitāmi tie, kas jau īpaši minēti) bija apakšā, daži mēģināja atvieglot ciešanas, guļot uz matračiem, un citi ar nosebošanos iedomāja savus grēkus. Laikam gan pirmo reizi, kopš Joņotāja» ķīlis bija iegremdējies Ontārio dzidrajos ūdeņos, šinī kuterī dzirdēja lūgšanas vārdus.

—   Džesper,— viņa draugs pavadonis iesāka,— šorīt no manis nav bijis nekāda labuma, jo, kā jau zini, šādā braucamajā mana iedaba ir mazā vērtē. Bet, ja Dievs dos seržanta meitai iztapt krastā dzīvai, es, pazīdams mežu, varēšu viņu, tāpat kā agrāk, aizvest laimīgi līdz garnizonam.

—  Tas ir briesmīgi tālu, Takuzini!— Meibela iebilda, jo šie cilvēki bija tik tuvu cits citam, ka to, ko sacīja viens, gribot negribot dzirdēja pārējie.— Man šķiet, mēs visi aizietu bojā, fortu nesasnieguši.

—   Tā būtu bailīga taka, Meibel, un līka, tomēr dažas no jūsu dzimuma ir parādījušas vēl lielāku izturību šinī mūžamežā . . . Bet, Džesper, tev vai man, vai mums abiem jāairē šī tāsene. Tanī Meibela tiks cauri bangām, citas iespējas viņai nav.

—   Lai glābtu Meibelu, es labprāt airētu, kas vien airējams,— Džespers teica ar skumīgu smaidu.— Bet šādā vētrā, Takuzini, cilvēka roka nejaudā izvadīt laivu cauri tiem plīsumiem. Es ceru beigu beigās noenkuroties, jo reiz izglābām «Joņotāju», kad tas bija bezmaz tikpat kļūmīgā stāvoklī kā šobrīd.

—   Ja gribam noenkuroties, Džesper,— seržants ierunājās,— vai nevajag darīt to tūlīt? Tās pēdas, ko tagad zaudējam drifta pēc, var mums atspēlēties, jo enkuri pēc izmešanas droši vien kadu gabalu vilksies pa dibenu.

Džespers piegāja vecajam karavīram tuvāk un satvēra viņa roku; ciešais, sirsnīgais spiediens liecināja par spēcīgām, gandrīz nevaldāmām jūtām.

—   Seržant Danem,— jauneklis ļoti nopietni teica, — jūs esat labs cilvēks, kaut arī izturējāties bargi pret mani šinī braucienā. Jūs taču mīlat savu meitu?

—   Tam varat ticēt bez kādas šaubīšanās, Saldūden,— seržants atbildēja piesmakušā balsī.

—   Vai jūs atvēlētu viņai. . . mums visiem pēdējo iespēju glābt dzīvību?

—   Ko jūs iesakāt man darīt, puis? Ko gribat no manis? Līdz šim esmu rīkojies pēc sava prāta. Ko īsti iesakāt?

—   Piecas minūtes pasargāt mani no cienījamā Ķepa iejaukšanās, un viss, kas vien cilvēka spēkos, tiks darīts, lai glābtu «Joņotāju».

Karavīrs vilcinājās, jo bija pārāk liels disciplīnas mīļotājs, lai atceltu kārtīgu pavēli. Bez tam viņš turēja lielā cieņā sievasbrāļa kuģošanas māku un arī negribēja savu svārstīgumu rādīt. Kamēr seržants lauzīja galvu, Ķeps atgāja no stūresvīra, pie kura bija piestājies pirms kāda laika, un tuvojās pulciņam.

—   Cienījamais Saldūden,— viņš teica, tiklīdz bija sadzirdams,— es nāku pajautāt, vai nezināt šeit kādu vietu, kur laist kuteri malā. Nu diemžēl esam spiesti meklēt tādu glābiņu.

Sinī bridi pats Ķeps ar savu nenoteiktību nodrošināja Džesperam uzvaru. Jauneklis uzlūkoja seržantu, tas parnaja ar galvu, tā apliecinādams, ka izpildīs viņa lūgumu, un viņš nezaudēja nevienu no tiem mirkļiem, kas bija kļuvuši tik ļoti dārgi.

—   Vai drīkstu ņemt stūri?—viņš jautāja Ķepam. — Varbūt mēģināsim sasniegt kādu līcīti aizvēja pusē.

—   Ņemiet. . . ņemiet. . .— jūrnieks teica, pie tam atklepojās, juzdams, ka viņu māc atbildība, kas nezināšanas dēļ gulstas uz pleciem vēl jo smagāk. — Mēģināsim, Maldugun, jo, jāsaka atklāti, man nav neviena labāka priekšlikuma. Vai nu izstrandēsim, vai arī aiziesim pa burbuli!

Džesperam nekā vairāk nevajadzēja, viņš metās uz pakaļgalu un drīz satvēra stūres pinni savās rokās. Locis zināja, kas darāms turpmāk, un, tiklīdz viņa jaunais komandieris deva zīmi, nolaida stipri samazināto grotu, kas visai ilgi bija palicis uzvilkts. Tanī laikā Džespers notrāpīja īsto brīdi, pagrieza stūri uz vēja pusi, priekšgalā tika atraisīta štagburas augšmala, un vieglais kuteris, it kā manīdams, ka tagad to vada pazīstamas rokas, novirzījās no vēja un drīz. atradās viļņu ielejā. Sis bīstamais mirklis tapa laimīgi pārlaists, un kuģītis uzreiz šķita traucam malup uz bangotni tādā ātrumā, kas draud ar tūlītēju bojāeju. Attālumi bija kļuvuši jo mazi, piecās sešās minūtēs vajadzēja izdarīt visu, ko Džespers bija nodomājis; viņš lika stūri atkal lejā, un «Joņotājs», par spīti ūdens mutuļiem, grieza krūtis pretī vējam tik viegli, kā pīle spogulīgā dīķī maina peldēšanas virzienu. Pēc Džespera mājiena sākās čakla rosība uz baka, un no turienes izmeta stopenkurus— katru savā pusē. Pat Meibelai nu kļuva redzams, cik baismīgs ir nodzinums, jo abas perlines tecēja kā sviežamās virves. Tikko perlines izstiepās pastingri, viņš ļāva krist krūtsenkuriem un to tauvas atlaida gandrīz līdz galam. Tā apstādināt tik vieglu kuģīti nenācās grūti, turklāt enkurošanas piederumi bija labāki nekā parasti; un nepagāja ne desmit minūtes, kopš Džespers bija pielēcis pie stūres, kad «Joņotājs» ar pīķi pret viļņiem jau turējās abās tauvās, kas tā saspringa, ka līdzinājās dzelzs stieņiem.

—  Tas nav krietni no jums, Džespera jaunskungs!— Ķeps dusmīgi izsaucās, atskārtis, ka ir apmānīts.

Tas nav krietni, ser. Es pavēlu bez kādas kavēšanās pārcirst tauvas un laist kuteri malā.

Neviens tomēr nelikās noskaņots pildīt šo pavēli; kamēr Saldūdens uzskatīja par vajadzīgu komandēt, viņa ļaudis bija gatavi klausīt. Tā kā vīri nekustējās, Ķeps, pārliecināts, ka cilvēkiem draud vislielākās briesmas, pievērsa Džesperam niknu vaigu.

—   Jūs teicāties iet uz kādu līcīti,— viņš piebilda, pasacījis dažus biezus, pārmetumu pilnus vārdus, kurus, pēc mūsu domām, nav vajadzības pierakstīt,— bet devāties uz to stāvo krastu, pie kura mēs apslīktu visi kā viens, ja mēģinātu izstrandēt!

—   Un jūs gribat pārcirst tauvas, lai tieši tur mēs visi kā viens tiktu malā!— Džespers, kas nebija uz mutes kritis, pasausi attrauca.

—   Iemest loti un noteikt drifti!— Ķeps nu kliedza ļaudīm priekšgalā.

Jauneklis ar žestu apstiprināja šo komandu, un tā uzreiz tika izpildīta. Visi, kas bija uz klāja, salasījās vienkop un, gandrīz jāsaka, bez elpas vēroja, ko rādīs šāds mēģinājums. Lote vēl nebija aizsniegusi dibenu, kad line jau tinās uz priekšu, un pēc minūtēm divām kļuva redzams, ka burinieks nodrīvējis vienu kuģa garumu — tieši uz kraujuma pusi. Džespers izskatījās gaužām nopietns, jo labi zināja, ka nekas neapstādinātu kuģi, ja tas ietiktu bangotnes mutulī, kuras pirmā līnija drīz parādījās, drīz nozuda apmēram kabeļtauvas attālumā taisni pret pakaļgalu.

—   Nodevējs!— Ķeps izsaucās, pie tam kratīja ar pirkstu jaunajam komandierim, neko vairāk nejaudādams dusmās, kuras ņēma dvašu ciet. — Par šādu rīcību jums jāatbild ar savu galvu!— viņš piemetināja pēc īsa klusuma brīža. — Seržant, ja es vadītu šo ekspedīciju, tad pakārtu viņu lielā bomja galā, lai neizglābjas, kad mēs slīksim.

—   Apvaldi savas jūtas, brāl. . . neesi tik karsts, es tevi ļoti lūdzu! Džespers, šķiet, visu darījis, labu gribēdams, un stāvoklis varbūt nav tik bēdīgs, kā tev liekas.

—   Kāpēc viņš nebrauca uz paša minēto līcīti? Kādēļ atvedis mūs te, pretī tam kraulim, kas tieši aizvēnī, te, kur pat bangotne pustik plata kā parasti? Vai nav jāsecina, ka viņam prāts ar steigu vien noslīcināt visus, kas atrodas uz kuģīša?

—   Tāpēc jau virzījos uz stāvo krastu, ka bangotne šinī vietā ir tik šaura,— Džespers atsacīja lēnīgi, kaut arī sirds kapa vai pa muti ārā aiz sašutuma par otra valodu.

—   Vai gribat man, vecam jūrniekam, iestāstīt, ka šis kuteris izturētu tās bangas?

—   Negribu, ser. Domāju, tas piesmeltos un nogrimtu, ja tiktu iedzīts plīsumu pirmajā līnijā . . . esmu pārliecināts, ka malu tas nekad nesasniegtu uz dibena, ja pa īstam ietaptu bangās. Ceru kuteri pilnīgi izsargāt no tām.

—   Ja tas drīvē veselu kuģa garumu minūtē!

—   Enkuri vēl padodas, un es nemaz negaidu, ka tie vieni paši pavisam apstādinās kuģi.

—   Uz ko tad paļaujaties? Vai abi kutera gali jāpiesien pie ticības, cerības, mīlestības?

—   Nē, ser. Es paļaujos uz apakšstraumi. Devos stāvā krasta virzienā, zinādams, ka tam vietā tā ir spēcīgāka nekā jebkur citur un mēs varam piekļūt tuvāk pie malas, neietiekot bangās.

Džespers pateica šos vārdus strauji, bet sevišķi aizvainots nelikās. Tie atstāja manāmu iespaidu uz Ķepu, izbrīns acīmredzot guva virsroku pār citām jūtām.

—   Apakšstraume!— viņš atņēma. — Kas, velns, gan dzirdējis, ka apakšstraume glābj kuģi no strandēšanas!

—   Okeānā varbūt ne reizi tā nav noticis, ser,— Džespers pieklājīgi atbildēja,— bet mēs zinām, ka tādi gadījumi ir bi juši te.

—   Zēns saka patiesību, brāl,— seržants iejaucās valodā,— jo esmu bieži dzirdējis ezera kuģiniekus runājam par tādu būšanu, kaut arī pats to labi neapjēdzu. Sinī grūtajā stāvoklī mums vajadzētu gan paļauties uz Džesperu.

Ķeps ņurdēja un sodījās, bet nevarēja neko darīt un bija spiests samierināties. Lūgts paskaidrot, kas jāsaprot ar apakšstraumi, Džespers nu sāka stāstīt par šo parādību. Ūdenim, ko vētra uzdzinusi krastā, nenovēršami jāieņem atkal pienācīgā vieta, pa kaut kādiem slepeniem ceļiem jātiek atpakaļ ezerā. Pa virsu atgriezties nav iespējams, jo vējš un viļņi pastāvīgi triec ūdeni malup, un tāpēc tas neizbēgami veido tādu kā virpuli apakšā un pa turieni plūst uz savu veco un īsto gultni. Sī zemākā plūsma nosaukta par apakšstraumi, un, tā kā tai katrā ziņā jāietekmē kuģis ar tādu iegrimi, kāda ir «Joņotājam», Džespers cer, ka arī pretējie spēki līdzēs, pasargādami tauvas no trūkšanas. īsos vārdos — augšējā un apakšējā plūsma zināmā mērā darbosies viena otrai pretī.

Lai cik vienkārša un atjautīga bija šī teorija, pagaidām tomēr nekas vēl neliecināja, ka tā apstiprinās praksē. Drifte turpinājās, taču kļuva jūtami lēnāka, līdzko stopenkuri, galveno enkuru atbalstītāji, sāka ķerties. Pēdīgi lotes vīrs deva priecīgo ziņu, ka krūtsenkuri vairs neslīd un kuteris apstādināts. Tagad bangu pirmā līnija atradās kādas simt pēdas aiz kuģīša, pat šķita, ka tā pienāk daudz tuvāk, putām nozūdot un uzrodoties neganto viļņu virsotnēs. Džespers aizmetās uz priekšgalu un, palūkojies par bortu, smaidīja uzvarētāja smaidu, līksmīgi norādīdams uz abām tauvām. Tās vairs nespringa taisnas kā dzelzs stieņi, bet bija ielikušas, un ikkatrs, kam jūrnieka jušana, manīja, ka «Joņotājs» ceļas un krīt līdz ar viļņiem tik viegli, it kā šūpotos paisuma vai bēguma ūdenī, kad vēja spēku mazina plūsmas pretspiediens.

—   Apakšstraume!— Džespers izsaucās starodams un šautin aizšāvās pa klāju likt stūri uz vidu, lai kuteris lēkātu vēl vieglāk. — Dievs mūs ievirzījis taisni šinī plūdumā, un briesmas vairs nedraud!

—   Jā, ja,— Ķeps rūca,— Dievs ir lāga jūrnieks un bieži palīdz ļepaušiem izkulties no ķezas. Vienalga, apakšstraume vai augšstraume, vētra pierimusi, un, mums par laimi, beidzot visi enkuri iekodušies labā grunti. Pie tam šis nolādētais saldūdens uzvedas dīvaini.

Ja liktenis vēlīgs, reti kad gribas strīdēties, turpretī grūtumos sākam ķildoties un paļāt cits citu. Lielākajai daļai braucēju vedās domāt, ka no klizmas tos izglābušas Džespera zināšanas un prasme, Ķepa uzskatus tie neņēma vērā, viņa piezīmēs tagad maz klausījās.

Tiesa gan, pusstunda vēl pagāja šaubās un nenoteiktībā, kad tika cieši vērota lote; bet pēc tam pār visiem nāca drošības sajūta, un nogurušie cilvēki gulēja, neredzot sapņus par tūlītēju nāvi.

18. nodaļa

Ir jābūt visam asarās un elsās,

Un ticībā, un Dievam kalpošanā;

Ir visam jābūt fantāzijas varā,

Ir jādeg kaislībās un jākvēl velmēs:

It visam pielūgsmē un pienākuma alkās,

It visam pazemībā, pacietībā, nepacietībā.

It visam šķīstībā, un taisnībā, un paklausībā.

Šekspīrs

īsi pirms pusdienas vētra aprima, tās niknums apsīka tikpat pēkšņi, kā uzradies. Pagāja nepilnas divas stundas, kopš vējš bija sācis gurt, un ezers vairs nemirdzēja putās, lai gan virsma bija vēl satraukta; un pēc otrtik ilga laika viss klaidums vērtās tanī parastajā ainā, kur vērojams nemierīgs ūdens, ko nesen vandījis aukas spēks. Taču viļņi nemitīgi vēlās uz krastu un bangotnes līnijas palika, kaut arī šļakatas vairs nelidoja — gāzmas bija kļuvušas gausākas un vējš, kas darījis tās negantas, pierimis.

Ar vieglu krūtīs dvešošu austriņu nebija iespējams iet pret viļņiem, kas joprojām kāpa augstu, tādēļ kuģinieki atmeta domas uzņemt ceļu tanī pēcpusdienā. Rosīgais Džespers, klusi atsācis «Joņotāja» komandēšanu, tomēr lika izlauzt galvenos enkurus, un tie tika uzīvēti viens pēc otra. Izcēla arī to palīgus stopenkurus un visu sagatavoja tā, lai kuteris varētu nekavējoties būrāt projām, līdzko ļaus laika apstākļi. Tikmēr tie, kas bija brīvi no šādiem pienākumiem, raudzīja izklaidēties, kā nu kuram tādā īpašā reizē vedās.

Kā jau cilvēks, kas nav radis pie kuģa šaurības. Meibela meta ilgu pilnus skatienus uz krastu; un' nepagāja necik ilgs laiks, kad viņa izteica savu vēlēšanos, vai nebūtu iespējams izkāpt malā. Takuzinis, kas tobrīd bija viņas tuvumā, apgalvoja, ka nekas neesot vieglāk, jo uz klāja atrodoties tāšu laiva un tas būtu īstais satiksmes līdzeklis, ar kuru tikt pāri ūdens vāliem. Pēc parasto šaubu un raižu mirkļiem abi vērsās pie seržanta, un, tā kā tam iebildumu nebija, tūlīt tika veikti priekšdarbi, lai īstenotu šo iedažu.

Malā kāpt gatavojās seržants Danems, viņa meita un Takuzinis. Pieradusi pie laivas, Meibela it veikli un droši apsēdās vidū. Viņas tēvs novietojās priekšā, bet pavadonis uzņēmās stūresvīra pienākumus pakaļgalā. Maz vajadzēja laivu pulināt, jo viļņi to dzina uz priekšu lāgiem tik nikni, ka bija ārkārtīgi grūti to vadīt. Ne reizi vien pirms krasta sasniegšanas Meibela nožēloja savu pārgalvību, bet Takuzinis iedrosmināja viņu un pats patiešām rādija tādu savaldīšanos, aukstasinību un rokas stiprumu, ka arī sievietei nevērtos mute ieminēties par visām savām bažām. Mūsu varone nebija nekāda bailule un, sagizdama sava tagadējā stāvokļa neparastību, lielā mērā izjuta arī tā skaudro skaistumu. Dažbrīd gan meitenei sirds pamira, kad gliemežvākam līdzīgā laiviņa pacēlās krēpjainas bangas galā un šķita lidināmies virs ūdens kā bezdelīga, bet pēc tam viņa pietvīka un smējās, redzot, ka žiglais vilnis atstājis viņus aiz muguras un viņi, paliekot kaunā, šinī neprātīgajā sacīkstē zaudējuši. Ilgi gan neiznāca trūcināties, jo, kaut arī atstatums starp kuteri un krastu krietni pārsniedza ceturtdaļjūdzi, tas tika veikts dažās minūtēs.

Pēc izkāpšanas malā seržants sirsnīgi noskūpstīja meitu — būdams karavīrs caur un cauri, viņš allaž jutās uz cietzemes omulīgāk nekā uz ūdens — un, paņēmis šauteni, darīja zināmu, ka domā pavadīt kādu stundu, meklējot medījumu.

— Takuzinis paliks pie tevis, meit, un tu, bez šaubām, dzirdēsi vienu otru šejienes nostāstu vai dažus viņa piedzīvojumus ar mingiem.

Pavadonis nosmējās, apsolīja rūpēties par Meibelu, un pēc brītiņa tēvs bija uzticis pa stāvu nogāzi un nozudis mežā. Abi pārējie devās citā virzienā un pēc dažu minūšu kāpiena pa tādu pašu kraujumu nokļuva kailā zemešmēles galā, kur skatienam pavērās plaša un ļoti savdabīga panorāma. Te Meibela apsēdās uz nokrituša klintsbluķa, lai atgūtu elpu un spēku, bet biedrs, kura muskuļus laikam nekāda fiziska piepūle neietekmēja ne mazākajā mērā, nostājās viņai blakus, savā īpatnējā un, jāsaka, skaistajā pozā atspiedies uz garās šautenes. Pagāja krietns brīdis, bet neviens neierunājās, it sevišķi Meibela bija aizmirsusies, apbrīnodama ainavu.

Abi nu bija nokļuvuši tādā vietā, no kuras varēja tālu pārredzēt ezeru; nebeidzams klaids pletās uz ziemeļaustrumiem, mirdzēdams pēcpusdienas saules staros un tomēr vēl rādīdams kaut ko no tā satraukuma, kuru bija izraisījusi nesenā niknā vētra. Zeme iekļāva ūdeni milzīgā puslokā. Cik tālu acis sniedza, neredzēja neko citu kā tikai mežu — no civilizācijas nebija pat ne zīmes, Ka s partrauktu dabas krāšņo vienveida diženumu. Auka bija aizdzinusi «Joņotāju» aiz fortiem, ar kuriem franči tolaik centās apjozt Anglijas īpašumus Ziemeļamerikā. Tā kā tika izmantoti ūdensceļi, kas savieno lielus ezerus, viņu garnizoni atradās Niagaras krastos, bet mūsu drosminieki bija aizsnieguši vietu daudzas līgas uz rietumiem no šās slavenās upes. Kuteris pie viena enkura stāvēja aiz bangotnes, līdzinādamies gaumīgi iecerētai un rūpīgi darinātai rotaļlietai, kas domāta drīzāk stikla vitrīnai nekā tādām cīņām ar dabas spēkiem, kādas šis burinieks nule bija izcīnījis; bet laiva gulēja rāmajā pludmalē šaipus dunošajām gāzmām kā lāsums olienā.

—   Mēs te esam ļoti tālu no cilvēku mājokļiem!— Meibela izsaucās, ilgi un domīgi aplūkojusi ainavu, kuras galvenās īpatnības deva vielu viņas rosīgajai un allaž bagātajai iztēlei.— Tagad patiešām atrodamies robežjoslā!

—   Vai tuvāk pie jūras un ap lielajām pilsētām ir skaistāki skati?— Takuzinis noprasīja ar interesi, kādu vien varēja rādīt, runājot par šo tematu.

—   Es tā neteiktu. Tur vairāk nekā te vedas domāt par citiem cilvēkiem, mazāk varbūt par Dievu.

—   Jā, Meibel, tāda ir arī mana jušana. Zinu, ka esmu vienīgi nabaga mednieks, nemācīts un neskolots. Bet šinīs manās mājās Dievs man ir tikpat tuvu kā mūsu karalim viņa lepnajā pilī.

—   Vai kāds to apšaubītu?— Meibela, izbrīnījusies par pavadoņa vārdu sparību, attrauca, novērsdamās no ainavas un uzlūkodama viņa raupjos, bet godīgos sejas vaibstus.— Esmu pārliecināta, ka šādā vietā cilvēks jūtas Dievam tuvāk nekā pilsētas dzīves mudžekli, kas novirza domas.

—   Visu, ko taisos teikt, pasakāt jūs, Meibel, bet daudz skaidrāk, nekā iznāktu pašam, tā ka apkaunēšos darīt citiem zināmus savus uzskatus par šīm būšanām, ja man radīsies tāda vēle. Pirms kara esmu braucis gar ezera krastu, meklēdams kažokzvērus, un jau bijis šeit agrāk — gan ne tieši šinī vietā, jo mēs izkāpām, lūk, tur, kur stāv zibens šķelts ozols, kas paceļas pār hemloku puduri . . .

—   Kā jūs, Takuzini, varat visus šos sīkumus atcerēties tik gaiši!

—   Tās ir mūsu ielas un mājas, mūsu baznīcas un pilis. Vajag tak atcerēties! Reiz norunāju ar Lielo Čūsku satikties pēc sešiem mēnešiem taisni pusdienā pie zināmas priedes, kauču paši atradāmies vismaz trīssimt jūdžu no turienes. Koks stāvēja un, ja nav piemeklēts tāpat kā šis, stāv joprojām meža vidū piecdesmit jūdžu no tuvākās apmetnes, toties kaimiņos ir milzum daudz bebru.

—   Un vai satikāties tieši tanī vietā un laikā?

—   Vai saule lec un riet? Aizsniedzis priedi, ieraudzīju Čūsku, atspiedušos pret stumbru, stilbtiņi saplēsti, mokasīni dubļaini. Delavars bija iestidzis purvā un gaužām nopūlējies, kamēr izkļuvis, bet, tāpat kā saule, kas paceļas pār austrumu uzkalniem rītā un nogrimst aiz rietumu rozām vakarā, palicis uzticīgs noteiktai stundai un vietai. Sinī ziņā par viņu nav jābažījas ne draugam, ne naidniekam. Cingačguks ir vienlīdz akurāts pret abiem.

—   Un kur delavars ir pašreiz? Kāpēc šodien viņš nav kopā ar mums?

—   Viņš izseko mingus, un arī man vajadzētu būt izlūkos, ja nepiemistu liela cilvēciska vājība.

—   Šķiet, jūs stāvat pāri . . . esat viņpus visām vājībām, tās jums gluži svešas, Takuzini. Neesmu vēl sastapusi nevienu, kas, manuprāt, tā pasargāts no vājībām, kuras daba liek šūpulī.

— Ja domājat spēku un veselību, Meibel, tad augstākais ir bijis pret mani vēlīgs. Es tomēr uzskatu, ka dzīve zem klajas debess, ilgas medības, bieži izlūkgājieni, meža ēdamais un iemigšana ar tīru sirdsapziņu var allaž turēt ārstus pieklājīgā attālumā. Bet galu galā cilvēks vien esmu. Tik tiešām — jāatzīst, ir kāds jūtu novads, kur esmu pavisam cilvēcisks.

Meibela likās izbrīnījusies, un mēs tikai atgādināsim daiļā dzimuma rakstura iezīmi, piebilzdami, ka meitenes mīlīgajā sejā viedās arī laba tiesa ziņkāres, lai gan viņas mēle bija atturīgāka.

—   Jūsu skarbajā dzīvē ir kaut kas burvīgs, Takuzini!— viņa izsaucās, viegli pietvīkdama aiz jūsmas. — Liekas, es pārvēršos robežniecē un sāku mīlēt šo diženo meža klusumu. Pilsētas man šķiet garlaicīgas, un,-tā kā tēvs droši vien pavadīs savas atlikušās mūža dienas te, kur jau nodzīvojis tik ilgi, tad manī mostas jausma, ka es taptu laimīga, ja būtu arī turpmāk kopā ar viņu un neatgrieztos okeāna piekrastē.

—   Mežs nekad nav kluss tiem, kas saprot tā vēstis, Meibel. Dienām ilgi esmu kājojis pa to viens, nejuzdams vajadzību pēc līdzgaitniekiem, un par runāšanu jāteic, ka meža valodas sapratējs no tā dzird gudrus un pamācigus vārdus.

—   Man jādomā, Takuzini, ka vientulība jums patīk labak par cilvēku sabiedrību.

—   Es tā nesacītu … es tā nesacītu! Ir bijis laiks, kad pašam šķita, ka man pietiek ar Dieva klātesamību mežā un alkstu viņa dāsnuma un gādības vien. Bet jaunas jūtas ņēmušas, virsroku, un, liekas, man vajadzēs pakļauties dabai. Visas citas radības pārojas, Meibel, un ir lemts, ka cilvēkiem jādara tāpatās.

—   Un vai jūs, Takuzini, nekad neesat iegādājies meklēt sev sievu, kas dzīvotu līdzi jūsu priekiem un bēdām?— meitene jautāja tik tieši un vienkārši, kā runā gandrīz visi šķīstie un bezviltīgie ļaudis, un ar to sirsnību, kas iedzimta sievietēm.— Lai jūsu laime būtu pilnīga, jums, manuprāt, vēl vajag tikai pavarda, pie kura atgriezties no klejojumiem. Ja es būtu vīrietis, ar lielāko prieku staigātu savā vaļā pa šiem mežiem vai brauktu pa šo skaisto ezeru.

—   Es saprotu, Meibel, un lai Dievs jūs svētī par to, ka jums rūp mūsu labklājība, kauču esam tādi prasti ļaudis. Mums ir savas patikšanas, tas viens kas tiesa, un sava iedaba, bet mēs varētu būt laimīgāki. Jā gan, domāju, varētu būt laimīgāki.

—   Laimīgāki! Kā, Takuzini? Sis tīrais gaiss, šie vēsie un ēnainie meži klejošanai, šis jaukais ezers, pa kuru vizināties un kurš priecē acis,— tai jābūt tik kuplai laimei, kādu vien cilvēki ar savām vājībām spēj saņemt.

—   Katram radījumam ir sava iedaba, Meibel, un cilvēkam arīdzan,— pavadonis atbildēja, zagšus pavērdamies daiļajā sarunas biedrē, kuras vaigi tvīka un acis mirdzēja kvēlās jūtās, ko bija saviļņojusi viņas neparastā stāvokļa pirmreizība.— Un visiem tā jāklausa. Vai redzat, lūk, to balodi, kas pašlaik nolaižas pludmalē . . . tur, taisni aiz kritušās kastaņas?

—   Protams. Bez mums tā ir vienīgā dzīvā būtne, kas redzama šinī plašumā un notulībā.

—   Nav vis, Meibel. Nav vis. Dievs vēlējis, lai viņa radītā būtne nepaliek gluži viena. Rau, tur ceļas spārnos otrs balodis, viņš meklējis barību pludmales tuvumā, bet nemēdz no savas draudzenes šķirties uz ilgu laiku.

—   Es saprotu, Takuzini,— Meibela sacīja ar mīļu smaidu, taču tik rāmi, it kā sarunas biedrs būtu viņas tēvs.— Bet mednieks var atrast sev draudzeni pat šinī neskartajā novada. Indiāniete ir sirsnīga un uzticīga, es zinu, jo tāda bija Bultasgala sieva, kaut arī vīrs rauca pieri biežāk nekā smaidīja.

—   Tā savienība gan nederēs, Meibel, un nekas labs no tās neiznāktu. Vajag izraudzīties sava paša krāsu, sava paša tautas atvasi, citādi laimes nebūs. Patiešām — ja es satiktu tādu meiteni kā jūs un viņa būtu ar mieru kļūt par mednieka sievu, manu rupjumu un tumsonību nepeldama, tad nudie visi piedzīvotie grūtumi liktos pēc briedēna draiskošanās un nākotne—pēc saules gaismas!

—   Tādu kā es! Tik jauna un aušīga meitene diezin vai būtu īstā biedre pašam drosmīgākajam izlūkam un acīgākajai medniekam robežjoslā!

—   Ak, Meibel, es bailējos, ka esmu sarkanādaiņa iedabu uzlabojis ar bālgīmja tikumiem! Nebūtu jau brīnums, ja tāds cilvēks sievu ņemtu no indiāņu ciema.

—   Takuzini, jūs taču nedomājat precēt tik nemācītu, tik frivolu, tik augstprātīgu, tik nepieredzējušu meiteni … kā es!— Meibela dzīrās piemetināt «un tik jaunu . . .», bet, būdama smalkjūtīga, instinktīvi atturējās no šiem vārdiem.

—   Un kāpēc gan ne, Meibel? Jums nav mācīts, kā jāizturas robežmalā, toties jūs zināt pilsētnieku paražas un vairāk jautru atgadījumu nekā visi mēs. Es neapjēdzu, ko nozīmē «frivola»7 bet, ja ar šo vārdu izsaka skaistumu, tad jāatzīst, ka manās acīs tas diemžēl nav nekāds trūkums. Augstprātīga jūs neesat, jo itin laipni klausāties visos manos blēņu stāstos par izlūkgājieniem un pēdu dzīšanu. Un par dzīves pieredzi jāteic, ka tā nāks ar gadiem. Bez tam, Meibel, es, jānudien, bailējos, ka vīrieši maz domā par šīm būšanām, kad taisās ņemt sievu.

—   Takuzini . . . jūsu vārdi . . . skatieni . . . jūs taču nerunājat no tiesas . . . jums patīk jokot!

—   Es allaž priecājos būt jūsu tuvumā, Meibel. Un gulētu šinī svētītajā naktī ciešāk nekā visā iepriekšējā nedēļā, ja drīkstētu cerēt, ka jums tāda saruna tikpat tīkama kā man.

Mēs nenoliegsim, ka Meibela Danema domāja iemantojusi pavadoņa vēlību. To viņas možā, sievišķīgā viedība drīz vien bija atklājusi, un, iespējams, jaunava dažkārt bija pamanījusi, ka viņa cieņai un draudzībai piejaukts kaut kas no tā vīrišķīgā maiguma, kuru vājajam dzimumam šad tad rāda stiprais, citādi tas patiešām būtu pārāk skarbs. Taču spriganajai un sirsnīgajai meitenei nekad agrāk nebija skaidri nācis prātā, ka Takuzinis nopietni varētu viņu bildināt. Bet tagad viņai tā kā atausa gaisma, un tas laikam notika vairāk sarunas biedra izturēšanās, mazāk vārdu dēļ. Meibelai cieši ieskatoties izlūka godīgajā, grumbainajā sejā, viņas pašas vaibsti kļuva raizīgi un padrūmi; kad viņa atsāka valodu, balsī jautās laipnība, kas mednieku tā apbūra, ka tas īsti nelika vērā vārdus, kuriem vajadzēja paust atraidījumu.

—     Mums abiem jātiek skaidrībā, Takuzini,— Meibela sacīja nopietni, vaļsirdīgi,— un nekas nedrīkst aptumšot mūsu attiecības. Jūs esat tik atklāts un taisnprātīgs, ka pelnāt, lai citi pret jums būtu atklāti •un patiesīgi . . . Protams, protams, jūs tāpat vien pamēļojāt, tikai gribējāt norādīt uz draudzību, kādu cilvēks ar jūsu gudrību un raksturu, dabiski, jūt pret tādu meiteni kā es!

—Nudien, tas viss ir dabiski, Meibel. Seržants saka, viņam šādas jūtas bijušas pret jūsu māti, un es ko līdzīgu vēroju jaunajos, kurus laiku pa laikam vedu .cauri mūžamežam. Jā, jā, esmu pārliecināts, tas viss ir tīri dabiski, tāpēc jau rodas tik viegli. Un šī pārliecība mani ļoti priecina.

—   Takuzini, man no jūsu vārdiem kļūst neērti! Runājiet skaidrāk vai atmetiet šo tematu galīgi. Jūs taču negribat… nevarat sacīt, ka . . . jūs taču . . . nedodat man mājienu . . .— Pat spriganajai Meibelai mēle pinās, un meitenīgs kauns atturēja viņu piebilst to, ko viņa tik ļoti vēlējās teikt. Apņēmusies visu izdibināt jo ātrāk un sīkāk, viņa tomēr sadūšojās un pēc īsas vilcināšanās turpināja:— Es, Takuzini, dziros jautāt, vai jūs patiešām liekat noprast, ka esat mani uzcerējis.

—   Esmu, Meibel. Tas tā ir . . . tas taisni tā ir, un jūs to pasacījāt daudz labāk, nekā spētu jelkad pats ar savu mežinieka iedabu un robežnieka paradumiem. Ar seržantu sarunats, vajag tikai jūsu piekrišanas, un to jūs droši vien došot, tā viņš domā, kauču šaubos, vai esmu tāds, kas var patikties jaunavai, kura pelnījusi viskrietnāko vīru, kāds Amerikā izaudzis.

Apjukumu Meibelas sejā nomainīja pārsteigums, bet tas jau nākamajā mirklī vērtās sāpēs.

—   Tēvs!— viņa izsaucās.— Mans mīļais tēvs domā, ka es kļūšu par jūsu sievu, Takuzini!

—   Jā gan, Meibel, tik tiešām, viņš pat domā, ka jūs būtu apmierināta, un bezmaz sadrošināja mani ticēt, ka tā arī būs.

—   Bet jums . . . jums pašam, protams, ir 'gluži vienalga, vai šīs savādās cerības piepildīsies vai ne?

—   Ko?

—   Takuzini, es gribēju teikt, ka jūs ar manu tēvu esat par šīm precībām runājis galvenokārt aiz vēlēšanās izpatikt viņam … ka jums ne silts, ne auksts, lai mana atbilde būtu kāda būdama. Vai tā nav?

Izlūks vērīgi uzskatīja Meibelas daiļo vaigu, kas bija pietvīcis no svešām un versmainām izjūtām, un neviens nepārprastu to dziļo apbrīnu, ko pauda ikkatrs vaibsts viņa godigajā sejā.

—   Es bieži, Meibel, esmu domājies laimīgs, klejodams pa mežiem pēc sekmīgām medībām, elpodams kalnu tīro gaisu, būdams spēka un veselības pilns, bet tagad ģiedu, ka tas viss bijis niecīgs un nevērtīgs Salīdzinājumā ar līksmi, ko gūtu, uzzinot, ka turat mani labāku par daudziem citiem.

—   Labāku! Es nudien domāju par jums, Takuzini, labak nekā par daudziem citiem . . . varbūt pat labāk nekā par jebkuru citu, jo jāšaubās, vai kāds pasaulē vēl ir tik uzticams, godīgs, atklāts, taisnīgs un drošsirdīgs kā jūs.

—   Ai, Meibel! Sie vārdi ir jauki un dod man cerību, un galu galā seržants nav tā alojies, kā es bailējos.

—   Nē, Takuzini . . . piesaukdama visu, kas svēts un patiess, es lūdzu jūs saprast mani, jo tik svarīgā jautājumā nedrīkst maldināt otru. Es jūs cienu, godāju, vēl vairāk — bijāju gandrīz tāpat, kā bijāju savu mīļo tēvu, taču nav iespējams, ka kļūtu kādreiz par jūsu sievu … ka . . .

Pēc šiem vārdiem sarunas biedra vaibsti tik pēkšņi un tik stipri pārvērtās, ka Meibela, redzēdama, kādu iespaidu teiktais atstājis, tūlīt aprāvās, lai gan ļoti gribēja izsacīties līdz galam; atraidījums, kas teju, teju varēja darīt sāpes, jau pats par sevi lika valodai apsīkt. Abi kādu brīdi klusēja, pie tam vilšanās, kas apēnoja mednieka grumbaino seju, pārauga tādā mocībā, ka Meibela iztrūkās, bet viņš, juzdams, ka smok gandrīz vai nost, strauji ķēra pie kakla kā cilvēks, kurš mēģina fiziski atvieglot miesas ciešanas. Pirkstu krampjainās kustības patiešām iedvesa satrauktajā meitenē bijību.

—   Nē, Takuzini,— Meibela dedzīgi atsāka, līdzko mēle klausīja.— Es varbūt pateicu vairāk, nekā gribēju, jo šādā sarunā ir iespējams viss kas un sievietes nekad neesot drošas par savu spriedumu. Es tikai vēlos likt jums pie sirds, ka diezin vai mēs abi kādreiz domātu viens par otru tā, kā butu jādomā vienam par otru vīram un sievai.

—   Es . . . es nemūžam neņemšu vairs galvā tādas domas . . .— mednieks izelsa, it kā rīstīdamies smacīgos tvaikos.— Nē … nē … es nekad vairs tā nedomāšu ne par jums, ne par citu sievieti.

—   Takuzini, mīļais Takuzini . . . saprotiet mani . . . nepiešķiriet maniem vārdiem pārāk lielu nozīmi . . . tāda lauliba taču būtu nesaprātīga . . . man šķiet, pat nedabiska.

—   Jā, nedabiska . . . pret dabu, un tā arī es teicu, bet seržantam bija un bija cits uzskats.

—   Takuzini! Vai dieniņ! Tas ir ļaunāk, nekā es varēju iztēloties. Sniedziet roku, visukrietnais Takuzini, un parādiet, ka nenīstat mani. Dieva dēļ, uzsmaidiet kā agrāk!

—   Nīst, Meibel! Jums uzsmaidīt! Ak vai!

—   Nē, dodiet man roku . . . stipro, uzticīgo un vīrišķīgo roku . . . abas, abas. Takuzini, jo man nebūs miera, kamēr nejutīšos droša, ka esam atkal draugi un tas viss bijis pārpratums.

—  Meibel, —pavadonis teica domīgi, uzlūkodams straujo un cēlsirdīgo meiteni, kuras skaistie, gleznie pirkstiņi bija satvēruši viņa cietās, saulē iedegušās rokas; viņš nosmēja savus klusos, īpatnējos smieklus, bet sejā plaiksnījās mokas, tā nespēja maldināt arī tad, kad viņu satrauca tik pretējādas jūtas.— Meibel, seržants ir alojies!

Sāpes lauzās uz āru, asaras ritēt ritēja pa izlūka vaigiem. Pirksti atkal krampjaini raustījās pie kakla, un krūtis cilājās, it kā tām būtu kāds smagums, no kura jātiek vaļā, lai cik niknas pūles tas prasītu.

—   Takuzini, Takuzini!— Meibela bezmaz vai kliedza. — Neraudiet. . . tikai neraudiet! Runājiet, Takuzini, smaidiet atkal . . . sakiet laipnu vārdu . . . kaut ko tādu, kas liecinātu, ka varat man piedot.

—   Seržants ir alojies!— pavadonis izsaucās, pie tam smēja savās dziļajās ciešanās, ar moku un jautrības nedabisko jucekli šausminādams meiteni.— Es to zināju … es to zināju un teicu jau. Jā, seržants tomēr alojies.

—   Mēs varam palikt draugi, lai arī nekļūšu par jūsu sievu,— turpināja Meibela, kura bija gandrīz tikpat stipri uzbudināta kā viņas biedrs un lāgā nesajēdza, ko runā.— Mēs varam vienmēr būt draugi un vienmēr būsim.

—   Es jau domāju, ka seržants kļūdās,— Takuzinis atņēma, ar lielām pūlēm savaldījies,— jo neticēju, ka mana iedaba patiktos pilsētā augušas meitenes prātam. Būtu labāk, ja viņš nebūtu pārliecinājis mani spriest citādi. Un būtu arī labāk, ja jūs nebūtu bijusi, kā sacīt jāsaka, tik jauka un draudzīga. Nudien labāk!

—   Ja es uzskatītu, ka esmu, kaut arī gluži bez kāda nolūka, modinājusi jūsos maldīgas cerības, Takuzini, tad nemūžam sev nepiedotu. Jo, ticiet man, es drīzāk uzņemtos sirdēstus pati nekā sāpinātu jūs.

—   Patiešām modinājāt, Meibel, patiešām. Jūsu valoda un domas, ko pateicāt tik maigā balsī un tādiem vārdiem, kādus nepavisam neesmu radis dzirdēt mežos, ir šo nedarbu pastrādājušas. Bet tagad es redzu skaidri un labāk nojēdzu atšķirību starp mums, apspiedīšu cik spēdams tās jūtas un atkal došos, kā citkārt, uz visām pusēm, meklēdams medījumu un izsekodams naidnieku. Ak vai, Meibel, es nudien esmu kājojis pa nepareizu taku pēc sastapšanās ar jums.

—   Bet nu būs jāiet pa īsteno. Pēc kāda laiciņa viss aizmirsīsies un pieminēsiet mani kā draudzeni, kas pateicīga jums par dzīvības glābšanu.

—   Var jau būt, ka tas tā notiek pilsētās, bet diez vai tas ir dabiski mežos. Te, ja redzam skaistu skatu, gribam to paturēt acīs ilgi, un, ja sirdi pārņēmušas īstas un dzijas jūtas, grūti no tām šķirties.

—   Taču jūsu mīlestība uz mani nav īstās jūtas, ko vajadzētu jums lolot, un es neesmu skaista ainava. Jūs visu izdzēsīsiet no atmiņas, kad pilnīgi atjēgsiet, ka nemaz neesmu jums piemērota sieva.

—   Tā es teicu seržantam, bet viņš tomēr sprieda savādāk. Zināju, ka esat par jaunu un skaistu tam, kas jau pusmūžā kā es un kam pat jaunajās dienās vaigs necik glīts nav bijis. Turklāt jums ir savi paradumi un man savi, un mednieka būda nebūtu piedienīgs miteklis tai, kas skolojusies, tā sacīt, starp virsaišiem. Ja es tomēr būtu jaunāks un izskatīgāks, tāds kā Džespers Saldūdens . . .

—   Mums nav daļas gar Džesperu Saldūdeni,— Meibela nepacietīgi pārtrauca viņu.— Varam runāt par kaut ko citu.

—   Džespers ir krietns zēns, jā, un izskatīgs,— vaļsirdīgais pavadonis atbildēja, pie tam cieši palūkojās meitenē, it kā neapmierināts ar nievīgo spriešanu par viņa draugu.— Bijis es kauču pustik glīts kā Džespers Vesterns, mana raize šinī ziņā būtu mazāka un, domājams, ne visai pamatota.

—   Nerunāsim par Džesperu Vesternu,— Meibela uzstāja, nosarkdama līdz ausīm.— Viņš varbūt ir pietiekami labs vētrā uz ezera, taču nav tik labs, lai mēs viņa dēj dzisinātu muti šeit.

—   Es bailējos, Meibel, ka viņš ir labāks par to, kas laikam kļūs par jūsu vīru, kauču seržants apgalvo, ka tādas laulības nekad nenotikšot. Seržants ir alojies vienreiz un var kļūdīties pa otram lāgam.

—   Un kas tad būtu mans gaidāmais vīrs, Takuzini? Sie ir gandrīz tikpat lieli brīnumi kā tie, ko dzirdēju no jums pirmāk.

—   Man šķietas, ir dabiski, ka tāds meklē tādu un tām, kas ilgi sagājušās ar virsnieku dižkundzēm, pašām gribas būt virsnieku sievu kārtā. Es tomēr varu ar jums, Meibel, runāt atklāti, to zinu, un mani vārdi jūs nesāpinās, es ceru, jo tagad, kur saprotu, cik smagi ir tā pievilties, pat mingam nenovēlētu šādas bēdas. Bet lielā teltī mājīguma ne vienmēr vairāk kā mazā, un, kauču virsnieku mītne var izskatīties pievilcīgāka par pārējām kazarmām, tanī vīrs un sieva bieži ir gaužām nelaimīgi.

—   Es par to ne drusku nešaubos, Takuzini, un, ja man vajadzētu izšķirties, es drīzāk sekotu jums uz meža būdu un kopīgi nodzīvotu gan baltas, gan melnas dienas nekā spertu kāju pāri jelkāda man zināma virsnieka mājas slieksnim, gribēdama iemitināties saimnieka namā un kļūt par viņa sievu.

—   Meibel, Landi tomēr tā nedomā, viņš cer uz ko citu!

—   Kāda man bēda par Landi? Viņš ir piecdesmit piektā pulka majors un var pēc sirds patikas komandēt savus kareivjus, liekot tiem griezties un soļot, bet nepiespiedīs mani apprecēties ne ar vienu no viņa galdabiedriem, lai tas būtu pats augstākais vai zemākais. Starp citu —no kā jūs uzzinājāt Landi vēlēšanos tādā jomā?

—   No viņa paša mutes. Seržants viņam stāstījis, ka raugās uz mani kā uz savu nākamo znotu, un majors, mans senais un uzticamais draugs, sāka ar mani par to runāt un skaidri un gaiši pateica: piekāpties virsnieka priekšā laikam gan būšot cēlsirdīgāk nekā nolemt jūs mednieka sievas liktenim. Sacīju, ka majoram taisnība, un tobrīd arī tā domāju. Bet, kad viņš pavēstīja, ka esot izredzējis jums kvartirmeistaru, es vairs nebiju vienisprātis. Nē, nē, Meibel, Deiviju Mjuiru pazīstu labi, un, kauču kvartirmeistars var jūs pataisīt par dāmu, viņš nekad nespēs jūs padarīt par laimīgu sievieti un sevi pašu par kārtīgu cilvēku. Es runāju no visas tiesas, nudien! Tagad man ir gluži skaidrs, ka seržants alojies.

—   Mans tēvs ir gauži kļūdījies, ja kaut kā ar vārdiem vai darbiem sagādājis jums ciešanas, Takuzini. Un tik liela ir mana cieņa pret jums, tik sirsnīga mana draudzība, ka, nebijis kāds … es gribēju sacīt, nevienam nevajag baidīties, ka leitnants Mjuirs varētu mani iespaidot. Es drīzāk paliktu neprecējusies līdz savai mirstamajai dienai nekā kļūšu par augstu kundzi, iziedama pie viņa par sievu.

—   Esmu pārliecināts, ka jūs nespējat liekuļot, Meibel,— Takuzinis strauji atbildēja.

—   Tādā reizē, kad tik nopietna saruna! Un vēl jums! Nē, lai leitnants Mjuirs meklē līgavas citur . . . mana vārda nekad nebūs viņa sievu sarakstā.

—   Paldies . . . paldies, Meibel, jo, kauču man pašam vairs nav nekādu cerību, es nemūžam nejustos priecīgs, ja jūs par vīru apņemtu kvartirmeistaru. Nudien, bailējos, ka virsnieka patentam varētu būt kāds svars. Un Deiviju Mjuiru pazīstu. Tā saku nevis greizsirdības pēc, bet patiesības labad, jo zinu šo cilvēku. Protams, ja jums iepatiktos krietns jauneklis, tāds kā Džespers Vesterns, piemēram . . .

—   Kāpēc jums, Takuzini, allaž uz mēles Džespers Saldūdens? Viņam nav nekāda sakara ar mūsu draudzību. Runāsim par jums, pastāstiet, kā domājat pārlaist ziemu.

—   Ak vai! Esmu mazā vērtē, Meibel, tas ir pats labākais, ko varu teikt par sevi, ja vien nedzenu pēdas un nerīkojos ar šauteni. Un vēl jo mazākā vērtē tagad, kad esmu atklājis jūsu tēva maldīšanos. Tāpēc nav vajadzības runāt par mani. Bija ļoti tīkami kavēties jūsu tuvumā tik ilgi un pat iztēloties, ka seržantam taisnība. Bet tas viss jau beidzies. Kopā ar Džesperu došos lejup pa ezeru, tad dabūsim noņemties un galvā neperināsies domas, kas nav derīgas.

—   Un jūs, Takuzini, aizmirsīsiet visu . . . aizmirsīsiet mani. . . nē, nē, neaizmirsīsiet. Vienīgi atsāksiet savu veco nodarbošanos un vairs neturēsiet meiteni par tik ievērojamu radījumu, kas spēj laupīt jums mieru. Vai tā nebūs?

—   Es to agrāk nezināju, Meibel, bet meitenes, ka jūs sakāt, jeb meitēni, kā esmu iemācījies teikt, mūsu dzīvē nozīmē daudz vairāk, nekā varēju iedomāties. Jā, kad vēl nebiju saticis jūs, neviens jaunpiedzimis mazulis laikam nedusēja saldāk par mani. Nepaguvu nolikt galvu uz saknes vai akmens, vai ādas, kad jau iegrimu dziļā nemaņā — ja vien negadījās, tā sacīt, sapnī atkārtot dienā padarīto — un gulēju, līdz pienāca brīdis rosīties, un, kā bezdelīgas noteikti ceļas spārnos rītausmā, tā es biju kājās paredzētajā laikā. Tas viss likās iedabāts, un pat varēju uz to paļauties mingu nometnē, jo savā mūžā esmu pārnakšņojis pašos klaidoņu ciemos.

—   Viss jums atgriezīsies, Takuzini, jo tik krietns un patiesīgs cilvēks savu laimi nekad nepostīs tīrās iedomas pēc. Sapņos atkal redzēsiet savas medības, briedi, ko esat šāvis, un paša ķerto bebru.

—   Ak vai, Meibel, kauču es nemūžam vairs neredzētu sapņus! Pirms mūsu sastapšanās man bija tāds kā prieks, tā teikt, iedomās sekot dzinējsuņiem un pat iet pa irokēzu pēdām, vēl vairāk — esmu, kā sacīt jāsaka, garā kāvies un uzglūnējis, turklāt radis apmierinājumu, jo tāda ir mana iedaba. Bet tas viss zaudējis burvību, kopš iepazinos ar jums. Nu vairs negudroju sapņos neko rupju, pēdējo nakti, ko pārlaidām fortā, rādījās būda sudrabkļavu mežiņā, tā piederēja man, zem katra koka bija viena Meibela Danema, putni zaros dziedāja balādes, nevis vīteroja, kā daba likusi, un pat briedis apstājās klausīties. Mēģināju nomedīt kādu stirnu, bet šāviens negāja vaļā, un dzīvnieks smējās man acīs tik jauki, kā jauna meitene smejas tīksmē, un pēcāk tas aizlēca atskatīdamies, it kā cerēdams, ka sekošu.

—   Diezgan, Takuzini, nerunāsim vairs par šo tematu,— Meibela sacīja, pie tam norausa asaras, jo viņas cēlā sirds plīsa vai pušu, kad šis stiprais mežinieks tik vienkārši un nopietni pauda, cik dziļi viņa sabangojusi tā jūtas.— Tagad pameklēsim manu tēvu, viņš nevar būt tālu, jo tuvumā norībēja šāviens.

—   Seržants alojies … jā, viņš alojies, un nevienam neizdosies dūju sabiedrot ar vilku . . .

—   Mans mīļais tēvs nāk šurp,— meitene pārtrauca mednieku.— Izliksimies jautri un laimīgi, kādiem vajadzētu izskatīties tik labiem draugiem, Takuzini, un glabāsim savus kopīgos noslēpumus.

Abi klusēja. Bija dzirdams, ka netālu brīkšķ sausie zariņi zem kājām, un pēc brīža parādījās seržants, turpat līdzās šķirdams kādas saaudzītes krūmus. Izkļuvis atklātā vietā, vecais karavīrs nopētīja meitu un viņas biedru un vēlīgi sacīja:

—   Meibel, bērns, tu esi jauna, un tev vieglas kājas, uzmeklē manis šauto putnu, kas nokrita tieši aiz jauno hemloku biežņas krastā, un, tā kā Džespers dod zīmes, ka nodomājis doties ceļā, tev nav jāpūlas rāpties atkal šinī pakalnā, pēc laiciņa mēs satiksimies ar tevi krastmalā.

Meibela paklausīja, traukdamās no paugura lejup jaunas un veselīgas meitenes vingrajā gaitā. Kaut arī viņa aizsteidzās viegliem soļiem, sirds tomēr bija smaga, un, tiklīdz biezoknis viņu paslēpa no vērotājiem, viņa atmetās uz kāda koka saknes un, žēluma pārņemta, sāka gauži raudāt. Seržants raudzījās meitai nopakaļ ar tēva lepnumu un, kad viņa bija zudusi skatienam, pagriezās pret biedru, smaidīdams vislaipnāko un draudzīgāko smaidu, kādu vien paša ieradumi vēlēja dāvāt.

—   Žirgtums un viegla gaita viņai no mātes, mans draugs, un no tēva ticis mazliet spēka,— viņš teica. — Māte, pēc manām domām, nebija gluži tik glīta. Bet Danemi, vīrieši un sievietes, allaž turēti par izskatīgiem. Nu, Takuzini, tu vis nebūsi palaidis garām izdevību runāt ar manu meitu skaidri un gaiši? Sievietēm patīk vaļsirdība tādās reizēs.

—   Man šķietas, Meibela un es pēdīgi saprotam viens otru,— pavadonis atbildēja un novērsās, vairīdamies uzlūkot karavīru.

—   Lieliski! Daži spriež, ka kripata šaubu un neziņas darot mīlestību vēl interesantāku, es turpretī piederu pie tiem, kas domā citādi: jo skaidrāk mute runās, jo vieglāk galva uztvers. Vai Meibela bija izbrīnīta?

—   Es bailējos, seržant, ka bija gan. Jānudien, bailējos, viņa kā no mākoņiem nokrita.

—   Labi, labi! Pārsteigumi mīlestībā ir kā uzbrukumi no slēpņa karā un tikpat likumīgi, lai arī grūtāk izmanīt, vai pārsteigta ir sieviete, nekā pateikt, vai tas noticis ar ienaidnieku. Meibela nemetās bēgt, mans krietnais draugs, ko?

—   Nē, seržant, viņa nemēģināja tikt projām, to nu gan varu sacīt ar tīru sirdsapziņu.

—   Ceru, meitene nebija pārāk vēlīga! Viņas māte palika bikla un kautra vēl vismaz mēnesi. . . bet vaļsirdība runā tomēr par labu gan vīrietim, gan sievietei.

—   Pareizi. . . pareizi … un prāts tāpatās.

—   Negaidi no divdesmit gadu veca cilvēkbērna visai daudz saprašanas, Takuzini, tā nāks kopā ar dzīves pieredzi. Ja kļūdītos, piemēram, tu vai es, tas nebūtu lēti piedodams, bet, vērtējot tik jaunu meiteni kā Meibela, nevajag būt pārāk sīkumainam.

Kamēr seržants tā klāstīja savus uzskatus, klausītāja sejas muskuli raustījās, kaut ari viņš jau bija zināmā mērā atguvis savaldīšanos, ko reti kad zaudēja un kas likās mantota ilgā saskarsmē ar indiāņiem. Viņš drīz pacēla, drīz nolaida acis, un asajos vaibstos reiz pat atblāzmoja kaut kas gaišs, it kā viņš grasitos laist vajā savus īpatnējos smieklus. Bet jautrības uzplūds — ja tāds patiešām bija — tūlīt noplaka, un sejā atēnojās izjūtas, kas rada mokām. Taisni šis neparastais niknu un skaudru dvēseles sāpju un dabiskas, vienkāršas jautrības sajaukums bija visvairāk pārsteidzis Meibelu, kas pirmītējās izskaidrošanās laikā vai desmitreiz bija teju, teju noticējusi, ka precinieka sirds ir tikai viegli skarta, jo prieka un joku ainas plaiksnīja viņa prātā, kurš bija gandrīz bērnišķīgs savā tiešumā un nemākslotībā; taču šis iespaids drīz izdzisa, kad atklājās jūtas, kas bija tik dziļas un mokošas, ka šķita plosām sirdi. Jā, vienā ziņā mednieks bija tīri vai bērns; neiegudrējies pasaules uzvedībā, Takuzinis pat nenoģida, ka jel kāda doma ir slēpjama, un viņa dvēsele saņēma un atspulgoja visus viļņojumus tik ātri un brīvi, kā tas notiek mūsu dzīves rītā; jāšaubās, vai mazs bērns ar savu dabisko iztēli ļautos īslaicīgam iespaidam vieglāk nekā šis cilvēks, ļoti naivs jebkurās sava paša jūtās, ļoti stingrs, aukstasinīgs, bargs un vīrišķīgs it visā, kas attiecās uz viņa ikdienišķo nodarbošanos.

—   Tev taisnība, seržant,— Takuzinis atbildēja,— kļūdīties tādam kā tu ir kas nopietnāks.

—  Gan pēdīgi redzēsi, cik krietna un sirsnīga ir Meibela, dod viņai mazliet laika.

—   Ak vai, seržant!

—   Takuzini, cilvēks ar tavām teicamajām īpašībām ietekmētu klinti, ja dotu viņam laiku.

—   Seržant Danem, mēs esam seni karabiedri, tas ir, piedalījušies karagājienos, kas notiek šeit mūžamežā, turklāt bieži izlīdzējuši viens otram, tā ka varam būt atklāti: kas licis tev spriest, ka tāda meitene kā Meibela reiz iemīlētu tik prastu vīrieti, kāds esmu es?

—   Kas? Nu, daudzi apstākļi, pie tam svarīgi, veco zēn. Kaut vai tie paši gājieni un izlīdzēšana, ko pieminēji. Un tu taču esi mans uzticamais un pārbaudītais draugs.

—   Izklausās jauki, ciktāl zīmējas uz mums abiem, bet šādi apstākļi nav slavējami, ja runa ir par tavu skaisto atvasi. Viņai vedas domāt, ka tieši tanīs gājie-! nos zaudēts tas mazumiņš glītuma, kas agrāk man piemitis, un neesmu gluži pārliecināts, vai kāda jaunava lieks savu prātu, sevišķi pieķerdamās preciniekam tāpēc, ka tas ir sens viņas tēva draugs. Tāds patīkas tādam, saku tev, seržant, un iedaba man daudz savādāka nekā Meibelai Danemai.

—   Tas ir kaut kas no tavām vecajām, zemīgajām bažām, Takuzini, un necels tevi meitenes acīs. Sievietes šaubās par vīrieti, kas šaubās par sevi, un līp pie tā, kas nešaubās nemaz. Ir gan tiesa, ka zemība lieliski piederas rekrūtim, kā arī zaļam jaunākajam virsniekam, kurš nule iestājies pulkā: tā kavē zobot apakšniekus, kamēr viņš nav apjēdzis, par ko būtu jāzobojas. Es vēl pieļauju, ka tā neblamē mācītāju un intendantu. Bet tīrais posts, ja ieperinājusies mīlniekā vai īstā zaldātā. Vairies no tās cik spēdams, ja gribi iekarot sievieti. Un tavs apgalvojums, ka tādam patīk tāds, ir pilnīgi aplams, kad runa par sirdslietām. Ja būtu tā, kā saki, tad sievietes milētu viena otru un vīrieši arī. Nē, nē, patīk tas, kas citāds.— Seržants likās liels zinātnieks šinī lauka.— Un tev nemaz nevajag kautrēties no Meibelas. Skaties uz leitnantu Mjuiru. Tam cilvēkam esot bijušas jau piecas sievas, un viņš nav kautrīgāks par forta kaķi.

—   Leitnants Mjuirs nekad nebūs Meibelas Danemas vīrs, lai kā dižotos viņas priekšā.

—  Tie ir zelta vārdi, Takuzini, jo es esmu nolēmis, ka tev jākļūst par manu znotu. Ja es pats būtu virsnieks, misters Mjuirs varētu lolot kaut kādas cerības. Bet laiks jau ielicis vienas durvis starp mani un meitu, un es negribu, ka mūs šķirtu lepnās telts ieeja.

—   Seržant, mums jaļauj Meibelai sekot savas pašas vēlēm. Viņa ir jauna, prāts priecīgs, un lai Dievs nogriež, ka manas vainas pēc viņas sirds, kas tagad tik viegla, kauču par pūciņas svaru taptu smagāka vai laimīgie smiekli zaudētu jel drusciņu līksmes.

—   Vai brīvi izrunājies ar meiteni?— seržants uzprasīja strauji un paskarbi.

Izlūks bija pārāk godīgs, lai, tā vaicāts, noliegtu dzīvu patiesibu, un tomēr tik bruņniecisks, ka negribēja nodot Meibelu un sadusmot viņas tēvu, kurš — biedrs labi zināja — savā piktumā mēdza būt stingrs.

—   Mēs vaļsirdīgi izsacījām savas domas,— Takuzinis atbildēja,— un, kauču Meibelas atklātība var patikties katram, man jāsecina, ka neesmu vērtējams necik augstu, seržant.

—   Skuķe taču nav iedrošinājusies atraidīt tevi, savas pašas tēva labāko draugu?

Takuzinis novērsās, lai paslēptu dvēseles ciešanas, ko gida ēnojamies savā sejā, bet, atsākdams valodu, viņš joprojām runāja rāmā, vīrišķīgā balsī.

—   Meibela ir pārāk lādzīga, lai apbēdinātu kādu vai pateiktu dzedrus vārdus man. Netiku jautājis tā,, ka var atraidīt galīgi, seržant.

—   Un vai tu cerēji, ka mana meita metīsies tavos apkampienos pirms īsta bildinājuma? Viņa nebūtu savas mātes atvase, ja šitā uzvestos, un, domāju, mana arī ne. Danemi mīl tiešumu tāpat kā viņa majestāte karalis, bet nav pakaļskrējēji. Ļauj man šīs precības nokārtot tavā vietā, Takuzini, un tad nebūs liekas vilcināšanās. Jau šovakar es runāšu ar Meibelu, atsaucoties uz tevi, kura vārdam šinī gadījumā ir vislielākais svars.

—   Lai paliek … lai paliek, seržant! Atstāj sirdslietas Meibelas un manā ziņā, un viss, ceru, beigsies labi. Jaunas meitenes ir kā bikli putni, nav necik līksmīgas, ja viņas kāds mudina vai arī runā ar viņām dzedri. Atstāj sirdslietas Meibelas un manā ziņā.

—   Ar vienu noteikumu, draugs: dodams izlūka godavārdu, tu man apsolīsi, ka pirmajā piemērotajā brīdī skaidri un gaiši, bez kādiem aplinkiem bildināsi Meibelu.

—   Es pajautāšu Meibelai, seržant … jā, pajautāšu ar noteikumu, ka tu nemaisīsies iekšā . . . pajautāšu, vai viņa būs nācēja … jā gan, pavaicāšu, kauču viņa smietos' man sejā. Ar tādu noteikumu.

Seržants Danems ar visai mīļu prātu apņēmās neiejaukties, jo bija pilnīgi nobriedinājis sevī pārliecību, ka cilvēks, ko pats tā ciena un tik augstu vērtē, būs tīkams arī meitai. Precējis sievieti, kura stipri jaunāka par pašu, Danems uzskatīja, ka viņa paredzētā pāra gadu dažādība nemaz nav pelama. Turklāt Meibela bija izglītojusies daudz vairāk nekā tēvs, un viņš neaptvēra šo lielo atšķirību starp sevi un savu bērnu; jo viena no pretīgākajām iezīmēm attiecībās starp zinību un tumso-| nību, gaumi un salkanibu, smalkumu un vulgārumu ir tā, ka par labajām īpašībām itin droši lemj tie, kas pat nenomana krietnumu esamību. Tātad seržants Danems īsti nespēja apjēgt meitas slieksmes, bez alošanās nojaust, kurp tiecas viņas sirds, kas dziņām un jūtu svēlei klausa biežāk nekā prātam. Teicamais karavīrs, vērtēdams drauga izredzes, tomēr nebija tāds aplamis, kā varētu sākumā likties. Tik labi zinot visas biedra cēlās īpašības, viņa drosmi, skaidrību, uzticību, nesavtību, patiesīgumu, bija pietiekami dibināts iemesls domāt, ka šādi krietnumi valdzinās katru sievieti, kam gadījies dzirdēt par tiem; un tēvs visvairāk maldījās, ieņemdams galvā, ka meita varētu, tā sacīt, pēc nogieda zināt to, ko pats atklājis saiešanās un bīstamu gaitu gados.

Kad izlūks ar savu mundieroto draugu nokalnis kāpa pie ezera, valoda neapsīka. Seržants joprojām centās bēduli pārliecināt, ka vienīgi biklums liedzis viņam iemantot pilnīgu Meibelas piekrišanu un viņš panāks savu, ja tikai būs neatlaidīgs. Takuzinis bija pārāk kautrīgs no dabas, pārāk skaidri, jebšu ļoti smalkjūtīgi atraidīts, pārāk grūtsirdīgs pēc nesenās sarunas, lai ticētu visiem apgalvojumiem; taču lasītājam nav jābrīnās, ja pavēstīsim: šis naivais cilvēks Meibelas pirmītējo izturēšanos vairs neaplūkoja gluži tādā gaismā, kādā pats bija redzējis, jo viņš dzirdēja tik daudz spriedumu, kas likās pamatoti, un bija tik jauki iztēloties, ka meitene vēl varētu piederēt viņam. Tiesa, ne visu, ko seržants teica, izlūks ņēma par pilnu, tomēr sāka domāt, ka Meibela būs tādā garā runājusi aiz jaunavas kauniguma un nespējas izprast savas pašas jūtas.

—   Kvartirmeistars nav nekāds mīlulis,— Takuzinis teica, atbildot uz biedra piezīmi.— Meibelas acis viņš allaž paliks tikai dēlietis, kam jau bijušas četras vai piecas sievas.

—   Vairāk, nekā viņam atvēlēts. Es pieļauju, ka vīrietis var precēties pa divi lāgi un nebūs grēkojis pret tikumu un pieklājību. Bet četras reizes ir par traku.

—   Es domāju, pat vienreiz precēties būtu tas, ko cienījamais Ķeps sauc par apstākli!— Takuzinis atjokoja, turklāt nosmēja savus bezskaņas smieklus, jo bija jau atguvis cik necik dzīvesprieka.

—   Patiešām apstāklis, draudziņ, pie tam visai nopietns. Ja tava izredzētā nebūtu Meibela, es tev iesacltu palikt puisī. Bet tur ir skuķe pati. Turēsim nu mēli aiz zobiem.

—   Ak vai, seržant, man bail, ka tik tu neesi kļūdījies!

19. nodaļa

Un tāda bij šī vieta: Liels, laimīgs lauku nams, tik dažāds ainās.

Miltons

Meibela gaidīja krastā, un laiva drīz tika iestumta ūdenī. Takuzinis līdzbraucējus pārveda bangotnei pāri ar tādu pašu veiklību, kā iroties šurp; un, kaut arī meitene tvīka aiz satraukuma un viņai daudzkārt šķita, ka sirds izlēks no krūtīm, nevienam nebija uzšļakstījusies ne lāsīte, kad visi piestāja pie «Joņotāja».

Ontārio ir līdzīgs iekarsīgam cilvēkam, kurš pēkšņi apskaišas un tikpat ātri nomierinās. Ezers vairs neviļņoja, un, lai gan gāzumi, cik tālu skatiens sniedzās, apskaloja krastu, tās bija vienīgi spīduma līnijas, kuras drīz parādījās, drīz izzuda kā atpakaļnākošie ripuļi, ko sacēlis dīķī iesviests akmens. «Joņotāja» enkurtauvu tikko varēja viedēt virs ūdens; Džespers jau bija uzvilcis buras, gatavodamies braukt projām, līdzko gaidītā malas brīze tās piepildīs.

Saulei norietot, kutera grots ieplīkšķējās un priekšvadnis sāka šķelt ūdeni. Pūta viegls dienvidenis, kuģītis, piegriezts pie vēja, turējās gar dienvidu krastu, lai iespējami drīz ņemtu kursu atkal uz austrumiem. Sī nakts bija mierīga un gulētāju miegs dziļš un netraucēts.

Zināmas grūtības radīja kutera komandēšanas jautājums, taču galu galā tas nokārtojās, pusēm labprātīgi vienojoties. Uz Džesperu vēl aizvien krita aizdomas, tāpēc Ķeps saglabāja sev pārraudzīšanas tiesības: jauneklim tika atļauts vadīt kuģīti, bet vecais jūrnieks viņu allaž pieskatīs un ik brīdi varēs iejaukties. Džespers neiebilda, gribēdams Meibelu pasargāt no briesmām, kas pašlaik draudēja, jo viņš labi zināja: tagad, kad dabas spēku niknums rimis, «Monkalms» meklēs «Joņotāju». Viņš tomēr bija pārāk prātīgs, lai radušās bažas izpaustu, jo tā nu bija gadījies, ka taisni tie paņēmieni, kurus viņš cerēja pašus derīgākos esam šobrīd, kad jāaizlavās no ienaidniekiem, palielinātu cilvēkos, kam vara izjaukt viņa nodomus, šaubas par viņa godīgumu. Citiem vārdiem — Džespers bija pārliecināts, ka, vētrai stājoties, laipnīgais jaunais francūzis, kurš komandē nedraugu kuģi, pametīs enkurvietu Niagarā pie forta un dosies ezerā, lai izdibinātu, kas noticis ar «Joņotāju»; viņš brauks pa vidu starp abiem krastiem, tā pārskatīdams lielu platību. Džespers arī sprieda, ka pašam savukārt jāiet gar malu, tad viņš izvairīsies no sastapšanās, turklāt varētu tikt projām nepamanīts, jo viņa buras un apaļkoki saplūstu ar zemes priekšmetiem. Kaut gan viņš neapšaubāmi tuvotos franču kolonijām un nonāktu blakus vienam no spēcīgākajiem ienaidnieka posteņiem tanī kontinenta daļā, taču izvēlējās dienvidu krastu, jo tas bija vēja pusē un, pēc viņa domām, pretinieks vismazāk gaidīja, ka viņš kuģos gar Kanādu.

Laimīgā kārtā Ķeps no visa tā neko nezināja, un seržants pārāk cītīgi apcerēja viņam uzticētos kara darbus, lai interesētos par šiem smalkumiem, kas bija saistīti ar gluži citu amatu. Tāpēc netika celti nekādi iebildumi, un pret rītu Džespers rāmā garā bija pilnīgi atguvis savu agrāko stāvokli, viņš brīvi komandēja, viņu klausīja tūlīt un bez pieķeršanās.

Pašā agrumā visi braucēji sanāca atkal uz klāja un, kā jau dēkaina kuģojuma dalībnieki, ziņkārīgi pētīja apvārsni, kas kļuva aizvien plašāks, priekšmetiem iznirstot no tumsas un ainavai spilgtinoties pieaugošajā gaismā. Austrumos, rietumos un ziemeļos bija skatāms tikai ūdens, kas vizuļoja saules lēktā, bet dienvidu pusē stiepās bezgalīga mežu josla, kas ar savu zaļumu tolaik apjoza Ontārio. Priekšā uzreiz parādījās sprauga; un pilij līdzīga masīvu sienu būve ar bastioniem, blokmājām, palisādēm un ārējiem nocietinājumiem bargi lūkojās pretī no zemesraga pie platas upes ietekas. Fortam atklājoties, virs tā pacēlās mākonītis, un kļuva redzams Francijas baltais karogs, kas plīvoja augstin augstā mastā.

Ieraudzījis netīkamo zīmi, Ķeps izgrūda kaut kādas skaņas un uzmeta svainim ašu, aizdomīgu skatienu.

—   Gaisā uzvilkts netīrais galdautelis, tik tiešam, ka mani sauc par Čārlzu Ķepu,— viņš ņurdēja,— un mēs turamies pie šitā nolādētā krasta kā pie sievām un bērniem, kas sagaidījuši mūs atgriežamies no Indijas brauciena! Paklau, Džesper, vai jūs meklējat varžu lādiņu, ja esat aizkļuvis līdz šai Jaunfrancijai?

—   Es turos, ser, tuvu pie šā krasta, cerēdams pazagties garām nedrauga kuģim, jo domāju, ka tam jābūt te kaut kur lejā aizvēja pusē.

—   Jā, jā, izklausās jēdzīgi, un man gribētos jums ticēt. Seit laikam nav apakšstraumes?

—   Tagad ir malas vējš,— Džespers ar smaidu sacīja,— un jūs, cienījamais Kep, droši vien piekritīsiet, ka spēcīga apakšstraume atslābina enkurtauvu. Visiem mums jāpateicas par savu dzīvību taisni šā ezera apakšstraumei.

—   Kladzina blēņas kā francūzis!— Ķeps rūca, lai gan negribēja, ka Džespers viņu dzirdētu.— Dodiet man kārtīgu, pieklājīgu straumi, anglisku, jenkijisku, amerikānisku, virs borta un arī virs ūdens, tikai godīgu, ja tā vispār vajadzīga, ne jūsu slepeno, kas ir dziļumā, kur cilvēks nevar neko saredzēt un aptaustīt. Esmu pārliecināts: ja patiesība nāktu gaismā, tad izrādītos, ka mūsu nesenā izglābšana triks vien ir.

—   Nu mums vismaz trāpījies parocīgs brīdis izlūkot ienaidnieka posteni pie Niagaras, brāl, jo, domāju, šis forts tā saucams,— bilda starpā seržants.— Zēgelējot garām, ņemsim acis pirkstos un neaizmirsīsim, ka esam pretiniekam bezmaz deguna priekšā.

Nevienu nevajadzēja vēl īpaši pierunāt, jo cilvēku miteklis pirmatnīgas dabas plašotnē pats par sevi šķita garāmbraucējiem tik svešāds un interesants, ka saistīt saistīja viņu uzmanību. Vējš, kļuvis itin spirgts, tagad dzina kuģīti diezgan ātri, un Džespers palaida stūri vaļīgak, kad kuteris, nokļuvis pie ietekas, gribēja tikt šās dižās plūsmas jeb, kā mēdzam sacīt, upes grīvā. Pa vaļumu starp krastiem gaisa strāvas no tālienes nesa šurp dobju, spēcīgu rūkoņu, kas reizumis uzviļņoja kā milzīgu ērģeļu tumšākais grandiens un šad tad likās pat drebinām zemi.

—   Šķiet, ka tur bangas gāžas pret lēzenu jūras krastu!— Ķeps izsaucās, kad viņa ausīs nonāca īpaši dobjš dārdiens.

—   Bangas gan, tikai tādas, kādas mums ir šinī pasaules nostūrī,— Takuzinis atteica.— Tām nav apakšstraumes, cienījamais Kep, jo ūdens, kas triecies pret klintīm, paliek turpatās, es gribēju sacīt, neplūst atpakaļ. Jūs dzirdat veco Niagaru, varenā tece kūleņo no kalna!

—   Vai tad kāds būtu tik bezkaunīgs apgalvot, ka šī skaistā, platā upe grūst pāri tur tiem pauguriem?

—   Grūst, cienījamais Kep, jānudie! Un vienīgi tāpēc, ka nav ne kāpņu, ne ceļa, bet lejā ir jātiek. Tāda pie mums daba teit augšā, lai arī, man domāt, jūs ar savu okeānu sitat mūs pušu. Ak, Meibel, cik jauki būtu, ja mēs varētu aiziet desmit, piecpadsmit jūdzes gar šo upi un pavērot visu, ko Dievs radījis tanī vietā!

—   Tātad jūs, Takuzini, esat redzējis slaveno ūdenskritumu?— meitene strauji iejautājās.

—   Esmu… jā gan, esmu. Un toreiz kļuvu par liecinieku šausmīgam notikumam. Mēs ar Čūsku bijām devušies izlūkot turienes garnizona apkārtni, un viņš ieminējās, ka tuvumā, pēc viņa tautas nostāstiem, esot diža ūdensgāze, un rosināja mani mest mazu līkumu, lai paraudzītos uz tādu dīvu. Par to vietu biju no sešdesmitā pulka zaldātiem dzirdējis brīnumus, tas pulks, tā sacīt, ir mana īstā draudze, nevis piecdesmit piektais, kur bieži esmu apgrozījies pēdējā laikā. Tomēr lāgā neticēju ne pusei no tā, ko viņi man stāstīja. Katrā daļā tak milzīgu melsoņu vai cik. Nu, mēs gājām arī, domājām vadīties pēc ausīm un dzirdēt briesmīgu rūkšanu, kādu dzirdējāt šodien, bet pievīlāmies, jo daba tad nerunāja dimdošā balsī, kā sacīja savu sakāmo šinī rītā. Tā tas ir mežā, cienījamais Kep, dažkārt Dievs liekas plaši lietojam spēku, citreiz atkal tāds miers pār visu, it kā viņa rāmais gars gulētu gar zemi. Jā … un pēkšņi nokļuvām pie Niagaras gabaliņu augšpus ūdenskrituma, un kāds jauns delavars, kas bija kopā ar mums, uzgāja tāšu laivu, un viņš gribēja dzīties straumē un aiziet līdz salai, ap kuru upe ārdās un vārās mutuļu mutuļiem. Mēs aprādījām viņa neprātību, tik tiešām, un centāmies viņam ieskaidrot, ka grēks izaicināt likteni, bez jebkādas vajadzības dodoties briesmās, bet delavaru jaunekļi ir godkāri un pārgalvīgi, gandrīz vai tādi paši kā mūsu jaunie zaldāti. Lai ko sacījām, zēns nebija atrunājams, un viņš darīja savu. Man šķietas, Meibel, ka īsti lielam un varenam plūdumam piemīt kluss diženums, kas krasi atšķiras no mazāku teču vilnišanas un burzguļošanas. Un kluss un spēkots bija arī tas straujūdens. Laiva vēl nebija godīgi ietapusi tanī, kad jau traucās uz leju, tā teikt, vēja spārniem, un delavars, lai cik izveicīgs, nejaudāja turēties pretī strāvai. Un tomēr viņš vīrišķīgi airējās līdz pēdējam, cīnīdamies par savu dzīvību kā briedis, kas laidies peldus, lai glābtos no dzinējsuņiem. Sākumā delavars gan sitās pāri brīnumaši, un mēs domājām, ka viņš tiks galā, bet viņš bija aplam nosacījis attālumu un, kad īsti apjēdza misēkli, tad pagrieza ragu pret straumi un uzņēmās tādu cīniņu, kurā bija baigi raudzīties. Bijis viņš mings, tikpatās man žēlums mestos! Pirmajā brīdī jauneklis piepūlējās tik trakiski, ka patiešām pārvarēja ūdenskrituma spēku, bet sparībai ir robežas, un kāds stomīgs aira vēziens ļāva laivu panest atpakaļ, un pēc tam viņš tika vilkts lejup, pēdu pa pēdai, collu pa collai, līdz nokļuva tanī vietā, kur upe izskatās gluda un zaļa un rādās darināta no miljoniem ūdens pavedienu, kas visi sastiepti pār milzīgu klinti, un tad nu viņš šāvās kā bulta atmuguriski un nozuda, tāsenes deguns vien paslējās, liecinot mums, kas noticis ar braucēju. Pēc dažiem gadiem sastapu mohoku, kas bija šo gadījumu redzējis no upmalas lejpusē, un viņš man stāstīja, ka delavars vēl gaisā airējis, līdz ietinies ūdensgāzes miglā!

—   Un kur palika tas nabaga cilvēks?— Meibela jautāja, ļoti uzmanīgi klausījusies runas dāvanām apveltītajā biedrā.

—   Viņš devās uz savas tautas laimīgajiem medību laukiem, nav divu domu, jo, kauču godkārs un pārgalvīgs, viņš bija arī taisns un drošsirdīgs. Jā, viņš aizgāja bojā bezjēdzīgi, bet sarkanādaiņu Monito ir tikpat žēlīgs pret savām dvēselēm kā kristīgo Dievs pret savējām.

Sinī mirklī no blokmājas pie forta izšāva ar lielgabalu, un pāri kutera mastam aizsvilpa vieglsvara lode, brīdinot, lai nebrauc tuvāk. Džespers, kas bija pie stūres, iegāja vējā, savilkdams lūpas smaidā, it kā nemaz neļaunotos par rupjo sveicinājumu. «Joņotājs» pašreiz atradās tecē un drīz aizkļuva tik tālu uz aizvēja pusi, ka otrs šāviens vairs nedraudēja, un pēc tam burinieks atkal mierīgi devās gar krastu. Upei pilnīgi atklājoties, Džespers pārliecinājās, ka «Monkalma» tanī nav; un matrozis, kas bija uzsūtīts mastā, norāpās un ziņoja: pie apvāršņa neesot redzams neviens kuģis. Nu stipri pieauga cerība, ka Džespera viltus izdevies — «Monkalma» komandieris nav vairs manījis pretinieku, jo braucis augšup pa ezera viduci.

Cauru dienu tā arī pūta krasta vējš, un kuteris ar ātrumu seši, astoņi mezgli gāja pa gluži rāmu ūdeni, turoties apmēram līgu no malas. Lai gan meži, stiepdamies nepārtrauktā laidā, darīja ainavu vienmuļu, tai netrūka jaukuma un pievilcības. Parādījās dažādi zemesragi, un lūvētais kuģītis virzījās no cita uz citu, šķērsodams līčus, kas bija tik gari, ka gandrīz vai būtu saucami par golfiem, taču acs nekur neredzēja civilizācijas pazīmes. Vietumis kāda upe plūdināja lielajā ūdens baseinā savas nodevas, bet tie paši koku apveidi ļāva saviedēt tās krastus jūdzēm tālu zemes iekšienē; un pat plaši, meža apskauti līči, kurus ar Ontārio savienoja tikai šauras caurtekas, atklājās skatienam un nozuda, nesnieguši nekādas liecības par cilvēku mitekļiem.

Kuģītī nebija otra, kuru tā līksminātu ainava kā Takuzini. Viņa acis mielojās pie bezgalīgās meža līnijas, un, lai gan viņam ļoti patika būt Meibelas tuvumā, klausīties meitenes daiļskanīgajā balsī un kaut sirdī atsaukties uz viņas jautrajiem smiekliem, todien viņš ne reizi vien sailgojās izstaigāties zem kļavu, liepu un ozolu augstajām velvēm, jo savās ierastajās gaitās bija mantojis pārliecību, ka tikai tur, koku paēnā, gūstams īsts un negaistošs prieks. Turpretī Ķepu skats noskaņoja citādi. Pa vairāki lāgi viņš izpauda savu sapīkumu, ka šeit neesot ne ugunstorņu, ne baznīcu, ne bakenu, ne reidu ar kuģiem. Viņš dievojās, ka visā pasaulē neesot otras tādas piekrastes, un, pavedis seržantu sāņus, drūmi apgalvoja: šitas novads nemūžam neuzzelšot, jo sedumi aizlaisti, pie upēm nevienas dzīvas dvēseles, tās liekoties nekam nederīgas, ik brīze ožot pēc meža, un tādam vējam esot sliktas īpašības.

Dažādo braucēju oma gan nepalēnināja kutera gaitu. Saulei rietot, «Joņotājs» jau bija veicis simt jūdzes, atrazdamies ceļā uz Osvīgo, jo seržants Danems tagad uzskatīja par savu pienākumu ieiet tanī upē, lai saņemtu norādījumus, kādus majoram Dankanam labpatiktos dot. Visu nakti Džespers kā šā nodoma īstenotājs joprojām burāja gar krastu; un, kaut arī pret rītu vējš sāka gurt, tas vēl aizdzina kuģīti līdz vietai, kura, kā zināms, bija tikai pāris līgu no forta. Tad sacēlās viegla ziemeļu brīze, un kuteris atvirzījās mazliet tālāk no malas, lai būtu drošībā, ja vējš uzpūstu spēcīgi vai iegrieztos atkal austrumos.

Gaismai svīstot, «Joņotājs» atradās pāris judžu no Osvīgo mutes, tā gandrīz jau bija kutera aizvēnī, un tieši tad, kad fortā nodārdēja rīta lielgabala šāviens, Džespers lika atlaist šotes un doties uz savu ostu. Pēkšņi atskanēja kliedziens no baka, skatieni pievērsās ezera austrumdaļai šaipus ietekas, un taisni tur, kur ienaidnieks vairs nav aizsniedzams nocietinājumā vieglo lielgabalu lodēm, rēgojās «Monkalms», kas bija samazinājis vējautus vienīgi tik daudz, lai varētu nostāvēt uz vietas, un acīmredzot gaidīja «Joņotāju» parādāmies. Aiziet garām nebūtu iespējams, jo francūzis lautu burām piepūsties un dažās minūtēs nogrieztu kuterim ceļu. Apstākli prasīja ātru lēmumu. Pēc īsas apspriedes seržants mainīja savu nolūku, viņš apņēmās steigties uz posteni, pirmējo mērķi, cerēdams ar žiglo kuģīti aizbēgt no ienaidnieka tik tālu, ka tas vairs nesajēgs, kur tvarstāmais palicis.

«Joņotāju» nekavējoties uzlūvēja, un palaists vaļā bija viss, kur vējam iegulties. Fortā šāva ar lielgabaliem, rādīja karogus, uz vaļņiem atkal saradās ļaudis. Bet Landi savu vienību varēja atbalstīt tikai morāli; «Monkalms» savukārt arī izšāva ar četriem pieciem lielgabaliem un, pretinieku nicinot, attina dažus valsts karogus, un drīz sāka vajāt kuteri, augtin apaudzis burām.

Vairākas stundas abi kuģi īsām halzēm virzījās, cik ātri jaudaja, pa Ontārio pret vēju, tie acīm redzami centās turēt ostu aizvēnī, viens, lai iebrauktu sedumā, ja būtu piemērots brīdis, un otrs tādēļ, lai izjauktu šādu mēģinājumu, aizsteidzoties priekšā.

Dienvidū franču kuģa korpuss taisni aizvēja pusē nozuda — buriniekiem ejot cieši pie vēja, sacīkste vērtās gaužām nevienlīdzīga. Tuvumā bija dažas salas, kas, pēc Džespera vārdiem, slēptu «Joņotāja» turpmākos manevrus. Kaut arī Ķeps un seržants, un it īpaši leitnants Mjuirs, kā liecināja viņa valoda, vēl juta pret jaunekli lielu neuzticību un kaut arī Frontnaka nebija tālu, ieteikums tika pieņemts, jo lemt vajadzēja ātri, un kvartirmeistars paklusām bilda, ka Džespers varētu visus nodot, tikai ieburājot atklāti nedraugu ostā, bet tādu braucienu iespējams pārtraukt jebkurā laikā: vienīgais franču kreiseris tanīs ūdeņos atradās aizvēni un sava stāvokļa dēļ pašreiz nebija kuterim bīstams.

Palicis savā vaļā, Džespers Vesterns drīz rādīja, ko īsti māk. Viņš devās pa vēja pusi gar salām, tika aiz tām un, izgājis austrumos, novirzīja kuģīša priekšgalu tik daudz, lai nevajadzētu halzēt; pretinieks nebija redzams ne vagā, ne aizvēnī. Saulei rietot, kuteris atkal sasniedza pirmo no salām ezera austrumu galā, kur iztek Svētā Labrenča upe, un, pirms vēl satumsa, zēgelēja pa šaurajiem kanāliem starp tām ceļā uz ilgi meklēto posteni. Taču ap pulksten deviņiem Ķeps uzstāja, ka vajag noenkuroties, jo salu labirints kļuva tik sarežģīts un nepārskatāms, ka viņš baidījās no riska jebkurā atklātākā vietā nokļūt zem franču forta lielgabalu uguns. Džespers mīļuprāt piekrita, jo saņemtajās instrukcijās bija norādīts tuvoties postenim tādos apstākļos, kas neļautu zaldātiem skaidri apjēgt, kur īsti tas atrodas, lai kāds dezertieris neuzdomātu nodot mazo garnizonu ienaidniekam.

«Joņotājs» iebrauca nelielā, nomaļā līcītī, kur to pat dienā būtu grūti atrast un kur tas bija droši paslēpts naktī, kad visi, izņemot vientuļu sargzaldātu, devās pie miera. Ķeps pagājušajās četrdesmit astoņās stundās bija tā sanervozējies, ka viņa miegs bija ilgs un dziļš un viņš ne reizi nepamodās, kamēr jau sāka svīst gaisma. Bet, tikko pavēris acis, viņš ar savu jūrnieka instinktu tūlīt sajuta, ka kuteris uzņēmis gaitu. Uzskrējis augšā, Ķeps redzēja, ka «Joņotājs» atkal līkumo starp salām un uz klāja ir vienīgi Džespers un locis, ja neskaita sargzaldātu, kuram nebija ne prātā nācis iejaukties kutera vadītāja rīcībā, ko viņš pilnīgi pamatoti uzskatīja par normālu un nepieciešamu.

—   Ko tas nozīmē, Vesterna jaunskungs?— Ķeps noprasīja ar situācijai piedienīgu bargumu.— Vai nu jūs beidzot vedat mūs uz Frontnaku, kad visi lejā guļam saldā miegā kā matroži pirms sardzes maiņas signāla?

—   Es rīkojos atbilstoši pavēlēm, cienījamais Kep. Majors Dankans ir pieteicis man tuvoties postenim tikai tādā brīdi, kad ļaudis ir lejā, jo viņš nevēlas, ka uz šiem ūdeņiem būtu vairāk loču, nekā karalim vajadzīgs.

—  Hvū-ū-ū! Tas tik būtu bijis smuks numurs, ja es iedomātos dzīties iekšā starp šiem krūmiem un klintīm, nevienam neesot uz klāja! Pat viens kārtīgs Jorkas lasmanis šitādā gātē zaudētu galvu.

—   Es allaž esmu bijis tādās domās, ser,— Džespers smaidīdams sacīja,— ka jūs būtu rīkojušies prātīgāk, atstādami kuteri manās rokās, kamēr tas droši sasniedz mērķi.

—   Mēs jau būtu tā darījuši, Džesper, būtu tā darījuši, ja nenāktu starpā viens apstāklis. Sitie apstākļi ir nopietna lieta, un neviens saprātīgs cilvēks nevar neņemt tos galvā.

—   Nu, ser, es ceru, ka tagad tiem vairs nav nozīmes. Ja vējš pieturēsies, mēs pēc nepilnas stundas būsim galā, un tad jūs neapdraudēs nekādi apstākļi, ko manos spēkos novērst.

—   Hmm!

Ķeps bija spiests samierināties, un, tā kā viss apkārt liecināja, ka Džespers runā patiesību, viņam nenācās pārāk grūti noskaņot savu prātu uz piekāpšanos. Cilvēks, kas visnotaļ jutīgs pret apstākļiem, šobrīd patiešām vairs nevarētu sliekties domāt, ka «Joņotājs» atrodas netālu no tik sen dibināta un labi pazīstama robežjoslas forta kā Frontnaka. Salu skaits varbūt nesasniedza taisni tūkstoti, taču to bija tik daudz un tās bija tik mazas, ka nojuka visi rēķini, kaut gan šad un tad viņi pabrauca garām arī kādai prāvākai nekā parasti. Džespers bija pametis samērā plato ūdens joslu, ko varētu saukt par galveno teci, un, izmantodams spirgtu brīzi un labvēlīgu straumi, līkumoja pa attekām, kas dažviet bija tik šauras, ka tik tikko pietika vietas, lai «Joņotāja» takelāža neieķertos kokos, bet citbrīd viņš šāvās pāri maziem ieličiem un tūlīt atkal paslēpa kuteri starp klintīm, mežiem un krūmājiem. Ūdens bija tik dzidrs, ka nevajadzēja lietot loti, un visur vienlīdz dziļš, tāpēc viņi ne ar ko īpaši neriskēja, kaut gan Ķeps visu laiku bažījās, vai kuģītis neuzskries sēklī.

—   Es padodos! Es padodos, Takuzini!— vecais jūrasvilks beidzot izsaucās, kad mazais burinieks sveiks un vesels izkļuva no kādas divdesmitās attekas, caur kuru bija tik drosmīgi izvadīts.— Tas ir izaicinājums pašai kuģošanas mākas būtībai un visu tās likumu un noteikumu sūtīšana pie velna!

—   Nē, nē, Sāļūden! Tā ir kuģošanas mākas pati pilnība. Jūs redzat, Džespers nekad nestomās, bet, tāpatās kā dzinējsuns ar labu degunu, traucas, galvu pacēlis, kā kad viņam būtu smalka oža. Lieku galvu ķīlā, ka puisis mūs aizvedīs taisni pie mērķa, kā to būtu izdarījis jau pašā sākumā, ja mēs Jautu viņam vaļu.

—   Bez lasmaņa, bez lotes, bez bakeniem un bojām vai bākām, bez . . .

—   Bez takas!— pavadonis viņu partrauca.— Un tas man šinī padarīšanā šķietas vismīklainākais. Kā visiem zināms, ūdenī nepaliek pēdas, bet Džespers zēģelē tik droši, it kā acu priekšā redzētu mokasīnu nospiedumus uz lapām tikpat skaidri, kā mēs skatām sauli debesīs.

—   Velna milti, viņam tak nav pat kompasa!

—   Nolaist klīveru!— sauca Džespers, kas tikai smaidīja par sava amatbrāļa piezīmēm.— Nolaist klīveru! Stūri pa labi . . . vēl, vēl pa labi … tā . . . palēnām, vieglītiņām … un tagad, puis, lec krastā ar tauvu . . . nē . . . pasvied, tur jau ir daži no mūsējiem gatavi to satvert.

Tas viss norisinājās tik ātri, ka skatītāji lāgā nepaguva aptvert dažādos manevrus, pirms «Joņotājs» tika iegriezts vējā, līdz tā grotbura saplivinājās, un, vēl mazliet pavirzīts, izmantojot tikai stūri, tas nostājas gareniski līdzās dabiskam klints molam, kur tūlīt pat to droši piesēja ar stiprām tauvām. īsos vārdos — postenis bija sasniegts, un piecdesmit piektā pulka vīrus apsveica viņus gaidošie biedri, paužot apmierinājumu, kādu parasti sniedz patīkama pārmaiņa.

Meibela izlēca krastā prieka pilna, ko gan centās neizrādīt, un seržants ar zaldātiem viņai sekoja tādā steidzībā, kas liecināja, cik ļoti kuteris tam apnicis. Postenis, kā šo vietu familiāri dēvēja piecdesmit piektā pulka zaldāti, patiesi bija zemes stūrītis, kas varēja modināt priecīgas gaidas tajos, kuri tik ilgi bijuši ieslodzīti tādā mazā kuģīti kā «Joņotājs». Neviena no salām nebija augsta, taču visas tās pacēlās pietiekami virs ūdens, lai būtu pilnīgi drošas un noderīgas cilvēku apmetnēm. Uz visām auga vairāk vai mazāk koku, un lielāko daļu no tām tanīs senajās dienās klāja pirmatnējs mežs. Karaspēka vienības nolūkiem izraudzītā sala bija apmēram divdesmit akru liela un šādu vai tādu iemeslu dēļ daļēji zaudējusi savus kokus — droši vien jau gadsimtos pirms laikposma, par kuru mēs rakstām,— tā ka gandrīz pusi no tās aizņēma zālains klajums. Virsnieks, kas bija izvēlējies šo salu militārajam postenim, sprieda, ka tuvīnais burzguļojošais avots sensenis piesaistījis indiāņu uzmanību un tie jo bieži ieradušies šeit, lai medītu vai zvejotu lašus, un tādējādi meža dabiskā atjaunošanās tikusi traucēta, bet savvaļas zāles pa to laiku paguvušas iesakņoties un pārņemt augsni savā valdīšanā. Lai nu kāds būtu cēlonis, sekas bija tādas, ka tagad šī sala izskatījās krietni skaistāka par daudzām apkārtējām un tai piemita tāda kā civilizācijas elpa, kuras tik ļoti trūka šim plašajam kontinenta rajonam.

Posteņa salas krasti bija viscaur apauguši krūmiem, un par to saglabāšanu tika rūpīgi gādāts, jo tie noderēja kā aizsegs, kas savā lokā paslēpa cilvēkus un viņu darbošanos. Izmantojot šo krūmu, kā arī dažu biezāku kokaudžu un birztalu nosegumu, te bija uzceltas sešas vai astoņas zemas būdas virsnieka un viņa zaldātu dzīvošanai, noliktavai, virtuvei, lazaretei un citām vajadzībām. Sīs būdas bija būvētas no baļķiem parastajā veidā, apjumtas ar koku mizām, ko atveda no tālienes, lai darbošanās zīmes nepiesaistītu uzmanību, un, tā kā cilvēki te dzīvoja jau vairākus mēnešus, tās bija tikpat ērti mājokli kā visi tiem līdzīgie jebkur citur.

Salas austrumu galā bija maza, kokiem blīvi apaugusi pussaliņa ar tik biezi sakuplojušu pamežu, ka tas gandrīz pilnīgi aizsedza skatu uz salu, kamēr vien zaros turējās lapas. Pie šaurās strēles, kas savienoja šo zemes akru ar pārējo salu, bija uzcelta neliela blokmāja, īpaši piemērota aizsardzības mērķiem. Baļķi bija lodēm necaursitami, aptēsti un savienoti tā, lai nepaliktu nevienas nedrošas vietiņas. Logus aizstāja šaujamlūkas, durvis bija mazas un masīvas, jumts, tāpat kā visa būve, darināts no tēstiem baļķiem un kārtīgi nosegts ar tāsīm pret lietu. Apakšējā telpā, kā parasti, atradās munīcija un proviants; tur karaspēka vienība glabāja visus savus krājumus. Otrais stāvs bija domāts gan dzīvošanai, gan arī kā cietoksnis, un zemais mansards sadalīts vairākās istabās, kur varēja novietot cisas kādiem desmit, piecpadsmit cilvēkiem. Viss iekārtojums bija ļoti vienkāršs un lēts, bet pietiekams, lai pasargātu zaldātus no negaidīta uzbrukuma sekām. Tā kā blokmāja bija krietni zemāka par četrdesmit pēdām, tās jumtu paslēpa koku galotnes, un tikai salas iekšienē nokļuvušais varēja to ieraudzit. Tanī pusē skatienam brīvi atklājās augšējās šaujamlūkas, taču arī šeit koka cietokšņa apakšējo daļu vairāk vai mazāk aizsedza krūmi.

īpaši aizstāvības mērķiem domātā blokmāja ar gudru ziņu un rūpi bija uzcelta tik tuvu pie platas plaisas kaļķakmens klintī, kas veidoja salas pamatu, ka no augšējā stāva varēja nolaist spaini ūdenī un tādējādi aplenkuma gadījumā apgādāties ar šo visnepieciešamāko substanci. Lai to būtu vieglāk izdarīt un lai daļēji nosegtu būves apakšdaļu pret ienaidnieka uguni, augšējie stāvi bija izvirzīti dažas pēdas pāri tai, kā jau parasti šādām blokmājām, un baļķu grīdā izcirstie caurumi, kas paredzēti lūkām, aizbāzti ar koka ieliktņiem. No stāva uz stāvu varēja nokļūt pa pieslienamām kāpnēm. Ja vēl piebildīsim, ka tādas blokmājas bija domātas kā citadeles garnizoniem vai apmetnēm, lai ļaudis tur varētu patverties uzbrukuma gadījumos, lasītājam radīsies pietiekama apjēga par ēkas iekārtojumu, ko vēlamies aprakstīt.

Taču galveno priekšrocību tai kā militāram postenim deva pats salas novietojums. Tā atradās divdesmit citu līdzīgu salu vidū, un nebija viegli to uziet, jo laivas varēja pabraukt pavisam tuvu garām un tanīs sēdošie, pa koku starpu uz īsu mirkli ieraudzījuši zemi, noturēt to par kādas citas salas daļu. Kanāli starp salām, kas atradās apkārt šai vietai, kuru mēs aprakstām, bija tik šauri, ka pat tādam vērotājam, kas stāvētu pašā salu grupas centrā, vēlēdamies izdibināt patiesību, būtu grūti pateikt, kuri zemes pleķīši savienoti un kuri atdalīti. Mazais ielicis, ko Džespers izmantoja par ostu, bija tā nosegts ar krūmiem un ieslēpies starp salām, ka vienreiz, kad kuteris tur stāvējis ar nolaistām burām, pat pašu ļaudis, atgriezdamies no īslaicīga izbrauciena pa tuvējiem kanāliem zvejošanas nolūkā, stundām nomeklējušies, iekām atraduši «Joņotāju». īsos vārdos— sala bija lieliski piemērota tās patlabanējam izmantojumam un šās vietas dabiskās priekšrocības jo prasmīgi papildinātas, cik to atļāva robežjoslas posteņa saimniecība un pieticīgie līdzekļi.

Pirmā stunda pēc «Joņotāja» ierašanās bija drudžaina satraukuma pilna. Te nometinātā vienība nebija paveikusi neko pieminēšanas vērtu, un, apnikuši dzīvot tādā nošķirtībā, visi tās vīri kāroja ātrāk atgriezties Osvīgo. Līdzko seržants un virsnieks, kuru viņš ieradās nomainīt, bija pabeiguši mazo posteņa nodošanas un pārņemšanas ceremoniju, pēdējais ar visu savu vienību steigšus vien sakāpa uz «Joņotāja»; un Džespers, kurš gan mīļuprāt būtu pavadījis šo dienu uz salas, tika lūgts doties ceļā tūlīt, jo vējš solīja ātru braucienu augšup pa upi un pāri ezeram. Tomēr pirms šķiršanās leitnants Mjuirs, Ķeps un seržants vēl noturēja slepenu apspriedi ar virsnieku, kurš tika nomainīts, un pavēstīja viņam, kādas aizdomas pastāv par jaunā kuģinieka uzticamību. Apsolījies ievērot visu vajadzīgo piesardzību, virsnieks uzkāpa uz kutera, un nebija pagājušas vēl trīs stundas kopš «Joņotāja» ierašanās, kad tas atkal uzņēma gaitu.

Meibela bija iemitinājusies vienā no būdām un ar sievišķīgu naskumu un māku steidzās to iekārtot tik mājīgu, cik vien apstākļi atļāva, gādādama ne tikai par savām, bet arī par tēva ērtībām. Lai nebūtu lieki jānopūlas, kādā citā tieši šim nolūkam paredzētā būdā tika ierīkots kopgalds; maltītes gatavoja zaldāta sieva, un visa nodaļas priekšniecība gāja ēst uz turieni. Seržanta miteklis, kas bija pats labākais uz salas, tādējādi atbrīvots no vulgārajām saimniecības būšanām, deva tik lielu vaļu sievišķīgai gaumei, ka Meibela pirmo reizi pēc ierašanās robežjoslā izjuta lepnumu par savu māju. Līdzko šie svarīgie pienākumi bija paveikti, viņa devās paklaiņot pa salu, izvēlēdamās taku, kas pāri jaukajam klajumam aizveda uz vienīgo zemesragu, kurš nebija apaudzis krūmiem. Tur viņa stāvēja, lūkodamās dzidrajā ūdenī, kas gandrīz pilnīgi rāms gulēja turpat pie kājām, apcerēdama jauno situāciju, kādā bija nonākusi, un ļaudamās tīkamam un dziļam jūtu satraukumam, atceroties nesen pārdzīvotos notikumus un iedomājoties tos, kas viņu gaidīja nākotnē.

—   Jūs esat skaista viešņa skaistā ainavā, Meibelas jaunkundz,— sacīja Deivids Mjuirs, pēkšņi nostādamies viņai līdzās,— un es nevaru noliegt, ka jūs esat tā daiļākā no abām.

—   Es neteikšu, mister Mjuir, ka esmu pilnīgi vienaldzīga pret komplimentiem, jo patiesības runāšana varbūt neskanētu man tik cildinoši,— Meibela moži atbildēja,— bet, ja jums labpatiktos risināt ar mani citāda satura valodas, tas mani vedinātu domāt, ka atzīstat manas gara spējas par pietiekamām, lai es būtu jusu cienīga sarunas biedre.

—   Nieki! Jūsu prāts, daiļā Meibela, ir spožs kā zaldāta musketes stobrs un jūsu valoda pārāk smalka un gudra tādam nabaga velnam kā es, kas pēdējos četrus gadus nokvernējis te robežmala un neticis aplaimots ar iespēju papildināt savas zināšanas. Bet jūs, cienījamā, ka man rādās, nenožēlojat vis, ka esat atkal spērusi savu jauko kājiņu uz cietas zemes.

—   Pirms divām stundām es tā domāju, mister Mjuir. Bet «Joņotājs» izskatās tik ļoti skaists, zēgelējot pa šim koku ieskautajām gātēm, un tagad man gandrīz metas žēl, ka neesmu vairs tā pasažiere.

To pateikusi, Meibela pavēcinaja kabatlakatiņu, atbildot uz sveicieniem, ko māja Džespers, kurš nenolaida acis no viņas stāva, līdz kutera baltās buras bija aizslīdējušas garām zemesragam un gandrīz nozudušas skatienam aiz tā zaļajām lapu bārkstīm.

—   Tur viņi aizbrauc, un es neteikšu, ka «prieks aizbrauc līdzi viņiem», bet kaut nu viņiem izdotos droši atgriezties, citādi mes būsim spiesti pavadīt ziemu uz šis salas un vienīgā alternatīva mums tad varētu būt pils Kvebekā. Tas Džespers Saldūdens ir klaiņotājs tips, un garnizonā par viņu saņemtas tādas ziņas, kas gauži sāpina manu sirdi. Jūsu godājamais tēvs un gandrīz tikpat godājamais tēvocis nav par viņu diez cik labās domās.

—   Man ir skumji to dzirdēt, mister Mjuir. Bet es droši ticu, ka laiks izkliedēs visas viņu šaubas.

—   Ak, ja laiks izkliedētu arī manējās, daiļā Meibela,— kvartirmeistars glaimīgā tonī atsāka,— es neapskaustu pašu virspavēlnieku. Un, ja es atstātu dienestu, tad, domāju, seržants varētu ieņemt manu vietu.

—   Ja mans dārgais tēvs ir cienīgs ieņemt jūsu vietu, mister Mjuir,— meitene ļaunpriecīgi atbildēja,— esmu pārliecināta, ka abi esat viens otra vērti un ka jūs visādā ziņā būtu cienīgs ieņemt viņa vietu.

—   Velns parāvis! Jūs taču negribēsiet mani pazemināt par apakšvirsnieku, Meibel!

—   Nē, ser, es nepavisam nedomāju par armiju. Manas domas ir egoistiskākas. Jūs ar savu pieredzi un gudrību tik ļoti atgādināt manu dārgo tēvu, ka varētu ieņemt viņa vietu kā ģimenes galva.

—   Kā znots, daiļā Meibela, nevis kā tēvs vai dzimtas patriarhs. Es viežu, kas jums padomā, un apbrīnoju jūsu atjautīgo valodu un spožo prātu! Man patīk dzirkstīgs gars jaunā sievietē, ja tik tas nav ķildības gars. Sis Takuzinis, Meibel, patiesību sakot, ir liels savādnieks.

—   Par viņu jāsaka patiesība vai nekas. Takuzinis ir mans draugs . . . īpaši labs draugs, mister Mjuir, un es iebildīšu pret katru sliktu vārdu, kas tiks pateikts par viņu manā klātbūtnē.

—   Nesacīšu par šo vīru neko sliktu, ticiet man, Meibel, bet tanī pašā laikā šaubos, vai par viņu var teikt daudz ko labu.

—  Viņš vismaz prot lieliski rīkoties ar šauteni,— Meibela smaidīdama atbildēja.— To nu jūs nevarat noliegt.

—   Lai šī viņa maka tiek cildināta pilna mērā, ludzu, bet viņš taču ir tikpat neizglītots kā mohauks.

—   Takuzinis varbūt nezina latīņu valodu, bet irokēzu mēli viņš prot labāk nekā daudzi citi, un šinī pasaules daļā tā ir noderīgākā no abām.

—   Ja pats Landi man vaicātu, ko es apbrīnoju vairāk — jūsu skaistumu vai jūsu asprātību, daiļā Meibela, es nezinātu, ko atbildēt. Abas šīs īpašības ir apbrīna cienīgas tik vienādā mērā, ka netieku skaidrībā, kura mani pievelk stiprāk. Ak, arī nelaiķe misis Mjuira bija pati pilnība šinī ziņā!

—   Vai jūs runājat par pēdējo misis Mjuiru, ser?— jautāja Meibela, nevainīgu skatienu pavērdamās sarunas biedrā.

—   Tfu, tfu! Tā ir viena no Takuziņa intrigām. Laikam jau šis zellis ir mēģinājis jums iestāstīt, Meibel, ka es savā mūžā esmu bijis precējies ne reizi vien.

—   To darīdams, viņš būtu velti tērējis laiku, ser, jo visi taču zina, ka jums nelaimīgā kārtā ir bijušas veselas četras sievas.

—   Tikai trīs, kā mani sauc Deivids Mjuirs! Ceturtā ir tīrs satenkojums . . . vai, varētu arī teikt, vienīgi in petto, kā mēdz sacīt Romā, un tas, mana dārgā, nozīmē— mīlas būšanās, sirdī.

—   Jūtos laimīga, ka neesmu šī ceturtā in petto vai kaut kur citur, un man netiktos būt arī par tenkošanas objektu!

—   Nebaidieties no tā, burvīgā Meibela! Ja jūs būtu ceturtā, visas pārējās tiktu aizmirstas un jūsu brīnumainais daiļums un tikums tūlīt jūs paaugstinātu par pirmo. Nebaidieties, ka jūs varētu jelkādā ziņā bul ceturtā.

—   Sinī jūsu apgalvojumā ir mierinājums, mister Mjuir,— Meibela smiedamās sacīja,— lai kādi būtu citi jūsu apgalvojumi. Taču, atzīstos, es labprātāk būtu ceturtās šķiras skaistule nekā ceturtā sieva!

To pateikusi, viņa aizskrēja projām, atstādama kvartirmeistaru apceram savu neveiksmi. Tik atklāti lietot! savus sievišķīgos aizsargāšanās līdzekļus Meibelu pamudināja gan tas, ka šis viņas pielūdzējs pēdējā laika izturējās diezgan uzplijīgi un vajadzēja dot tam spēcīgu pretsparu, gan viņa nelabvēlīgā attieksme pret Džesperu un Takuzini. Kaut arī enerģiska un ar asu prātu, Meibela pēc dabas nebija vīzdegunīga, bet šinī gadījumā viņa sprieda, ka apstākļi liek runāt skaidru valodu. Tādēļ, pametot savu sarunas biedru vienu, meitene domāja, ka nu beidzot būs atbrīvota "no uzmanības parādīšanas, kas viņai šķita pilnīgi lieka un, protams, nepatīkama.Taču Deivids Mjuirs tā nedomāja. Pieradis pie noraidījumiem un būdams neatlaidīgs, viņš neredzēja iemeslu krist izmisumā, bet reizē draudīgā un pašapmierinātā galvas pakratīšana nopakaļ aizskrejošajai Meibelai ļāva noģist, ka viņa prātā briest nelabi plāni. Kamēr Mjuirs bija tā aizņemts ar sevi, parādījās Takuzinis un nemanīts pietuvojās dažu pēdu atstatumā.

—   Nekas neiznāks, kvartirmeistar, nekas neiznāks! — viņš sacīja, nosmiedams savus klusos smieklus.— Meibela ir jauna un žigla, un vienīgi ātras kājas var viņu noķert. Runā, jūs esot viņas pielūdzējs, ja ne gluži pakaļskrējējs.

—   Un es dzirdu to pašu par jums, mežiniek, kaut gan tā būtu tik liela nekaunība, ka es lāgā negribu tam ticēt.

—   Bailējos, ka jums ir taisnība, jā gan, bailējos! Kad es domāju par sevi . . . kas es esmu, cik maz zinu un cik skarba bijusi mana dzīve … es neuzdrīkstos pat ne uz brīsniņu cerēt, ka tāda skolota un moža, un dzīvespriecīga, un smalka . . .

—   Jūs aizmirstat — skaista,— Mjuirs rupji viņu pārtrauca.

—   Un skaista ar, jā gan,— lēnprātīgais un necilīgais pavadonis atbildēja.— Starp viņas īpašībām es pirmām kārtām būtu varējis pieminēt skaistumu, jo jauna stirna, kas vēl tikai mācās spriņgot, nav mednieka acīm tīkamāka kā Meibela manējām. Es no tiesas bailējos, ka visas domas, ko par viņu loloju, ir veltīgas un neiespējamas.

—   Ja jau jūs pats, mans draugs, pienācīgi sevi novērtēdams, to atzīstat, tad veca karabiedra pienākums liek man jums pateikt. . .

—   Kvartirmeistar,— Takuzinis pārtrauca savu sarunas biedru, cieši viņu uzlūkodams,— mēs abi gan esam bieži bijuši kopā aiz forta vaļņiem, tak gaužām reti ārā mežos un ienaidnieka priekšā.

—   Garnizons vai telts mežā, vienalga, Takuzini, viss tāpat pieder pie karošanas. Un mans pienākums prasa, lai es allaž paturētu acīs noliktavas, kaut tas ir pretrunā ar manām sliecībām, kā jūs gan varat iedomāties, pats būdams kaujas degsmes pilns. Bet, ja jūs būtu dzirdējis, ko Meibela nupat par jums sacīja, tad atmestu visas cerības iepatikties šai vīzdegunīgajai un iecirtīgajai draiskulei.

Takuzinis nopietni pavērās leitnantā, jo Meibelas domas nevarēja viņu neinteresēt, taču šinī vīrā bija pārāk daudz iedzimtu un īstu džentlmeņa jūtu, lai jautātu, ko tā par viņu teikusi. Turpretī Mjuiru šī atturība un pašcieņa nekavēja vērpt tālāk savu intrigu; būdams pārliecināts, ka viņam ir darīšana ar ļoti taisnprātīgu un vienkāršu cilvēku, viņš nolēma izmantot tā lētticību, lai atbrīvotos no sāncenša. Tādēļ, redzēdams, ka sarunas biedra pašnoliegsme ir stiprāka par ziņkārību, viņš neatlaidās no uzsāktā temata.

—   Jums vajadzētu zināt viņas domas, Takuzini,— kvartirmeistars turpināja.— Manuprāt, katram cilvēkam vajadzētu dzirdēt, ko draugi un paziņas par viņu saka. Un tāpēc, apliecinot savu cieņu jūsu raksturam un jūtām, es jums to pateikšu iespējami īsos vārdos. Jūs būsiet ievērojis, ka Meibelas acīs iekvēlojas ļauna, dzēlīga uguntiņa, kad viņa nolēmusi būt pret kādu cietsirdīga.

—   Man, leitnant Mjuir, viņas acis allaž ir šķitušas apburošas un maigas, kauču jāatzīst, ka dažreiz tās smejas … jā, es esmu redzējis tās smejamies — un tad no visas sirds, ar atklātu labestību.

—   Nu, tieši tā jau arī bija. Viņas acis smietin smējās, un tad piepeši savā jautrībā viņa skaļi izsaucās … es ceru, Takuzini, jūs neņemsiet to ļaunā?

—   Nekādā ziņā, kvartirmeistar, nekādā ziņā! Meibelas domas man ir daudz svarīgākas par visu citu domām.

—   Tad es jums tomēr neteikšu un paturēšu tās noslēpumā. Kāpēc gan cilvēkam būtu jāstāsta otram, ko viņa draugi par viņu saka, it īpaši vēl tad, ja šos izteikumus var būt nepatīkami dzirdēt. Nebildīšu par to vairs ne vārda.

—   Es nevaru piespiest jūs runāt, kvartirmeistar, un varbūtās man labāk nezināt Meibelas domas, jo, kā viežu, tās nav man glaimojošas. Ak, ja mēs varētu būt tādi, kādi vēlētos, nevis kādi esam, tad mūsu iedaba, zināšanas un āriene būtu daudz savādāki. Cilvēks var būt neaptēsts un rupjš, un dumjš, tomēr laimīgs, ja viņš to nezina, bet ir sāpīgi redzēt savas vainas spožā gaismā, tāpatās kā negribas neko dzirdēt par tām.

—   Visam ir savs loģiskais pamats, rationale, kā saka franči, un es tā arī teicu Meibelai, kad viņa aizskrēja un pameta mani. Vai ievērojāt, kā viņa aizmuka, kad jūs tuvojāties?

—   Tas bija ļoti uzkrītoši,— Takuzinis atbildēja, dziļi ievilkdams elpu, un viņa pirksti sakrampējās ap šautenes stobru, it kā tiektos iespiesties tēraudā.

—   Tas bija vairāk nekā uzkrītoši, tas bija neģēlīgi — tāds būs īstais vārds, un nevienā leksikonā neatradīsies labāks, kaut meklētu vai stundu. Jums jāzina, Takuzini … jo nebūtu saprātīgi no manas puses to noklusēt . . . tātad jums jāzina: šī koķete aizmetās projām tāpēc, ka nevēlējās klausīties, kas man sakāms jūsu attaisnošanai.

—   Un ko gan jūs varējāt teikt manā labā, kvartirmeistar?

—   Nu, protams, mans draugs, es neriskēju ar neapdomīgiem vispārinājumiem, bet vadījos pēc apstākļiem. Ja viņa jūs uzskata par neaptēstu, pusmežonīgu robežjoslas dēlieti, es varēju teikt, ka tādu jūs veidojusi skarbā un mežonīgā robežjoslas dzīve un ka tāpēc nedrīkst cilvēku nonievāt, jo tā būtu vēršanās pret likteni.

—   Un jūs viņai to pateicāt, kvartirmeistar?

—   Nevaru apzvērēt, ka vārds vārdā, bet tāda bija mana galvenā doma. Taču meitene bija nepacietīga, nenoklausījās ne pusi no mana sakāmā un, kā jūs pats savām acīm redzējāt, aizskrēja projām, it kā cieši paliktu pie savām domām un neko vairāk negribētu dzirdēt. Baidos, Takuzini, ka viņa savā prātā ir visu jau izlēmusi.

—   Arī es, kvartirmeistar, bailējos, ka tā patiesi var būt un viņas tēvam galu galā nav taisnība. Jā, jā, seržants ir gauži alojies.

—   Nu, Takuzini, kāpēc jums jāsūrojas un jābojā sava labā reputācija, ko esat iemantojis ilgos gadoš? Uzmetiet plecā šauteni, ar kuru protat tik labi rīkoties, un dod ieties projām mežos, jo, kā zinu no paša pieredzes, pasaulē nav nevienas sievietes, kuras dēļ būtu vērts skumdināt savu sirdi. Ticiet cilvēkam, kuram šis dzimums pazīstams un kuram bijušas divas sievas, ka sievietes galu galā ir pavisam citādi radījumi, nekā mēs tās iedomājamies. Tagad būtu īstā reize jums parādīt Meibelai savu nicināšanu, labāku izdevību atraidīts mīlētājs nemaz nevar vēlēties.

—   Lai nu ko, leitnant, bet nonicināt Meibelu es ne• gribu.

—   Nu, galu galā jūs tomēr pie tā nonāksiet, jo cilvēka dabā ir sariebt tiem, kas sariebuši viņam. Bet nekad jums nav bijis labākas izdevības likt draugiem jūs mīlēt kā tieši šobrīd un tā modināt skaudību savos ienaidniekos.

—   Kvartirmeistar, Meibela nav mans naidnieks, un, ja ar būtu, es neparko nevēlētos sagādāt viņai nepatīkamus brīžus.

—   Jūs tā sakat, Takuzini, jūs tā sakāt un droši vien tā arī domājat. Bet saprāts un daba ir pret jums, kā galu galā pats to apjēgsiet. Droši vien esat dzirdējis teicienu: «Kas mīl mani, mīl arī manu suni.» Redziet, tas tikpat labi nozīmē: «Kas nemīl mani, nemīl arī manu suni.» Tagad paklausieties, ko jums vajadzētu darīt. Jūs' zināt, ka mūsu ieņemtā pozīcija šeit ir ārkārtīgi riskanta un nedroša, tā teikt, mēs atrodamies gandriz lauvas rīklē.

—   Vai jūs ar to lauvu domājat frančus, un šī sala tad būtu tā rīkle, leitnant?

—   Tikai metaforiski, mans draugs, jo franči nav lauvas un šī sala nav rīkle … ja vien tā nekļūs, kā es dikti baidos, par ēzeļa žokļakaulu!

To pateicis, kvartirmeistars izgrūda ņirdzīgu smiekliņu, kas nekādā ziņā nepauda cieņu un apbrīnu viņa draugam Landi, kurš savu gudrību parādījis, izraudzīdamies operācijām tieši šo salu.

—   Sitas postenis ir tik labi izvietots kā neviens cits, kurā jelkad esmu spēris kāju,— Takuzinis sacīja, pavērdamies apkārt, kā cilvēks skatās, aplūkodams gleznu.

—   Es to nenoliedzu … es to nenoliedzu. Landi ir dižs karavīrs mazā mērogā, un viņa tēvs bija tāda paša mēroga dižs skotu muižnieks. Es piedzimu viņa muižā un esmu sekojis majoram tik ilgi, ka nevaru nejust respektu pret visu, ko viņš saka un dara. Tieši tā ir mana vājība, Takuzini. Jā, šis postenis var būt ēzeļa vai Zālamana postenis, taču tas atrodas gaužām neizdevīgā vietā, visi Landi piesardzības soļi un piekodinājumi to apliecina. Te visapkārt ir mežoņi, kas ložņā pa šīm Tūkstoš salām un mežiem, meklēdami mūsu posteni, kā to pēc saņemtās informācijas arī pats Landi labi zina. Un vislielākais pakalpojums, ko jūs varat izdarīt piecdesmit piektajam pulkam, ir atklāt viņu takas un aizvest viņus projām pa maldīgām pēdām. Nelaimīgā kārtā seržants Danems ir pārliecināts, ka briesmas draud no ezera puses, jo Frontnaka atrodas augšpus mums, bet pieredze māca, ka indiāņu ceļi ir prātam neizdibināmi, tātad tos var gaidīt no lejpuses. Tādēļ ņemiet savu laivu un pabraukājiet nīcām starp salām, lai mēs zinātu, vai briesmas netuvojas no turienes. Ja jūs pārlūkosiet dažas jūdzes galvenajā tecē, it īpaši Jorkas pusē, tad jūsu atvestās ziņas būs visprecīzākās un tātad arī visvērtīgākās.

—   Lielā Čūska jau novēro to pusi un, tā kā viņš labi zina, kur atrodas postenis, tad laicīgi dos mums ziņu, ja manīs ko aizdomīgu.

—   Viņš galu galā ir tikai indiānis, Takuzini, un šinī lietā vajadzīgas baltā cilvēka zināšanas. Landi būs mūžīgi pateicīgs tam, kurš palīdzēs mums iziet no šīs avantūras kā uzvarētājiem. Patiesību sakot, mans draugs, majors jau pats apzinās, ka vispār nevajadzēja to uzsākt, bet viņā ir pārāk daudz no vecā muižnieka tiepības, lai atzītu savu kļūdu, kaut tā būtu tikpat skaidri redzama kā rīta zvaigzne.

Kvartirmeistars turpināja apvārdot sarunas biedru, lai pamudinātu viņu bez vilcināšanās atstāt salu, izmantodams argumentus, kas pirmie ienāca prātā, dažbrīd runādams pats sev pretī un nereti vienu pēc otra izvirzīdams pilnīgi pretējus motīvus. Takuzinis ar visu savu naivumu uztvēra šīs kļūmes Mjuira prātojumos, taču viņam neradās ne mazākās aizdomas, ka to iemesls ir vēlēšanās dabūt projām Meibelas pielūdzēju. Viņš atspēkoja nepamatotos spriedumus, likdams pretī savus apsvērumus, noraidīja jebkuru mēģinājumu pavedināt viņu uz nelikumīgu rīcību, ļoti labi zinādams savus īpašos pienākumus, un nepakļāvās rosinājumiem, kas neatbilda godīguma principiem. Viņš skaidri neapjauta Mjuira slepenos nolūkus, bet nepavisam nebija akls pret viņa sofistiku. Galu galā abi šķīrās, viens otru nepārliecinājuši un neuzticības pilni, kaut gan pavadoņa neuzticēšanās, tāpat kā viss šā cilvēka esibā, izrietēja no viņa paša godprātīgās, nesavtīgās un skaidrsirdīgās dabas.

Seržanta Danema un leitnanta sarunai, kas notika drīz pēc tam, bija jūtamākas sekas. Kad šī apspriešanās beidzās, vienībai tika dotas slepenas pavēles, sākās rosība blokmājā, zaldāti izvietojās pa būdām, un katrs, kas kaut ko saprot no karalietām, varēja apjaust, ka notiek gatavošanās ekspedīcijai. Patiešām, saulei rietot, seržants, kas visu novakari bija ļoti aizņemts tā sauktajā ostā, kopā ar Takuzini un Ķepu atgriezās savā būdā un, apsēdies pie glīti klātā galda, kuru Meibela bija sarūpējusi, pavēstīja savu nodomu.

—   Nu re, tu šeit esi gluži noderīga, mans bērns,— vecais karavīrs bilda,— šīs kārtīgās un jauki pasniegtās vakariņas to apliecina. Un esmu pārliecināts: kad pienāks īstais brīdis, tu pierādīsi, ka esi tādu ļaužu pēcnācēja, kuri prot skatīties ienaidniekam acīs.

—   Tu taču negaidi, dārgais tēvs, ka es tēlošu Zannu d'Arku un vedīšu vīrus kaujā?

—   Ko tēlosi, bērns? Vai tu, Takuzini, esi kādreiz dzirdējis par personu, kuru piemin Meibela?

—   Nē gan, seržant, bet kas par to? Es esmu dumjš un neskolots, un man pārāk liels prieks klausīties Meibelas balsī un uztvert viņas vārdus, lai piegrieztu vērību kādām tur personām.

—   Bet es zinu,— Ķeps apņēmīgi sacīja.— Pagājušajā karā viņa izveda vienu kaperi no Morlē un kreisēja ar to uz vella paraušanu!

Meibela nosarka, juzdamās neērti, ka ar savu atsaukšanos uz slaveno varoni netīšām it kā atgādinājusi, cik trūcīgas zināšanas vēsturē ir viņas tēvam, nemaz nerunājot par tēvoča aprobežoto domāšanu, un varbūt mazliet arī Takuziņa vienkāršās, skaidrsirdīgās nopietnības aizkustināta, tomēr nenoturējās nepasmaidījusi.

—   Vai tad man, dārgais tēvs, patiešām būs jāstājas blakus vīriem un jāpalīdz aizstāvēt salu?

—   Nu, šinī pasaules malā sievietes bieži ir to darījušas, kā, lūk, še mūsu draugs Takuzinis tev varēs pastāstīt. Bet, lai tu nejustos pārsteigta, kad no rīta pamodusies mūs neredzēsi, man nu tagad tev jāpasaka, ka mēs jau šonakt domājam doties ekspedīcijā.

—   Mēs, tēvs? Un jūs atstāsiet mani ar Dženiju vienas uz šīs salas?

—   Nē, mīļo meit, ne gluži tik aplamīgi. Seit paliks leitnants Mjuirs, brālis Ķeps, kaprālis Maknebs un trīs vīri, kas sastādīs garnizonu musu prombūtnes laikā. Dženija dzīvos kopā ar tevi šinī būdā, un brālis Ķeps ieņems manu vietu.

—   Un misters Mjuirs?— Meibela jautāja, gandrīz neapjēgdama, ko saka, kaut gan paredzēja, ka tādos apstākļos viņai nāksies piedzīvot nepatīkamu uzmācību no leitnanta puses.

—   Viņš varēs tevi aplidot, ja tev tas tīk, meitēn, jo viņš ir mīlas kārs dēlietis un, jau atbrīvojies no četrām sievām, deg nepacietībā parādīt, cik ļoti godā viņu piemiņu, apņemdams piekto.

—   Kvartirmeistars man stāsta,— Takuzinis nevainīgi bilda,— ka tādā gadījienā, kad vīrieša jūtas smagi izecējuši tik daudzi zaudējumi, visgudrākais paņēmiens, kā tās vātis dziedēt, ir uzart zemi no jauna tādā vīzē, lai nepaliktu ne.zīmes no tā, kas gājis tur pāri iepriekš.

—   Jā, tāda ir atšķirība starp aršanu un ecēšanu,— seržants atteica ar grīnu smaidu.— Bet lai viņš no tiesas uzbildina Meibelu, tad viņa lakstošanās beigsies. Es ļoti labi zinu, ka mana meita nekad nebūs leitnanta Mjuira sieva.

Seržants to pateica tādā tonī, kas skaidri liecināja, ka par viņa meitas precībām ar minēto personu nevar būt ne runas. Meibela, kas bija sarkusi, trīcējusi, brīžiem iesmējusies un visu laiku jutusies neērti, tagad, aši atguvusies, mundrā balsī, kas pilnīgi paslēpa viņas satraukumu, sacīja:

—   Bet, tēvs, mums labāk vajadzētu nogaidīt, kamēr misters Mjuirs klaji izpauž vēlmi kļūt par manu vīru vai, pareizāk sakot, precēties ar tavu meitu, lai mums netiktu iesviesta ģimī fabula par skābajām vīnogām.

—   Kāda ir tā fabula, Meibel?— aši noprasīja Takuzinis, kas nebija mācījies balto cilvēku skolas gudrības.

—   Izstāstiet mums to savā jaukajā vīzē. Man domāt, seržants arī to nekad nav dzirdējis.

Meibela izstāstīja labi zināmo fabulu un, kā viņas pielūdzējs bija vēlējies, darīja to tik pievilcīgā veidā, ka Takuziņa acis neatraudamās vērās viņas sejā un godīgais vaigs staroja smaidā.

—   Tāda jau ir lapsas iedaba!—viņš iesaucās, kad Meibela bija beigusi.— Jā, un minga iedaba ar, viltus pilna un neģēlīga . . . abi tie dergļi ir vienādīgi. Bet vīnogas šini novadā ir diezgan skābas pat tiem, kas var tās dabūt, kauču, jāsaka, ir reizes un vietas, kur tās skābākas tiem, kas nevar. Es tā spriežu, ka mans skalps mingu acīs ir dikti skābs.

—   Ar skābajām vīnogām iznāks otrādi, bērns, un misters Mjuirs būs tas, kurš sūkstīsies. Tu taču neprecēsi šo cilvēku, Meibel?

—   Kāda runa!— iejaucās Ķeps.— Lai viņa precētu dēlieti, kurš galu galā tikai pa pusei ir zaldāts! Stāsts par tām vīnogām ir viens pamatīgs apstāklis.

—   Es netaisos precēt nevienu, dārgais tēvs, un nevajag, lūdzu, par to tik daudz runāt. Bet, ja es vispār domātu par precēšanos, tad nekādā ziņā neizvēlētos cilvēku, kura jūtas jau pārbaudījušas trīs vai četras sievas.

Seržants pamāja Takuzinim, it kā sacīdams: «Tu redzi, kada ir situācija,»— un, ticis pietiekamā skaidrībā par savas meitas jūtām, tagad mainīja sarunas tematu.

—   Ne tev, ne Meibelai, brāl Kep,— viņš atsāka,

—   nebūs likumīgas varas garnizonā, ko es atstāju uz salas, bet jūs varat dot padomus un ietekmēt. Strikti sakot, komandieris būs kaprālis Maknebs, un es, uzticot viņam šo pienākumu, centos celt šā vīra pašapziņu, lai viņš nejustu pārlieku bijāšanu pret leitnanta Mjuira

augstāko pakāpi, kurš, būdams brīvprātīgais, nav tiesīgs iejaukties dienesta darīšanās. Es vēlos, lai tu, brāl Kep, atbalsti kaprāli, jo, ja kvartirmeistars reiz izrausies no ekspedīcijas reglamenta grožiem, viņš var sadomāt komandēt ne tikai Maknebu, bet arī mani.

—   īpaši jau tad, ja Meibela palaidīs viņu pa straumei,' kamēr tu būsi projām. Protams, seržant, visu, kas peld uz ūdens, tu atstāsi manā noteikšanā? Viscūcīgākās nekārtības ir izcēlušās no nesaprašanās starp pavēlniekiem krastā un uz ūdens.

—   Savā ziņā jau jā, brāl Kep, taču vispārīgi galvenais komandieris būs kaprālis. Vēsture mums stāsta, ka varas dalīšana noved pie sarežģījumiem, un no tām briesmām man jāvairās. Komandēs kaprālis, bet tu vari būt labs padomdevējs, it īpaši visā, kas attiecas uz laivām; vienu no tām es atstāšu šeit, lai nodrošinātu jums atkāpšanos, ja tāds brīdis pienāktu. Es labi pazīstu kaprāli, viņš ir drošsirdīgs vīrs un krietns zaldāts, uz kuru var pajauties, ja vien nav ticis klāt pie ruma pudeles. Bet viņš ir skots un slieksies pakļauties kvartirmeistaram, tādēļ jums abiem ar Meibelu jābūt modriem.

—   Bet kāpēc tu atstāj mūs šeit, dārgais tēvs? Es esmu veikusi tik tālu ceļu, lai būtu tev līdzās, kāpēc gan nevaru arī tagad tevi pavadīt?

—   Tu esi laba meitene, Meibel, un ļoti atsitusies Danemos! Bet tev jāpaliek šeit. Mēs pametīsim salu rīt no rīta pirms ausmas, lai nevienas ziņkārīgas acis neredzētu mūs izbraucam no slēptuves. Mēs ņemsim abas lielākās laivas, bet trešo un vienu tāseni atstāsim jums. Mēs dosimies uz to teci, ko izmanto franči, un uzturēsimies tur varbūt kādu nedēļu, uzglūnēdami viņu kravas laivām, kas brauks augšup uz Frontnaku, pielādētas ar indiāņiem domātām mantām.

—   Vai esi kārtīgi apskatījis savus papīrus, brāl?— Ķeps bažīgi jautāja.— Tu tak zini, ka svešu kuģu sagrābšana atklātos ūdeņos ir pirātisms, ja tavs kuģis nav likumīgi pilnvarots kā valsts vai privāts kreiseris.

—   Man ir tas gods būt pulka komandiera ieceltam vecākajam seržantam,— Danems atbildēja, cienīgi uzsliedamies kājās,— un ar to būs pietiekami pat franču karalim. Ja ne, man ir majora Dankana rakstītas pavēles.

—  Tie nav nekādi karakuģa dokumenti.

—   Tā kā citu man nav, brāl, būs vien jāiztiek ar tiem. Viņa majestātes interesēm šini pasaules daļā ir dikti svarīgi, lai franču laivas tiktu sagūstītas un aizvestas uz Osvīgo. Tanīs ir segas, spoži nieki, šautenes, munīcija— vārdu sakot, viss, ar ko franči, pārkāpdami mūsu svētās ticības un cilvēku likumus un mīdīdami kājām godīgu ļaužu tikumus, uzpērk savus nolādētos sabiedrotos, lai tie strādātu savas nekrietnības. Sagrābdami šīs laivas, mēs izjauksim viņu plānus un iegūsim laiku, jo jaunus krājumus pāri okeānam šoruden vairs nevar atsūtīt.

—   Bet, tēvs, vai tad arī Viņa majestāte neizmanto indiāņus?— Meibela ieinteresēti jautāja.

—   Protams, meit, un viņam ir tiesības to darīt… lai Dievs viņu svētī! … Ir taču liela starpība, vai mežoni izmanto anglis vai francūzis, to katrs labi zina.

—   Tas ir gana skaidrs, brāl Danem, bet man nav īstas skaidrības par taviem papīriem.

—   Angļu pulka komandiera norīkojumu ikvienam francūzim pienāktos atzīt par pietiekamu apliecinājumu manām tiesībām, vēl vairāk, brāl, tā tam jābūt.

—   Bet es, tēvs, neredzu, kāda tur starpība, vai mežoņus karā izmanto anglis vai francūzis.

—   Ļoti liela starpība, bērns, kaut gan tu varbūt nespēj to saskatīt. Pirmkārt anglis pēc dabas ir humāns un nosvērts, bet francūzis nežēlīgs un gļēvs.

—   Vari vēl piemetināt, brāl, ka viņš dancos no rīta līdz vakaram, ja viņam ļaus vaļu.

—   Taisnība,— seržants skarbi noteica.

—   Bet, tēvs, es nesaprotu, kāda tam šinī gadījumā nozīme. Ja francūzis rīkojas slikti, salīgdams mežoņus cīnīties pret viņa ienaidniekiem, tad, man šķiet, tikpat slikti, to darīdams, rīkojas anglis. Vai jums tā neliekas, Takuzini?

—   Prātīga doma. . . prātīga doma, un es nekad neesmu bijis no tiem, kas paceļ balsi pret frančiem tāpēc, ka viņi dara to pašu, ko mēs. Tak sliktāk ir biedroties ar mingiem nekā ar delavariem. Ja no šitās cilts vēl kādi būtu palikuši, man domāt, viņus pret naidnieku sūtīt nebūtu grēks.

—   Un tomēr arī viņi skalpē un nogalina jaunus un vecus . . . sievietes un bērnus!

«fc— Indiāņiem ir sava iedaba, Meibel, un nevajag viņus vainot par pakļaušanos tai. Daba paliek daba,

kauču dažādlgas ciltis to parāda katra savā vīzē. Es pats esmu baltais un cenšos saglabāt sevī baltā cilvēka jušanas.

—   Man tas viss nav saprotams,— Meibela atbildēja. — Uz ko ir tiesības karalim Džordžam, uz to, šķiet, vajadzētu būt tiesībām arī karalim Ludviķim.

—   Francijas karaļa īstais vārds ir Kaputs,— piezīmēja Ķeps ar brieža cepeša pilnu muti.— Es reiz uz sava kuģa kā pasažieri vedu vienu augsti mācītu vīru, un viņš man pastāstīja, ka šitie Ludviķi, trīspadsmitais, četrpadsmitais un piecpadsmitais, visi esot baigie blēži un to īstais vārds — Kaputs, kas franciski nozīmē «galva» tādā sakarībā, ka tie vīri jānoliek trepju galā, kamēr sataisās kāpt augšā, lai tiktu pakārti.

—   Nu, tas izskatās akurāt pēc skalpēšanas iedabas,— Takuzinis bilda, izbrīnīts kā cilvēks, kas uzzinājis ko jaunu.— Tagadiņ man būs mazāk sirdsapziņas pārmetumu, ka palīdzu karot pret šitiem nešķīsteņiem, kauču nekad neesmu tos diez kā jutis.

Tā kā visi, izņemot Meibelu, šķita apmierināti ar pavērsienu, kādā bija ievirzījusies saruna, neviens neturēja par vajadzīgu tālāk iztirzāt šo tematu. Vīriešu trijotne šinī ziņā tik ļoti līdzinājās cilvēku vairākumam, kas par daudzām lietām spriež netaisnīgi, ka mēs būtu varējuši te neatstāstīt šo sarunu, ja tanī minētajiem faktiem un izteiktajiem viedokļiem nebūtu tieša sakara ar turpmākajiem notikumiem un tajos iesaistīto personu rīcību.

Tiklīdz vakariņas bija paēstas, seržants izvadīja viesus un pēc tam vēl ilgi un sirsnīgi runājās ar savu meitu. Vecais karavīrs nemēdza ļaut vaļu emocijām, taču tagadējā jaunā situācija modināja viņa sirdī neierasti maigas jūtas. Zaldāts vai jūrnieks, kamēr viņš darbojas tiešā sava priekšnieka vadībā, maz domā par to, kas var notikt, bet, līdzko viņš pats ir uzņēmies komandiera atbildību, veicamās operācijas riskantums viņa prātā sāk saistīties ar uzvaras vai sakāves varbūtību. Nedomādams vairs tikai par sevi vien, viņš daudz dzīvāk stādās priekšā visas iespējamās briesmas un vairāk pakļaujas šaubām. Tā tagad bija ar seržantu Danemu, kurš pretēji savam ieradumam allaž droši cerēt uz uzvaru sāka pieļaut varbūtību, ka šobrīd šķiras no sava bērna uz mūžu.

Nekad agrāk Meibela nebija šķitusi viņam tik skaista kā tanī vakarā. Varbūt meitas pievilcīgās īpašības tēvam tagad atklājās tik spilgti tāpēc, ka viņas krūtīs bija pamodušās bažas par tā likteni un nu šīs jūtas sastapās ar neparasto maigumu, kas uzviļņoja veterāna nocietinātajā sirdī. Līdz šim Meibela tēva klātbūtnē nekad nebija jutusies pilnīgi brīvi, jo viņas daudz labākā izglītība radīja starp abiem tādu kā plaisu, ko vēl padziļināja seržanta kareiviski skarbā izturēšanās maniere, iemantota ilgā un ciešā saskarsmē ar ļaudim, kurus varēja noturēt paklausībā tikai stingra disciplīna. Taču tovakar, kad tēvs un meita bija palikuši vieni, viņu saruna kļuva intīmāka nekā parasti, līdz Meibela ar prieku juta, ka tā pamazām izvēršas īsteni mīļa un vieno viņus tādā tuvībā, pēc kādas sirsnīgā meitene bija velti ilgojusies kopš savas ierašanās dienas.

—   Tātad māte bija apmēram manā augumā?— Meibela vaicāja, turēdama tēva roku abās savējās un lūkodamās viņa sejā ar asaru mitrām acīm.— Es viņu biju iedomājusies garāku.

—  Tā tas ir ar daudziem bērniem, kuri pierod domāt par saviem vecākiem ar cieņu, līdz iztēlojas viņus lielākus un gudrākus, nekā tie patiesībā ir. Tava māte, Meibel, bija uz mata tavā augumā.

—   Un viņas acis, tēvs?

—  Arī tādas pašas kā tavējās, bērns. . . zilas un maigas, un tikpat pievilcīgas, vienīgi tās nesmējās tik bieži.

—   Manējās nekad vairs nesmiesies, visumīļais tēvs, ja tu nebūsi piesardzīgs šinī ekspedīcijā.

—   Paldies, Meibel . . . khmm . . . paldies, bērns, bet man jāpilda savs pienākums. Es gribētu redzēt tevi labi apprecējušos, iekāms mēs atstājam Osvīgo. Mans prāts tad būtu mierīgāks.

—   Apprecējušos? Ar ko, tēvs?

—  Tu pazīsti cilvēku, kuru es vēlētos par savu znotu. Varbūt tu satiksi daudzus jautrākus un daudzus smalkāk ģērbtus, bet nevienu ar tik krietnu sirdi un taisnu prātu.

—   Nevienu, tēvs?

Es nevienu tādu nezinu. Retais var līdzināties Takuzinim šinī ziņā.

—   Bet man vispār nevajag precēties. Tu esi vientuļš, un es varu palikt šeit, lai rūpētos par tevi.

—   Lai Dievs tevi svēti, Meibel! Es zinu, tu to darītu, un nesaku, ka šis jūtas ir nepareizas, tā nav. Un tomēr domāju, ir ari citas — vēl pareizākas.

—   Kas var būt pareizāk par savu vecāku godāšanu?

—  Tikpat pareizi ir godāt savu viru, mans mīļais bērns.

—   Bet man taču vīra nav, tēvs.

—   Tad ņem to, cik vien drīz iespējams, lai tev būtu vīrs, ko godāt. Es nedzīvošu mūžīgi, Meibel, diezgan drīz man pienāks dabas lemtā aiziešana, ja nemiršu karavīra nāvē. Tu esi jauna un dzīvosi vēl ilgi, un tev ir vajadzīgs vīriešu kārtas aizstāvis, kurš tevi droši vadītu caur dzīvi un rūpētos par tevi vecumā, kā tu tagad vēlies rūpēties par mani.

—   Vai tu domā, tēvs,— Meibela sacīja, savām mazajām rokām rotaļādamās ar viņa stiegrainajiem pirkstiem un lūkodamās uz tiem kā uz kaut ko īpaši interesantu, bet viņas lūpas, izrunājot vārdus, savilkās vieglā smaidā,— vai tu domā, ka tieši Takuzinis ir man pats piemērotākais? Vai viņš pēc desmit vai divpadsmit gadiem nebūs tikpat vecs kā tu?

—   Kas par to? Viņš savā dzīvē ir ievērojis mērenību un fiziski norūdījies. Nevajag tik daudz skatīties uz gadiem, meitēn, kā uz cilvēka miesas būvi un raksturu. Vai tu zini kādu citu, kas varētu būt tev labāks aizstāvis?

Meibela nezināja, jo neviens, kas būtu tīkamāks, nebija viņu bildinājis, lai kādas cerības un vēlmes gailēja meitenes sirdī.

—  Tēvs, mēs tagad runājam par Takuzini, nevis par kādu citu,— viņa izvairīgi atbildēja.— Un man šķiet, ja viņš būtu jaunāks, tad es labāk varētu viņu iedomāties par savu vīru.

—   Es tev saku, bērns, gadi vien vēl neko nenozīmē. Takuzinis ir jauneklīgāks nekā puse mūsu jaunāko virsnieku.

—   Viņš noteikti ir jauneklīgāks par to vienu, ser . . . par leitnantu Mjuiru.

Meibela jautri un bezrūpīgi iesmējās, it kā viņu šobrīd nemāktu nekādas raizes.

—  Tā tas ir . . . Gana jauneklīgs, lai būtu viņa mazdēls… un arī gados jaunāks. Lai Dievs nedod,

Meibel, ka tu kādreiz kļūtu par virsnieka kundzi, vismaz tikmēr, kamēr neesi virsnieka meita.

—   Par to tev nebūs jābaidās, tēvs, ja es apprecēšu Takuzini!— Meibela atteica, atkal šķelmīgi paraudzīdamās seržantam acīs.

—   Jā, karaļa virsnieka patentu viņš varbūt nekad nedabūs, kaut gan jau tagad ir cienīgs būt draugos un biedros ar ģenerāļiem. Es varētu mirt laimīgs, ja tu būtu viņa sieva.

—   Tēvs!

—   Ir ļoti bēdīgi doties kaujā, kad uz sirds kā akmens guļ domas par meitas neaizsargātību.

—   Es atdotu visu, lai noveltu šo smagumu no tavas sirds, dārgais tēvs!

—   Tas būtu iespējams . . .— seržants sacīja, mīļi lūkodamies savā bērnā,— bet es negribu, ka tu to darītu ar smagu sirdi.

Viņa balss skanēja dobji un trīcēja, un nekad agrāk Meibela nebija pieredzējusi tādu sirsnīguma izpausmi no tēva puses. Allaž tik skarbā karavīra atmaigušās jūtas dziļi aizkustināja meiteni, un viņa patiesi vēlējās atvieglot tēva prātu.

—   Tēvs, runā atklāti!— viņa dedzīgi iesaucās.

—   Nē, Meibel, diez vai tas būtu pareizi . . . tavas vēlmes un manējās var būt ļoti atšķirīgas.

—   Man nav nekādu vēlmju . . . nezinu, kā tu to domā . . . vai tu gribi runāt par manu precēšanos?

—   Ja tu būtu saderēta ar Takuzini . . . apsolījusies kļūt par viņa sievu, tad, lai kāds liktenis mani piemeklētu, es varētu mirt mierīgs. Bet es neprasīšu no tevis šādu solījumu, mans bērns . . . nespiedīšu tevi darīt to, ko nevēlies. Noskūpsti mani, Meibel, un ej pie miera!

Ja seržants Danems būtu kategoriski prasījis no Meibelas tik gribēto solījumu, viņš sastaptos ar grūti pārvaramu pretestību, bet, ļaudams dabai teikt savu vārdu, viņš ieguva sev spēcīgu sabiedroto. Labestīgā, cēlsirdīgā Meibela bija gatava savām bērna mīlestības jūtām pakļauties daudz vairāk, nekā jebkad būtu piekāpusies draudiem. Sinī aizkustinošajā brīdī viņa domāja vienīgi par savu tēvu, kurš gatavojās viņu atstāt varbūt uz visiem laikiem, un kvēla meitas mīlestība, ko līdz šim bija barojusi tikai pašas iztēle un m#z rosinājušas arī atturīgās attiecības pēdējās divās nedējās, nu atgriezās viņas sirdi ar jaunu spēku, ko vairoja tiras un dedzīgas jūtas. Tēvs Meibelai šķita pats dārgākais cilvēks pasaulē, un, lai darītu viņu laimīgu, nekāds upuris nebija viņai par lielu. Viena sāpīga, aša, gandrīz mežonīga doma izšāvās cauri meitenes smadzenēm, un viņas apņēmība sasvārstījās, bet, mēģinādama saskatīt šo domu izraisījušās tīkamās cerības pamatojumu, viņa neatrada neka noteikta, uz ko varētu balstīties. Audzinātā tāda garā, ka sievietei pienākas apspiest savas viskvēlākās jūtas, viņa domās atgriezās pie tēva un svētības, kas sagaida bērnu, kurš pakļāvies vecāku gribai.

—   Tēvs,— viņa klusi un Joti rimti sacīja.— Dievs svētīs paklausīgu meitu!

—   Tā būs, Meibel, to mums apliecina Bībele.

—   Es precēšu to, kuru tu vēlies.

—   Ne . . . nē, Meibel . . . tev jāizvēlas pašai.

—   Man nav izvēles . . . tas ir . . . neviens cits nav piedāvājis man izvēli, tikai Takuzinis un misters Mjuirs. Un, kurš no viņiem gan tev, gan man būtu vairāk pa prātam, par to nav divu domu. Nē, tēvs, es precēšu to, kuru tu gribēsi.

—   Tu zini manu vēlēšanos, mīļais bērns. Neviens cits tevi nedarīs laimīgāku kā cēlsirdīgais pavadonis.

—   Nu tad … ja viņš to vēlas … ja viņš atkal mani uzbildinās… jo tu taču negribēsi, tēvs, ka es pati piedāvātos vai kāds cits to darītu manā vietā . . .— Meibela sacīja, un viņas bālajos vaigos iezagās sārtums, jo ciešā un augstsirdīga apņemšanās bija uzjundījusi viņas sirdi pukstēt straujak.— Nevienam nevajag ar viņu par to runāt, bet, ja viņš atkal mani uzvaicās un, noklausījies visu, kas krietnai meitenei sakāms savam izredzētajam, gribēs mani ņemt par sievu, es būšu ar mieru.

—   Lai Dievs tevi svētī, mana Meibela … lai tas Kungs debesīs tevi svētī un atalgo, kā dievbijīga meita to ir pelnījusi.

—   Jā, tēvs… esi mierīgs, dodies ekspedīcijā ar vieglu sirdi un paļaujies uz Dievu. Par mani tev tagad nebūs jāraizējas. Pavasarī . . . man vajag mazliet laika, tēvs . . . bet pavasari es precešos ar Takuzini, ja šis cēlsirdīgais mednieks tad vēl to vēlēsies.

—   Meibel, viņš mii tevi tā, kā es mīlēju tavu māti. Runājot par savām jūtām pret tevi, viņš ir raudājis manu acu priekšā kā bērns.

—   Jā, es ticu tam . . . esmu gana pārliecinājusies, ka viņš ir labākas domās par mani, neka esmu pelnījusi. Un pasaulē nav neviena cilvēka, kuru es cienītu vairāk par Takuzini, pat tevi ne, dārgais tēvs.

—   Tā tam arī jābūt, bērns, un svētīta būs jūsu savienība. Vai es drīkstu to pavēstīt Takuzinim?

—   Labāk gan ne, tēvs. Lai viss rit savu dabisko gaitu . . . vīrietim jāmeklē sieviete, nevis sievietei vīrietis . . .— Smaids, kas staroja Meibelas skaistajā sejā, bija gluži eņģelisks, vismaz tā šķita viņas tēvam, taču cilvēks ar lielāku pieredzi sejas izteiksmē atspoguļojošos jūtu uztveršanā būtu viedis tajā kaut ko tramīgu un samākslotu.— Nē, nē . . . mums jāļauj visam ritēt savu gaitu. Tev, tēvs, ir mans svinīgais solījums.

—   Labi jau, labi, Meibel, lai tā būtu. Tagad noskūpsti mani! Lai Dievs tevi svētī, tu esi krietna meita!

Meibela metās tēva apkampienos—pirmoreiz savā mūžā — un šņukstēja pie viņa krūtīm kā mazs bērns. Vecā, skarbā karavīra sirds bija atkususi, un abu asaras sajaucās; taču drīz vien seržants Danems satrūcinājās, it kā nokaunējies par sevi, un, maigi atbīdījis meitu nost, novēlēja viņai labu nakti un devās uz savu guļvietu. Meibela šņukstēdama aizgāja uz savu pieticīgi iekārtoto kaktiņu, un pēc neilga brīža būdas mieru vairs traucēja vienīgi veterāna smagā elpošana.

20. nodaļa

Pie sirma saules pulksteņa, ko vijis Zaļš efejpinums. rozē vientuļā Es skumīgs saskatīju zīmi: bijis Seit kādreiz dārzs, kur uzaugusi tā.

Kcmpbels

Otrā rītā, kad Meibela pamodās, saule bija ne tikvien uzlēkusi, bet jau lielā gabalā. Meitenes miegs bija mierīgs, jo viņa gulēja ar tīru sirdsapziņu, un nogurums vērta to saldu; arī neviena skaņa no tiem, kas pirms ausmas posās ceļā, nebija traucējusi viņas dusu. Pietrūkusies kājās un aši apģērbusies, Meibela drīz viЈn jau bija ārā un elpoja rita svaigo gaisu. Pirmo reizi viņa tā īsteni izjuta gan apkartnes skaistumu, gan savu pašreizējo atšķirtību no visas pasaules. Sī bija viena no tām rudenīgi krāšņajām dienām, kādas ir tik parastas klimatā, kurš vairāk tiek pelts nekā slavēts, un viesa sirdī mieru un cerību. Sis apstāklis nāca Meibelai par labu, jo viņu nomāca smagas domas par briesmām, kādas var draudēt tēvam, kuru viņa tagad sāka mīlēt tā, kā sieviete mīl, kad ir radusies dziļa savstarpēja uzticēšanās.

Bet sala šķita galīgi pamesta. No dzīvīguma un kņadas, ko iepriekšējā dienā tai bija piešķīrusi atbraucēju un sagaidītāju rosīšanās, tagad vairs nebija ne miņas, un mūsu varonei nācās vērīgi aplaist acis visriņķī klajumam, iekāms viņa pamanīja kādu dzīvu dvēseli, kas kliedēja pilnīgas vientulības sajūtu. Beidzot viņa ieraudzīja visus, kas bija palikuši uz salas, sapulcējušos apkārt ugunskuram. Labi pazīstamais tēvoča stāvs meiteni nomierināja, un viņa nopētīja pārējos ar savai situācijai dabisku interesi. Tur bija ne vien Ķeps un kvartirmeistars, bet vēl kaprālis, trīs zaldāti un sieviete, kas gatavoja ēdienu. Būdas bija klusas un tukšas, un blokmājas zemais, torņveidīgais jumts gleznaini pacēlās pār krūmiem, kas daļēji paslēpa cietoksni. Saule bagātīgi lēja savu spozmi pāri klajumam, un augstā debesu velve virs galvas zaigoja dzidri zila rāmā diženumā. Nebija redzams neviens mākonītis, un Meibela klusībā iedomājās, ka šo brīnišķīgo dienu varētu uzlūkot par miera un drošības vēstnesi.

Redzēdama, ka visi pārējie ir aizņemti ar cilvēkiem tik svarīgu lietu kā brokastis, Meibela nepamanīta aizgāja uz salas galu, kur koki un krūmi viņu pilnīgi paslēpa skatieniem. Tur, pašķīrusi zarus, viņa nostājās pašā ūdens malā un vēroja pret krastu skalojošos mazo vilnīšu tikko manāmo uzplūsmu un atplūsmu, kas atbalsoja ezera trauksmaino bangojumu piecdesmit jūdzes augšpus salām. Acu priekšā pavērusies ainava bija ļoti mierīga un tīkama, un mūsu varone, kas ātri un viedīgi uztvēra visu skaisto dabā, tūlīt pievērsa uzmanību ar savu neparastumu īpaši pievilcīgajam šā peizāža detaļām. Ar vērīgu skatienu viņa citu pēc citas aplūkoja krūmu ieskautās gātes starp salām un nosprieda, ka neko skaistāku savā mūžā nav redzējusi.

Tā tīksminoties, Meibela piepeši satraucās, jo viņai likās, it kā starp krūmiem pretējās salas krastā būtu pavīdējis cilvēka stāvs. Attālums pāri ūdenim 'bija nepilni simt jardi, un, kaut gan viņa varēja būt alojusies un neko skaidri nebija saskatījusi, tomēr nedomāja, ka ir kļūdījusies. Apzinādamās, ka sievietes dzimums vis nepasargās no šautenes lodes, ja kāds irokēzs viņu ieraudzīs, meitene instinktīvi parāvās atpakaļ un paslēpās krūmu lapotnē, bet vairs nenolaida acis no pretējā krasta, krietnu brīdi velti gaidīdama parādāmies svešinieku. Viņa jau grasijās pamest šo novērošanas posteni un steigties pie tēvoča, lai pavēstītu tam savas aizdomas, kad ieraudzīja uz otras salas pāri krūmiem paceltu alkšņa zaru, kas tika zīmīgi vēcināts uz viņas pusi un, kā likās, pauda draudzīgu noskaņojumu. Tas bija ļoti satraucošs un grūts brīdis robežjoslas karos tik maz pieredzējušai būtnei kā mūsu varone, tomēr viņa apzinājās, ka tagad nepieciešams saglabāt savaldību un rīkoties nosvērti un piesardzīgi.

Si bija viena no Amerikas robežjoslām raksturīgajām situācijām, kas lika tur dzīvojošām sievietēm parādīt tādu morālo spēku, kādu viņas pašas citos apstākļos nebūtu sevī pat apjautušas; un Meibela labi zināja, ka robežnieki savās leģendās nereti mēdz cildināt aukstasinību, gara spēku un atjautību, ar kādu rīkojušās viņu sievas un māsas viskritiskākajos apstākļos. Viss šinī sakarā dzirdētais bija pamodinājis meitenē sacensības garu, un viņa tūlīt saprata: tagad ir īstais brīdis pierādīt, ka viņa patiešām ir seržanta Danema meita. Zara kustības pretējā krastā, kā Meibelai šķita, bija aicinoši draudzīgas, un, mirkli vilcinājusies, viņa nolauza zariņu, piestiprināja to pie nūjas, pacēla augšup virs krūmiem un sāka māt pretī, cenzdamās to vēcināt tieši tādā pašā veidā.

Sī mēmā sazināšanās ilga divas vai trīs minūtes. Tad Meibela redzēja, ka krūmi pretējā krastā tiek piesardzīgi pašķirti un vaļumā parādās cilvēka seja. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai Meibela attaptu, ka tā ir sarkanādainā, turklāt sievietes sejā. Ielūkojusies vērīgāk, viņa tūlīt pazina Jūnija Rasu, Bultasgala sievu. Kopīgā ceļojuma laikā, vērojot, ar kādu maigumu, lēnprātīgu padevību, bijību un mīlestību viņa izturas pret vīru, Meibelai šī indiāniete bija ļoti iepatikusies. Toreiz Meibelai šad tad likās, ka Bultasgals izrāda viņas personai pārlieku lielu uzmanību,' un tādos brīžos viņa ievēroja, ka Jūnija Rasa jūtas apbēdināta un aizvainota. Bet, tā kā Meibela ar savu sirsnību un laipno izturēšanos pilnā mērā kompensēja jebkuru sāpi, ko netīšām varēja būt sagadājusi ceļabiedrenei, indiāniete viņai ļoti pieķērās, un, kad abas šķīrās, mūsu varone bija cieši pārliecināta, ka ar Jūnija Rasu zaudē labu draudzeni.

Būtu veltīgi mēģināt analizēt visus ceļus, pa kuriem cilvēka sirds nonāk pie uzticēšanās. Taču jaunā tuskaroru sieviete mūsu varones krūtīs bija pamodinājusi šādas jūtas; un, nojauzdama, ka Jūnija Rasa šeit ieradusies vienīgi labos nolūkos, Meibela katrā ziņā vēlējās ar viņu sastapties. Bez vilcināšanās viņa izgāja no krūmiem un jutās priecīga, redzot, ka arī indiāniete tādā pašā uzticībā droši iznāk no aizsega. Abas meitenes — jo tuskarora, kaut arī precējusies, bija vēl jaunāka par Meibelu —tagad atklāti apmainījās ar draudzīgiem sveicieniem, un Meibela māja draudzenei, lai viņa tuvojas, kaut pati nezināja, kādā veidā tas būtu izdarāms. Bet Jūnija Rasa tūlīt lika saprast, ka tas ir viņas spēkos; uz mirkli nozudusi, viņa drīz atkal parādījās, iekāpusi tāsenē, kuras priekšgals rēgojās ārā no krūmiem, bet pārēja daļa vēl atradās aizsegā. Meibela grasījās viņu aicināt braukt pāri, te pēkšņi izdzirdēja tēvoča spalgo balsi saucam vārdā viņu pašu. Pamājusi indiāņu meitenei, lai paslēpjas, Meibela izskrēja no krūmiem un teciņus devās augšup pa klajumu. Redzot, ka visa kompānija nupat apsēdusies pie brokastīm un Ķeps tikai ar mokām apvaldījis apetīti, lai pasauktu viņu piebiedroties kopējai maltītei, Meibelai iešāvās prātā, ka šis ir pats izdevīgākais brīdis satikties ar Jūnija Rasu. Aizbildinājusies, ka ēst vēl nemaz negribas, viņa metās atpakaļ uz biezokni un drīz vien atsāka saziņu ar jauno indiānieti.

Jūnija Rasa nelikās ilgi lūgties, un, ar nedaudziem klusiem airu vēzieniem pārirta pāri, viņas laiviņa ieslīdēja Posteņa salas krūmos. Meibela tūlīt paņēma viņu aiz rokas un veda cauri birzītei uz savu būdu. Laimīgā kārtā tā atradās tādā vietā, ka bija pilnīgi paslēpta pie ugunskura sēdošo skatieniem, un viņas abas iegāja tanī nepamanītas. Steidzīgi un cik vien laipni varēdama paskaidrojusi viešņai, ka viņai nepieciešams uz kādu brīdi to pamest vienu, Meibela ieaicināja Jūnija Rasu savā istabā un ar drošu pārliecību, ka tā bez teikšanas arā neies, devās pie ugunskura un apsēdās savā vietā starp pārējiem, visiem spēkiem pūlēdamās neizrādīt ne mazāko satraukumu.

—   Kas vēlu nāk, tam maz tiek, Meibel,— viņas tēvocis sacīja starp diviem cepta laša kumosiem, jo, kaut gan šinī tālajā robežjoslā ēdieni tika gatavoti visai primitīvi, tie parasti bija gardi.— Kas vēlu nāk, tam maz tiek; tas ir labs likums un liek tūjām būt cik necik naskākiem.

—   Es neesmu tūļa, tēvoci, jau gandrīz stundu staigāju apkārt un iepazīstu mūsu salu.

—   Tas jums maz ko dos, Meibelas jaunkundz,— iestarpināja Mjuirs,— nekā ievērības cieniga te nav. Landi, nu, šinī sabiedrībā gan laikam labāk būtu teikt majors Dankans,— tas zīmējās uz kaprāli un ierindniekiem, kaut gan viņi ieturēja maltīti mazliet atstatu, — piesavinādams šo salu, nav pievienojis impēriju Viņa majestātes domīni jām, jo tā ir tikpat nevērtīga un nabadzīga kā slavenā Sančo sala, par kuru jūs, cienījamais Kep, bez šaubām, esat bieži lasījis savos vajas brīžos, it īpaši bezvēja laikā un dīkajās stundās.

—   Es zinu to vietu, kvartirmeistar. Sančo sala ir necik sen radies koraļļu atols un tik bīstams klinšu strēķis, ka tumšā naktī un vētras laikā grēciniekam jāturas no tās pa lielu gabalu. Bet slavena ar kokosriekstiem un rūgto ūdeni, tā Sančo sala!

—   Ar pusdienām tā nav diez cik slavena,— atbildēja Mjuirs, aiz cieņas pret Meibelu apspiezdams smaidu, kas dzīrās parādīties uz viņa lūpām,— un es nedomāju, ka arī citu labumu ziņā starp to un šito salu būtu liela atšķirība. Manuprāt, šī ir galīgi nepiemērota vieta militāram postenim, un es paredzu, ka agrāk vai vēlāk to piemeklēs nelaime.

—   Jācer, ka tas nenotiks, pirms būs paveikts mūsu uzdevums,— ieteicās Meibela.— Man nav nekādas vēlēšanās mācīties franču valodu.

—   Mēs varētu justies laimīgi, ja tie nebūtu irokēzi. Es esmu strīdējies ar majoru Dankanu par šo pozīciju ieņemšanu, bet stūrgalvīgs cilvēks jau allaž paliek pie sava. Piebiedrbjoties šai vienībai, mans pirmais mērķis bija censties pakalpot un būt noderīgam jūsu daijajai māsasmeitai, cienījamais Kep, un otrais — rūpīgi inventarizēt te esošos resursus, kas ir manas speciālās nodaJas pārziņā, lai vēlāk, ja tie gadījumā nonāktu ienaidnieka rokās, nebūtu gari jāskaidrojas, kā tie tikuši izlietoti.

—   Vai jūs domājat, ka stāvoklis ir tik nopietns?— Ķeps noprasīja, aiz intereses par atbildi pārstādams gremot brieža cepeša gabalu, jo, kā jau modīgi smalks cilvēks, viņš pēc zivs ēda gaļu un tad atkal ķērās pie zivs.— Vai mums patiesi visā drīzumā draud briesmas?

—   Neapgalvošu ne to, ne ari pretējo. Karā vienmēr draud briesmas, un priekšposteņos tās ir lielākas nekā galvenajā nometnē. Tāpēc nebūtu nekāds brīnums, ja kuru katru brīdi mūs apciemotu franči.

—   Velns parāvis, ko tad tādā gadījumā lai dara? Seši vīri un divas sievietes nejaudās aizstāvēties tādā vietā kā šī te, ja ienaidnieks mums uzbruks, jo franči, bez šaubām, kā allaž nāks virsū ar lieliem spēkiem.

—   Pilnīgi droši, ka tā būs kāda ļoti spēcīga desantvienība, ja ne vairāk. Salas aizstāvībai varētu izstrādāt labu kaujas plānu pēc visiem kara mākslas likumiem, kaut gan mūsu spēki ir par vājiem, lai to godam īstenotu. Pirmkārt, viena grupa jānosūta uz krastmalu ar pavēli traucēt ienaidniekam izcelšanos uz salas. Spēcīga nodaļa nekavējoties tiek pārsviesta uz blokmāju, tas ir, cietoksni, jo visas pārējās vienības atkāpsies uz turieni, ja franči spiedīsies virsū; un apkārt cietoksnim jāierīko pozīcijas ar tranšejām, jo būtu ļoti nemilitāri ļaut ienaidniekam piekļūt pie sienu pamatiem un tās nominēt. Jātnieku eskadrons atvaira kavalērijas uzbrukumu, bet artilērijai tiek izbūvētas redutes tur tā meža aizsegā. Spēcīgas strēlnieku kaujas vienības savukārt stājas pretī ienaidnieka kājniekiem, un visas šīs būdas, kārtīgi nocietinātas ar palisādēm un grāvjiem, noder par labām pozīcijām šim nolūkam.

—   Hvū-ū-ū, kvartirmeistar! Kurš tad, velns parāvis, būs tas, kas sagādās tik daudz vīru, lai šitādu plānu realizētu?

—   Karalis, protams, cienījamo Kep. Sis ir viņa karš, un pēc taisnības viņam būtu jāiznes tā smagums.

—   Bet mēs esam tikai seši! Smalks plāns, neko teikt. Jūs pašu nosūtīsim uz krastmalu pretoties desantam, Meibela apšaudīs ienaidnieku, vismaz ar savu mēli, zaldāta sieva atsitis kavalēriju, kaprālis komandēs ierakumos, viņa trīs zaldati nocietināsies piecās būdās, un es ieņemšu blokmāju. He, he, jūs, leitnant, protat tik smuki visu uzmālēt acu priekšā, ka jums vajadzētu nodarboties ar bilžu pindzelēšanu, nevis kara būšanām!

—   Nu, es no savas puses situāciju izklāstīju ļoti precīzi un godīgi. Ja šeit nav pietiekami spēku aizstāvības plāna realizēšanai, tā ir Viņa majestātes vaina, ne manējā.

—   Bet ko tad, ja ienaidnieks patiešām uzbruktu salai,— iejautājās Meibela ar lielāku interesi, nekā būtu izrādījusi tad, ja neatcerētos savu viešņu būdā,— ko mums vajadzētu darīt?

—   Es ieteiktu rīkoties tā, daiļā Meibela, kā savulaik rīkojās tik pelnīti cildinātais Ksenofonts.

—   Jūs laikam domājat atkāpšanos, kaut gan es tikai pa pusei apjaušu jūsu mājienu.

—   Ar savu iedzimto aso prātu jūs pareizi uztvērāt manas domas, jaunkundz. Es zinu, ka jūsu cienījamais tēvs ir devis kaprālim norādījumus par paņēmieniem un metodēm, ar kurām, viņaprāt, varētu noturēt salu gadījumā, ja franči mūs atklātu, bet brašais seržants, kaut gan viņš ir jūsu tēvs un krietnākais no vīriem, kas jebkad nēsājuši vairogu, tomēr nav diženais lords Stīrs vai Mārlboro hercogs. Nenoliegšu seržanta nopelnus viņa specifiskajā sfērā, taču nevaru apgalvot, ka viņa spējas, lai cik izcilas, būtu gluži tādas pašas kā tiem, kas mazliet pārāki par viņu. Izlemdams dot tādas pavēles, seržants Danems ir uzklausījis sirds, nevis prāta padomu; bet, ja postenis kritīs, par vainīgo tiks atzīts tas, kurš pavēlēja šo salu ieņemt, nevis tas, kura pienākums bija to aizstāvēt. Lai cik liela būtu seržanta apņēmība turēties pretī frančiem un viņu sabiedrotajiem, ja tie uzbruktu, labs komandieris nekad neaizmirst veikt nepieciešamos sagatavošanās darbus, kas nodrošinātu atkāpšanos. Es ieteiktu cienījamajam Ķepam, kas ir mūsu flotes admirālis, turēt gatavībā laivu, lai mēs varētu evakuēties no salas, ja tāda vajadzība pienāktu. Lielākajai laivai, kas atstāta mūsu rīcībā, ir ļoti apjomīga bura; atvilkta šurp un pietauvota tur zem tiem krūmiem, tā atradīsies ērtā vietā steidzīgai iekāpšanai, un tad jūs, daiļā Meibela, redzēsiet, ka pēc nieka piecdesmit jardiem mēs jau būsim gātē starp divām citām salām, paslēpti ienaidnieka acīm, kurš izcēlies uz mūsējās.

—   Viss, ko jūs sakāt, ir pilnīga taisnība, mister Mjuir, bet varbūt franči paši ieradīsies no šās puses?

Ja tas ir labs ceļš promtikšanai, tad tikpat labs arī šurpbraukšanai.

—   Viņiem nepietiks prāta rīkoties tik piesardzīgi,— Mjuirs atbildēja, zagšus un drusku nemierīgi palūkodamies apkārt,— viņiem pietrūks apdoma. Sie franči ir karstgalvīga tauta un parasti dodas sirojumos uz labu laimi, tā ka mēs varam viņus gaidīt, ja tie vispār ieradīsies, no salas otras puses.

Tagad saruna kļuva pagalam saraustīta, taču joprojām galvenokārt tika spriests par uzbrukuma varbūtību un to, kā tādā gadījumā vislabāk rīkoties.

Meibela šīm valodām pievērsa maz uzmanības, kaut gan jutās mazliet pārsteigta, ka leitnants Mjuirs, kuram bija drosmīga virsnieka reputācija, pavisam atklāti ieteic atsacīties no tā, kas viņai šķita svēts pienākums, jo viņas tēva reputācija bija saistīta ar salas aizstāvēšanu. Taču meitenes prātu tik ļoti nodarbināja nesen ieradusies viešņa, ka, izmantodama pirmo izdevīgo brīdi, viņa atstāja brokastgaldu un steigšus atgriezās savā būdā.

Rūpīgi aiztaisījusi durvis un apskatījusi, ka vienīgajam mazajam lodziņam aizvilkts priekšā aizkars, Meibela izveda Jūnija Rasu jeb Džūnu1 , kā Bultasgala sievu sauca tie, kas ar viņu runāja angliski, priekšistabā, ar zīmēm pauzdama sirsnību un uzticēšanos.

—   Man ir prieks tevi redzēt, Džūna,— Meibela sacīja savā tīkamajā balsī, mīļi jo mīļi smaidīdama,— liels prieks. Kas atveda tevi šurp, un kā tu atradi šo salu?

—   Runā lēni,— Džūna teica, uz smaidu atbildēdama ar smaidu un spiezdama Meibelas mazo roku, ko turēja savējā, kura, kaut arī sastrādāta, bija tikai mazlietiņ lielāka,— lēnāk, nevajag ātri.

Meibela atkārtoja savus jautājumus, cenzdamās apvaldīt nepacietību un izrunādama vārdus tik skaidri, lai tiktu saprasta.

—   Džūna draugs,— indiāniete atbildēja.

—   Es tev ticu, Džūna. . . ticu no visas sirds. Bet kāpēc tu esi ieradusies šeit?

—   Draugs nāk satikt draugu,— Džūna sacīja, atkal smaidīdama un atklāti raudzīdamās Meibelas sejā.

—   Tam ir kāds cits iemesls, Džūna. Tāpēc vien tu nebūtu tā riskējusi, turklāt viena pati … tu taču esi viena?

' June (angl.)—l)junijs; 2)Džuna (sievietes vārds).

—   Džūna pie tevis. . . neviens cits. Džūna šurpu viena airēja laivu.

—   Es ceru … es ticu . . . nē, es zinu, ka tā ir taisnība. Tu taču nerīkosies nodevigi pret mani, Džūna?

—   Kā nodevīgi?

—   Tu nenodosi mani . . . neatdosi frančiem . . . irokēziem . . . Bultasgalam . . . nepārdosi manu skalpu?

Džūna noliedzoši pakratīja galvu un, ar roku apņēmusi Meibelas slaiko vidukli, spieda viņu pie savām krūtīm ar tādu neviltotu sirsnību, ka mūsu varonei asaras sariesās acīs. Tas bija sievišķīga maiguma un mīļuma pilns apskāviens, kas nevarēja neradīt uzticēšanos otrā jaunā un skaidrsirdīgā tā paša dzimuma būtnē. Meibela savukārt apkampa Džūnu un piekļāva sev klāt, tad, atvirzījusi viņu, bet paturēdama izstieptajās rokās un cieši lūkodamās viņas sejā, turpināja iztaujāšanu.

—   Ja Džūnai ir kas stāstāms savai draudzenei, lai viņa runā atklāti,— Meibela sacīja.— Manas ausis ir vaļā.

—   Džūnai bail, Bultasgals viņu nokaus.

—   Bultasgals nekad neko neuzzinās.— To sakot, Meibela juta asinis sakāpjam deniņos, jo saprata, ka mudina sievu uz nodevību pret savu vīru.— Meibela viņam neko neteiks.

—   Bultasgala tomahauks pāršķels Džūnas galvu.

—   Tas nedrīkst notikt, dārgā Džūna! Tad labāk neko vairāk man nestāsti.

—   Blokmāja laba vieta gulēt. . . laba vieta dzīvot.

—   Vai tu gribi teikt, ka es varu izglābt savu dzīvību, patverdamās blokmājā? Droši, droši, Džūna, Bultasgals nebūs dusmīgs, ja tu man to pateiksi. Viņš nevar vēlēt man lielu ļaunumu, jo es nekad neesmu izturējusies slikti pret viņu.

—   Bultasgals negrib ļaunu skaistai bālgīmei,— Džūna atbildēja, novērsdama seju, un, kaut gan viņa vienmēr runāja klusā, maigā indiāņu meitenes balsī, tagad tā skanēja tik ļoti apslāpēti, ka izklausījās skumja un bikla.— Bultasgals mīlē bālgīmju meiteni.

Meibela nosarka, pati nezinādama, kāpēc, un kādu brīdi mulsi klusēja, juzdamās gaužām neērti. Bet vajadzēja uzzināt ko vairāk, jo viņa bija pamodusies ļauna priekšnojauta, un viņa atsāka iztaujāšanu.

—   Bultasgalam nav iemesla mani mīlēt vai ienīst,— viņa sacīja.— Vai viņš ir tev tuvu?

—   Vīrs vienmēr tuvu sievai, šite,— Džūna atbildēja, pielikdama roku pie sirds.

—   Burvīgs radījums! Bet pasaki, Džūna,— vai man vajadzētu patverties blokmājā šodien . . . šorīt. . . tūlīt?

—   Blokmāja ļoti laba. Laba sieviešiem. Blokmājā neviena skalpa.

—   Baidos, ka es tevi saprotu pārāk labi, Džūna. Vai tu vēlies satikt manu tēvu?

—   Nav šite, projām.

—   Tu nevari to zināt, Džūna. Tu redzi, sala ir pilna ar zaldātiem.

—   Nav pilna, projām,— Džūna sacija un pacēla četrus pirkstus,— tik vien sarkanu svārku.

—   Bet Takuzinis . . . vai tu negribētu satikt Takuzini? Viņš var ar tevi parunāties irokēzu mēlē.

—   Mēle projām ar viņu,— Džūna iesmiedamās atteica,— mēle viņam mutē.

Indiāņu meitenes bērnišķīgie smiekli bija tik melodiski un aizrautīgi, ka Meibela nevijus tiem piebiedrojās, kaut arī viņas bažas auga augumā.

—   Šķiet, tu zini visu par mums vai domā, ka zini, Džūna. Labi, Takuzinis ir projām, bet Saldūdens prot franciski. Vai man paaicināt viņu šurp, lai jūs varētu parunāties?

—   Saldūdens ar projām, tik viņa sirds šite.— To sacīdama, Džūna atkal pasmējās, izvairīgi palūkojās apkārt, it kā negribētu samulsināt savu sarunas biedreni, un uzlika roku uz Meibelas krūtīm.

Mūsu varone bija bieži dzirdējusi par indiāņu brīnumaino uzmanu un pārsteidzošo spēju ievērot it visu, kad tie liekas neievērojam neko, bet šādu pavērsienu viņa nebija gaidījusi. Nevēlēdamās šo tēmu turpināt un tanī pašā laikā Joti gribēdama ātrāk uzzināt, cik lielas ir briesmas, kas viņiem varētu draudēt, Meibela piecēlās no ķeblīša, uz kura bija apsēdusies, un ieņēma atturīgāku pozu cerībā, ka, neizrādot Džūnai tik lielu sirsnību, dabūs vairāk dzirdēt par to, ko kāroja uzzināt, un izvairīsies no mājieniem, kuri viņu tā mulsināja.

—   Tu zini, cik daudz vai maz drīksti man stāstīt, Džūna,— viņa sacīja,— un ceru, ka tu pietiekami mīli mani, lai pavēstītu to, kas man būtu jāzina. Mans dārgais tēvocis arī ir šeit, un tev pret viņu vajadzētu būt tikpat draudzīgām jūtām kā pret mani. Mēs neaizmirsīsim tavu pakalpojumu, kad atgriezīsimies Osvigo.

—   Atgriešanās var nebūt… kas zin?—Tas tika pateikts ar šaubām, kā cilvēks izsakās par nedrošu pasākumu, bet bez izsmiekla vai vēlēšanās biedēt.

—   Tikai Dievs zina, kas notiks, neviens cits. Mūsu dzīvības ir viņa rokās. Tomēr, man šķiet, tev lemts būt par viņa ieroci mūsu glābšanai.

To Džūna lāgā nesaprata un tā kā saminstinājās neziņā, taču bija acīm redzams, ka viņa vēlas būt noderīga.

—   Blokmāja ļoti laba,— pārvarējusi mulsumu, viņa atkārtoja, īpaši uzsvērdama divus pēdējos vārdus.

—   Es to saprotu, Džūna, un šonakt gulēšu tur. Protams, man būs jāizstāsta tēvocim, ko tu esi teikusi.

Jūnija Rasa satrūkās un klaji izrādīja savu nemieru.

—   Nē, nē, nē, nē!— viņa aši un dedzīgi nobēra, atdarinādama Kanādas franču runas manieri.— Sāļam Ūdenim nevar teikt. Viņš pulka runā, gara mēle. Domā, meži ir ūdens, neko nesaprot. Pasacīs Bultasgalam, un Džūnai jāmirst.

—  Tu esi netaisna pret manu dārgo tēvoci, jo viņš būs tikpat maz ieinteresēts tevi nodot kā jebkurš cits.

—   Nesapratu. Sāļam Ūdenim mēle vien, acis nav, ausis nav, deguns nav . . . tik mēle, mēle, mēle.

Kaut ari Meibela gluži nepiekrita šim vērtējumam, viņa redzēja, ka jaunā indiāniete Ķepam neuzticas un neparko nebūs ar mieru ļaut vecajam jūrniekam piedalīties viņu sarunā.

—   Tu izliecies ļoti labi zinām mūsu situāciju, Džūna,— Meibela turpināja.— Vai tu esi bijusi uz salas pirms šā apciemojuma?

—   Tikai tagad.

—   Kā tad tu zini, ka tavs teiktais ir patiesība? Varbūt viņi visi — mans tēvs, Takuzinis un Saldūdens — ir tepat netālu un sadzirdēs, ja es viņus pasaukšu.

—   Visi projām,— Džūna pārliecināti sacīja un labsirdīgi pasmaidīja.

— Nē, tu nevari to tik droši apgalvot, ja neesi apstaigājusi salu un pārbaudījusi.

—   Labas acis. Redzēju laivu projām ar vīriem, redzēju kuģi ar Saldūdeni.

—   Tad tu kādu laiku esi mūs novērojusi. Taču šeit palikušos vis nebūsi saskaitījusi.

Džūna iesmējās, atkal pacēla četrus pirkstus un vēl izslēja pret Meibelu abus savus īkšķus; pārlaizdama otras rokas pirkstu tiem četriem, viņa atkārtoja vārdus: «Sarkani svārki,»— un, pieskardamās īkšķiem, piemetināja: «Sāļais Ūdens, kvartirmeistars.» Tā kā tas precīzi atbilda īstenībai, Meibela sāka nopietni šaubīties, vai būtu pareizi tagad ļaut savai viešņai doties projām, iekāms viņa nav pastāstījusi kaut ko vairāk. Taču mūsu varonei tik ļoti netikās ļaunprātīgi izmantot šās maigās un pieķērīgas būtnes uzticēšanos, ka prātā pazibējusī doma ataicināt šurp tēvoci tūlīt pat tiķa atmesta kā pašas necienīga un negodīga pret draudzeni. Tā izlemt viņu mudināja arī pārliecība, ka tēvoča klātbūtnē Džūna, lai arī kā tincināta, neko neatklās un noslēgsies stūrgalvīgā klusēšanā.

—  Tātad tu, Džūna, domā,— Meibela turpināja,— ka man vajadzētu dzīvot blokmājā?

—  Laba vieta sieviešiem. Blokmājā neviena skalpa. Baļķi resni.

—   Tu runā tik pārliecināti, Džūna, it kā pati būtu bijusi blokmājā un izmērījusi tās sienas.

Džūna pasmējās un izskatījās visai zinoša, bet neko neteica.

—   Vai vēl kāds bez tevis prot atrast šo salu . . . vai kāds no irokēziem ir te bijis?

Džūna sadrūma un bažīgi palūkojās apkārt, it kā baidītos no noklausīšanās.

—  Tuskarora visur . . . Osvīgo, šite, Frontnakā, Mohokā . . . visur. Redzēs Džūnu, nokaus viņu.

—   Bet mēs domājām, ka neviens nezina par šo salu un ka mums, te uzturoties, nav jābaidās no ienaidniekiem.

—   Daudz acu, irokēzi.

—   Ne vienmēr pietiek ar acīm, Džūna. Sī vieta ir labi paslēpta, un pat no mūsu ļaudīm tikai nedaudzi mācētu to atrast.

—   Viens cilvēks var pastāstīt . . . daži jengīsi prot franciski.

Meibelas sirds salti sarāvās. Visas aizdomas pret Džesperu, lai gan viņa līdz šim tās bija nievīgi atgainījusi, tagad uzjundījās apziņā ar negantu spēku un radīja tik nelabu sajūtu, ka vienu mirkli viņa domājās esām tuvu ģībonim. Saņēmusies Meibela atcerējās savu tēvam doto solījumu un brīdi pastaigāja šurpu turpu pa būdu, cenzdamās sev iestāstīt, ka Džespera noziegšanās viņai vienaldzīga, kaut gan sirds dziļumos karsti vēlējās, lai viņš būtu bez vainas.

—   Es saprotu tavu mājienu, Džūna,— Meibela sacīja. — Tu gribi, lai es zinātu, ka tavējiem kāds ir nodevīgā kārtā pastāstījis, kur un kā atrodama šī sala.

Džūna pasmējās, jo viņas acīs kara viltība drīzāk bija nopelns, nevis noziegums, bet, būdama uzticīga savai ciltij, neteica vairāk, kā bija nepieciešams. Jaunā indiāniete, kuras mērķis bija glābt Meibelu, vienīgi Meibelu, neredzēja pietiekama iemesla «attālināties no lietas», kā izsakās juristi, un rūpēties vēl par ko citu.

—   Bālgime tagad zin,— viņa sacīja,— blokmāja laba meitenei . . . par vīriem un karotājiem man nav bēda.

—   Bet man ir liela bēda, Džūna, jo viens no viņiem ir mans tēvocis, kuru es mīlu, un pārējie — mani tautieši un draugi. Man viņi noteikti jābrīdina.

—   Tad Džūnu nokaus,— jaunā indiāniete atbildēja klusi, bet ar lielām bažām.

—   Nē, viņi nezinās, ka tu esi bijusi šeit. Tomēr viņiem jābūt modriem, un mēs visi varam pārcelties uz blokmāju.

—   Bultasgals zin . . . redz visu, un Džūnai jāmirst. Džūna atnāca pateikt bālģīmju meitenei, neteikt vīriem. Karotājs pats sargā savu skalpu. Džūna sievietis, saka sievietim, nesaka vīriem.

Meibelu ļoti apbēdināja šis draudzenes paziņojums, jo tagad bija skaidrs, ka neko vairāk viņa nestāstīs. Meibela nezināja, vai Džūna nolēmusi klusēt tāpēc, ka noslēpuma glabāšanu uzskata par savu goda lietu, vai galvenokārt tāpēc, ka jebkura neapdomīga Meibelas izpļāpāšanās patiešām varētu viņu nodot un apdraudēt viņas dzīvību. Sie minējumi, kas paplaiksnījās Meibelas apziņā, neko nepalīdzēja, viņai tikai kļuva vēl bēdīgāk ap sirdi. Arī Džūnu acīmredzot tas viss ļoti nomāca, jo viņa sāka vākt kopā savas sīkās mantiņas, ko bija nometusi, apskaudama Meibelu, un gatavojās doties projām. Par viešņas aizturēšanu nevarēja būt ne runas, un, zinot, kādu risku tā uzņēmusies viņas dēļ, mūsu tik godprātīgā un atsaucīgā varone šo šķiršanos sāpīgi pārdzīvoja.

—   Džūna,— Meibela dedzīgi sacīja, apvīdama rokas maigajai, bet neizglītotajai būtnei,— mēs esam draudzenes. No manis tev nav jābaidās, neviens par tavu apciemojumu neuzzinās. Ja tu varētu man dot kādu signālu tani brīdī, kad patiešām tuvosies briesmas, kādu zīmi, kas man pavēstītu, ka jāsteidzas uz blokmāju … lai es varētu par sevi parūpēties.

Džūna, kas visā nopietnībā jau bija sarīkojusies uz promiešanu, mirkli klusēja un tad klusi sacīja:

—   Iedod Džūnai balodi.

—   Balodi! Kur es ņemšu balodi, ko tev iedot?

—   Blakus būdā . . . vienu vecu balodi . . . Džūna ies uz laivu.

—   Šķiet, es saprotu tevi, Džūna. Bet vai man labāk nevajadzētu tevi pavadīt cauri krūmājam, lai tu nesatiec kādu no vīriem?

—   Ej ārā pirmā . . . saskaiti vīrus . . . viens . . . divi . . . trīs . . . četri . . . pieci . . . seši. . .— Džūna pacēla pirkstus un pasmējās.— Visi nost no ceļa . . . labi … ja kāds nav, pasauc malā. Tad uzdziedi un atnes man balodi.

Meibela pasmaidīja par meitenes apķērību un dzīrās izpildīt viņas prasības, taču pie durvīm vēl apstājās un lūdzoši atskatījās uz indiānieti.

—   Vai nav nekādu cerību, ka tu pastāstīsi man ko vairāk, Džūna?— viņa vaicāja.

—   Tagad zini visu . . . blokmāja laba . . . balodis pateiks . . . Bultasgals nokaus.

Ar šiem pēdējiem vārdiem pietika, lai Meibela saprastu, ka nedrīkst Džūnu vairāk tincināt, ja reiz viņa pateikusi, ka sods par noslēpuma izpaušanu var būt nāve no pašas vīra rokas. Atvērusi durvis, Meibela pamāja Džūnai sveikas un izgāja no būdas. Viņa izmantoja indiāņu meitenes ieteikto vienkāršo paņēmienu, lai noskaidrotu, kur katrs no salas ļaudīm atrodas. Viņa neraudzījās apkārt, lai atpazītu sejas un apģērbu, bet tikai saskaitīja visus un konstatēja, ka trīs vīri vēl joprojām ir pie ugunskura, bet divi, no kuriem viens bija misters Mjuirs, aizgājuši pie laivām. Sestais bija viņas tēvocis, kas netālu no ugunskura mierīgi kārtoja kādu zvejas rīku. Zaldāta sieva patlaban gāja iekšā savā mājoklī — un tā nu visa kompānija bija saskaitīta. Tagad Meibela, izlikdamās, ka ir kaut ko pazaudējusi, atgriezās savas būdas tuvuma; jautri trallinādama, viņa noliecās, it kā paceltu kādu priekšmetu no j&emes, un steigšus devās uz Džūnas pieminēto būdu. Pussagruvušo būvi iepriekšējās vienības zaldāti bija pārvērtuši par sava dzīvā inventāra noliktavu, un tani mitinājās ari daži duči baložu, kuri mielojās uz kviešu kaudzes, kas bija atvesta no kādas Kanādas krastā izlaupītas fermas. Bez lielām pūlēm Meibela noķēra vienu no šiem baložiem, kaut ari tie laidelējās un spurdzinājās pa būdu kā negudri, saceldami briesmīgu troksni; paslēpusi putnu azotē, viņa gāja atpakaļ uz savu būdu. Tā bija tukša, un. no sliekšņa pametusi telpā ašu skatienu, nadzigā meitene tūlīt steidzās lejup uz krastmalu. Meibelai nebija grūti izvairīties no novērošanas, jo koki un krūmi viņu pilnīgi paslēpa. Pie tāsenes viņa sastapās ar Džūnu. Indiāniete paņēma balodi, ielika to pašas pītā groziņā un, vēlreiz atkārtojusi vārdus «blokmāja laba», izvadīja laivu no krūmiem un aizslīdēja pāri šaurajai gātei tikpat klusi, kā bija ieradusies. Meibela vēl brītiņu uzkavējās, gaidīdama atvadu sveicienu vai draudzīgu pamājienu no Džūnas, kad tā būs izkāpusi malā, bet nekāds signāls vairs netika dots. Pār visām apkārtējām salām gūlās tik dziļš klusums, it kā nekad neviens nebūtu iztraucējis dabas cildeno mieru, un, kā Meibelai tobrīd šķita, nekur nebija manāmas nekādas zīmes, kas vēstītu briesmu tuvumu, par kurām tika brīdinājusi Jūnija Rasa.

Taču atpakaļceļā no krastmalas Meibela pēkšņi ieraudzīja dīvainu nieku, kas parastā situācijā nebūtu piesaistījis uzmanību, bet tagad, kad viņā bija pamodinātas aizdomas, nepaslidēja garām modrajam skatienam. Mazs gabaliņš rupja, sarkana vilnas auduma, kādu lieto kuģu karogiem, karājās pie neliela koka zemākā zara, piestiprināts tā, ka varēja brīvi plivināties vai noplakt gluži kā burinieka vimpelis.

Šobrīd, kad Meibelā jau bija pamodušās bailes, pat Džūna nebūtu spējusi ātrāk analizēt faktus, kas, viņasprāt, skara posteņa drošību. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai viņa saprastu, ka šo auduma gabaliņu var novērot no blakus esošās salas, ka tas atrodas ļoti tuvu taisnākajam ceļam no viņas būdas uz laivu un Džūna noteikti ir gājusi cieši tam garām vai pat tieši zem tā, un ka tas varētu būt signāls, lai pavēstītu kādu svarīgu faktu tiem, kuri, gatavodamies uzbrukumam, uzglūn viņiem no paslēptuves. Norāvusi sarkano auduma strēmelīti no koka, Meibela steidzās tālāk, lāgā nezinādama, kā tagad vajadzētu rīkoties. Džūna varēja būt nepatiesa pret viņu, taču indiānietes sirsnīgā izturēšanās un mīļums, viņas vēlīgā attieksme, ko Meibela bija izjutusi ceļojuma laikā, nepieļāva šādu domu. Tad iešāvās prātā mājiens par to, ka Bultasgalam patīk bālģīmju skaistules, atmiņā kā caur miglu atausa tuskaroras skatieni un sāpigi iedzēla apjēga, ka reti kāda sieva spēj izturēties draudzīgi pret to, kura atsvešinājusi viņas vīra jūtas. Neviena no šīm domam nebija īsti skaidra un noteikta, tās plaiksnījās kaut kur mūsu varones apziņas virspusē, nenonākdamas līdz tās dziļumiem, un paātrināja gan viņas sirds pukstus, gan soli, bet neatnesa sev līdzi drošus un noteiktus spriedumus, kādi parasti sekoja viņas pārdomām. Meibela steigšus devās uz būdu, kurā mitinājās zaldata sieva, jo bija nolēmusi tūlīt pat kopā ar to pārcelties uz blokmāju, kaut arī neizdotos pārliecināt nevienu citu viņām piebiedroties, bet tad viņas straujo gājienu apturēja Mjuira balss.

—  Uz kurieni tā steidzaties, daiļā Meibela?—viņš uzsauca.— Un kāpēc tā nododaties vientulībai? Cienījamais seržants apšaubīs manu labo audzināšanu, ja viņam nāks ausīs, ka viņa meita rītus pavada viena un neaizsargāta, kaut gan pats labi zina, ka mana kvēlākā vēlēšanās ir būt par viņas vergu un kavalieri augu gadu no sākuma līdz beigām.

—  Jums, mister Mjuir, šeit ir kaut kāda vara,— spēji apstājusies, Meibela sacīja.— Cilvēku ar jūsu pakāpi pienāktos uzklausīt vismaz kaprālim.

—  Nezinu gan . . . tiešām nezinu,— Mjuirs atteica nepacietīgi un ar satraukumu, kas citkārt būtu piesaistījis Meibelas uzmanību.— Pavēle ir pavēle, disciplīna ir disciplīna, un vara ir vara. Jūsu krietnais tēvs būtu dziļi sarūgtināts, ja es ar savu iejaukšanos aptraipītu vai pievāktu laurus, ko viņš grasās plūkt. Komandējot kaprāli, es aizskartu seržanta tiesības. Sinī reizē pats gudrākais būs man palikt necilai privātpersonai, jo visās vienībās, kas pakļautas Landi, tiek ievērota noteiktā kārtība.

—  To es zinu, un tas ir labi, nevēlos arī dot dārgajam tēvam iemeslu būt neapmierinātam, bet jūs varētu ietekmēt kaprāli viņa paša interešu labad.

—  Tā vis es neteiktu,— Mjuirs atbildēja savā viltīgajā skota vīzē,— būtu daudz drošāk, ja solītu ietekmēt viņu rīkoties sev par sliktu. Cilvēku sugai, daiļā

Meibela, ir savas īpatnības, un ietekmēt otru uz tādu rīcību, kas nāktu viņam pašam par labu, ir viens no grutakajiem uzdevumiem, bet tieši pretējais izdarāms itin viegli. Neaizmirstiet to, mana dārgā, un paturiet vēra savai zināšanai un dzīves gudrībai. Bet ko jūs tur tinat ap savu slaido pirkstiņu, tāpat kā, varētu sacīt, tinat vīriešu sirdis?

—  Tas ir tikai drānas gabaliņš. . . tāds kā karodziņš . . . nieks, kas diez vai būtu mūsu uzmanības vērts šinī nopietnajā brīdī, ja . . .

—  Nieks! Tas nav tik nenozīmīgs, kā jums varbūt liekas, Meibelas jaunkundz,— paņēmis no viņas sarkano auduma strēmeli un paceltās rokās izstiepis to visā garumā, Mjuirs sacīja, sejai kļūstot nopietnai un skatienam vērīgam.— Vai jūs, Meibela Danema, to atradāt tur, kur mēs brokastojām?

Meibela viņam vaļsirdīgi pastāstīja, kurā vietā šo auduma gabalu atradusi. Kamēr viņa runāja, kvartirmeistara acis ne mirkli nestāvēja mierā, tās šaudījās no sarkanās drānas uz mūsu varones seju un atkal atpakaļ. Bija skaidri redzams, ka viņā pamodušās aizdomas, un tūlīt pat viņš arī lika saprast, kādā virzienā tās iegriezušās.

—  Mēs neatrodamies tādā pasaules daļā, kur mūsu karogus un emblēmas drīkstētu izkarināt visos vējos, Meibela Danema,— viņš teica, raizīgi nogrozīdams galvu.

—  Es domāju tāpat, mister Mjuir, un novācu šo mazo karogu, lai tas nevarētu nodevīgi pavēstīt ienaidniekam par mūsu atrašanos šeit, pat ja būtu tur izkarināts bez kāda nolūka. Vai nevajadzētu šo apstākli darīt zināmu manam tēvocim?

—  Neredzu tādas nepieciešamības, daiļā Meibela, jo, ka jūs pareizi sakāt, tas ir apstāklis, un dažreiz apstākļi visai satrauc cienījamo jūrnieku. Bet šis karogs, ja to var saukt par karogu, pieder pie kuģniecības inventāra. Jūs redzat, tas ir no sarkanas vilnas drānas, kādu šim nolūkam lieto vienīgi uz kuģiem, turpretī mūsu karogi, kā zināt, tiek darināti no zīda vai krāsota audekla. Tas ir pārsteidzoši līdzīgs «Joņotāja» karogam! Un tagad es atceros redzējis, ka šim karogam bija nogriezts viens gabals!

Meibela juta sirdi krūtīs salecamies, bet viņai pietika pašsavaldīšanās, lai neko neatbildētu.

—  Tas jāņem vērā,— Mjuirs turpināja,— un galu galā es tagad domāju, ka būtu lietderīgi aprunāties ar cienījamo Ķepu, par kuru uzticamāka pavalstnieka Britu impērijā nav.

—  Man šis brīdinājums likās tik nopietns,— Meibela sacīja,— ka es taisos pārcelties uz blokmāju un ņemt sev līdzi zaldāta sievu.

—  Es to nesauktu par saprātīgu rīcību, Meibel. Blokmāja būs pirmais objekts, pret ko vērsīsies ienaidnieks, ja patiešām notiks uzbrukums, bet tā, jāatzīst, nav pienācīgi sagatavota aizstāvībai. Ja es drīkstētu dot padomu tik delikātā jautājumā, tad ieteiktu jums paglābties laivā, kura, kā redzat, ir pietauvota visai izdevīgā vietā, lai aši atkāptos pa tuvējo gāti, kur to jau pēc pāris minūtēm pilnīgi paslēps apkārtējās salas. Ūdenī nepaliek pēdas, kā pareizi mēdz sacīt Takuzinis, un tanī virzienā ir tik daudz daždažādu teču un jomu, ka izbēgšana būtu gandrīz droša. Es allaž esmu uzskatījis, ka Landi rīkojies gaužām neapdomīgi, izvietodams posteni tik tālu no Osvīgo un tik atklātā vietā kā šī.

—  Tagad ir par vēlu to nožēlot, mister Mjuir, un mums jādomā vienīgi par savu drošību.

—  Un par karaļa godu, daiļā Meibela. Jā, Viņa majestātes ģerbonis un slavenais vārds nedrīkst tikt apkaunots nekādā gadījumā.

—  Tad man šķiet, ka būtu labāk, ja mēs visi pavērstu acis uz cietoksni, kas uzbūvēts, lai mūs aizstāvētu, nevis uz laivu,— Meibela smaidīdama sacīja.— Es, mister Mjuir, dodu priekšroku blokmājai un gribētu tur sagaidīt atgriežamies savu tēvu un viņa vienību. Ja mēs būsim aizbēguši, viņš jutīsies dziji apbēdināts, kad atgriezīsies salā, sekmīgi paveicis uzdevumu un pilns pārliecības, ka mēs esam bijuši tikpat uzticīgi savam pienākumam kā viņš savējam.

—  Nē, nē, Dieva dēj, nepārprotiet mani, Meibel!— Mjuirs, manāmi satraucies, iesaucās.— Es nepavisam nedomāju, ka laivā vajadzētu paglābties vēl kādam, izņemot sievietes. Mēs, vīrieši, bez šaubām, skaidri apzināmies savu pienākumu, un es jau kopš paša sākuma esmu cieši nolēmis cīnīties vai arī krist blokmājā.

—  Vai jūs, mister Mjuir, iedomājaties, ka divas sievietes spētu airēt to smago laivu tā, lai izbēgtu no indiāņa tāsenes?

—  Ak, mana daiļā Meibela, mīlestībai allaž pietrūkst loģikas, un savās bailēs un bažās tā nerēķinās ar realitāti. Raizējoties par jūsu dārgās personas drošibu, es redzēju vienīgi glābšanās līdzekli un neiegādājos, ka to izmantot jums laikam vis nebūs pa spēkam. Bet jūs, mīļumiņ, taču nebūsiet tik nežēlīga un šo manu īpašo rūpēšanos par jums neņemsiet Jaunā!

Meibela bija dzirdējusi pietiekami daudz. Viņas prāts bija pārāk aizņemts ar šā rīta notikumiem un bailēm, lai gribētos vēl uzkavēties un klausīties mīlestības apliecinājumos, kas arī vispriecīgākajos un bezbēdīgākajos brīžos būtu bijuši viņai netīkami. Meitene steidzīgi atvadījās no sarunas biedra un dzīrās skriet uz zaldāta sievas būdu, bet Mjuirs, satvēris aiz rokas, viņu aizturēja.

—  Vēl vienu vārdu, Meibel,— viņš sacīja,— pirms jūs mani pametat. Sim mazajam karogam var būt īpaša nozīme, var arī nebūt. Ja tas izkarināts ar nolūku, būtu labāk to atkal novietot turpat un pašiem modri vērot, vai neparādīsies kāda atbildes zīme, kas atklātu sazvērestību. Ja tas nenozīmē neko, tad nekas arī nesekos.

—  Iespējams, ka jums ir taisnība, mister Mjuir, kaut gan, ja tā ir tikai nejaušība, var iznākt tā, ka mēs, atkal izkarinādami šo karogu, paši sagādāsim ienaidniekam izdevību atklāt posteņa atrašanās vietu.

To pateikusi, Meibela steigšus aizskrēja projām un drīz vien nozuda aiz tās būdas durvīm, uz kuru bija sākotnēji devusies. Kvartirmeistars labu brīdi palika stāvam tanī paša vietā un tādā pašā pozā, kādā Meibela bija viņu atstājusi, noraudzīdamies uz meitenes skrejošo stāvu un pēc tam aplūkodams sarkano auduma strēmeli, kuru joprojām turēja rokās, it kā nevarētu izšķirties, ko darīt. Taču viņa neizlēmība ilga tikai šo brīdi; drīz vien viņš jau bija zem koka un piestiprināja primitīvo karodziņu pie zara, kaut gan, precīzi nezinādams vietu, kur Meibela to noņēmusi, viņš atstāja sarkano drānu plivināmies pie ozola, kur nu tā bija vēl labāk nekā iepriekš saskatāma no upes puses, bet grūtāk pamanāma no pašas salas.

21. nodaļa

Katrs paēdis, un visiem miers: Likts spiedē sulīgs ķimeņsiers, Un liru pannu, podu daudz Pie sienas piena mājā krauts.

Kotons

Steidzoties pie savas sieviešu kārtas biedrenes, Meibelai Danemai šķita savādi, ka pārējie ir tik mierīgi, kad viņa pati jūtas tā, it kā visa atbildība par dzīvību un nāvi gultos uz viņas pleciem. Tiesa, neuzticēšanās Džūnas rīcības motīviem jaucās kopā ar |aunām priekšnojautām, bet, atcerēdamās sirsnīgo un dabisko indiāņu meitenes izturēšanos un cieņas un uzticības pilno viņas attieksmi, kādu bija jutusi tuvajā saskarsmē kopīgā ceļojuma laikā, Meibela aizgainīja visas šaubas ar cēlsirdīgam cilvēkam raksturīgo sliecību nedomāt slikti par citiem. Tomēr viņa saprata, ka nespēs pārliecināt biedrus par nepieciešamību būt modriem, ja nepastāstīs viņiem par slepeno tikšanos ar Džūnu. Meibela bija spiesta rīkoties ļoti apdomigi un tālredzīgi; aiz pieredzes trūkuma tas viņai nenācās viegli, it īpaši šadā kritiskā situācijā.

Zaldāta sievai tika pavēlēts aiznest visas nepieciešamās lietas uz blokmāju un piekodināts visu dienu uzturēties tās tuvumā. Meibela viņai nepaskaidroja iemeslus, tikai pateica, ka, staigājot pa salu, atklājusi dažas zīmes, kas vieš bažas, ka ienaidnieks par posteņa atrašanās vietu zina vairāk, nekā iepriekš domāts, tādēļ vismaz viņām abām jābūt gatavām pēc pirmā brīdinājumā meklēt patvērumu blokmājā. Nebija grūti modināt satraukumu šinī personā, kura, kaut arī drosmīga skotiete, allaž labprāt uzklausīja visu, kas apstiprināja viņas bailes no indiāņu nežēlībām. Pārliecinājusies, ka biedrene pietiekami nobiedēta un būs piesardzīga, Meibela tūlīt lika viņai saprast, ka nevajag stāstīt zaldātiem, cik ļoti viņas nobažījušās. Mūsu varone tā rīkojās tādēļ, lai izvairītos no visādas spriedelēšanas un izprašņāšanas, kas varētu radīt liekus sarežģījumus; viņa bija nolēmusi savu tēvoci, kaprāli un zaldātus brīdināt par briesmām citādā veidā.

Nelaimīgā kārtā visā britu armijā laikam gan nebija cilvēka, kas būtu tik nepiemērots posteņa komandiera pienākumu pildišanai šādā situācijā kā kaprālis Maknebs, kurš aizstāja seržantu Danemu tā prombūtnes laika. No vienas puses, viņš bija enerģisks un drosmīgs, labi iepazinis zaldātu dzīvi un pieradis pie kara; no otras puses, viņš izturējās augstprātīgi pret provinciāļiem, jebkurā jautājumā, kas ietilpa viņa profesionālās darbošanās šaurajā lokā, bija varen pašpārliecināts un cieši turējās pie uzskata, ka Britu impērija iemieso sevī visu to labāko, kas ir šinī pasaulē, bet Skotija savukārt, vismaz tikumu ziņā, ir šās impērijas centrs. īsos vārdos — viņam piemita tieši tās īpašības, kas raksturīgas uz kolonijām nosūtītajiem britu troņa kalpiem, kad tie vērtē sevi salīdzinājumā ar turieniešiem. Citiem vārdiem sakot, amerikāņus viņš uzskatīja par zemākas sugas radījumiem, un visi to spriedumi, it īpaši militārajos jautājumos, viņaprāt, bija nekompetenti un absurdi. Pats ģenerālis Bredoks neizturējās tik noraidoši pret provinciāla padomu kā viņa zemīgais atdarinātājs; un bija zināms, ka kaprālis Maknebs ne reizi vien iebildis pret karaļa iecelto virsnieku rīkojumiem un pavēlēm tāpēc vien, ka viņi dzimuši Amerikā, bet tanī pašā laikā ar īstu skota izmanibu pacenties nodrošināt sevi pret nepatikšanām un sodiem, kas draudētu par klaju nepaklausību. Tādēļ Meibelas uzdevums nepavisam nebija no vieglajiem, taču viņa apzinājās, ka nedrīkst ne brīdi vilcināties.

—  Mans tēvs ir uzlicis jums lielu atbildību, kaprāl,— viņa sacīja, tiklīdz bija notvērusi Maknebu mazliet atstatu no pārējiem zaldātiem,— jo tādā gadījumā, ja sala kristu ienaidnieka rokās, ne vien mēs tiktu sagūstīti, bet arī vienību, kas atrodas ekspedīcijā, piemeklētu tāds pats liktenis.

—  Nav jābrauc šurp no Skotijas, lai uzzinātu faktus, kas liek tā domāt,— Maknebs sausi atbildēja.

—  Es nešaubos, ka jūs to saprotat tikpat labi kā es, mister Makneb, bet baidos, ka jūs, veterāni, kas pieraduši pie briesmām un kaujām, izturaties mazliet nevērīgi pret piesardzības soļiem, kuri būtu nepieciešami tādā īpašā situācijā kā mūsējā.

—  Mēdz sacīt, ka Skotija ir neuzvarēta zeme, jaunkundz, bet, man domāt, tur būs kāda kļūda, ja jau mūs, Skotijas bērnus, uzskata par miegamicēm, kam viegli uzklupt, kad viņi to vismazāk gaida.

—  Nē, mans draugs, jūs mani pārpratāt. Pirmkārt, es nepavisam nedomāju par Skotiju, es runāju par šo salu; otrkārt, man ne prātā nenāk apšaubīt jūsu modrību, kad jūs atzīstat to par nepieciešamu. Es tikai ļoti baidos, vai tieši drošsirdība nepadara jūs vienaldzīgu pret briesmām, kas var mums draudēt.

—  Mana drošsirdība, Danemas jaunkundz, protams, ir gauži apšaubāma, jo tā ir tikai skota drošsirdība. Jūsu tēvs ir jenkijs, un, ja viņš būtu šeit, mēs redzētu pavisam citādu gatavošanos. Jā, pienākuši slikti laiki, ārzemnieki dabū virsnieku patentus un komandē skotu pulkus, tāpēc nav brīnums, ka kaujas tiek zaudētas un karagājieni beidzas ar sakāvi.

Meibela bija gandrīz izmisumā, taču Džūnas slepenais brīdinājums ne uz brīdi neizgāfa viņai no prāta un neļāva atkāpties. Viņa mainīja taktiku, joprojām cerēdama, ka izdosies pierunāt visu kompāniju pārcelties uz blokmāju, neatklājot, kādā veidā viņa uzzinājusi par draudošajām briesmām.

—  Šķiet, jums ir taisnība, kaprāli Makneb,— Meibela bilda,— jo esmu daudz dzirdējusi par jūsu zemes varoņiem, kuri pieder pie diženākajiem civilizētās pasaules cilvēkiem, ja tas, ko par viņiem stāsta, ir patiesība.

—  Vai jūs esat lasījusi Skotijas vēsturi, Meibelas jaunkundz?— kaprālis noprasīja, pirmoreiz uzlūkodams savu jauko sarunas biedreni ar tādu kā smaidiņu skarbajā, neglītajā sejā.

—  So to esmu lasījusi, bet daudz vairāk dzirdējusi. Dāmai, kura mani uzaudzināja, dzīslās ritēja skotu asinis, un viņai ļoti patika runāt par Skotiju.

—  Esmu pārliecināts, ka seržants gan nav papūlējies iepazīt, kāda slava ir tai zemei, kur izveidots viņa pulks.

—  Manam tēvam jādomā par citām lietām, un to mazumiņu, ko es zinu, esmu guvusi no jau pieminētās dāmas.

—  Tad viņa gan būs jums pastāstījusi par Vollesu?

—  Par viņu esmu arī daudz lasījusi.

—  Un par Brūšu . . . par Benokbērnas kauju?

—  Par to arī, tāpat par Kalodenmjuiru.

Pēdējā no šīm kaujām toreiz bija nesens notikums, izcīnīta mūsu varones dzīves laikā, tomēr viņas zināšanas par to bija pārāk trūcīgas, lai spētu paredzēt, kādu iespaidu šis kaujas pieminēšana atstās uz sarunas biedru. Meibela zināja, ka tajā gūta uzvara, bieži bija dzirdējusi savas aizgādnes viesus runājam par to ar sajūsmu un domāja, ka viņu emocijas radīs atbalsi ikviena britu zaldāta sirdī. Diemžēl Maknebs visu to nelaimīgo dienu bija cīnījies troņa pretendenta pusē, un dziļo rētu, kas rotāja viņa seju, tur bija atstājis Hanoveru dinastijai kalpojoša vācu zaldāta zobens. Kad Meibela pieminēja šo kauju, kaprālim likās, ka viņa brūce atkal sāk asiņot, un viņa sejā saskrēja asinis ar tādu sparu, it kā tās tiektos pārplēst ādu un izlīt pāri rētai.

—  Velns lai parauj to jūsu Kalodenmjuiru, mamzelīt!—viņš nikni iekliedzās.— Jūs no tādām lietām galīgi neko nesajēdzat, un būs i prātīgāk, i piedienīgāk, ja runāsiet tikai par savu pašas zemi un tās daudzajām neveiksmēm. Karalim Džordžam, bez šaubām, ir daži krietni pavalstnieki kolonijās, bet paies vēl ilgs laiks, kamēr viņš piedzīvos no tiem kādu labumu.

Meibelu pārsteidza kaprāļa iekarsums, jo viņai nebija ne jausmas, kur tas suns aprakts, taču viņa bija cieši apņēmusies neatkāpties.

—  Esmu allaž dzirdējusi, ka skotiem ir divas labas karavīru īpašības,— viņa sacīja.— Drosme un apdomība. Un esmu pārliecināta, ka kaprālis Maknebs vairos nacionālo slavu.

—  Pajautājiet pati savam tēvam, Danemas jaunkundz! Viņš pazīst kaprāli Maknebu un nebūs kūtrs uzskaitīt visas manas vainas. Mēs esam bijuši kopā kaujā, un viņš ir mans priekšnieks, kam dotas oficiālas tiesības sniegt savu apakšnieku raksturojumus.

—  Mans tēvs par jums, Makneb, ir labās domās, citādi viņš nebūtu atstājis jūsu ziņā šo salu un visu, kas uz tās atrodas, ieskaitot paša meitu. Starp citu, es labi zinu: viņš ļoti paļaujas uz jūsu saprātīgumu un cer, ka pirmām kārtām tiks gādāts par stipru blokmājas aizsardzību.

—  Ja viņš grib aizstāvēt piecdesmit piektā pulka godu aiz baļķu sienām, tad vajadzēja pašam palikt te par komandieri, jo, atklati runājot, skota asinis un pārliecība neļauj atstat karalauku, pirms vēl viņam uzbrukts. Mēs esam zobena vīri, un mums patīk stāties pretī ienaidniekam aci pret aci. Amerikāniskā cīnīšanās mode, kas tagad nāk tādā cieņā, nevairo Viņa majestātes armijas slavu un kaitē tās kaujas garam.

—  Neviens ists karavīrs nenoniecina piesardzību. Pats majors Dankans, kura drošsirdību šeit neviens neapšauba, ir slavens ar savu rūpēšanos par padotajiem.

—  Landi piemīt savas vājībās, un, karodams šinīs mežos ar šauteni, viņš drīz būs galīgi aizmirsis zobenu un tīreļus. Meibelas jaunkundz, uzklausiet vecu zaldātu, kas dzīvo pasaulē jau piecdesmit piekto gadu, un ticiet, kad viņš jums saka: nekas tā neiedūšina ienaidnieku kā baidīšanās no viņa. Un šitajā indiāņu karā nav tadu briesmu, kuras tie jūsu amerikāņi savās iedomās un fantāzijās nebūtu pārspīlējuši un uzpūtuši tiktāl, ka viņiem katrā krūma rādās, mežonis. Mēs, skoti, nākam no klaja apvida, un mums nav ne vajadzības, ne patikšanas slēpties. Gan jūs redzēsiet, Danemas jaunkundz…

Piepeši kaprālis palēcās gaisā, nokrita knūpus zemē un apvēlās uz muguras. Tas viss notika tik negaidīti, ka Meibela pat lāgā nesadzirdēja uz kaprāli raidītā šāviena spalgo sprakšķi. Mūsu varone neiekliedzās un pat nenotrīcēja — uzbrukums bija pārāk pēkšņs, pārāk šausmīgs un negaidīts, lai uz to reaģētu tādā veidā; tieši otrādi, dabiska impulsa vadīta, viņa metās klāt kaprālim, gribēdama kaut kā palīdzēt. Maknebs vēl bija pie dzīvības un šķita pilnīgi apzināmies, kas noticis. Viņa seja bija saviebta šausmu pilnā izteiksmē kā cilvēkam, kuru negaidīti pārsteigusi nāve, un vienubrīd Meibelai likās, ka tā pauž arī novēlotu nožēlu par savu stūrgalvību un nepiekāpību.

—  Steidzieties uz blokmāju, cik vien ātri varat! — Maknebs nočukstēja, kad Meibela noliecās pār viņu, lai uzklausītu mirēja pēdējos vārdus.

Tikai tagad mūsu varone pilnībā apzinājās savu situāciju un nepieciešamību steigšus glābties. Viņa uzmeta ašu skatienu pie savām kājām gulošajam ķermenim, redzēja, ka tas vairs neelpo, un laidās skriet. Jau pēc īsa brīža Meibela bija pie blokmājas, bet tās durvis taisni viņai deguna priekšā nikni aizcirta Dženija, zaldāta sieva, kas, aklu baiļu pārņemta, domāja vairs tikai par savu drošību. Kamēr Meibela skaļi lūdzās, lai viņu ielaiž, norībēja kādi pieci vai seši šāvieni, un to vel vairāk pārbiedētā sieviete nespēja aši atbīdīt durvju bultas, ko nupat tik veikli bija aizvāzusi. Tomēr pēc maza brītiņa Meibela juta, ka durvis negribīgi padodas viņas spiedienam, un, līdzko šķirba bija pietiekami plata viņas tievajam augumam, iespraucās iekšā. Tagad meitenes sirds vairs tik traki nedauzījās un viņa atguva pietiekami pašsavaldības, lai rīkotos saprātīgi. Viņa neuzklausīja zaldāta sievas izmisīgo lūgšanos durvis tūlīt atkal aizbultēt, bet paturēja tās kādu brīdi vaļā un tikai tad, kad bija pārliecinājusies, ka neviens no vīriešiem nav redzams un nesteidzas meklēt patvērumu blokmājā, ļāva tās aiztaisīt. Viņas rīcība un pavēles nu kļuva mierīgākas un lietišķākas. Tika aizgrūsta tikai viena bulta un Dženijai pieteikts palikt pie durvīm gatavībā tās atvērt, tiklīdz ierastos kāds no savējiem. Meibela pati uzkāpa augšstāvā, kur pa šaujamlūkām varēja labi pārredzēt salas centrālo daļu, ko neklāja krūmi. Mierinādama un drošinādama savu biedreni lejā, Meibela nu ņēmās vērīgi pārlūkot apkārtni.

Sev par lielu pārsteigumu, viņa uz salas nemanīja nevienu dzīvu dvēseli — ne draugu, ne ienaidnieku. Nebija redzami ne franči, ne indiāņi, kaut gan mazs, balts dūmu mākonītis, kas peldēja pa vējam, vēstīja, kādā virzienā tie meklējami. Šauts bija no tās salas, no kuras ieradās Džūna, taču Meibela nezināja, vai ienaidnieks vēl ir tur vai jau izcēlies šinī krastā. Piegājusi pie šaujamlūkas, pa kuru pavērās skats uz to vietu, kur gulēja beigtais Maknebs, Meibela šausmās sastinga, ieraudzīdama visus trīs zaldātus bez dzīvības zīmēm guļam viņam līdzās. Atskanot pirmajam šāvienam, šie vīri bija steigušies šurp un tūlīt pat krituši par upuri lodēm, ko bija raidījis neredzamais ienaidnieks, pret kuru kaprālis bija izturējies tik nievīgi.

Nekur nebija redzams ne Ķeps, ne leitnants Mjuirs. Ar nemierīgi pukstošu sirdi Meibela ielūkojās katrā vaļumā starp kokiem un pat uzkāpa blokmājas bēniņos, no kurienes varēja pārredzēt visu salu, taču bez kādiem panākumiem. Viņa bija nobažījusies, ka ieraudzīs tēvoča līķi guļam zālē, tāpat kā beigtos zaldātus, bet nekur to nemanīja. Palūkojusies tanī virzienā, kur stāvēja laiva, viņa redzēja to joprojām pietauvotu pie krasta un nosprieda, ka kaut kas neparedzēts būs Mjuiru aizkavējis glābt savu dzīvību atkāpjoties. īsos vārdos — salā valdīja kapa klusums, un

klajumā gulošie zaldatu liķi vērta ainavu tikpat baismīgu, cik tā bija neordināra.

—  Dieva dēļ, Meibelas jaunkundz,— kliedza sieviete no lejas, jo, kaut gan savās briesmīgajās bailēs stāvēt klusu viņa vairs nespēja, tomēr cieņa pret mūsu varones garīgo pārākumu, ne tikai pret tās tēva dienesta pakāpi neļāva viņai aizmirst pieklājīgu uzrunas formu,— Dieva dēļ, Meibelas jaunkundz, sakiet man, vai kāds no mūsējiem vēl ir dzīvs! Man liekas, es dzirdu vaidus, kas kļūst arvien klusāki un klusāki, un baidos, ka viņi visi ir nogalēti!

Meibela tagad atcerējās, ka viens no zaldātiem ir šās sievietes vīrs, un nodrebēja, iedomājoties, cik briesmīgi satriekta nabadzīte būs, piepeši "uzzinot par viņa nāvi. Arī vaidi viesa maz cerību, turklāt Meibela sliecās domāt, ka vaidētājs var būt viņas tēvocis, kas nekur nebija redzams.

—  Mēs esam Visuvarenā ziņā, Dženij,— viņa atbil-' dēja.— Mums jāpaļaujas uz likteni un jāizmanto visi tā atvēlētie līdzekļi sevis aizstāvēšanai. Cieši uzmani durvis un nekādā gadījumā neatver tās bez mana rīkojuma.

—  Ak, pasakiet man, Meibelas jaunkundz, vai jūs kaut kur neredzat Sendiju! Ja es varētu viņam padot ziņu, ka esmu drošībā, krietnajam vīram, brīvs viņš vai sagūstīts, būtu vieglāk ap sirdi.

Sendijs bija Dženijas virs, un viņš gulēja beigts pie šaujamlūkas stāvošās Meibelas acu priekšā.

—  Sakiet tak man, vai redzat Sendiju!—sieviete lejā atkārtoja, ar nepacietību gaidīdama atbildi.

—  Tur pie Makneba līķa ir vēl daži mūsējie,— Meibela atteica, jo runāt skaidru nepatiesību šādos drausmīgos apstākļos viņai šķita apgrēcība.

—  Vai Sendijs ir starp viņiem?— paģēroši noprasīja sieviete no satraukuma aizžņaugtā balsī.

—  Tā liekas gan, jo es redzu . . . viens, divi, trīs, četri… un visi piecdesmit piektā pulka sarkanajos mundieros.

—  Sendij!—sieviete izmisīgi iekliedzās.— Kāpēc tu nerūpējies par sevi, Sendij? Tūlītās skrien šurpu un dalies laimīgā vai nelaimīgā liktenī ar savu sievu! Tagad nav īstais brīdis jūsu stulbajai disciplīnai un uzpūtīgajai goda sargāšanai! Sendij! Sendij!

Meibela dzirdēja noklaudzam atvāzto bultu un iečīkstamies durvju eņģes. Sastingusi aiz šausmām, viņa palika stāvam pie šaujamlūkas un drīz vien ieraudzīja Dženiju skrienam cauri krūmiem uz to pusi, kur gulēja līķi. Pēc maza brītiņa sieviete sasniedza nelaimes vietu. Saņemtais trieciens bija tik pēkšņs un negaidīts, ka viņa savā izmisumā šķita neaptveram drausmīgo īstenību. Bēdu aizmiglotajā apziņā pavīdējamežonīga, neprātīga iedoma, ka tas viss ir māns, ka zaldāti tikai dzen jokus ar viņas bailēm. Sieviete saķēra vīra roku, kas bija vēl silta, un viņai likās, it kā tā lūpās iezagtos smaids.

— Kāpēc tu tā spēlējies ar savu dzīvību, Sendij! — Dženija kliedza, raustīdama viņu aiz rokas.— Tie nolādētie indiāņi jūs visus nobendēs, ja nepatversieties blokmājā, kā kārtīgiem zaldātiem piedienas! Nāc! Nāc! Nezaudēsim dārgo laiku!

Ar izmisīgām pūlēm sieviete pavilka vīra ķermeni tā, ka viņa galva pavēlās sānis, un tad mazais caurumiņš deniņos, kur bija trāpījusi lode, un dažas uz ādas noritējušas asins lāses atklāja, ko nozīmē viņa klusēšana. Kad nu drausmīgā patiesība pilnā mērā nonāca līdz viņas apziņai, Dženija, rokas lauzīdama, izgrūda spalgu kliedzienu, kas pārskanēja tuvējās salas, un nokrita visā garumā pāri zaldāta nedzīvajam ķermenim. Lai cik griezīgs, žēlabains un baisms bija šis kliedziens, tas šķita kā melodija salīdzinājumā ar mežonīgajiem bļāvieniem, kas tam sekoja tik ātri, ka abējās skaņas saplūda kopā. Šausminošais indiāņu kaujas sauciens satricināja visu salu, un kādi divdesmit mežoņi, briesmīgi izkrāsojušies un vēl citādi pa savai vīzei izpušķojušies, metās ārā no krūmiem, tīkodami dabūt karotos skalpus. Pašā priekšā skrēja Bultasgals, un tas bija viņa tomahauks, kas sašķaidīja paģībušās Dženijas galvaskausu; vēl nebija pagājušas ne pāris minūtes, kopš viņa atstāja blokmāju, kad noplēstais skalps jau karājās pie indiāņa jostas. Viņa biedri bija tikpat nadzīgi, un drīz vien klajuma vidū, kur mierīgi, kā snaudā ieslīguši, bija gulējuši Maknebs un viņa zaldāti, palika asinīs mirkstam sakropļoti līķi.

Tas viss notika daudz isākā laikā, nekā vajadzīgs, lai to pastāstītu, un Meibelas acu priekšā. Viņa bija stāvējusi nekustīgi pie šaujamlūkas, nolūkodamās baismajā ainā, it kā kāda dīvaina spēka piekalta, un ne reizi viņai neienāca prātā doma par sevi, par pašas drošību. Bet, redzot uzvaras priekā gavilējošos indiāņus metamies virsū kritušajiem zaldātiem, viņa pēkšņi atgādājās, ka Dženija atstājusi blokmājas durvis vaļā. Meitenes sirds sāka mežonīgi dauzīties, jo vienīgi šīs durvis varēja viņu pasargāt no tūlītējas nāves. Viņa metās uz trepēm, lai steigtos lejā un aizdarītu bultas, bet nebija vēl tikusi līdz otrajam stāvam, kad izdzirdēja nočīkstam durvju eņģes un zaudēja pēdējo cerību. Noslīgusi uz ceļiem, pārbiedētā, bet drosmīgā meitene dzīrās sagatavoties nāvei un pievērst savas domas Dievam. Tomēr spēcīgais dzīvības instinkts neļāva pilnīgi nodoties lūgšanai, un, kamēr viņas lūpas murmināja lūgsnas vārdus, saspringtās maņas uztvēra katru troksnīti lejā. Izdzirdējusi, ka durvju bultas tiek aizvāztas un iegulst stenderē nostiprinātajās skavās, turklāt ne tikai viena, kā viņa pati bija Dženijai vēlējusi, lai varētu ātrāk ielaist iekšā tēvoci, ja viņš ierastos, bet visas trīs, Meibela atkal pielēca kājās, garīgā apcere atkāpās reālā pasaulīgā stāvokļa priekšā, un visas viņas maņas šķita pārvēršamies dzirdē.

Tādos briesmu brīžos domas darbojas ātri. Sākumā Meibela nosprieda, ka blokmājā ienācis tēvocis, un bija gatava nokāpt lejā un mesties viņa apskāvienos; tad viņai iešāvās prātā, ka tas ir kāds indiānis, kas aizbultējis durvis, lai citi netiktu iekšā un viņš varētu netraucēti laupīt, un šī doma viņu apstādināja. Lejā valdīja dziļš klusums, tātad ienācējs laikam bija nevis Ķeps, kurš allaž rīkojās sparīgi un trokšņaini, bet drīzāk gan viltīgs ienaidnieks; no savējiem jau vispār tur varēja būt tikai tēvocis vai kvartirmeistars, jo tagad mūsu varone skaidri apzinājās šausmīgo faktu, ka pēc pēkšņā uzbrukuma viņi palikuši vairs tikai trīs— viņa pati un šie divi vīrieši, ja vien tie vēl bija dzīvi. Tādēļ Meibela nekustējās no vietas, un pāris minūšu vai pat ilgāk blokmājā valdīja saspringts klusums. Meitene stāvēja pie bēniņu trepju pakājes iepretī vaļējai lūkai, kas veda uz pirmo stāvu, un nenolaida acis no tās, gaidīdama kuru katru mirkli tur parādāmies briesmīgo mežoņa ģīmi. Bailes auga augumā, un viņa aši palūkojās apkārt, meklēdama, kur paslēpties. Telpas kaktā atradās vairākas mucas, un Meibela steigšus aizlīda aiz tām, novietodamās tā, ka pa spraugu varēja novērot lūku. Viņa atkal mēģināja lūgt Dievu, bet brīdis bija pārāk šausmīgs un nekas no tā neiznāca. Turklāt viņa saklausīja klusu čabināšanos, it kā kāds kāptu augšup pa trepēm, tik ļoti pūlēdamies būt piesardzīgs, ka tieši ar to sevi nodeva; tad kaut kas nočīkstēja — acīmredzot trepju spraislis, kas tāpat bija iečīkstējies zem Meibelas vieglā svara, kad viņa kāpa augšup. Sis bija viens no tiem brīžiem, kurā sablīvējās gadiem ilgas mierīgas eksistences izjūtas. Dzīvība, nāve, mūžība un skaudras fiziskas sāpes asā kontrastā izdalījās uz ikdienišķu notikumu fona, un šinī brīdī gandrīz varēja likties, ka paslēptuvē nekustīgi sakņupusī Meibela ir skaistas, bālas meitenes tēls, nevis dzīva būtne. Taču tā tikai izskatījās; nekad savā īsajā mūžā viņa nebija klausījusies saspringtāk, lūkojusies acīgāk un jutusi sevī vairāk dzīvīguma. Pagaidām lūkā nekas nebija redzams, bet Meibelas dzirde, ko lielais satraukums vērta īpaši asu, nepārprotami vēstīja, ka dažas collas zem cauruma grīdā kāds ir. Tad savu liecību nodeva acis, kas ieraudzīja indiāņiem raksturīgos melnos matus iznirstam no lūkas tik lēnītiņām, ka galvas kustību varētu salīdzināt ar pulksteņa minūšu rādītāja virzīšanos; pēc tam parādījās brūnīgā āda un īpatnējie vaibsti, līdz visa melnīgsnējā seja bija pacēlusies virs grīdas. Daļēji aizsegta cilvēka fizionomija reti kad izraisa simpātijas, un sākumā Meibela, ieraudzīdama melnās, šaudīgās acis un mežonīgo izteiksmi, sastinga šaušalās, bet, kad beidzot virs lūkas parādījās visa galva, mūsu varone, ielūkojusies vērīgāk, tūlīt pazina maigo, noraizējušos un pat glīto Jūnija Rasas seju.

22. nodaļa

Lai ari esmu rēgs, Es sūtīts neesmu tev darīt sāpes. Bet atalgot par tavu tīro sirdi.

Vērdsverts

Grūti būtu pateikt, kura no abām bija priecīgāka, kad Meibela pietrūkās kājās un izskrēja istabas vidū,— mūsu varone, konstatēdama, ka viņas ciemiņš ir Bultasgala sieva, nevis pats Bultasgals, vai Džūna, redzēdama, ka viņas padoms uzklausīts un baltā mei-

—  Vai tu domā, ka es te droši varu palikt, kamēr atgriezīsies mans tēvs?

—  Nezinu . . . meita labāk zin, kad tēvs būs atpakaļ.

To sakot, Džūnas tumšās acis atkal iedzalkstījās, un

Meibelai kļuva neomulīgi, jo radās aizdomas, ka indiāniete cenšas izdibināt kaut ko tādu, kas varētu noderēt viņas ciltsbrāļiem un pazudināt seržantu un tā vienību. Mūsu varonei jau bija uz lūpām izvairīga atbilde, te pēkšņi nobūkšķēja spēcīgs belziens pret ārdurvīm un visas domas atkal pievērsās draudošajām briesmām.

—  Viņi nāk!— Meibela iekliedzās.— Bet varbūt tas ir mans tēvocis vai kvartirmeistars. Es nevaru atstāt aiz durvīm pat misteru Mjuiru tādā brīdī kā šis.

—  Vajag paskatīties. . . daudz lūku, var redzēt.

Meibela paklausīja padomam un, piegājusi pie vienas

no baļķu grīdā izcirstajām lūkām tanī telpas daļā, kas bija izvirzīta pāri pirmajam stāvam, uzmanīgi izņēma koka ieliktni un paraudzījās, kas notiek pie durvīm. Pēc Meibelas iztrūkšanās un pārvērstās sejas izteiksmes viņas biedrene noprata, ka lejā ir indiāņi.

—  Sarkanais cilvēks,— Džūna sacīja, brīdinoši paceldama pirkstu.

—  Četri gabali! Briesmīgi izkrāsojušies, ar asiņainām trofejām. Arī Bultasgals ir starp viņiem.

Pa to laiku Džūna bija aizgājusi uz to telpas kaktu, kur stāvēja dažas rezerves šautenes, un vienu jau paņēmusi rokās, bet, izdzirdot sava vīra vārdu, tā kā saminstinājās. Taču šaubīšanās ilga tikai īsu mirkli; viņa steigšus piegāja pie lūkas un grasījās pa to izbāzt laukā šautenes stobru, bet Meibela, dabisku pretīguma jūtu vadīta, viņu atturēja.

—  Ne, nē, Džūna!— viņa iesaucās.— Nepacel roku pret pašas vīru, tad labāk lai es zaudēju savu dzīvību!

—  Nešaušu Bultasgalu,— Džūna, viegli nodrebēdama, atbildēja.— Nevienu sarkano cilvēku nešaušu. Tik pabaidīšu.

Nu Meibela saprata Džūnas nolūku un neiebilda. Indiāniete izbāza stobru pa lūku, tīšām saceldama pietiekamu troksni, lai piesaistītu uzmanību, un nospieda mēlīti. Līdzko norībēja šāviens, Meibela pārmeta draudzenei tieši to, kas tika darīts, lai glābtu viņu pašii.

—  Tu teici, ka nešausi,— viņa sacīja,— un tagad varbūt esi nogalinājusi savu vīru.

—  Visi aizbēga,— Džūna smiedamās atbildēja un, piegājusi pie citas lūkas, lai izsekotu savus ciltsbrāļus, nosmējās vēl sirsnīgāk.— Re nu, visi karotāji krūmos. Domā, Sāļais Ūdens un kvartirmeistars šite. Tagad baidās.

—  Lai slavētas debesis! Nu, es ceru, man būs atvēlēts mazliet laika lūgšanai, lai es nemirtu tā kā Dženija, domājot tikai par dzīvi un pasaulīgām lietām.

Džūna nolika šauteni, pienāca un apsēdās līdzās kastei, uz kuras bija noslīgusi Meibela fiziskā bezspēkā, kas seko kā reakcija gan priekam, gan bēdām. Viņas acis cieši lūkojās mūsu varonē, un Meibelai šķita, ka indiānietes sejā līdz ar bažām jaušams tāds kā dzeldīgums.

—  Bultasgals dižs karotājs,— tuskaroras sieva sacīja. — Visas cilts meitenes skatās uz viņu. Bālgīmju daiļulei ar ir acis!

—  Džūna! Ko nozīmē šie vārdi . . . tavs dīvainais skatiens? Ko tu gribi teikt?

—  Kāpēc tā baidījies, ka Džūna nošaus Bultasgalu?

—  Pārāk drausmīgi man būtu redzēt, ka sieva nogalina savu vīru! Nē, Džūna, tad labāk mirtu es pati!

—  Tik tāpēc vien? Tiesa?

—  Jā, Džūna, tikai tāpēc, Dievs mans liecinieks! Nē, nē, pēc visām šodien piedzīvotajām šausmām redzēt vēl kaut ko tadu .. . Kāds cits iemesls, tavuprāt, man varēja būt?

—  Džūna nezin. Tuskaroru meitene dumja. Bultasgals dižs virsaitis, redz visu sev apkārt. Pa miegam runā par bālģīmju daiļuli. Dižs virsaitis mīlē daudz sievu.

—  Vai tad jūsu virsaitim var būt vairākas sievas, Džūna?

—  Tik daudz, cik var pabarot. . . liels mednieks precas bieži. Bultasgalam tagad Džūna vien, bet viņš daudz skatās . . . daudz runā par bālgīmju meiteni!

Meibelu tas nepārsteidza, jo kopīgā ceļojuma laikā viņa daudzkārt bija jutusies neomulīgi Bultasgala pārliekās uzmanības dēļ, taču bija satriecoši tagad to dzirdēt no viņa sievas mutes. Meibela zināja, ka šādās lietās ieražas un uzskati ir visai atšķirīgi, bet līdz ar pazemojumu un sāpīgo apziņu, ka negribot kļuvusi par indiāņa sievas sāncensi, pamodās bailes, vai pašreizēja situācijā greizsirdība nenāks par ļaunu viņas paši drošībai. Tomēr, vērīgāk ielūkojusies Džūnā, Meibelu nomierinājās, jo, kaut gan šās vienkāršās būtnes atkla tajā sejā skaidri atspoguļojās pieviltas mīlestības sāpes pat visaizdomīgākais skatiens nebūtu varējis tani izla sīt nodevību vai naidīgumu.

—  Tu taču nenodosi mani, Džūna? — Meibela sacīja, cieši satverdama indiānietes roku un paļaudamās uz viņas augstsirdību.— Tu negribēsi atdot savu draudzeni tomahaukam?

—  Neviens tomahauks tevi neaiztiks. Bultasgals neļaus. Ja tuskarora tīko otru sievu. Džūna grib. lai tā esi tu.

—  Nē, Džūna, mana ticība un manas jūtas to aizliedz. Un, ja man būtu lemts kļūt par indiāņa sievu, tavu vietu vigvamā es nekad neieņemtu.

Džūna neko neatbildēja, bet izskatījās apmierināta, pat pateicīga. Viņa zināja, ka no Bultasgalam pazīstamajām meitenēm reti kāda var sacensties ar viņu skaistumā un pievilcībā. Lai viņas vīram būtu kaut ducis sievu, vienīgi Meibela spētu ar savu ietekmi būt viņai patiešām bīstama. Tomēr mūsu varones skaistums. labās manieres, laipnība un sievišķīgais maigums bija Džūnu tā savaldzinājuši, ka pamodusies greizsirdība nevis mazināja viņas pieķeršanos baltajai meitenei, bet dīvainā kārtā darīja to vēl stiprāku. Tieši tādu jūtu vadīta, viņa bija uzņēmusies tik lielu risku, lai glābtu savu iedomāto sāncensi no gaidāmā indiāņu uzbrukuma sekām. Citiem vārdiem — ar sievas aso intuīciju Džūna bija atklājusi, ka Bultasgalam Meibela ļoti patīk, taču nejuta plosošu greizsirdību, kas liktu ienīst sāncensi, kā tas būtu noticis ar sievieti, kura nav radusi turēt godā vīriešu dzimuma pārākuma tiesības; viņa bija uzmanīgi vērojusi bālgīmju meitenes ārieni un raksturu, līdz, sastapdama nevis atraidījumu, bet uzmundrinājumu savām jūtām, sākusi just tikpat lielu apbrīnu un mīlestību pret Meibelu kā viņas virs. Bultasgals pats bija viņu sūtījis brīdināt Meibelu par draudošajām briesmām, taču viņš nezināja, ka Džūna uzbrucējiem aiz muguras uzzagusies uz salas un tagad ieslēgusies cietoksnī kopā ar viņu abu rūpju objektu. Tieši otrādi. Bultasgals domāja, ka blokmājā lidz ar

Meibelu patvērušies Ķeps un Mjuirs un ka mēģinājumu atsist indiāņus izdarījuši vīrieši.

—  Džūnai žēl, ka Lilija (tā indiāniete savā poētiskajā valodā bija nosaukusi mūsu varoni) neprecēs Bultasgalu. Viņa vigvams liels, dižam virsaitim vajag daudz sievu, lai tas tiek pilns.

—  Es pateicos tev, Džūna, par augstsirdīgo piedāvājumu, bet mums, baltajām sievietēm, šinī ziņā ir citādi uzskati,— Meibela atbildēja un pasmaidīja, par spīti savai bistamajai situācijai.— Turklāt es droši vien vispār nekad neprecēšos.

—  Tev vajag labu vīru,— Džūna sacīja.— Ja Bultasgals nepatīk, preci Saldūdeni.

—  Džūna! Tas nav īstais sarunas temats meitenei, kura lāgā nezina, cik viņai vēl atlicis dzīvot. Bet es gribētu, ja iespējams, tikt skaidrībā, vai mans dārgais tēvocis ir dzīvs un drošībā.

—  Džūna ies paskatīties.

—  Tu to varētu? Vai tu nebaidies rādīties uz salas? Vai karotāji zina, ka tu esi šeit? Vai viņiem būs patīkami uzzināt, ka sieviete tiem sekojusi pa karataku?

Visus šos jautājumus Meibela nobēra ātri, baidīdamās saņemt citādu atbildi, nekā vēlējās. Viņai likās dīvaini, pat neiespejami, ka Džūna varētu būt ieradusies kopā ar karotājiem; viņa domāja, ka sieviete slepeni sekojusi irokēziem savā laiviņā un aizsteigusies tiem priekšā, lai brīdinātu viņu un tādējādi paglābtu no nāves. Taču Meibela gauži alojās, un tagad Džūna savā lauzītajā valodā viņai atklāja patiesos apstākļus.

Bultasgals, kaut arī virsaitis, nebija savā ciltī cienīts un laiku pa laikam sadarbojās ar irokēziem, kuru vidū jutās tikpat kā savējais. Tiesa, viņam bija vigvams, bet viņš tur uzturējās reti. Izlikdamies par angļu draugu, Bultasgals visu vasaru bija pavadījis to dienestā, kaut gan patiesībā kalpoja frančiem, un savos daudzajos klejojumos, visbiežāk ar laivu, allaž ņēma līdzi sievu. Vārdu sakot, Jūnija Rasas atrašanās uz salas nebija nekāds noslēpums, jo Bultasgals reti kad devās ceļā bez viņas. To uzzinājusi, Meibela bija gatava ļaut draudzenei iziet ārā, lai noskaidrotu tēvoča likteni un dotu viņai par to ziņu; abas nolēma, ka indiāniete atstās blokmāju, līdzko pienāks izdevīgs brīdis.

Vispirms viņas pa šaujamlūkām rūpīgi nopētīja salu un redzēja, ka uzvarētāji, izlaupījuši būdas un sagrābuši angļu pārtikas krājumus, gatavojas dzīrēm. Lielākā daļa provianta glabājās blokmājā, taču ari ārpus tās varēja atrast pietiekami daudz labumu indiāņu karavīru atalgošanai par uzbrukumu, kas bija saistīts ar tik mazu risku. Beigto zaldātu ķermeņi jau bija aizvākti un viņu ieroči samesti kaudzē netālu no mielastam izraudzītās vietas. Pēc dažām viņai saprotamām zīmēm Džūna sprieda, ka līķi aiznesti uz biezokni un tur vai nu aprakti, vai paslēpti. Nekas uz salas nopostīts nebija, jo uzvarētāji gribēja ievilināt lamatās seržanta vienību, kad tā atgriezīsies. Džūna, parādījusi Meibelai cilvēku kokā, teica, ka tas esot sargvīrs. kam laikus jāpaziņo pārējiem, ja salai tuvotos kāda laiva, kaut gan ekspedīcija bija devusies ceļā tik nesen, ka vienīgi neparedzēts gadījums varēja likt tai atgriezties tik drīz. Nekas neliecināja par gatavošanos uzbrukt blokmājai; pēc visām pazīmēm Džūna sliecās domāt, ka indiāņi nolēmuši turēt blokmāju aplenkuma līdz seržanta atgriešanās brīdim, lai nekādas postījumu pēdas priekšlaicīgi nebrīdinātu tik vērīgu aci kā Takuzinim Laiva tomēr bija aizvākta un paslēpta krūmos turpat, kur indiāņu laivas.

Nu Džūna teica, ka dosies pie savējiem, jo patlaban bija izdevigs brīdis nepamanītai atstāt blokmāju. Kad viņas kāpa lejup. Meibelai atkal radās maza neuzticība, bet jau nākamajā mirklī viņa nokaunējās par savām aizdomām kā netaisnām pret biedreni un pašas necienīgām. Dufvju bultas tika atbīdītas, ievērojot vislielāko piesardzību, un, kad bija palikusi neatvāzta vairs tikai pēdējā bulta, Džūna nostājās tanī pusē, kur vajadzēja pavērti.es spraugai. Tiklīdz bulta bija atbrīvota no skavas un durvis atdarītas dažu sprīžu platumā, viņa izslīdēja laukā. Meibela drudžainā steigā aizcirta durvis un. kad bulta atgriezās skavā, sadzirdēja savas sirds skaļos pukstus. Nu viņa jutās droša un abas pārējās bultas aizvāza jau mierīgāk. Pienācīgi nostiprinājusi durvis, viņa uzkāpa otrajā stāvā, kur pa šaujamlūkām varēja redzēt, kas notiek ārpusē.

Ritēja garas un mokoši grūtsirdīgas stundas; Džūna nedeva par sevi nekādu ziņu. Meibela dzirdēja mežoņu bļaustīšanos, jo iebaudītie stiprie dzērieni lika tiem aizmirst jebkuru piesardzību: reizumis pa šaujamlūku ieraudzīja kādu trakulīgo orģi ju epizodi: un visu laiku indiāņu bīstamo klātbūtni viņai atgādināja skaņas un ainas, no kurām asinis stingtu dzislās, ja nesen nebūtu nācies piedzīvot vēl lielākas šausmas. Ap dienas vidu Meibela pamanīja uz salas kādu cilvēku, kas šķita esam baltais, kaut gan pēc apģērba un mežonīgā izskata sākumā viņa to noturēja par jaunieradušos indiāni Vīrieša seja. lai arī melnīgsnēja no dabas un tumši iedegusi saulē, neatstāja nekādu šaubu par viņas pieņēmuma pareizību. Savas rases cilvēka klātbūtne viesa meitenē cerību, ka vislielāko briesmu brīdī tuvumā būs kāds, pie kura viņa varēs griezties pēc palīdzības. Ak vai! Meibela nezināja, cik mazā mērā baltie spēj ietekmēt savus sarkanādainos sabiedrotos, kad tie sākuši just asiņu garšu, un cik nelabprāt viņi stājas ceļā to neģēlībām.

Diena Meibelai šķita mēneša garumā, un vienigi lūgšanās pavadītie brīži aizritēja ātrāk. Laiku pa laikam viņa pievērsās šim mierinājumam un ikreiz pēc lūgšanas juta savu garu tapušu stiprāku, sirdi vieglāku un paļāvību liktenim ciešāku. Meibela atcerējās Džūnas sacīto un bija gandrīz droša, ka tūlītējs uzbr ukums blokmājai nedraud, jo indiāņi grib sagaidīt atgriežamies seržantu un iemānīt viņu lamatās: tātad šobrīd pārlieku baidīties vēl nevajadzēja. Taču nākotne neko labu nesolīja, un viņa nespēja atvairīt domas par to. kas notiks, ja viņu sagūstīs. Tādos brīžos tūlīt acu priekšā nostājās Bultasgals ar savu aizskarošo jūsmību par viņas personu, jo mūsu varone labi zināja, ka nenogalinātos gūstekņus indiāņi parasti aizved sev līdzi uz apmetnēm un ka daudzas sievietes savu atlikušo dzīvi bijušas spiestas pavadīt uzvarētāju vigvamos. Sīs drūmās domas lika viņai atkal un atkal nomesties ceļos un remdēties lūgšanās.

Mūsu varones stāvoklis jau dienā bija gana briesmīgs, bet, kad pār salu sabiezēja vakara krēsla, tas kļuva patiesi šaušalīgs. Nu mežoņi bija izlakuši visus angļu stipro dzērienu krājumus un apskurbuši līdz trakumam; viņi auroja un ārdījās kā ļaunu garu apsēsti. Visi franču virsnieka pūliņi tos apvaldīt bija veltīgi, un viņš ar gudru ziņu atkāpās uz kaimiņsalu. kur bija ierīkojis sev naktsmītni, lai būtu drošā attālumā no draugiem, kas mēdza nodoties šādām pārmērībām. Taču pirms dzīru vietas atstāšanas viņš. riskēdams ar dzīvību, rūpīgi apdzēsa ugunskuru un parūpējās. lai indiāņiem nebūtu ar ko to atkal iededzināt. Šos

piesardzības soļus viņš spēra, bažīdamies, ka indiāņi nesadomā pielaist uguni blokmājai, kuras saglabāšana bija nepieciešama viņa tālāko plānu īstenošanai. Francūzis labpi'āt būtu aizvācis arī visus ieročus, bet tas nebija izdarāms, jo karavīri sīksti turējās pie saviem dunčiem un tomahaukiem, uzskatīdami to par goda lietu: aiznest projām šautenes un atstāt šeit ieročus, kas visvairāk tika lietoti šādās reizēs, būtu bijis bezjēdzīgi. Izrādījās, ka ugunskura apdzēšana bija prātīga rīcība, jo. līdzko virsnieks pagrieza indiāņiem muguru, viens no karavīriem patiešām ierosināja aizdedzināt blokmāju. Bultasgals ari bija atšķīries no dzīrotāju bara. kad tie sāka zaudēt apjēgu, aizgājis uz kādu būdu un nolicies tur salmos, lai pēc divām negulētām un trauksmes pilnām naktīm kārtīgi atpūstos. Tā nu iznāca, ka starp indiāņiem vairs nebija neviena, kas turētu prātā Meibelu, ja vispār kāds zināja par viņas eksistenci; tāpēc žūpas priekšlikumu ar priecīgiem bļāvieniem uzņēma astoņi vai desmit viņa biedri, kas bija tikpat apskurbuši un tikpat brutāli kā viņš pats.

Tas Meibelai bija briesmīgs brīdis. Indiāņi pašreizējā stāvoklī nemaz vairs nebaidījās no šautenēm, kas varētu būt blokmājā, tomēr vēl neskaidri atcerējās, ka tur iekšā ir dzīvas radības, un tas viņus vēl vairāk uzmundrināja. Aurodami un lēkadami kā dēmoni, viņi tuvojās blokmājai. Viņi bija stipri uzbudināti, bet vēl ne galīgi apdzērušies. Vispirms indiāņi mēģināja uzlauzt blokmājas durvis, visi barā triekdamies tajās, bet masīvā, no baļķiem būvētā konstrukcija nepadevās. Pat simt vīru pūliņi pievārēt šīs durvis būtu bijuši veltīgi. Taču Meibela to nezināja, un. atkal un atkal norībot smagajiem belzieniem, aiz pārbīļa viņas sirds krūtis dauzījās kā negudra. Beidzot, apjautuši, ka durvis iztur visus uzbrukumus, it kā būtu no akmens, paliek neizkustināmas un nepadodas, savu esamību sienā pavēstījot vienīgi ar smago eņģu iekrakšķēšanos. viņa sadūšojās un. tiklīdz dauzīšana mitējās, palūkojās lejup pa lūku. lai redzētu, cik lielas ir briesmas. Grūti izskaidrojamais klusums uzjundīja viņas ziņkāri, jo tiem. kas apzinās nenovēršamas briesmas, nekas nav tik mokošs kā neziņa, cik tuvu tās1 ir.

Meibela redzēja, ka divi vai trīs indiāņi, parakņājušies pelnos, ir atraduši dažas mazas oglītes un pūlas iekurināt uguni. Uzkūdītā interese par blokmāju, postišanas kāre un ieraduma spēks vērta viņu darbošanos izmanīgu un saskaņotu Baltais cilvēks būtu bezcerīgi atmetis ar roku mēģinājumam uzpūst uguni no gandrīz izplēnējušām oglēm, bet šiem meža bērniem bija daudzi paņēmieni, kādus nepazina civilizētā pasauli1 . Ar nezin kur sadabūtu sausu lapu palidzibu viņiem beidzot izdevās atdzīvināt vārās sprikstis, un uzplaiksnījusi liesmiņa sāka jautri lēkāt pa virsū uzliktajiem sprungulīšiem. apliecinot viņu veiksmi. Kad Meibela noliecās pie lūkas, indiāņi jau krāva kaudzē žagarus blokmājas durvju priekšā. Turpinot novērošanu, viņa redzēja aizsvilstamies zarus, uguni pārsviežamies no stubura uz stuburu. līdz visa kaudze sprakšķēdama un rūkdama dega spožās liesmās. Nu indiāņi uzvaroši noaurojās un atgriezās pie biedriem, pārliecināti, ka savu posta darbu paveikuši. Meibela joprojām raudzījās lejup un, šausmās sastingusi, nespēja atraut skatienu no draudīgā ugunskura durvju priekšā. Taču. kad visa kaudze bija uguns apņemta, liesmas pacēlās augstāk un sāka snaikstīties tik tuvu meitenes acīm. ka piespieda viņu atkāpties. Brīdī, kad viņa pieplaka pie telpas pretējās sienas, žuburaina liesmu mēle uzšāvās augšup pa vaļā atstāto lūku un apgaismoja likteņa varā pamestās Meibelas drūmo mitekli. Mūsu varone, gluži dabiski, domāja, ka pienākusi viņas stunda, jo durvis — vienigais atkāpšanās ceļš — bija nobloķētas ar degošu žagaru kaudzi, un noslīga ceļos. lai. kā pašai šķita, pēdējo reizi lūgšanā grieztos pie sava Radītāja. Acis aizvērusi, viņa labu brīdi gremdējās garigā apcerē, taču viņas pasaulīgās intereses bija pārāk spēcīgas, lai tiktu pilnīgi nomāktas, un. neviļus pacēlusi plakstus, viņa redzēja, ka liesmu mēle lūkā vairs nesnaikstās, bet koks ap nelielo caurumu aizdedzies un uguns, ieplūstošā gaisa uzpūsta, lēnām iet plašumā. Kaktā stāvēja muca ar ūdeni, un Meibela, vairāk instinkta nekā prāta vadīta, paķēra lielu kausu, piesmēla to un. ar trīcošu roku apliedama degošo koku. uguni nodzēsa. Pāris minūšu dūmi neļāva viņai palūkoties pa lūku. bet, kad tas atkal kļuva iespējams. Meibelas sirds strauji iepukstējās priekā un cerībā, jo viņa redzēja, ka ugunskurs ir apdzēsts un izsvaidīts un durvis, apšļaktas ar ūdeni, vēl dūmo. bet vairs nedeg.

— Kas tur ir?— Meibela sauca.— Kādu draudzīgiroku žēlīgais liktenis atsūtījis mani glābt'.'

Lejā bija dzirdami viegli soļi. un tad kāds spēji pagrūda masīvās durvis, tā ka eņģes klusi iekrakstējās.

—  Kas grib tikt iekšā? Vai tas esi tu. mans dārgais tēvoci?

—  Sāļais Odens nav šite. Svētā Labrenča upē ūdens salds,— skanēja atbilde.— Taisi žigli vaļā, gribu iekšā.

Nekad Meibelas kājas nebija bijušas vieglākas un kustības ātrākas kā tad, kad viņa, enerģijas pilna un cerību spārnota, kāpa lejup pa trepēm un atvāza durvju bultas. Šobrīd viņa domāja tikai par savu izglābšanos un bez jebkādas piesardzības steigšus atvēra durvis. Pirmajā brīdī Meibelai gribējās pa galvu pa kaklu mesties laukā no blokmājas, bet Džūna viņu atturēja un. ienākusi iekšā, aukstasinīgi durvis atkal aizbultēja, nelikdamās zinis par draudzenes kvēlo vēlēšanos viņu apskaut.

—  Lai Dievs tevi svētī, Džūna!— mūsu varone dedzīgi iesaucās.— Liktenis tevi atsūtījis būt par manu sargeņģeli!

—  Nespied tik stipri!— indiāniete atbildēja.— Balģīmju sieviešiem asaras vien vai smiekli vien. Lauj Džūnai aiztaisīt durvis!

Meibela nomierinājās, un pēc brīža abas. rokās sadevušās, atkal sēdēja augšstāvā, nejuzdamas vairs viena pret otru ne mazāko neuzticību vai greizsirdību, saņemtās un sniegtās palīdzības apziņas vienotas.

—  Tagad pasaki man, Džūna.— Meibela bilda, kad abas vēlreiz bija mīļi apskāvušās.— vai tu redzēji manu nabaga tēvoci, vai kaut ko uzzināji par viņu?

. — Nezinu. Neviens nav redzējis, nav dzirdējis, neviens neko nezin. Man domāt. Sāļais Ūdens aizbēdzis pa upi, neatradu viņu. Kvartirmeistars ar projām. Es skatījos, daudz skatījos, bet nekur neredzēju, nav viena, nav otra.

—  Lai slavēts Dievs! Tad viņi ir izglābušies, kaut ari mēs nezinām, kādā veidā. Džūna. šķiet, es redzēju uz salas francūzi.

—  Jā, bij franču kapteinis šite. bet atkal prom. Pulka indiāņu uz salas.

—  Ak, Džūna. Džūna! Vai nav iespējams kaut kā brīdināt manu mīļo tēvu. lai viņš nekristu ienaidnieku rokās?

—  Nezinu. Domāju, karotāji paslēpušies gaida, jengisiem jāzaudē skalpi.

—  Džūna, tu tik daudz esi darījusi meitas labā. vai tiešām tu atteiksies palīdzēt viņas tēvam'.'

—  Nepazīstu tēvu… nemīlu tēvu. Džūna palīdz saviešiem, palīdz Bultasgalam. Virs grib skalpus.

—  Džūna. tas neizskatās pēc tevis! Es nevaru un negribu ticēt, ka tu vēlies redzēt mūsu zaldātus nokautus!

Džūna mierīgi pievērsa savas tumšās acis Meibelai. un uz mirkli viņas skatienā pavīdēja spivs bargums, taču drīz to nomainīja skumja līdzjūtība.

—  Lilija jengīsu meitene?— viņa vaicājoši bilda.

—  Protams, un, būdama jengīsu meitene, es gribu glābt savus tautiešus no apkaušanas.

—  Loti labi. ja vari. Džūna nav jengīsu meitene. Džūna tuskarora, viņas vīrs tuskarora . . . Džūnai tuskaroras sirds, tuskaroras jušana . . . viņa viscaur tuskarora. Lilija tak neskries un nesacīs frančiem, ka viņas tēvs nāk dabūt uzvaru?

—  Laikam gan ne,— Meibela atbildēja, piespiezdama plaukstu mulsumā tvīkstošajai pierei,— laikam gan ne. Bet tu kalpo man, palīdzi man, esi izglābusi mani. Džūna! Kāpēc tu to dari. ja jūti tikai kā tuskarora'.'

—  Kā tuskarora vien ne . . . jūtu kā meitene . . . jūtu kā sievietis. Mīlu skaisto Liliju, glabāju savā sirdi.

Meibela izplūda asarās un cieši piekļāva sev mīlošo būtni. Labu brīdi viņa nespēja izteikt ne vārda, bet tad atguvās un turpināja sarunu jau mierīgāk.

—  Neslēp no manis pašu jaunāko, Džūna,— viņa sacīja.— Šonakt irokēzi līksmojas, bet ko viņi nodomājuši darīt no rīta?

—  Nezinu . . . bīstos satikt Bultasgalu, bīstos prasit. Domāju, noslēpsies, kamēr jengīsi būs atpakaļ.

—  Vai viņi nemēģinās atkal kaut ko uzsākt pret blokmāju? Tu redzēji, kādu postu viņi var nodarīt, ja grib?

—  Par daudz ruma. Bultasgals guļ. citādi nedrīkstētu. Franču kapteinis aizgāja, citādi nedrīkstētu. Tagad visi gulēs.

—  Un tu domā. ka vismaz šonakt es varu justies d ro.ša?

—  Par daudz ruma. Ja Lilija tāda kā Džūna. viņa var izdarīt daudz priekš saviešiem.

—  Es būtu tāda kā tu. Džūna. ja vēlēšanās palīdzēt saviem tautiešiem padarītu mani tikpat drosmīgu.

—  No … nē . . . ne. . .— Džuna klusu nomurmināja.— Nav tik daudz dūšas, un Džūna neļautu, ja ar būtu. Džūnas māte reiz bi j gūstā, un karotāji piedzērās. Māte ar tomahauku visus nokāva. Tā dara sarkanādaino sievieši, kad tauta briesmās un grib skalpus.

—  Tev taisnība.— Meibela nodrebēdama atbildēja un neapzināti izlaida Džūnas plaukstu no savējās.— Es nevaru to izdarīt. Man nepietiek ne spēka, ne drosmes, un es negribu aptraipīt savas rokas ar asinīm.

—  Es ar tā domāju. Tad paliec, kur esi. Blokmāja laba. neviena skalpa.

—  Tātad tu domā. ka es šeit esmu drošībā, vismaz līdz tam laikam, kad atgriezīsies mans tēvs ar savu vienību?

—  Nūja, ka tā. Nedrīkstēs aiztikt blokmāju no rīta. Paklau! Tagad viss klusu . dzēra rumu. kamēr galvas nošļuka, nu guļ ka baļķi.

—  Vai es nevarētu aizbēgt'.' Uz salas taču ir vairākas tāsenes. Vai es nevarētu paņemt vienu un aizbraukt, lai paziņotu savam tēvam, kas noticis?

—  Proti airēt?— Džūna noprasīja, slepus uzmezdama Meibelai ašu skatienu.

—  Varbūt ne tik labi kā tu. bet pietiekami, lai līdz ritam būtu krietnā gabalā un prom no acīm.

—  Bet pēc tam'' Tu tak nevari airēt sešas, desmit, astoņas jūdzes?

—  Nezinu. Esmu gatava uz visu. lai brīdinātu savu tēvu. krietno Takuzini un pārējos par viņiem draudošajām briesmām.

—  Tev Takuzinis patīk'.'

—  Viņš patīk visiem, kas viņu pazīst. Ari tev Takuzinis patiktu, nē, tu viņu iemīlētu, ja iepazītu viņa sirdi.

—  Nemaz viņš nepatīk. Dikti laba šautene, dikti redziga acs . . . daudz šauj irokēzus un Džūnas brāļus. Vajag dabūt viņa skalpu, ja var.

—  Bet man vajag viņu glābt, ja var. Džūna. Sini ziņa mēs stāvam viena otrai pretī. Tiklīdz visi būs aizmiguši, es iešu sameklēšu laivu un atstāšu salu.

—  Neatstāsi, Džūna neļauj^Pasauks Bultasgalu.

—  Džūna! Tu nevari mani nodot, novērsties no manis pēc visa tā. ko esi darījusi manā laba!

—  Varu gan!— Džūna atteica, ar ašu rokas kustību apliecinādama savu nepiekāpību un runādama tik iekarsīgi kā vēl nekad.— Pasaukšu BdJĻtasgalu skaļā balsi. Sievas kliedziens pamodina karaviru. Džūna neļaus, ka Lilija palīdz ienaidniekam, neļaus indiānim aiztikt Liliju.

—  Es tevi saprotu. Džūna. šīs tavas jūtas ir dabiskas un taisnīgas. Un galu galā būs labāk, ja es palikšu šeit. jo droši vien esmu pārvērtējusi savus spēkus. Bet pasaki man vienu: ja nakti atnāks mans tēvocis un lūgs. lai viņu ielaiž, vai tu ļausi atvērt durvis?

—  Saprotams. Site viņš gūsteknis. Džunai gūsteknis patīk vairāk par skalpu. Skalps labs godam, gūsteknis labs jušanai. Bet Sāļais Ūdens tik cieši noslēpies, pats vairs nezin, kur ir.

Džūna iesmējās savā meitenigajā. līksmajā vizē. jo viņai vardarbības ainas bija pārāk pazīstamas, lai spētu atstāt tik dziļu iespaidu, ka mainitos viņas raksturs. Nu sekoja ilga un nopietna saruna, kurā Meibela centās iegūt skaidrāku apjēgu par savu pašreizējo stāvokli, cerēdama, ka varēs kādu uzzināto faktu izmantot savā labā. Džūna uz visiem viņas jautājumiem atbildēja godīgi, bet piesardzīgi, jo acīmredzot skaidri apzinājās, kas ir droši stāstāms un kas var apdraudēt viņas draugus vai izjaukt nodomāto operāciju. Mūsu varone nebija spējīga no Džūnas kaut ko izdabūt ar viltu, turklāt saprata, ka šāds mēģinājums, ja ari viņa rīkotos tik zemiski, būtu veltīgs. Indiānietei savukārt nevajadzēja bažīties, ka atklājusi pārāk daudz un kaitējusi savējiem. Viņas sniegtas informācijās būtību varētu apkopot šādi.

Bultasgals jau sen sadarbojās ar frančiem, bet šis bija pirmais gadījums, kad viņš pilnigi nometa masku. Viņš vairs nedomāja rādīties pie angļiem, jo pēdējā laikā bija jutis tādu kā neuzticēšanos, it īpaši no Takuziņa puses, un tagad ar indiāņiem raksturīgo bravūru vairāk dižojās ar savu nodevību nekā to slēpa. Viņš bija vedis irokēzus uzbrukumā salai, taču darījis to jau pieminētajā francūža pārraudzībā. Džūna nepateica. vai tieši Bultasgals atklājis posteņa atrašanās vietu, ko angļi domāja labi paslēptu no ienaidnieka acīm. Par to viņa vispār negribēja runāt, taču atzinās, ka toreiz, kad «Joņotājs» abus tuskaroras sastapa ezerā un sagūstīja, viņi esot kuteri novērojuši. Precīzas ziņas par to. kur atrodas postenis, franči bija saņēmuši pavisam nesen, un Meibelas sirdī iesvēla skaudra sāpe. it kā tanī ieurbtos ass duncis, kad viņa pēc Džūnas aplinkajiem mājieniem noprata, ka šīs ziņas sniedzis kāds baltais, kas atrodas Dankana Landi dienestā. Tomēr skaidri tas netika pateikts, un vēlāk, pārdomājusi indiānietes vārdus un atcerējusies, cik saraustītas un aprautas bija viņas frāzes, mūsu varone mierināja sevi ar cerību, ka galu galā visas nelabās aizdomas par Džespera Vesterna vainu būs nepamatotas.

Džūna bez vilcināšanās atzinās, ka atsūtīta uz salu. lai noskaidrotu, cik cilvēku palikuši šeit un ko tie dara: ar sev raksturīgo naivitāti viņa tūlīt ari pateica, ka piekritusi veikt šo izlūkošanu galvenokārt aiz vēlēšanās palīdzēt Meibelai. Pēc Džūnas stāstītā un citādi iegūtās informācijas ienaidniekiem bija precīzi zināms, kādi spēki var stāties viņiem pretī, cik viru aizbraukuši kopā ar seržantu Danemu un kāds ir ekspedīcijas mērķis, viņi vienīgi nezināja, tieši kurā vietā viņš cer sastapt un pārtvert franču laivas.

Aculieciniekam būtu bijis patīkami vērot abu šo krietno sieviešu tikšanos. Gan viena, gan otra kaismi vēlējās izdibināt visu. kas varētu noderēt viņas draugiem, taču iedzimtā smalkjūtība liedza piespiest sarunas biedreni atklāt noslēpumus, kurus tā negribēja izpaust, un abas gandrīz intuitīvi vairījās pateikt kaut ko tādu, kas varētu kaitēt viņas tautiešiem. Saruna notika savstarpējas uzticēšanās garā, bet katra paturēja vērā savas tautas intereses. Džūnai loti gribējās uzzināt, uz kurieni seržants devies un kad viņu gaida atgriežamies, taču viņa šo jautājumu neuzdeva aiz smalkjūtības, kas būtu darījusi godu daudz civilizētākai būtnei, un ne reizi arī aplinkus ceļā nemēģināja to izdibināt, kaut gan. kad Meibela pati pieminēja kādu faktu, no kura būtu iespējams kaut ko izsecināt, viņa klausījās, gandrīz elpu aizturējusi.

Stundas ritēja nemanot. Abas sievietes runājās tik aizrautīgi, ka gulēšana nebija ne prātā. Tomēr uz rīta pusi daba prasīja savu. un Meibela. Džūnas pierunāta, nolikās vienā no zaldātiem domātajām guļvietām, kur drīz vien ieslīga ciešā miegā. Džūna apgūlās viņai līdzās, un nu pār visu salu valdīja tāds klusums, it kā šajā mežu valstībā cilvēks nekad nebūtu spēris savu kāju.

Kad Meibela pamodās, pa šaujamlūkām telpā plūsmoja spoža gaisma, vēstījot, ka saule jau lielā gabalā. Džūna joprojām gulēja viņai līdzās tik saldā un dziļā miegā, it kā atdusētos uz mīksta franču matrača un nekad nebūtu ne par ko raizējusies. Tomēr Meibelas kustības drīz pamodināja pie modrības tik ļoti pierarlušo indiānieti, un tad abas, izmantojot draudzīgos lodziņus, ņēmās vērīgi pārlūkot blokmājas apkārtni

23. nodaļa

Kam Radītājam tevi vajadzējis?

Viņš — savās rokās pasaul's grožus tur.

Tu — visu kroplo; pierādit nav spējis

Tavs gars mums Viņa dižumu nekur:

Un citādi ir tikai miegā: .tur

Tu jūties briva pašizbaudā saldā.—

Ko visu iztēle tev neuzbur!

Par dievieti sauc tevi mulsā maldā

Tur kāds. par medusaugli Dabas mātes galdā

Feju karaliene

Uz salas valdīja tāds pats miers kā iepriekšējā nakti Meibela un Džūna apstaigāja visas šaujamlūkas, bet sākumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tanī vietā, kur Maknebs ar biedriem bija gatavojuši ēdienu, gruzdēja pusapdzisis ugunskurs, un augšup stīdzošie dūmi šķita kā tīšām izlikta ēsma promesošo pievilināšanai. Būdu apkārtnē viss bija rūpīgi sakārtots tāpat kā agrāk. Meibela neviļus sarāvās, kad beidzot ieraudzīja trīs piecdesmit piektā pulka sarkanajos vamžos tērptus vīrus laiski atlaidušos zālē tādās pozās, it kā viņi omulīgi tērzētu savā starpā; un viņa šausmās sastinga, kad. ielūkojusies vērīgāk, saskatīja miroņu bālās sejas un stiklainās acis. Līķi bija novietoti pavisam tuvu blokmājai — tik tuvu, ka pirmajā brīdī meklējošais skatiens pārslīdēja tiem pāri; mirušo šķietami bezrūpīgās pozas un žesti atstāja briesmīgas parodijas iespaidu, jo stingstošie locekļi bija salikti tā. lai izskatītos kā dzīviem. Taču šī aina šausmināja tikai tos. kas atradās tuvumā un vieda patiesību: savu aranžējumu indiāņi bija uztaisījuši ar tādu māku. ka paviršs vērotājs no simt jardu attāluma neko aizdomīgu nepamanītu. Rūpīgi pārlūkojusi salu. Džūna parādīja Meibelai ceturto zaldātu, kas. atspiedis muguru pret koku un pārkāris kājas pār ūdeni, sēdēja krastmalā, ar makšķeri rokā.

Skalpus zaudējušās galvas bija nosegtas ar cepurēm un asiņu pēdas no sejām rūpīgi nomazgatas.

Meibelai kļuva nelabi no šā skata, kas ne vien rupji aizskāra viņas cieņas jūtas pret mirušajiem, bet pats par sevi bija atbaidošs un pretdabisks. Viņa noslīga uz sēdekļa, riebumā aizsedza seju ar priekšautu un palika tā sēžam labu bridi, līdz kluss Džūnas izsauciens lika viņai atkal atgriezties pie lūkas. Indiāniete Meibelai parādīja Dženijas līķi, kas bija uzsliets stāvus vienas būdas durvīs tādā pozā, it kā sieviete lūkotos uz vīru grupiņu: aubītes lentes plivinājās vējā. un mirušās rokā bija ielikta slota. No blokmājas nevarēja skaidri saskatīt vaibstus, bet Meibelai likās, ka līķa žoklis atvāzts lejup un mute izvaibstīta baismīgos smieklos.

—  Džūna! Džūna!— viņa iekliedzās.— Tas pārspēj visu. ko esmu dzirdējusi vai varējusi iedomāties par indiāņu neģēlībām un viltībām!

—  Tuskarora dikti gudrs,— Džūna atteica, likdama saprast, ka miroņu izmantošana saviem nolūkiem šādā veidā viņai šķiet drīzāk slavējama nekā nosodāma.— Zaldātiem vairs nesāp, bet irokēziem labums. Papriekš noņem skalpu, pēc tam liek strādāt. Vēlāk sadedzinās.

Sie vārdi atgādināja Meibelai. cik loti atšķirīgs ir viņu abu domāšanas veids, un pagāja vairākas minūtes, iekāms viņa spēja atkal uzrunāt Džūnu. Taču indiāniete šo atsaluma brīdi pat nemanīja un ķērās pie vienkāršu brokastu gatavošanas, vienaldzīga pret citu jūtām, kas viņai nebija saprotamas. Meibela ēda maz. bet viņas biedrene ieturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc tam viņām atkal bija gana laika turpināt salas novērošanu un domāt katrai savas domas. Mūsu varone, lai kā viņai gribējās paturēt acīs blokmājas apkārtni, gandrīz vienmēr, piegājusi pie kādas no šaujamlūkām. tūlīt riebumā novērsās, taču pēc brītiņa, lapu čaboņas vai vēja šalku satraukta, steigšus vien atgriezās, lai atkal palūkotos ārā. Bija patiešām baismi noraudzīties uz šo pamesto vietu, kur varmācīgā nāvē mirušie, nolikti bezrūpīgās, ikdienišķās pozās, imitēja dzīvos, radot brutālas jautrības iespaidu. Mūsu varone jutās tā, it kā vērotu dēmonu orģijas.

Visu garo dienu neparādījās ne indiāņi, ne francūzis, un pār šaušalīgo, bet kluso maskarādi nogūlās nakts tikpat nelokāmi un neizbēgami, kā zeme paklausa saviem likumiem, vienaldzīga pret sīkajiem radījumiem un nesvarīgajiem notikumiem, kas diendienā rosās un norisinās uz tās. Sī nakts bija daudz mierīgāka par iepriekšējo, un Meibela aizmiga ar gandrīz drošu pārliecību. ka viņas liktenis neizšķirsies līdz tam brīdim, kad atgriezīsies tēvs. Taču nākamajā dienā viņam vajadzēja būt klāt. un. kad mūsu varone pamodās, viņa tūlīt pieskrēja pie šaujamlūkas, lai redzētu, kāds ir laiks, ko sola debesis un kas notiek uz salas. Beigtie zaldāti tāpat zvilnēja zālē. makšķernieks joprojām sēdēja krastmalā, šķietami aizrāvies ar savu nodarbību, un no būdas durvīm blenza baismīgi saviebtā Dženijas seja. Bet laiks bija pārmainījies. No dienvidiem pūta spirgts vējš, un, kaut gan debesis bija skaidras, gaisā jautās vētras elpa.

—  Man kļūst arvien grūtāk to izturēt. Džūna.— Meibela sacīja, atiedama no lūkas.— Es labprātāk redzētu savā acu priekšā ienaidnieku nekā šo drausmīgo miroņu parādi.

—  Csst! Viņi nāk. Džūna dzirdēja kliedzienu . . . tā kliedz karavīrs, kad ņem skalpu.

—  Ko tu runā! Pietiek slepkavošanas! Pietiek asiņu!

—  Sāļais Odens!— Džūna smiedamās iesaucās, paraudzijusies pa lūku.

—  Mans dārgais tēvocis! Paldies Dievam, tad viņš ir dzīvs! Ak. Džūna . . . Džūna. tu taču neļausi viņu nogalināt?

—  Džūna nabaga sievietis vien. Kurš karavīrs klausīs, ko Džūna saka? Bultasgals ved viņu šurpu.

Nu arī Meibela piegāja pie lūkas. Jā. patiešām Ķeps un kvartirmeistars bija krituši ienaidnieka rokās, un astoņi vai desmit indiāņi veda viņus uz blokmāju: sagūstījuši viņus, ienaidnieki tagad skaidri zināja, ka ēkā nav neviena vīrieša. Meibela skatījās, elpu aizturējusi, kamēr visa grupa pienāca klāt un nostājās tieši durvju priekšā; ieraugot starp indiāņiem franču virsnieku. viņa jutās mazliet atvieglota. Sekoja klusa saruna, kurā baltais priekšnieks un Bultasgals dedzīgi centās kaut ko ieskaidrot saviem gūstekņiem, bet pēc brītiņa kvartirmeistars skaļā balsī sāka saukt Meibelu.

—  Daiļā Meibela! Daiļā Meibela!—viņš kliedza.

Paraugieties pa šaujamlūku un apžēlojieties par

mūsu stāvokli! Mums draud tūlītēja nāve. ja jūs neatvērsiet durvis uzvarētājiem. Dariet jel to. citādi pēc pusstundas mēs zaudēsim savus skalpus!

Meibelai šis lūgums šķita kā ņirgāšanās un vieglprātība. un tā tonis nevis vājināja, bet stiprināja viņas apņemšanos noturēties blokmājā, cik vien ilgi būs iespējams.

—  Runā tu. tēvoci!— viņa teica, pieplakusi pie lūkas.— Un pasaki man, ko darīt!

—  Lai slavēts Dievs! Lai slavēts Dievs!— Ķeps iesaucās.— Tavas balss saldās skaņas noveļ smagu nastu no manas sirds, jo es baidījos, ka tevi ir piemeklējis tāds pats liktenis kā nabaga Dženiju. Pēdējās divdesmit četras stundas es jutos tā. kā kad manās krūtīs būtu iestūķēta tonna čuguna. Tu jautā, bērns, kas tev jādara, un es nezinu, kādu padomu dot. kaut esi manas miesīgas māsas meita! Vienīgais, ko šobrīd varu sacīt, manu nabaga meitenīt,— lai nolādēta tā diena, kad mēs abi ieraudzījām šito saldūdens peļķi!

—  Bet, tēvoci, vai tava dzīvība patiesi ir briesmās? Vai tu domā. ka man vajadzētu atvērt durvis?

—  Kārtīga virve un divi vebliņmezgli ap bomi ir drošs nostiprinājums, un es neieteiktu nevienam, kurš nav šo velnu varā. kaut ko siet vaļā vai atdarīt, lai kristu viņu rokās. Kas attiecas uz kvartirmeistaru un mani, tad mēs abi esam paveci vīri un cilvēcei mazā vērtē, kā teiktu krietnais Takuzinis. Nav tak no liela svara, vai kvartirmeistars noslēgs savus mantziņa rēķinus šini vai nākamajā gadā. Un es pats… ja es atrastos jūras krastā, tad gan zinātu, ko darit. bet šitajos ūdeņainajos džungļos varu sacīt vienīgi to: ja es sēdētu aiz drošām baļķu sienām, tad indiāņiem nāktos krietni piepūlēties, lai dabūtu mani laukā.

—  Neņemiet par pilnu visu. ko saka jūsu tēvocis, daiļā Meibela,— Mjuirs iekrita starpā,— jo nelaime acīmredzot ir iedragājusi viņa saprašanu un viņš šobrīd nav spējīgs pienācīgi novērtēt situāciju. Mēs atrodamies godprātīgu un džentlmenisku cilvēku rokās, tas jāatzīst, un mums nav jābaidās no rupjas varmācības. Tas. kas te aizvakar notika, ir parasts kara incidents un nevar mainīt mūsu cieņas pilno attieksmi pret ienaidnieku, jo nekas neliecina, ka gūstekņiem tiks nodarīta netaisnība. Varu apgalvot, ne man, ne cienījamam Ķepam nav bijis iemesla par kaut ko sūdzēties, kopš esam padevušies gūstā cienījamam Bultasgalam. kurš ar savu augstsirdību un savaldību man atgādina seno romieti vai spartieti. Bet jums jāatceras, ka dažādu tautu ieražas ir visai atšķirīgas un ka mūsu skalpi ar pilnām tiesībām var tikt upurēti par godu un mierinājumu kritušajiem pretiniekiem, ja jūs tos neizglābsiet ar kapitulāciju.

—  Būs prātīgāk, ja es palikšu blokmājā, kamēr tiks izšķirts salas liktenis,— Meibela atbildēja.— Mūsu ienaidniekiem viss viens, kur es atrodos, jo viņi zina, ka nekādi nevaru viņiem kaitēt. Un es labāk palikšu šeit. tā būs piedienīgāk manam dzimumam un gadiem.

—  Ja runa būtu tikai par jums, Meibel. mēs ar prieku piekristu jūsu vēlmēm. Bet šie džentlmeņi domā. ka blokmāja var būt viņiem noderīga, un cieši grib to ieņemt. Atklāti runājot, man jums jāsaka, ka, kopā ar jūsu tēvoci nonācis šādā kļūmīgā situācijā, es sapratu, kas var sekot, un izmantoju savas Viņa majestātes virsnieka tiesības, un noslēdzu vārdisku kapitulācijas līgumu, apsolīdams atdot pretiniekiem blokmāju un visu salu. Karā notiek visādi, un ar to jāsamierinās. Tāpēc, daiļā Meibela. atdariet durvis un uzticieties tiem cilvēkiem, kuri zina. kā izturēties pret skaistumu un tikumību nelaimē. Visā Skotijas galmā nav cilvēka, kas būtu galantāks par šo virsaiti vai labāk zinātu etiķetes likumus.

—  Neatstāj blokmāju!—klusi sacīja Džūna. kas stāvēja blakus Meibelai un uzmanīgi vēroja notiekošo. — Blokmāja laba. neviena skalpa.

Ja nebūtu iejaukusies Džūna. mūsu varone laikam būtu piekāpusies, jo viņai sāka likties, ka prātīgāk būs noskaņot ienaidnieku labvēlīgi ar padošanos, nevis to saniknot pretojoties. Indiāņi taču zināja, ka Mjuirs un tēvocis ir viņu varā un ka blokmājā nav neviena vīrieša; ja viņa stūrgalvīgi atteiksies pretiniekus ielaist ar labu. tie tik un tā uzlauzīs durvis vai ar cirvjiem sadragās sienu baļķus, jo no šaušanas vairs nebija jābaidās. Bet Džūnas vārdi Meibelu aizkavēja, un indiānietes ciešais rokas spiediens un lūdzošais skatiens stiprināja viņas apņēmību, kas bija sākusi šķobīties.

—  Nepadodies!— Džūna čukstēja.— Lai paši ieņem. Tikām turies stingri. Džūna palīdzēs.

Tagad Meibela sāka noteiktākā toni runāt ar Mjuiru. jo viņas tēvocis acīmredzot centās mierināt savu sirdsapziņu ar klusēšanu, un īsi un skaidri pateica, ka nedomā atdot blokmāju.

—  Bet jūs aizmirstat manu kapitulāciju. Meibelas jaunkundz,— Mjuirs sacīja.— Tas ir Viņa majestātes pavalstnieka goda jautājums un tādējādi skar arī paša karaļa godu. Jums gan būtu jāzina, cik augsti vērtējams karavīra gods.

—  Es zinu pietiekami daudz, mister Mjuir. lai saprastu. ka šinī ekspedīcija jūs neko nekomandējat un tādēļ nevarat būt tiesīgs atdot blokmāju, turklāt atceros sava tēva kādreiz teikto, ka gūstā saņemtais zaudē visas savas pilnvaras.

—  Tā ir tīrā sofistika. dailā Meibela. un nodevība pret karali, kā ari Viņa majestā'.es vārda diskreditācija un viņa virsniekā apkaunošana. Jūs grozīsiet savu prātu. kad būsiet visu pienācīgi apdomājusi un apsvērusi radušos apstākļus.

—  Jā-ā,— iestarpināja Kops.— šis nu patiesi ir apstāklis. velns parāvis!

—  Neklausies, ko saka tēvocis!— iesaucās Džūna, kura kaut ko darīja telpas tālākajā stūri.— Blokmāja laba. neviena skalpa.

—  Es palikšu pie sava. mister Mjuir. kamēr saņemšu kādu ziņu no tēva. Viņš atgriezīsies nākamo desmit dienu laikā.

—  Ak. Meibel. šī viltība nepiemānis ienaidnieku, kuram visi mūsu plāni un darbošanās tik labi zināmi, ka tas mums liktos pat neticami, ja mēs neturētu aizdomās par nodevību kadu nelaimīgu jaunekli. Pretinieks zina ari to. ka jau šovakar pirms saules rieta cienījamais seržants ar savu vienību bus viņa varā. Atcerieties: padošanās liktenim patiesi ir kristieša tikums!

—  Mister Mjuir, jums, šķiet, nav īsta priekšstata par šīs būves stiprumu, tālab domājat to esam nedrošu. Vai gribat redzēt, kā es spēšu aizstāvēties, ja izlemšu to darīt?

—  Kas tur ko gribēt vai negribēt.— kvartirmeistars noburkšķēja.

—  Nu. kā jums tad patīk. lūk. tas? Paskatieties uz augšstāva lūku!

Tiklīdz Meibela bija to pateikusi, visas acis pavērās augšup un ieraudzīja pa lūku piesardzīgi izbāztu šautenes stobru. Džūna atkal bija ķērusies pie viltības, kas jau reiz tik labi bija izdevusies. Cerētais efekts neizpalika. Tiklīdz indiāņi pamanīja liktenīgo ieroci, viņi motās sānis, un nepagāja ne minūte, kad visi bija nozuduši krūmos. Franču virsnieks nenolaida skatienu no šaujamdaikta stobra, lai būtu drošs, ka tas nav notēmēts uz viņa pusi, un aukstasinīgi iešņauca šķipsnu tabakas. Tā kā ne Mjuiram. ne Ķepam no šā ieroča nebija ko baidities. viņi palika stāvam savās vietās.

—  Esiet prātiga. daiļā Meibela. esiet prātīga!— kvartirmeistars skaļi lūdzās.— Neizprovocējiet nevajadzīgu sadursmi! Visu Albionas karaļu vārdā, pasakiet man — kas ir tas asiņu kārais, ar kur u kopā jūs esat ieslēgusies šinī koka tornī? Te ož pēc burvestības, kas cilvēka prātam nav aptverama!

—  Kā jums šķiet, mister Mjuir, vai Takuzinis nevarētu aizstāt veselu garnizonu tik stiprā cietoksni kā šis?— Meibela sauca, likdama lietā viltību, kas šinī situācijā bija pilnīgi piedodama.— Ko jūsu franču un indiāņu draugi domā par Takuziņa trāpīgo šauteni?

—  Esiet pielaidīga pret nelaimē nonākušajiem, daiļa Meibela. un nejauciet kopā krietnus karaļa kalpus — lai debesis svēti viņu un visu viņa karalisko dzimtu!— ar karaļa ienaidniekiem. Ja Takuzinis patiesi ir blokmājā, lai viņš parādās, runāsim ar viņu aci pret aci. Sis virs zina, ka esam viņa draugi, un mums no viņa nav jābaidās, vismazāk jau man. jo augstsirdīgs cilvēks jūt cieņu un simpātijas pret savu sāncensi, tāpēc ka vienas un tās pašas sievietes pielūgsme apliecina jūtu un gaumes kopību.

Taču paļauties uz Takuziņa draudzību varēja tikai kvartirmeistars un Ķeps. un pat franču virsnieks, kas līdz tam bija aukstasinīgi palicis uz vietas, pakāpās dažus soļus atpakaļ, izdzirdējis briesmīgo vārdu. Sim cilvēkam ar dzelzs nerviem, kurš sen bija pieradis pie pierobežu kara briesmām, nepavisam negribējās sastapties vaigu vaigā ar «briežu nāvi», kas visā šinī robežjoslā bija tikpat slavena kā Mārlboro Eiropā, un viņš steigšus dzīrās meklēt aizsegu, paģērēdams, lai abi gūstekņi viņam seko. Meibela bija tik priecīga par ienaidnieka atkāpšanos, ka šķiršanās no savējiem nespēja viņu saskumdināt: viņa tikai pameta gaisa skūpstu tēvocim un pateica dažus mīļus vārdus, kad vecais virs lēni un negribīgi devās projām.

Šķita, ka ienaidnieks pagaidām atteicies no nodoma ieņemt blokmāju, un Džūna. kas pa lūku bija uzkāpusi uz jumta, no kurienes vislabāk varēja pārredzēt apkārtni. ziņoja, ka visa kompānija sapulcējusies attālā salas nostūrī, lai ieturētu maltīti; Mjuirs un Ķeps mierīgi ēdot kopā ar citiem, it kā viņus nemāktu nekādas raizes. Sī vēsts nomierināja Meibelu. un viņa atkal sāka gudrot. kādā veidā varētu pati izbēgt vai vismaz dot tēvam ziņu par briesmām, kas viņu sagaida. Seržantam vajadzēja atgriezties šini pēcpusdienā, un Meibela saprata, ka ikviena zaudēta minūte var izšķirt viņa likteni.

Aizritēja trīs vai četras stundas. Pār salu atkal gūlās dziļš klusums, diena gāja uz vakara pusi. bet Meibela vēl neko nebija izlēmusi. Džūna rosījās lejasstāvā. gatavodama pieticīgu maltīti, un Meibela pati uzkāpa pie bēniņu lūkas, pa kuru varēja izkļūt augšā uz jumta, no kurienes pavērās visplašākais skats uz salu un tās apkārtni. Tomēr ari te novērošanu traucēja un daudz ko paslēpa koku galotnes. Noraizējusies meitene neuzdrīkstējās rādīties uz jumta visā augumā, jo labi zināja, ka spējš niknuma uzliesmojums kādu mežoni var pamudināt ietriekt lodi viņai krūtīs. Izbāzusi pa lūku tikai galvu, viņa atkal un atkal pārlūkoja salai tuvējās gātes tikpat neatlaidīgi kā "Anna, māsa Anna» Žilbārža pils apkārtni.

Saule jau bija norietējusi, bet no laivām nebija ne vēsts. Meibela uzkāpa pie lūkas, lai paskatītos vēl pēdējo reizi, cerēdama, ka tēvs ar saviem vīriem ieradīsies tumsā, kad indiāņu uzbrukums no slēpņa nebūs tik fatāls kā dienā, turklāt viņa varēs dot savējiem brīdinājuma zīmi ar uguni. Vērīgi pārlūkojusi visu apkārtni līdz pat horizontam. Meibela jau grasījās kāpt lejā, bet piepeši kaut kas piesaistīja viņas uzmanību. Salas atradās tik tuvu cita pie citas, ka redzes lokā bija seši vai astoņi kanāli starp tām, un vienā no šīm šaurajām gātēm. kuru gandrīz pilnīgi nosedza krastmalas krūmi, viņa pamanīja tumšu siluetu, kas izskatījās pēc tāšu laivas. Ielūkojusies ciešāk, Meibela pārliecinājās, ka tur patiešām paslēpusies laiva un tanī atrodas cilvēks. Ja tas ir ienaidnieks, viņa sprieda, tad viņas signalizēšana nevienam nekaitēs, bet, ja tuvumā draugs, tam dotā zīme lieti noderēs. Nevilcinādamās ne mirkli un rīkodamās piesardzīgi, lai no salas nekas nebūtu redzams, dūšīgā meitene sāka māt svešiniekam ar mazo karodziņu, ko bija jau iepriekš sagatavojusi tēva brīdināšanai.

Kad viņa bija atkārtojusi savu signālu astoņas vai desmit reizes un jau sāka izsamist, ka tas nav pamanīts, cilvēks laivā deva atbildi, zīmīgi pavēcinot airi, un atsedza sevi tiktāl, ka Meibela viņā pazina Cingačguku. Tātad beidzot tuvumā bija draugs, kas varēja un, bez šaubām, arī gribēja viņai palīdzēt! No šā brīža mūsu varone jutās daudz drošāka un mundrāka. Mohikānis bija pamanījis un noteikti arī pazinis viņu, jo zināja, ka seržanta meita devās līdzi tēvam. Tiklīdz būs pietiekami satumsis, viņš darīs visu iespējamo, lai Meibelu atbrīvotu. Cingačguks izturējās loti piesardzīgi, tātad viņam bija zināms, ka uz salas ir ienaidnieks, un Meibela pilnīgi paļāvās uz delavara saprātīgumu un izmanību. Stāvokli sarežģīja Džūnas klātbūtne. Jaunā indiāniete, kaut arī draudzīgi noskaņota pret Meibelu, bija un palika cieši uzticīga savai pašas tautai un neļaus ielaist blokmājā naidīgu indiāni vai Meibelai to atstāt, jo tas varētu izjaukt Bultasgala plānus.

Nākamā pusstunda pēc Lielās Čūskas parādīšanās salas tuvumā Meibelai Danemai bija mokošākā viņas mūžā. Viņa it kā redzēja rokas stiepiena attālumā savu vēlmju piepildījumu, taču tas nebija tik viegli satverams. Meibela zināja, ka Džūna, lai cik maiga un sievišķīga pēc dabas, ir spējīga rīkoties visai apņēmīgi un aukstasinīgi, un galu galā bija spiesta secināt, ka vienīgā izeja šobrīd ir apmānīt savu uzticamo biedreni un aizstāvi. Tik godīgam, atklātam un cēlsirdīgam cilvēkam kā Meibela Danema bija pretīgi ķerties pie viltības, bet uz spēles bija likta viņas tēva dzīvība; Džūnai jau nekas slikts netiks nodarīts, un izšķirties par šādu soli viņu mudināja meitas mīlestības jūtas un savas drošības intereses, kas būtu klusinājušas vēl lielākus sirdsapziņas pārmetumus.

Līdz ar tumsas iestāšanos Meibelas sirds sāka satraukti dauzīties; viņa pieņēma un atkal grozīja savu rīcības plānu vismaz reižu desmit vienas stundas laikā. Visvairāk viņu mulsināja Džūnas klātbūtne. Meibela bija pārliecināta, ka Cingačguks drīz ieradīsies, un vajadzēja viņu sagaidīt pie durvīm un ielaist blokmājā tā, lai modrā draudzene neko nemanītu. Bet kā to izdarīt? Laiks ritēja, mohikānis kuru katru brīdi varēja atnākt un, viņu nesastapis, atkal aiziet, jo ilgi palikt uz salas viņam būtu pārāk riskanti. Meibela vairs nedrīkstēja vilcināties, bija jāizšķiras par noteiktu rīcību, kaut ne visai godīgu, tādēļ, pārcilājusi prātā dažādus variantus, viņa piegāja pie savas biedrenes un, cik mierīgi vien spēja, jautāja:

—  Vai tu nebaidies, Džūna, ka irokēzi, noticējuši maniem vārdiem par Takuziņa atrašanos blokmājā, drīz atgriezīsies un mēģinās to aizdedzināt?

—  Nedomāju tā. Nededzinās blokmāju. Blokmāja laba, neviena skalpa.

—  Džūna, mēs nevaram būt drošas par to. Viņi paslēpās, domādami, ka kopā ar mums ir Takuzinis.

—  Nobijās. Bailes žigli nāk, žigli iet. Bailes saka bēgt prom, prāts saka atgriezties. Bailes pataisa karavīru par muļķi kā jaunu meiteni.

Džūna pasmējās, kā smejas visas sievietes, kad iedomājas kaut ko īpaši jocīgu.

—  Man nav mierīgs prāts, Džūna. Es gribētu, lai tu pati atkal uzkāp uz jumta un pavēro, vai pret mums netiek kas gatavots. Tu labāk par mani noģidīsi, kas tavējiem padomā.

—  Ja Lilija grib, Džūna ies. Bet Džūna zin, ka indiāņi guļ . . . gaida tēvu. Karavīrs ēd, dzer, gul visu laiku, kad nekaujas un neiet karataku. Kad karo, tad nemaz neguļ, neēd, nedzer, neko nejūt. Tagad karavīrs gul.

—  Lai Dievs dod, ka ta butu. Tomēr uzkāp un vērīgi paskaties. Nelaime var uzbrukt, kad mēs to vismazāk gaidām.

Džūna piecēlās un taisījās kāpt augšā, bet, uzlikusi kāju uz pirmā trepju šķērša, apstājās. Meibelas sirds dauzījās tik neganti, ka viņa baidījās, vai draudzene nesadzirdēs tās pukstēšanu. Viņai likās, ka Džūna varbūt nojauš viņas īstos nolūkus. Sīs bažas bija daļēji pamatotas, jo indiāniete patiešām apstājās, lai pārliktu, vai, atstādama Meibelu vienu, rīkojas saprātīgi. Pirmajā brīdī viņai iešāvās prātā, ka Meibela grib aizbēgt, bet šī doma tūlīt tika atmesta, jo bālģīmju meitene taču nekādi nevarēja tikt projām no salas un blokmāja tai bija visdrošākais patvērums. Tad indiāniete iedomājās, ka Meibela varbūt pamanījusi kādu zīmi, kas vēstī par drīzu tēva atgriešanos. Ari šīs aizdomas ilga tikai vienu mirkli, jo savas biedrenes spēju saskatīt zīmes, ko viņas pašas modrās acis nebūtu ievērojušas, Džūna turēja tikpat zemā vērtē kā eleganta modes dāma savas kalpones necilo apģērbu. Tā kā nekas cits bažas neviesa, viņa lēni kāpa augšup.

Kad indiāniete jau bija sasniegusi bēniņus, mūsu varonei ienāca prātā laimīga doma, un, steigšus, bet gluži dabiskā tonī to izteikdama, viņa nodrošināja sava plāna izdošanos.

—  Es noiešu lejā. Džūna.— Meibela sacija,— un, kamēr tu būsi uz jumta, paklausīšos pie durvīm. Tā mēs abas vienlaikus būsim sardzē — ir augšā, ir apakšā.

Kaut gan Džūnai tā likās nevajadzīga piesardzība, jo viņa labi zināja, ka bez palīdzības no iekšpuses blokmājā neviens ienākt nevar un īpašas briesmas patlaban nedraud, viņa šo priekšlikumu izskaidroja ar Meibelas bailošanos un. tā kā tas tika atklāti izteikts, uzņēma bez jebkādām aizdomām. Tādējādi mūsu varone nu varēja mierīgi nokāpt pie durvīm, kamēr draudzene atradās uz jumta, un Džūnai nebija iemesla viņu uzraudzīt. Tagad abas šķīra pārāk liels attālums, lai varētu sarunāties, un trīs vai četras minūtes viena uzmanīgi vēroja apkārtni, cik tas tumsā bija iespējams, bet otra klausījās pie durvīm tik saspringti, it kā visas viņas maņas būtu pārvērtušās dzirdē.

Džūna no sava augstā posteņa neko neatklāja, jo salu ietina gandrīz necaurredzama tumsa, bet grūti būtu aprakstīt sajūtu, kas pārņēma Meibelu, kad viņai šķita, ka durvis kāds viegli un piesardzīgi parausta. Baidīdamās kļūdīties un gribēdama dot Cingačgukam zīmi, ka viņa ir tuvumā, meitene trīcošā balsī klusiņām iedziedājās. Blokmājā tobrīd valdīja tik dziļš klusums, ka nedrošā trallināšana aizskanēja līdz jumtam. Džūna tūlīt kāpa lejup. To pašu brīdi pie durvīm bija dzirdams kluss klauvējiens. Meibela samulsa, jo nedrīkstēja zaudēt laiku. Cerība uzvarēja bailes, un viņa drebošām rokām ķērās pie durvju bultām. Indiānietes mokasīni jau švīkstēja uz otrā stāva grīdas, kad viņa bija paguvusi atvāzt tikai vienu bultu. Otra tika izbīdīta no skavas tanī brīdī, kad indiāniete kāpa lejup pa pirmā stāva trepēm.

—  Ko tu dari!— Džūna dusmīgi iekliedzās.— Skriet prom . . . trakā . . . pamest blokmāju! Blokmāja laba.

Abu rokas sastapās uz pēdējās bultas, un arī tā tiktu atbīdīta, ja spēcīgs grūdiens no ārpuses nebūtu to ieķīlājis skavā. Notika īss, bet ne visai nikns cīniņš. Droši vien uzvarētu Džūna. ja otrs — vēl spēcīgāks grūdiens no ārpuses neizsistu bultu viņai no rokām. Durvis atsprāga vajā, un tanīs parādījās vīrieša stāvs. Abas sievietes, vienlīdz pārbijušās, metās augšā pa trepēm. Svešais aizbultēja durvis un, vērīgi aplūkojis apakšējo telpu, piesardzīgi kāpa augšup. Līdzko satumsa, Džūna bija aiztaisījusi ciet visas otrā stāva šaujamlūkas un iededzinājusi sveci. Tās nespodrajā gaismā abas sievietes nu saspringti gaidīja, kas būs šis viņu viesis, kura piesardzīgie, bet stingrie soļi bija skaidri sadzirdami. Grūti pateikt, kura no abām bija vairāk pārsteigta, kad, uzkāpis augšā, viņu priekšā nostājās Takuzinis.

—  Lai slavēts Dievs!— Meibela izsaucās, jo viņai tūlīt iešāvās prātā doma, ka ar tādu aizstāvi blokmāja būs neieņemama.— Ak, Takuzini, kas noticis ar manu tēvu?

—  Seržants pagaidām ir uzvarētājs un drošībā, kauču neviens nevar pateikt, kā viss vēl beigsies. Vai tā nav Bultasgala sieva, kas slēpjas tur kaktā?

—  Nerunājiet par viņu tādā pārmetošā tonī, Takuzini! Tieši viņai man jāpateicas par savu dzīvību un pašreizējo drošību. Pastāstiet, kur atrodas mana tēva vienība un kāpēc jūs esat šeit! Es savukārt jums pastāstīšu par šausmīgajiem notikumiem uz salas.

—  Man būs gana ar dažiem vārdiem, Meibel. Tam, kas pieradis pie indiāņu vellišķībām, nevajag garu izklāstu par šo tematu. Ekspedīcijā viss izdevās, kā bijām cerējuši, jo Čūska tika aizsūtīts izlūkos un sagaidīja mūs ar ziņām, kādas vien sirds var vēlēties. Mēs notvērām trīs laivas, patriecām no tām frančus un tad, kā bija pavēlēts, nogremdējām laivas pašā dziļākajā vietā. Šoziem Augškanādas mežoņiem bez tām mantām klāsies gaužām grūti, arī pulvera un ložu viņiem būs mazāk, kā nadzīgiem medniekiem un sparīgiem karotājiem gribētos. Mēs nezaudējām nevienu vīru un pat skrambas ādā nedabūjām. Man domāt, ienaidnieks tāpatās neko daudz necieta. Vārdu sakot, šitā bija taisni tāda ekspedīcija, kādas patīk Landi: liela skāde pretiniekam, nekādu zaudējumu pašiem.

—  Ak, Takuzini, es baidos, vai majors Dankans, kad viņš uzzinās visu, kas te noticis, rūgti nenožēlos, ka rīkojis šo ekspedīciju!

—  Es zinu, ko jūs domājat… es zinu, ko jūs domājat. Bet, kad izstāstīšu savu stāstāmo līdz galam, jums tā

bilde būs skaidrāka. Līdzko operācija bija sekmīgi pabeigta, seržants sūtīja mani un Čūsku tāsenēs šurpu, lai paziņojam jums, kā viss norisinājies, un teicās mums sekot ar abām lielajām laivām, kas ir daudz smagākas, tādēļ nevar būt te ātrāk kā rīt no rīta. Es no Cingačguka šķīros priekšpusdienā. Mēs norunājām, ka piebrauksim salai katrs no savas puses, lai noskaidrotu, vai ceļš brīvs. Kopš tā brīža es virsaiti neesmu redzējis.

Tagad Meibela pastāstīja, kādā veidā atklājusi mohikāni un ka gaidījusi viņu ierodamies blokmājā.

—  Viņš vis šurpu nenāks, nē! īsts izlūks neslēpjas aiz sienām un baļķiem, kamēr var palikt brīvā dabā un darīt ko derīgu. Es jau pats ar nebūtu nācis, bet apsolīju seržantam nomierināt jūs un gādāt par jūsu drošību. Ak vai! Cik smaga tapa mana sirds, kad šopēcpusdien ieraudzīju salu! Un rūgts bija tas brīdis, kad iedomājos, ka jūs arīdzan varat būt starp nokautajiem.

—  Kāda laimīga apjauta lika jums rīkoties piesardzīgi un izglāba no nelaimes krist ienaidnieka rokās?

—  Tā pati dabas dotā apjauta. Meibel, kas dzinējsuņam pasaka, kur meklēt briedi, un briedim — kā izbēgt no vajātāja. Nē, nē, šitās viltības un vellišķīgā izdarīšanās ar miroņiem var apmānīt piecdesmit piektā pulka zaldātus un karaļa virsniekus, bet ne vīrus, kas savu mūžu pavadījuši mežos. Es tuvojos salai no tās puses, kur krastā sēd makšķernieks, un, kauču tie dergļi nabaga zelli uzstutējuši meistarīgi, pieredzējušu aci tādā vīzē apmānīt nevar. Piecdesmit piektā pulka zaldāts, kurš makšķerēt iemācījies Osvīgo, ja agrāk to nav pratis, netur makšķeri tik augstu, turklāt cilvēks, kuram zivis nekožas, ilgi nesēdēs mierīgi uz vietas. Mēs nekad netuvojamies postenim ar aizvērtām acīm, un reiz es visu nakti noslāpstijos garnizona pievārtē tāpēc, ka bija nomainīta sardze un sargzaldāti nolikti citādāk. Ne Čūsku, ne mani šitādās lamatās nenoķers. Tās droši vien domātas skotiem, kuri dažā ziņā ir gana apķērīgi, bet galīgi nesaprašas, kad darīšana ar indiāņu blēdībām.

—  Vai jūs domājat, ka mans tēvs un viņa vīri tiks apmānīti?— Meibela aši vaicāja.

—  Nē, ja iespēšu viņu brīdināt, Meibel. Jūs sakāt, ka Čūska ir sargpostenī: tad mums divkārt lielākas izredzes laikus paziņot seržantam par draudošajām briesmām. kauču nav droši zināms, pa kuru gāti viņš ieradīsies.

—  Takuzini,— mūsu varone sacija loti nopietni, jo pēc visām piedzīvotajām šausmām nāve viņas acīs bija ieguvusi neparastu baismonību.— Takuzini, jūs atzināties man mīlestībā . teicāt, ka gribētu, lai es kļūstu par jūsu sievu.

—  Es uzdrīkstējos par to runāt, Meibel, un seržants vēl nesen man sacīja, ka jūs esot vēlīgi noskaņota, bet nav manā iedabā apgrūtināt ar uzmācību sievieti, kuru mīlu.

—  Uzklausiet mani. Takuzini! Es jūs cienu, godāju un augsti vērtēju. Izglābiet manu tēvu no drausmīgās nāves, un es jūs dievināšu. Te ir mana roka kā svinīga ķīla solījumam, ko dodu jums un turēšu.

—  Lai Dievs jūs svētī. Meibel. lai Dievs jūs svētī! Tas ir vairāk, nekā esmu pelnījis, tāds dārgums, ka nezinu, vai maz pratīšu ar to pienācīgi apieties. Bet es jau tāpat būtu darījis visu seržanta labā Mēs tak esam veci cīņas biedri, kas viens otram glābuši dzīvību . . . tik bailējos, ka draudzība ar tēvu ne vienmēr ir tā labākā ieteikšana priekš meitas.

—  Jums nevajag citas rekomendācijas kā jūsu darbi, jūsu drosme, jūsu uzticība. Viss, ko jūs darāt un sakāt. Takuzini. ir tīkams manam prātam, un droši vien . . . nē. noteikti, sirds sekos prātam.

—  Tādu laimi gan es šonakt negaidīju. Bet mēs esam Dieva rokās, un viņš mūs sargās pats pēc savas gudrības. Jūsu vārdi ir mīļi, Meibel, tak tie nebija vajadzīgi, lai pamudinātu mani šitādos apstākļos darīt visu, kas cilvēka spēkos. Tiesa, manu cenšanos tie nemazinās vis.

—  Tagad mēs saprotam viens otru. Takuzini,— Meibela neskanīgā balsī sacīja.— Nezaudēsim dārgās minūtes. jo katra no tām var būt zelta vērta. Vai mēs nevarētu jūsu laiviņā doties pretī manam tēvam?

—  Man domāt, to nevajadzētu vis. Es nezinu, pa kuru gāti seržants brauks, bet tādu ir divdesmit gabalas. Paļaujieties uz Čūsku, viņš uzmanīs tās visas. Nē, nē, es iesaku palikt šeitan. Blokmājas baļķi vēl ir zaļi. tos nebūs tik viegli aizdedzināt, un es spēšu te gluži labi noturēties pret veselu cilti. Irokēzi nedabūs mani laukā no šitā cietokšņa, kamēr vien varēsim to pasargāt no uguns. Seržants tagadiņ droši vien ir apmeties uz kādas salas un līdz rītam šeitan nerādīsies. Ja mēs paliksim blokmājā, tad varēsim viņu brīdināt, par piemēru, ar šāvieniem. Un tādā gadījienā. ja viņš nolems mežoņiem uzbrukt, ko vīrs ar tādu raksturu droši vien darīs, šitā būve mūsējiem būs varen noderīga. Nē, nē. ja mēs gribam palīdzēt seržantam, mans prāts saka — paliec šeitan, kauču mums abiem aizbēgt no salas nebūtu diez cik grūti.

—  Tad palieciet,— Meibela čukstēja.— Dieva dēļ, palieciet, Takuzini! Esmu gatava uz visu, lai glābtu savu tēvu.

—  Tas ir dabiski. Man prieks no jums to dzirdēt, Meibel, jo es dikti gribētu būt balsts seržantam grūtā brīdī. Par līdz šim paveikto viņš ir pelnijis uzslavu, un, ja viņš varētu padzīt šitos dergļus no salas un pats ar godu atkāpties, būdas un blokmāju pārvērtis pelnos, Landi katrā ziņā to atcerētos un viņu pienācīgi apbalvotu. Jā, Meibel, mums jāglābj ne tikvien seržanta dzīvība. bet arī viņa labā slava.

—  Indiāņi salai uzbruka negaidīti, un manu tēvu par to nedrīkst vainot.

—  Ko var zināt, ko var zināt . . . Kara slava ir dikti nenoteikta padarīšana. Es esmu redzējis delavaru atkāpšanos, kas viņiem darīja vairāk goda nekā daža laba uzvara. Dzīties pēc panākumiem par katru cenu ir aplamība, karā jau vislielākā. Es maz ko zinu par apmetnēm un turienes ļaužu spriedumiem, bet te augšā pie mums pat indiāņi tur augstā vērtē karavira laimi. Galvenais, zaldātam nekad nevajag zaudēt dūšu. Man domāt, cilvēce ilgi neprātuļo, kādā vīzē kauja uzvarēta vai zaudēta. Es pats, Meibel, sastopoties ar ienaidnieku, allažiņ cīkstējos, cik spēju, un cenšos saglabāt rāmu garu, kad esam dabūjuši virsroku. Ar rāmu garu uzņemt sakāvi, nav vārdam vietas, ir daudz grūtāk, jo pēriens ir viena no pazemojošākām būšanām šinī pasaulē. Priesteri garnizonos sprediķo par pazemību, bet, ja pazemība cilvēkus padarītu par kristiešiem, tad karaļa zaldāti būtu īsti svētie, jo šinī karā viņi vēl maz ko paveikuši, tik dabūjuši mācību no frančiem, sākot ar Dūkeinas fortu un beidzot ar Taiju!

—  Manam tēvam nevarēja būt nekādu aizdomu, ka salas atrašanās vieta ir zināma ienaidniekam,— sacīja Meibela. nobažījusies par to, ar kādām sekām nesenie notikumi draud seržantam.

—  Tas tiesa. Es ar lāgā nesaprotu, kā franči to atklāja. Vieta ir labi izvēlēta, un pat tādam, kas uz šitās salas reiz jau bijis, nav viegli to atkal atrast. Bailējos, vai tik nebūs nodevība. Jā, jā, nodevība gan!

—  O, Takuzini, vai tas var būt?

—  Nekas nav vieglāk, Meibel, jo dažiem cilvēkiem nodevība ir tikpat dabiska lieta kā ēšana. Kad es satieku kādu, kas dikti smuki runā, tad allažiņ cieši pavēroju viņa rīcību, jo godavīrs, kurš patiesi grib darīt labu, ļauj runāt saviem darbiem, nevis kulsta mēli.

—  Džespers Vesterns nav no mutesbajāriem,— Meibela nepacietīgi bilda.— Sis jauneklis ir krietnāks par krietnu, un viņa mēle allaž runā atklātu valodu.

—  Džespers Vesterns! Tam puisim sirds un mēle ir vienlīdz godīgas, esiet mierīga, Meibel! Aizdomas, kas radušās Landi, kvartirmeistaram, seržantam un jūsu tēvocim, ir tikpat aplamīgas, cik aplamīgi būtu domāt, ka saule spīd naktī un zvaigznes spīd dienā. Nē, nē. par Saldūdens godīgumu es esmu gatavs atbildēt ar savu skalpu vai vajadzības gadījienā ar savu šauteni.

—  Lai Dievs jūs svētī. Takuzini, lai Dievs jūs svētī! — Meibela iesaucās, izstiepdama roku un paspiezdama mežinieka dzelžainos pirkstus tādā jūtu saviļņojumā, kura īsto spēku pati neapzinājās.— Jūs esat augstsirdības un cildenuma iemiesojums! Dievs jūs par to atalgos.

—  Ak, Meibel, ja tā būtu, tad jau man laikam vis nevajadzētu tīkot pēc tādas sievas kā jūs, bet novēlēt, lai jūs bildina kāds garnizona džentlmenis, kas jums labāk piedienas.

—  Šonakt par to vairs nerunāsim,— Meibela neskanīgā, dīvaini aizžņaugtā balsī sacīja.— Patlaban mums vairāk jādomā par mūsu draugiem nekā par sevi. Bet es no sirds priecājos, ka jūs ticat Džespera nevainīgumam. Tagad parunāsim par ko citu . . . Vai mums nevajadzētu ļaut Džūnai atstāt blokmāju?

—  Es ar domāju par to indiānieti. Viņas acīm nav jāredz, kas te notiek. Ja iespundēsim viņu bēniņos un noņemsim trepes, tad viņa vismaz būs mūsu gūstekne.

—  Es nevaru tā izturēties pret cilvēku, kas izglābis manu dzīvību. Labāk ļausim viņai aiziet. Džūna ir man ļoti pieķērusies un nedarīs neko tādu, kas varētu man kaitēt.

—  Jūs nepazīstat šito sugu. Meibel, jūs to nepazīstat. Tiesa, Jūnija Rasa nav no tīrasiņu mingiem. bet viņa cieši saietas ar šitiem klejoņiem un droši vien samācījusies arī viņu blēdības. Kas tad tas?

—  Izklausās pēc airēšanas … pa kanālu tuvojas kāda laiva.

Lai Džūna nevarētu aizbēgt, Takuzinis aiztaisīja lūku, kas veda uz pirmo stāvu, nodzēsa sveci un steigšus piegāja pie šaujamlodziņa. Meibela, elpu aizturējusi, skatījās viņam pār plecu. Sī sarosīšanās prasīja pāris minūšu, un, kad Takuziņa acis ielūkojās āra tumsā, divas laivas jau bija aizslīdējušas garām blokmājai un piestājušas pie krasta piecdesmit jardu tālāk, kur bija ērta izkāpšana malā. Tumsa nelāva neko vairāk saskatīt, un Takuzinis pačukstēja Meibelai, ka tie laikam ir ienaidnieki, nevis savējie, jo, viņaprāt, seržants tik drīz vēl nevarēja būt ieradies. No laivām izkāpa vairāki vīri, un tad atskanēja trīskāršs draudzīgs sveiciens angļu valodā, neatstājot vairs nekādu šaubu, kas šie atbraucēji tādi ir. Takuzinis pielēca pie lūkas, atrāva to vajā, noskrēja lejā pa trepēm un sparīgi ķērās pie durvju bultām, jo šinī kritiskajā situācijā katra minūte bija dārga. Meibela steigšus sekoja, taču viņa Takuzini vairāk traucēja nekā viņam palīdzēja, un bija atvāzta vēl tikai viena bulta, kad norībēja spēcīga šauteņu zalve. Tūlīt pēc tam no apkārtējiem krūmiem atskanēja indiāņu kaujas kliedziens. Nu durvis bija atdarītas, un Takuzinis ar Meibelu izskrēja ārā no blokmājas. Visas cilvēku radītās skaņas bija noklusušas. Brītiņu paklausījies, Takuzinis tomēr bilda, ka it kā sadzirdējis apspiestus vaidus laivu tuvumā, taču nepavisam nebija par to pārliecināts, jo cauri vēja šņākoņai un lapu čabēšanai skaidri uztvert neko nevarēja. Bet Meibela spējā jūtu uzplūdumā metās viņam garām, lai skrietu uz laivām.

—  Tas ir veltīgi, Meibel!—izlūks sacīja stingrā, bet klusā balsī, saķerdams viņu aiz rokas.— Pilnīgi veltīgi. Jūs tur gaida droša nāve, tak izglābt nevienu nespēsiet. Mums jāatgriežas blokmājā.

—  Tēvs! Mans nabaga dārgais tēvs ir nogalināts! — meitene izmisīgi iesaucās, taču ierastā piesardzība pat šinī briesmīgajā brīdī lika viņai pieklusināt balsi.— Takuzini, ja jūs mani mīlat, tad ļaujiet man steigties pie tēva!

—  Tas ir veltīgi. Meibel! Savādi, ka viss tik klusu, no laivām netiek šauts pretī … un mana «briežu nāvepalika iekšā! Bet kur gan der šautene, ja neviens nav redzams!

Sinī brīdī Takuzinis. kas, cieši turēdams Meibelu aiz rokas, joprojām ar savām asajām acīm urbās apkārtējā tumsā, pamanīja piecus vai sešus sakņupušus stāvus, kuri centās aizzagties viņiem garām, acīmredzot gribēdami nogriezt atkāpšanās ceļu uz blokmāju. Paķēris Meibelu klēpī kā mazu bērnu, muskuļotais mežavīrs metās skriet, cik jaudas, un. apsteidzis vajātājus, kas viņam mina uz papēžiem, pirmais sasniedza blokmāju. Atbrīvojies no nastas, viņš aši aizvēra durvis un jau bija paguvis aizbīdīt vienu bultu, kad spēcīgs trieciens pret masīvajām durvīm tās gandrīz izsita no eņģēm. Aizbīdīt pārējās bultas viņam bija acumirkļa darbs.

Takuzinim paliekot par sargu lejā, Meibela uzkāpa otrajā stāvā. Mūsu varone bija tādā stāvoklī, ka visu darīja mehāniski, bez prāta kontroles. Viņa aizdedzināja sveci, kā Takuzinis bija vēlējis, un atgriezās lejā. kur tika gaidīta. Dabūjis gaismu, Takuzinis tūlīt ņēmās rūpīgi pārlūkot blokmāju, lai būtu drošs, ka te neviens nav paslēpies. Viņš izkāpelēja visus stāvus pēc kārtas, iepriekš pārliecinājies, ka aizmugurē nepaliek ienaidnieks. Pēc šīs pamatīgās apskates, kas deva drošu pārliecību, ka blokmājā ir tikai viņš pats un Meibela. jo Džūna bija aizbēgusi. Takuzinis piebiedrojās mūsu varonei apakšējā telpā. Nolicis sveci, viņš vispirms pārbaudīja «briežu nāves» lādiņu un tikai tad apsēdās.

—  Mūsu ļaunākās nojautas ir piepildījušās.— sacīja Meibela. kurai šķita, ka šo pēdējo piecu minūšu steigas un satraukuma būtu gana veselam mūžam.— Mans mīļotais tēvs un viņa vīri ir nokauti vai sagūstīti.

—  Mēs to nezinām . . Rīts parādīs. Man domāt, tā vis nav noticis, tad tak mēs dzirdētu tos klejoņus mingus uzvaras priekos bļaustāmies ap blokmāju. Viens gan ir skaidrs: ja ienaidnieks patiesi dabūjis virsroku, viņš drīz vien uzradīsies un pieprasīs, lai mēs padodamies. Indiāniete būs mingiem atklājusi, kads ir mūsu stāvoklis. Viņi labi zina. ka tikmēr, kamēr manās rokās ir «briežu nāve», blokmāju dienā aizdedzināt nevarēs, tāpēc mēģinās to izdarīt pa nakts mellumu.

—  Takuzini, es dzirdu vaidus!

—  Iedomas vien, Meibel! Kad prāts nobijies, sevišķi sievietes prāts, viņai bieži rādās tas, kā istenibā nav. Es pazinu cilvēkus, kuri iedomājās, ka sapņi . . .

—  Nē, es nealojos. Tur lejā noteikti kāds ir un cieš sāpes!

Takuzinis bija spiests atzīt, ka Meibelas asā dzirde nav viņu maldinājusi. Tomēr viņš piekodināja meitenei būt savaldīgai un atgādināja, ka indiāņi mēdz ķerties pie visādām viltībām, lai sasniegtu mērķi, un droši vien tagad tur ārā kāds ar vaidēšanu grib izmānīt viņus laukā vai vismaz pamudināt atvērt durvis.

—  Nē, nē, nē!—Meibela aši iebilda.— Šinīs skaņās nav izlikšanās, tās ir tik dabiskas. Tur vaid cilvēks, kas cieš fiziskas un garīgas mokas.

—  Nu, tad mēs drīz uzzināsim, vai tas ir draugs vai ienaidnieks. Paslēpiet sveci, Meibel, es parunāšu ar viņu pa šaujamlūku.

Pieredzējušais Takuzinis, kā allaž, rīkojās loti piesardzīgi, jo zināja, ka dažs labs zaudējis dzīvību neapdomības dēļ, laikus pietiekami neparūpēdamies par savu drošību. Viņš nostājās nevis tieši pretī lūkai, bet iesānis tai tik tuvu, lai tiktu sadzirdēts un varētu saklausīt atbildi.

—  Kas tur lejā ir?— viņš klusinātā balsī noprasīja. — Kas tur tā vaid? Ja esi draugs, runā droši un paļaujies uz mūsu palīdzību.

—  Takuzini!—atbildēja balss, ko Meibela un vārdā nosauktais tūlīt pazina; tā bija seržanta balss.— Dieva dēļ. pasaki, kas noticis ar manu meitu!

—  Tēvs, es esmu šeit . . . dzīva un vesela . . . Ak. kaut es varētu par tevi domāt tāpat!

Abi skaidri sadzirdēja seržantu skali pateicamies Dievam, bet viņa vārdiem cauri mijās žēli vaidi.

—  Manas ļaunākās nojautas ir piepildījušās.— sacīja Meibela dīvainā, izmisuma pilnā mierā.— Takuzini, mans tēvs jāienes blokmājā, lai tas maksātu ko maksādams.

—  Saprotams. Tas ir Dieva likums. Bet nomierinieties, Meibel, un esiet savaldīga. Seržanta labā tiks darīts viss, kas vien cilvēka spēkos. Es tik lūdzu jūs būt savaldīgai.

—  Es esmu mierīga, Takuzini. Nekad savā mūžā neesmu bijusi mierīgāka un nosvērtāka kā šobrīd. Bet atcerieties, cik liktenīgs var būt katrs mirklis. Dieva dēļ, lai ko mēs darītu, darīsim to ātri!

Takuzini pārsteidza Meibelas noteiktais tonis un mazliet mulsināja viņas nedabiskais mierīgums un savaldība. Tomēr, negaidījis tālākus paskaidrojumus, viņš steigšus nokāpa lejā, lai attaisītu durvis. Takuzinis. kā parasti, rīkojās ļoti piesardzīgi, bet, kad bultas bija atvāztas un viņš uzmanīgi lāva smagajām durvīm drusku pavērties, tad sajuta pret tām tādu spiedienu, ka gandrīz jau gribēja tās atkal aizgrūst ciet. Taču, aši palūkojies pa spraugu, viņš tūlīt lāva durvīm plaši atvērties, un seržanta Danema ķermenis, kas bija pret tām atbalstījies, novēlās pāri slieksnim. Takuzinis ievilka viņu iekšā un ātri aizbultēja durvis. Nu nekas vairs netraucēja viņus veltīt visu uzmanību ievainotajam vīram.

Meibela šinī satriecošajā ainā darbojās ar tādu pārdabisku enerģiju, kādu sievietes nereti parāda grūtos brīžos. Viņa sadabūja sveci, slapināja ar ūdeni tēva apkaltušās lūpas, palīdzēja Takuzinim sagatavot salmu cisas ievainotā apguldīšanai un spilvenu viņa galvai. Visu to Meibela darīja cītīgi un bez liekas runāšanas, nenobirdinājusi ari nevienu asaru līdz tam brīdim, kad izdzirdēja tēvu murminām pateicības vārdus par viņas maigumu un rūpēm. Meibela tikai aptuveni noģida, kāds ir tēva stāvoklis, bet vērigais Takuzinis tūlīt redzēja, cik tas bezcerīgs. Šautenes lode bija izurbusies cauri seržanta ķermenim, un izlūks pietiekami labi pazina šāda veida ievainojumus, lai saprastu, ka viņam nav gandrīz nekādu izredžu izdzīvot.

24. nodaļa

Dzer, kamēr tās rit. manas asaras: Sirds asinis manas lai tevi dziedē. Es ļaušu — ja mieru tā spēsi tu rast —, Lai visas tās izplūst un pārvēršas ziedē.

Mūrs

Kopš tā brīža, kad tika atnesta svece, seržants Danems. acis nenovērsdams, lūkojās uz savu skaisto meitu. Tikai vienreiz viņš uzmeta skatienu blokmājas durvīm.

lai pārbaudītu, cik tās drošas, jo viņš gulēja turpat pirmajā stāvā, tāpēc ka dabūt ievainoto augšā pa trepēm nebija iespējams. Pēc tam viņa acis atkal pievērsās Meibelas sejai, jo, kad tuvojas pēdējā dzīves stundiņa, pieķeršanās jūtas atgūst savu spēku un mēs visaugstāk vērtējam to, kas būs jāzaudē uz mūžiem.

—  Lai slavēts Dievs, mans bērns, vismaz tu esi izglābusies no viņu slepkavīgajām šautenēm!— seržants sacīja stingrā balsī, it kā vairs nemaz nejustu sāpes. — Takuzini, izstāsti man visu par šo bēdīgo notikumu.

—  Ak vai, seržant! Tas patiesi ir bēdīgs, kā jūs sakāt. Man domāt, te bijusi nodevība, kāds naidniekam paziņojis salas atrašanās vietu. Tas nu tagadiņ ir tikpat skaidrs kā tas, ka blokmāja vēl atr.odas mūsu rokās. Bet. . .

—  Majoram Dankanam bija taisnība,— Danems bilda, uzlikdams roku uz Takuziņa dilba.

—  Ne tanī ziņā, seržant, kā jūs to domājat, nē, nemūžam. Vismaz man ir tāda pārliecība. Es zinu, daba ir vāja . . . riu, cilvēka daba … un katram no mums, i baltajam, i sarkanādainajam, atradīsies savas vainas, bet, man domāt, visā robežmalā nav krietnāka un godīgāka puiša par Džesperu Vesternu.

—  Lai Dievs jūs svētī par šiem vārdiem, Takuzini!— iesaucās Meibela, aizkustināta līdz sirds dziļumiem, un, vairs nespēdama apvaldīt pretrunīgās un brāzmojošās jūtas, ļāva vaļu asarām.— Pateicos jums, Takuzini! Drosmīgais allaž prot novērtēt drosmīgo, godīgais aizstāv godīgo.

Tēvs ar raižpilnu skatienu nolūkojās meitā, līdz tā paslēpa saraudāto vaigu priekšautā; tad viņa acis jautājoši pievērsās izlūka skarbajai sejai. Tās izteiksme, kā allaž, pauda atklātību, sirsnību un godīgumu, un seržants pamāja, lai viņš turpina.

—  Jūs zināt, kad un kur mēs ar Čūsku no jums šķīrāmies,— Takuzinis atsāka,— tādēļ man nav jāstāsta, kas notika pirmāk. Tagadiņ ir par vēlu nožēlot bijušo un pagājušo, bet, man domāt, ja es būtu palicis pie laivām, tad vis tik nelāgi nebūtu iznācis! Var jau būt labi pavadoņi arī citi, to neapšaubu, bet daba nepiešķir savas dāvanas visiem vienādīgi, aiz to dažiem lemts būt labākiem par citiem. Nabaga Džilberts, kas stājās manā vietā, ir dārgi samaksājis par savu kļūdu.

—  Viņš krita tieši man līdzās,— seržants klusi un skumīgi sacīja.— Jā, mēs visi esam dārgi samaksājuši par savām kļūdām.

—  Nē, nē, seržant, man ne prātā nenāk jums ko pārmest. Sinī ekspedīcijā jūs savus vīrus komandējāt gods godam. Nekad neesmu redzējis labāku uzbru-. kumu no flanga, un tas, kā jūs vadījāt savu laivu pretī naidnieka haubicei, noderētu par mācibstundu pašam Landi.

Seržanta acis iemirdzējās, un viņa sejā pavīdēja uzvarētāja prieks, gan visai pieticīgs atbilstoši necilajai kaujas ainai, kurā viņš bija piedalījies.

—  Jā, tas tika puslīdz labi nostrādāts, mans draugs,— viņš sacīja.— Mēs triecienā ieņēmām viņu baļķu brustvēru!

—  Tas tika vareni nostrādāts, seržant, kauču neesmu drošs, vai galu galā, kad nāks zināma visa patiesība, neizrādīsies, ka šitie klejoņi savu haubici ir atkal atdabūjuši. Nu, nekas, nekas, nekreņķējieties par to, mēģiniet aizmirst visu nepatīkamo šitajā padarīšanā un atcerēties tikai tīkamo. Jūs esat godam pildījis savu pienākumu, tas lai mierina jūsu prātu un sirdi. Ja haubice ir atkal naidnieka rokās, viņš jau ir atdabūjis tik to, kas viņam agrāk piederēja, un mēs tur neko nevarējām līdzēt. Bet blokmāja nav ieņemta, un to viņi tik viegli vis nedabūs, ja vien pa nakts mellumu nepielaidīs uguni. Tā nu, seržant, mēs ar Čūsku šķīrāmies, kad līdz salai bija kādas desmit jūdzes, jo spriedām, ka pat ceļā uz draudzīgu apmetni piesardzība nav par skādi. Nemāku sacīt, kas noticis ar Cingačguku, bet Meibela stāsta, ka viņš esot tepat tuvumā. Un es nešaubos, ka cēlsirdīgais delavars pilda savu pienākumu, kauču ar mēs tagadiņ viņu neredzam. Pieminiet manus vārdus, seržant: pirms tas viss beigsies, mēs par viņu vēl dzirdēsim. Pašā grūtākajā brīdī Cingačguks nāks mums palīgā un, kā allažiņ, rīkosies izmanīgi, ar apdomu. Jā, Čūska patiesi ir gudrs un krietns virsaitis, katrs baltais varētu apskaust viņa spējas, kauču ar viņa šautenei nav tik drošs trāpījiens kā «briežu nāvei», tas jāatzīst. Kad nu es tuvojos salai, tad nemanīju dūmus, un tas man šķītās aizdomīgi, jo zinu tak, piecdesmit piektā pulka vīri, lai cik par to runāts, neņem galvā, ka dūmi var viņus nodot. Es tapu vēl tramīgāks, un, kad ieraudzīju to māņu makšķernieku, par kuru Meibelai nupat stāstīju, man visas vellišķīgās mingu viltības bija skaidras kā uz delnas. Vai gan vēl jāsaka jums. seržant, ka mana vispirmākā doma bija par Meibelu Nopratis, ka viņa ir blokmājā, steidzos šurpan, lai kopa ar viņu dzīvotu vai mirtu.

Tēvs gandarīti palūkojās uz savu bērnu, un Meibelas sirdī uzvilnīja pretrunīgas jūtas, kas šinī brīdī, kad visām viņas domām vajadzēja būt pie tēva, pašai šķita nepiedienīgas. Viņa satvēra seržanta izstiepto roku savējā un noskūpstīja, tad noslīga ceļos viņam līdzās un sāka tik gauži raudāt, it kā sirds vai lūstu.

—  Meibel,— tēvs stingri sacīja.— mums jāpakļaujas Dieva gribai. Nemānīsim sevi ar veltīgām cerībām. Mana stunda ir pienākusi, un mans mierinājums ir tas. ka mirstu kā karavīrs. Landi pienācīgi novērtēs manus nopelnus, jo mūsu labais draugs Takuzinis viņam pastāstīs, kas tika paveikts un kā viss norisinājās. Vai tu neesi aizmirsusi mūsu pēdējo sarunu?

—  Nē, tēvs, bet droši vien arī mana pēdējā stunda ir klāt!— iesaucās Meibela. juzdama, ka šinī brīdī nāve viņai būtu atvieglojums.— Man nav cerību izglābties, un labāk būtu. ja Takuzinis mūs atstātu un atgrieztos garnizonā ar bēdīgo vēsti, kamēr tas vēl iespējams.

—  Meibela Danema.— Takuzinis pārmetoši sacīja, tai pašā laikā it mīļi satverdams viņas roku.— Es neesmu to pelnījis! Zinu, ka esmu mežonīgs, raupjš un lempīgs . . .

—  Takuzini!

—  Labi, labi, aizmirsīsim to! Jūs tā nedomājāt, nevarējāt tā domāt. Par bēgšanu tagadiņ nav ko runāt, jo seržantu mēs nevaram kustināt un blokmāja jāaizstāv par katru cenu. Varbūtās Landi saņems ziņu par nelaimi un atsūtīs vienību, lai atbrīvotu mūs no aplenkuma.

—  Takuzini! Meibel!— sacīja seržants, kam aiz skaudrajām sāpēm uz pieres bija izspiedušies auksti sviedri.— Pienāciet abi pie manis,' Es ceru. jūs saprotat viens otru.

—  Tēvs. nerunā par to . . . viss notiks, kā tu vēlies.

—  Paldies Dievam! Dod man savu roku, Meibel . . . tā. Takuzini, nerri tu to! Neko vairāk es nespēju kā šādi atdot tev meiteni. Zinu, tu būsi viņai labs vīrs. Neatlieciet laulības manas nāves dēļ. Drīz fortā ieradīsies kapelāns, lai viņš tūlīt jūs salaulā. Mans .svainis, ja būs dzīvs, droši vien gribēs atgriezties uz sava kuģa, un tad bērns paliks bez aizgādņa. Tas, ka mans draugs būs tavs vīrs, meit, ceru, kaut cik remdinās tavas bēdas.

—  Paļaujieties uz mani, seržant.— Takuzinis bilda. — Uzticiet visu man un esiet mierīgs, ka jūsu novēlējums tiks izpildīts, kā nākas.

—  Es no visas sirds paļaujos uz tevi, mans uzticamais draugs, un dodu tev pilnu varu rīkoties, kā pats būtu rīkojies, Meibel, bērns . . . pasniedz man ūdeni . . . Tu nekad nenožēlosi šo nakti. Lai Dievs tevi svētī, manu meitiņ, un pasargā no visa ļauna!

Tēva sirsnība dziji aizkustināja Meibelu, un šinī brīdī viņa juta, ka ir uz mūžu savienota ar Takuzini tik svētām saitēm, kuras nekāda baznīcas ceremonija nevar padarīt vēl svētākas. Tomēr sirdi nospieda kā akmens smagums, un viņai šķita, ka nomirt tagad būtu vislielākā laime. Brīdi klusējis, seržants saraustītiem teikumiem īsi pastāstīja, kas ar viņa vienību noticis pēc Takuziņa un delavara aizbraukšanas.

Tā kā vējš kļuvis labvēlīgāks, seržants atmetis sākotnējo nodomu sagaidīt rītu uz kādas citas salas un nolēmis turpināt ceļu, lai sasniegtu posteni vēl tai pašā naktī. Seržants domāja, ka viņu ierašanās netiktu pamanīta un tālākie notikumi risinātos mazāk traģiski, ja viena laiva nebūtu uzsēdusies uz sēkļa pie kaimiņu salas. Acīmredzot troksnis, ko sacēluši vīri, velkot laivu nost no sēres, pavēstījis ienaidniekam par vienības atgriešanos, un tas varējis sagatavoties uzbrukumam. Viņi piestājuši pie krasta bez mazākajām aizdomām par draudošajām briesmām, vienīgi nobrīnījušies, ka nekur nemana sargzaldātu; ieročus viņi atstājuši laivās, visupirms gribēdami izkraut mugursomas un pārtikas krājumus. Indiāņi atklājuši uguni no tik maza attāluma, ka ikviens viņu šāviens, par spīti tumsai, bijis nāvējošs. Visi vīri nogāzušies gar zemi, tomēr viens vai divi pēc tam pierausušies kājās un nozuduši. Četri vai pieci zaldāti bijuši beigti uz vietas vai nomiruši pēc dažām minūtēm, taču nezin kāpēc šoreiz indiāņi nemetušies viņiem klāt, lai noplēstu skalpus. Seržants Danems nogāzies līdz ar citiem un tad sadzirdējis no blokmājas izskrējušās Meibelas balsi. Sis izmisīgais kliedziens pamodinājis viņā tēva jūtas un devis spēku aizrāpties līdz blokmājas durvīm, pie kurām viņš pieslējies, kā jau iepriekš tika minēts.

Pabeidzis stāstījumu, seržants jutās tik vārgs, ka viņam bija vajadzīgs miers. Meibela un Takuzinis. ņemdami to vērā. kādu laiku neko nerunāja. Takuzinis izmantoja gadījumu, lai pa šaujamlūkām un no jumta izlūkotu apkārtni un pārbaudītu šautenes; blokmājā to glabājās kāds ducis, jo zaldāti ekspedīcijā bi ja devušies ar savām pulka musketēm. Bet Meibela neatgāja no tēva ne soli un. kad pēc viņa elpas vieda, ka viņš iemidzis, nometās ceļos un lūdza Dievu.

Nākamā pusstunda bija ļoti svinīga un klusa. Tikai retumis augšstāvā nošvīkstēja Takuziņa mokasīni un šad tad atskanēja stobra atvāšanas knakšķis, jo viņš noņēmās ar šauteņu pārbaudīšanu, lai būtu drošs, ka tās ir kārtībā un pielādētas. Pēc tam atkal iestājās klusums, kurā bija dzirdama vienīgi ievainotā vīra smagā elpošana. Meibela ļoti vēlējās vēl parunāties ar tēvu, kuru tai bija lemts tik drīz zaudēt, tomēr neuzdrīkstējās traucēt viņa mieru. Bet Danems negulēja, viņš bija tanī stāvoklī, kad pasaule pēkšņi zaudē savu pievilcību, ilūzijas un varenību un cilvēka prātu aizņem nezināmā nākotne ar tās varbūtībām, atklāsmēm un neaptveramību. Viņš bija bijis krietns karavīrs, bet maz domājis par šo vissvarīgāko brīdi Ja viņa ausīs dunētu kaujas troksnis, kareivīgais gars viņu nepamestu līdz pašām beigām, bet šeit, gandrīz neapdzīvotās blokmājas klusumā, kur nebija nevienas uzmundrinošas skaņas, nekā, kas uzturētu mākslotu pacilātību, ne arī uz priekšu saucošu uzvaras cerību, viss parādījās savās īstajās krāsās un lika skaidri apjaust nāves nenovēršamību. Šobrīd Danems būtu atdevis visus pasaules dārgumus par reliģisku mierinājumu, taču nezināja, kas viņam to varētu sniegt. Te bija Takuzinis, bet Danems lāgā neuzticējās viņa zināšanām ticības lietās. Te bija Meibela. bet lūgt no sava paša bērna tādu palīdzību šķita apgrēcība pret dabas noteikto kārtību. Tagad viņš visā pilnībā izjuta, cik liela ir tēva atbildība, un atcerējās, kā dažkārt pats bija žēlojis bāreņus. Kamēr seržanta prātu aizņēma šādas domas, Meibela, kas uzmanīja katru viņa elpas vilcienu, izdzirdēja piesardzīgu klauvējienu pie durvīm. Domādama, ka tas varētu būt Cingačguks, viņa piecēlās, atbīdīja divas bultas un, satvērusi rokā trešo, pajautāja, kas tur ir. Atbildēja viņas tēvoča balss, kurš lūgtin lūdzās, lai viņu tūlīt ielaiž. Nekavēdamās ne mirkli, Meibela atdarīja durvis, un Ķeps ienāca iekšā. Līdzko viņš bija pārkāpis pār slieksni, Meibela durvis atkal aizvēra un veicīgi aizbīdīja visas bultas, jo bija jau iemanījusies lietpratīgi tikt galā ar šo pienākumu.

Brašais jūrnieks, redzēdams, ka svainis un Meibela. kā ari viņš pats ir drošībā, bija aizkustināts gandrīz līdz asarām. Ķeps pastāstīja, ka viņam izdevies izbēgt sargu nevērības dēļ. Indiāņi domājuši, ka gūstekņi guļ ciešā miegā, apreibuši no ruma. ar ko tie tīšām devīgi cienāti, lai nemaisītos pa kājām gaidāmajā sadursmē Mjuirs patiešām aizmidzis vai izlicies guļam, bet Ķeps. izmantodams uzbrukuma trauksmi, iemucis krūmos. Tad viņš uzgājis Takuziņa tāseni un steidzīgi iries uz blokmāju, jo nolēmis kopā ar māsasmeitu aizbēgt pa ūdensceļu. Taču, redzēdams, ka seržants ir smagi ievainots un atradis šeit patvērumu, viņš. protams, mainīja savu plānu.

—  Ja notiks visļaunākais.— Ķeps sacīja,— mēs nolaidīsim karogu, un tas dos mums tiesības uz žēlastību. Mūsu pašcieņa prasa, lai kādu laiku mēs te noturētos, bet veselais saprāts — lai karogs tiktu nolaists īstajā brīdī, kad varēsim vienoties par mums izdevīgiem noteikumiem. Būtu bijis labi, ja misters Mjuirs būtu tā rīkojies, kad mūs sagūstīja tie zeļļi, ko jūs saucat par klejoņiem . . un pareizi viņus tā dēvējat, jo neģēlīgāku radījumu visā pasaulē nav . . .

—  Tad nu jūs esat iepazinis viņu dabu!— iesaucās Takuzinis. kas allaž mēdza mingu pēlējiem piebalsot tikpat dedzīgi kā viņa draugu slavinātājiem.— Ja jūs būtu kritis delavaru rokās, tad redzētu, cik liela starpība.

—  Nu. man gan viņi visi liekas vienādi. Tādi paši nekrietneļi kā vieni, tā otri. izņemot, protams, mūsu draugu Čūsku, kurš ir īsts džentlmenis starp indiāņiem. Kad nu šitie mežoņi mums uzbruka un nogalēja kaprāli Maknebu un viņa virus gluži kā trusīšus, mēs ar leitnantu Mjuiru paslēpāmies vienā no alām. kādu te uz salas klintīs ir bez skaita. Kvartirmeistars saka. tās esot īstas pazemes ejas, ko laika gaitā izgrauzis ūdens. Mēs tupējām, nolīduši tādā slēptuvē kā divi sazvērnieki kuģa kravas rūmē, kamēr ēdmaņas trūkums mūs no turienes izdzina. Ēdmaņa, var sacīt, ir cilvēka dabas fundaments. Es gribēju, lai kvartirmeistars uzstāda indiāņiem padošanās noteikumus, jo mēs tanī alā, lai nu kā, stundu vai divas būtu varējuši aizstāvēties, bet viņš nepiekrita, teikdams, ka tie blēži tikpat neturēšot vārdu, ja kāds no viņiem tikšot ievainots, tādēļ prātīgāk būšot neko neuzsākt. Es biju ar mieru nolaist karogu aiz diviem apsvērumiem. Pirmkārt, mēs patiesībā jau bijām padevušies, jo nobēgt lejā kravas rūmē nozīmē atteikties no kuģa aizstāvēšanas; otrkārt, mums vēderos bija ienaidnieks, kas bruka virsū niknāk nekā tas uz klāja. Bads ir viens sasodīts apstāklis, to atzīs katrs, kas četrdesmit astoņas stundas nav ņēmis mutē ne miltumiņa.

—  Tēvoci,— Meibela skumjā balsī lūdzoši sacīja, — mans nabaga tēvs ir ievainots, ļoti smagi ievainots!

—  Tiesa, Magnēt. tiesa. Es pasēdēšu pie viņa un centīšos mierināt, kā spēšu. Vai durvis ir kārtīgi aizbultētas, meitiņ? Šitādā reizē cilvēka prātam vajag būt mierīgam un netraucētam.

—  Domāju, tēvoci, ka mums nedraud nekas cits kā vienīgi šis smagais likteņa trieciens.

—  Nu tad, Magnēt, kāp augšā uz klāja un mēģini nomierināties, bet Takuzinis tostarp uzlīdis mastā un paķīķerēs no zāliņa. Varbūt tavs tēvs grib man ko pateikt zem četrām acīm, tādēļ atstāj mūs vienus. Sis ir nopietns brīdis, un šitādās lietās tik nepieredzējušam cilvēkam kā es negribas, ka viņa sacīto kāds noklausās.

Kaut gan Meibela nespēja iedomāties savu tēvoci garīdznieka lomā pie mirēja gultas, viņa nosprieda, ka varbūt nezina, kā šādos apstākļos piedienas rīkoties, un paklausīja Ķepa lūgumam. Takuzinis jau bija uzkāpis uz jumta, lai izlūkotu apkārtni, un abi svaiņi palika divatā. Ķeps apsēdās līdzās seržantam un labu brīdi klusēja, pārdomādams savu sakāmo.

—  Man tev jāteic, seržant Danem,— beidzot Ķeps iesāka savā parastajā pašapzinīgajā tonī,— ka šinī nelaimīgajā ekspedīcijā kaut kur ir pielaistas kļūdas. Un. tā kā šitais ir tāds brīdis, kad jārunā patiesība, vienīgi patiesība, mans pienākums ir pateikt tev to pilnīgi atklāti. Vārdu sakot, seržant. te divu domu nevar būt: ja jau es, būdams jūrnieks, nevis zaldāts, saskatu vairākus misēkļus, tad tādi noteikti ir bijuši.

—  Ko tur vairs var līdzēt, brāl Kep?— seržants vārgā balsī bilda.— Kas izdarīts, tas izdarīts. Tagad ir par vēlu ko labot.

—  Taisnība, brāl Danem, bet nožēlot nekad nav pārvēlu. Tā mums māca svētie raksti, un es allaž esmu dzirdējis, ka grēku nožēlošanas brīdis esot pats svarīgākais cilvēka mūžā. Ja tev ir kaut kas uz sirds, seržant. droši uztici to man. jo zini, ka runā ar draugu. Tu biji manas māsas vīrs, un nabaga mazulīte Magnēte ir manas miesīgas māsas meita. Dzīvu vai mirušu, es tevi vienmēr turēšu par brāli. Gaužām žēl, ka tu ar savām laivām nenoenkurojies drošā attālumā no salas un nesūtīji papriekš kādu tāseni izlūkot, tad tava vienība būtu izglābusies un šitā nelaime nebūtu mūs piemeklējusi. Nu, seržant, mēs visi esam mirstīgi, un tas, bez šaubām, ir zināms mierinājums. Tu aizej mazliet ātrāk, mēs tev sekosim. Jā, tam nu jābūt tev par mierinājumu.

—  Es to zinu, brāl Kep, un ceru. ka esmu sagatavojies zaldāta liktenim . . . Bet nabaga Meibela . . .

—  Patiesi, seržant, tā ir liela bēda. kas tevi nospiež, bet tu tak negribētu ņemt viņu sev līdzi, pat ja varētu, tā ka labāk pacenties, cik vien spēj, padarīt šo šķiršanos vieglāku. Meibela ir krietna meitene, tāpat kā savā laikā viņas māte. Viņa bija mana māsa, un es parūpēšos, lai viņas meita dabūtu labu vīru, ja paliksim dzīvi un saglabāsim savus skalpus, jo neviens gan nevēlēsies ienākt ģimenē, kas zaudējusi skalpus.

—  Brāl Kep, Meibela ir jau saderināta . . . viņa kļūs par Takuziņa sievu.

—  Raug, brāl Danem. katram cilvēkam ir savi uzskati un savs redzesviedoklis. Pēc manas saprašanas, lai nu kas un kā, Takuzinis gan nebūs Meibelai īstais pāris. Man nav iebildumu pret viņa gadiem, neesmu no tiem, kuri domā. ka tikai jauns zeņķis spēj darīt meiteni laimīgu, vispār — pats labākais vīra vecums, varu sacīt, ir ap piecdesmit. Bet starp laulātajiem draugiem nedrīkst būt apstākļu, kas viņus var darīt nelaimīgus. Šitādi apstākli gaužām kaitē laulības dzīvē, un viens nelabs apstāklis man rādās tas, ka Takuzinis nav tik izglītots kā mana māsasmeita. Tu maz esi bijis kopā ar Meibelu, seržant, un tev nav lāga priekšstata par viņas zināšanām, bet, kad tauva tiktu palaista vaļīgāk un jūs abi būtu sapazinušies pa īstam, tad tu gan redzētu, ka retais skolmeistars viņas sabiedrībā spēj noturēties vēja pusē.

—  Viņa ir labs bērns . . . mīļš. jauks bērns,— nomurmināja seržants, un viņa acīs sariesās asaras.— Man gaužām žēl, ka tik maz esmu varējis būt kopā ar viņu.

—  Meibela patiesi ir krietna meitene un visnotaļ pārāk izglītota nabaga Takuzinim. Viņš gan ir saprātīgs un pieredzējis vīrs savā arodā, bet par dzīves labklājību viņam tikpat maz apjēgas kā tev par sfērisko ģeometriju, seržant.

—  Ak. brāl Kep. ja Takuzinis būtu bijis kopā ar mums laivās, tad šitā briesmīgā nelaime nebūtu notikusi!

—  Tiesa gan. Pat ļaunākais Takuziņa ienaidnieks atzīs, ka viņš ir labs pavadonis. Bet, seržant, ja man jāsaka taisnība, tu šo ekspedīciju galīgi salaidi grīstē. Tev vajadzēja palikt notuļis no ostas un. kā jau es teicu, papriekš sūtīt kādu izlūkos. Tagad tas gauži jānožēlo, un es tev to pasaku acīs, jo šitādā reizē jārunā patiesība

—  Par manām kļūdām ir dārgi samaksāts, brāl. un baidos, ka cietēja būs Meibela. Tomēr es tā domāju, ka nelaime nebūtu notikusi, ja nebūtu bijis nodevības. Baidos, brāl. ka Džespers Saldūdens ir pievīlis mūsu uzticību!

—  Gluži manas domas. Sitā saldūdens dzīve agrāk vai vēlāk samaitā cilvēka tikumus. Mēs ar Mjuiru to pārspriedām, kad slēpāmies tur tanī alā, un abi nonācām pie secinājuma, ka vienigi Džespera nodevības dēļ esam iekūlušies tādā briesmīgā ķezā. Bet tagad, seržant. nomierini savu prātu un labāk padomā par citām lietām. Kad kuģis taisās ieiet svešā ostā, daudz saprātīgāk ir domāt par tā noenkurošanu nekā pārcilāt notikumus. kas atgadījušies brauciena laikā. Ir tak kuģa žurnāls, kurā tie visi iereģistrēti, un pēc tā, kas tur stāv rakstīts, spriedīs par mums taisnu tiesu. Ā, Takuzinis! Vai esat samanījis ko aizdomīgu, ka nesaties lejā pa trepēm kā indiānis, kurš dzenas pakaļ skalpam?

Pavadonis brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām un tad pamāja Ķepam, lai tas kāpj augšā un atstāj seržantu Meibelas ziņā.

—  Mums jābūt modriem un drosmīgiem,— Takuzinis pusbalsī sacīja.— Tie dergļi no visas tiesas taisās aizdedzināt blokmāju, jo saprot, ka tagadiņ vairs nav nekādas jēgas to taupīt. Es skaidri saklausīju tā klejoņa Bultasgala balsi, viņš kūda pārējos jau šonakt pat nostrādāt šo nelietību. Mums jābūt gatavībā. Sāļūden.

un jārīkojas! Par laimi, blokmājā ir četras vai piecas mucas ar ūdeni, un tas aplenkumā kaut ko nozimē. Turklāt, ja mans rēķins pareizs, tad varam gaidil palīdzibu ari no godavīra Čūskas, kas atrodas uz brīvām kājām.

Ķeps nelika sevi divreiz lūgties un steigšus kopā ar Takuzini uzkāpa otrajā stāvā, bet Meibela ieņēma viņa vietu līdzās tēvam. Iepriekš paslēpis sveci, lai neizgaismotu sevi nodevīgam šāvienam, Takuzinis atdarīja vienu lūku un nostājās iepretim tai, gaidīdams uzaicinājumu padoties un gatavs uz to atbildēt. Pēc krietna klusuma brīža no lejas atskanēja Mjuira balss.

—  Cienījamais Takuzini!—skots sauca.— Draugs aicina jūs sākt sarunas. Nāciet droši klāt pie lūkas, jo jums nav ne no kā jābaidās, kamēr runājat ar piecdesmit piektā pulka virsnieku

—  Ko jūs vēlaties, kvartirmeistar. ko jūs vēlaties? Es pazīstu piecdesmit piekto pulku un domāju to drosmīgu esam, kauču mīļāks man ir sešdesmitais un delavarus es turu augstākā vērtē par tiem abiem. Bet kāds ir jūsu nolūks, kvartirmeistar? Tam jābūt svarīgam uzdevumam, kas jūs šinī nakts stundā atvedis pie blokmājas, kad skaidri zināms, ka tur iekšā ir «briežu nāve».

—  Ak, esmu pārliecināts, ka jūs nevērsīsieties pret draugu, Takuzini. tādēļ nebaidos par savu drošību. Jūs esat prātīgs cilvēks un visā robežjoslā tik slavens ar savu vīrišķību, ka nejutīsiet vajadzību to lieku reizi apliecināt ar aplamīgu drosmes parādīšanu. Jūs sapratīsiet, mans labais draugs, ka tad, kad pretošanās kļūst neiespējama, gudrāk ir ar godu padoties nekā ietiepīgi aizstāvēties līdz pēdējam, nepakļaujoties kara likumiem. Mūsu ienaidnieks ir pārāk stiprs, mans drosmīgais biedri, un es iesaku jums labprātīgi atdot blokmāju ar noteikumu, ka pret mums izturēsies kā pret karagūstekņiem.

—  Es pateicos jums, kvartirmeistar, par padomu, kas jo tīkamāks tālab, ka nekā nemaksā. Bet nav manā iedabā atdot tādu cietoksni kā šitais. kamēr tani vēl ir proviants un ūdens.

—  Cienī jamais Takuzini! Es pats jau arī neko neiebilstu pret tik drosmīgu lēmumu, ja redzētu kādu iespēju blokmāju noturēt. Bet ņemiet vērā. ka misters Ķeps ir kritis . . .

—  Nav tiesa, nav tiesa!— pieminētā persona nobrēcās pa otru šaujamlūku.— Ķeps ir ne tikai dzīvs, leitnant, bet vēl uzrāpies augšā te cietoksnī un i nedomā uzticēt savu matu cekulu sarkanādainajiem balbieriem, kamēr var tur ko līdzēt. Es šinī blokmājā saskatu svarīgu apstākli un esmu pilns apņēmības to izmantot.

—  Ja tā ir dzīva cilvēka balss,— Mjuirs atbildēja, — man prieks to dzirdēt. Mēs visi domājām, ka šis vīrs nesenās kaujas laikā ir kritis. Bet, cienījamo Takuzini, kaut arī jūs atrodaties sava drauga Ķepa sabiedrībā un tā ir augstākajā mērā patīkama, par ko es pats pārliecinājos, divas dienas un naktis pavadīdams kopā ar viņu tanī alā, mēs esam zaudējuši seržantu Danemu, kurš kritis līdz ar visiem saviem drosmīgajiem zaldātiem, ko viņš vadīja šinī ekspedīcijā. Landi uzticēja vienības vadību viņam, kaut gan būtu bijis prātīgāk un piedienīgāk komandēšanu uzdot ar karaļa pavēli ieceltam virsniekam. Taču jāatzīst, ka Danems bija drošsirdīgs vīrs un ir pelnījis, lai viņa piemiņu turētu godā. Vārdu sakot, mēs visi esam rīkojušies pēc labākās sirdsapziņas, un mums nebūtu jākaunas pat prinča Jūdžīna, Mārlboro hercoga vai diženā Stēras grāfa priekšā.

—  Jūs atkal alojaties, kvartirmeistar, jūs gauži alojaties,— Takuzinis atbildēja, ķerdamies pie viltības, lai kuplinātu savu garnizonu.— Seržants tāpatās ir dzīvs un atrodas blokmājā, kur, varētu teikt, tagadiņ savākusies kopā visa ģimene.

—  Vai tiešām? Man prieks to dzirdēt, jo mēs bijām pārliecināti, ka seržants ir starp kritušajiem. Ja daiļā Meibela vēl joprojām ir blokmājā, dieva dēļ, lai viņa vairs nekavējas ne mirkli un to atstāj, jo ienaidnieks taisās pielaist tai uguni. Jūs zināt šā postīgā elementa spēku, Takuzini, un, būdams saprātīgs un pieredzējis karotājs, par kādu tiekat daudzināts, ar labu atdosiet cietoksni, ko nevarat aizstāvēt, nevis ļausiet degošām drupām aprakt pašu un savus biedrus.

—  Es zinu uguns spēku, kvartirmeistar, un šinī vēlajā stundā lieki man atgādināt, ka to var izmantot arī kam citam, ne tikai vakariņu vārīšanai. Bet jūs droši vien esat .dzirdējis arī par «briežu nāves» spēku, un katrs, kurš mēģinās sakraut zaru kaudzi pie blokmājas sienas, dabūs nobaudīt tās pulveri. Ar bultām aizdedzināt šito būvi viņiem neizdosies, jo mums uz jumta ir nevis šķindēji, bet kārtīgi baļķi un zaļu mizu klājums.

turklāt ūdens arī prāvi krājumi. Kā jūs zināt, jumts ir tik lēzens, ka pa to var staigāt, un, kamēr pietiks ūdens, no tās puses mums briesmas nedraud. Ja mani neaiztiek, es esmu gana miermīlīgs, bet tas, kurš provēs aizdedzināt blokmāju, pats ar savām asinīm to uguni apdzēsīs.

—  Tā ir tukša, romantiska runāšana, Takuzini, jūs pats to sapratīsiet, kad nopietni apsvērsiet reālo stāvokli. Ceru, jūs neapšaubāt piecdesmit piektā pulka uzticamību un drosmi, un es esmu pārliecināts, ka šādā gadījumā kara padome pieņemtu lēmumu nekavējoties padoties. Nē, nē, Takuzini, aplamīgai pārdrošībai ir tikpat maz līdzības ar Vollesa vai Brūsa varonību kā Olbani pie Hudzonas ar seno pilsētu Edinburgu.

—  Tā kā mēs abi paliekam katrs pie savas pārliecības, kvartirmeistar, nav vērts vairāk tērēt vārdus. Ja tie mūdži taisās ķerties pie sava ellišķīgā darba, lai sāk tūdaļ. Viņi var dedzināt koku, es dedzināšu pulveri. Bijis es indiānis, tad droši vien plātītos kā viņi visi, tak man ir baltā cilvēka iedaba un tikumi, tālab vairāk sliecos uz darīšanu nekā runāšanu. Jūs, paša karaļa iecelts virsnieks, esat pateicis mums pietiekami daudz, un, ja mēs visi sadegsim, neviens no mums uz jums ļaunu prātu neturēs.

—  Takuzini, jūs nedrīkstat pakļaut Meibelu, daiļo Meibelu, tādām briesmām!

—  Meibela Danema sēž līdzās savam ievainotajam tēvam, un Visuvarenais gādās par dievbijīgā bērna drošību. Ne matiņš nenokritīs no viņas galvas, kamēr mana roka spēs noturēt šauteni un acs notēmēt. Mister Mjuir, kauču jūs varbūtās ticat minģiem, nepaļaujieties vis uz viņiem. Tur, jūsu kompānijā, ir tas blēdīgais tuskarora, kam gana mākas un ļaunprātības, lai samaitātu jebkuru cilti, ar kuru viņš biedrojas, kauču, man domāt, mingi jau tāpatās allažiņ ir bijuši gatavi uz nelietībām. Bet nu gana runāts! Lai katra puse rīkojas, kā prot un spēj!

Visu šo laiku Takuzinis turējās iesānis no lūkas, lai nekļūtu par mērķi nodevīgam šāvienam. Tagad viņš lika Ķepam uzkāpt uz jumta un būt gatavībā pirmajam uzbrukumam. Kaut jūrnieks steigšus devās augšā, viņš tur atrada jau kādas desmit degošas bultas ieurbušās jumta klājumā, un tūlīt ari atskanēja neganti ienaidnieku bļāvieni un aurošana. Sekoja šauteņu zalve, un pret blokmājas baļķiem nopakšķēja ložu krusa, apliecinot, ka patiesi visā nopietnībā sākusies kauja.

Tomēr šīs skaņas nenobiedēja ne Takuzini. ne Ķepu. bet Meibela bija pārāk iegrimusi savās bēdās, lai justu bailes. Turklāt viņai pietika veselā saprāta, lai apzinātos, ka atrodas pamatīgi būvētā cietoksnī, un pilnā mērā novērtētu tā nozīmīgumu. Seržantu šīs labi pazīstamās skaņas dzīvinoši satrauca, un viņa bērnam bija sāpīgi noraudzīties, kā tēva stiklainās acis iedzirkstas un bālajos vaigos atgriežas sārtums, kad viņš ieklausījās kaujas troksnī. Tagad Meibela pirmoreiz pamanīja, ka viņa prāts sāk aptumšoties.

—   Strēlnieku rota, uz priekšu!— seržants šļupstēja. — •Grenadieri, triecienā! Viņi uzdrīkstas uzbrukt mūsu fortam? . . . Kāpēc artilērija neatklāj uguni?

Sinī brīdī nodārdēja lielgabala šāviens, tad spalgi nokrakšķēja plīstošs koks, smagajam lādiņam sašķaidot augšstāva sienas baļķus, un visa blokmāja nolīgojās no tanī ietriekušās bumbas spēka. Takuzinis tik tikko izvairījās, no bīstamā šāviņa, bet, kad tas sprāga, Meibela nespēja apspiest kliedzienu, jo domāja, ka viss dzīvais un nedzīvais virs viņas galvas ir pagalam. Piedevām vēl tēvs izmisīgā balsī iebrēcās:—Uguni!

—   Meibel.— Takuzinis sacīja, pabāzis galvu pa griestu lūku.— tas ir īsts mingu darbs, vairāk trokšņa neka skādes. Tie klejoņi ir dabūjuši haubici, ko mēs atņēmām frančiem, un izšāvuši uz blokmāju, bet. par laimi, viņiem bija tikai viens vienīgs lādiņš un lielgabals vairāk nav brūķējams Te augšā šis tas ir savandīts, tak ievainots neviens nav. Jūsu tēvocis joprojām atrodas uz jumta, un es esmu tā pieradis pie šāvienu blīkšķiem, ka viena haubice mani nevar nobiedēt, kur nu vēl. ja tā indiāņu rokās.

Nomurminājusi pāris pateicības vārdu, Meibela atkal pievērsa visu uzmanību tēvam, kura pūliņus piecelties darīja veltīgus viņa vārgums. Nākamās šausmu pilnās minūtes viņa bija tā aizņemta ar rūpēm par ievainoto, ka gandrīz neievēroja klaigas un bļaustīšanos. kas atskanēja ārpusē. Un droši vien arī tad. ja Meibelai prātā nebūtu citas domas, šis negantais troksnis drīzāk apdullinātu viņas dzirdi nekā viestu satraukumu.

Ķeps saglabāja apbrīnojamu aukstasinību. Tiesa, viņš juta dziļu un arvien pieaugošu bijāšanu pret mežoņu spēku un pat pret saldūdens varenību, taču no indiāņiem baidījās vairāk aiz bažām, ka tiks noskalpēts un spīdzināts, nekā aiz gļēvulības skatīties nāvei acīs. Tagad viņš atradās uz mājas jumta, kas bija tikpat kā kuģa klājs, un, zinādams, ka abordāžas briesmas nedraud, staigāja pa to varen droši un bezrūpīgi, tā ka Takuzinis pirmais būtu viņu nosodījis, ja redzētu. Neievērodams indiāņu kara paražas, Ķeps nemaz neslēpās no ienaidnieka: viņš parādījās te vienā, te otrā jumta vietā un šļāca ūdeni pa kreisi un pa labi tik aukstasinīgi un mierīgi, kā būtu rīkojies uz kuģa. manipulējot ar burām jūras kaujas laikā. Viņa darbošanās bija viens no iemesliem uzbrucēju negantajai aurošanai. redzot tik neparasti pārdrošu ienaidnieku, tie ņēmās viņu apriet kā suņu bars, kas pamanī jis lapsu. Taču šķita, ka Ķepa dzīvību sargā kāds burvestības spēks, jo. kaut gan lodes svilpoja viņam visapkārt un vairākās vietās saplēsa apģērbu, pats viņš palika neskarts. Kad haubices šāviņš sadragāja blokmājas baļķu sienu, vecais jūrnieks nosvieda spaini, pavēcināja gaisā cepuri un. bīstamajam lādiņam sprāgstot, trīs reizes skaļi nokliedzās «urā!». Sis varonīgais žests droši vien izglāba Ķepa dzīvību, jo no tā brīža indiāņi pārstāja viņu apšaudīt un arī vairs nešāva uz blokmāju degošās bultas, tūlīt pat vienprātīgi nosprieduši, ka «Sāļais Odens ir traks»; būdami savā veidā augstsirdīgi. sarkanādainie nekad nepaceļ roku pret tiem, ko uzskata par prātā jukušiem.

Takuzinis izturējās pavisam citādi. Viss. ko viņš darīja, bija smalki aprēķināts, kā to lika ilgā pieredze un ierastā apdomība. Viņš sargājās atrasties vienā līnijā ar šaujamlūkām un novērošanai izraudzījās tādu vietu, kur nekādas briesmas nedraudēja. Slavenais pavadonis daudzkārt bija nonācis bezcerīgās situācijās. Reiz viņš bija kritis indiāņu rokās un. piesiets pie staba, pacietiš visbriesmīgākās mežoņu neģēlības un ņirgas, neizdodams ne skaņas. Visā plašajā robežjoslā, kur vien dzīvoja un cīnījās cilvēki, tika stāstītas leģendas par Takuziņa varoņdarbiem, aukstasinību un drosmi. IIet šinī gadījumā tādam, kas nezināja viņa dzīvesi.istu un raksturu, būtu varējis likties, ka šai īpašajai piesardzībai un rūpēm par savu drošību ir gaužām necienīgs cēlonis. Taču šāds spriedējs nebūtu sapratis viņu pareizi. Takuzinis visu laiku turēja prātā Meibelu un to, kāds liktenis piemeklētu nabaga meiteni, ja viņš tiktu ievainots vai nogalināts. Un šī doma lika viņam būt vēl modrākam un piesardzīgākam nekā parasti. Viņš bija no tiem cilvēkiem, kas tik ļoti pieraduši nebaidīties, ka nekad nedomā par to, kā citi var iztulkot viņa rīcību. Briesmu brīžos viņš rīkojās ar čūskas gudrību un tanī pašā laikā bija vientiesīgs kā bērns.

Pirmajās desmit uzbrukuma minūtēs Takuzinis ne reizi neizšāva un tad vien pacēla savas šautenes laidi no grīdas, kad pats pārvietojās, jo labi zināja, ka ienaidnieka lodes nespēj caururbt blokmājas sienas, un. tā kā bija bijis klāt pie haubices sagrābšanas, tad zināja arī to, ka mežoņiem nav vairāk šāviņu kā tas viens, kas tobrīd atradās stobrā. Tādēļ no uzbrucēju uguns nebi ja ko baidīties, vienīgi kāda nejauša lode varēja ielidot pa lūku. Pāris reižu tā arī notika, taču. kad šāvēji bija tuvu pie blokmājas, lodes atsitās pret griestiem un nekādu ļaunumu nenodarīja, ja tika šauts no lielāka attāluma, ne vairāk kā viena no simta trāpīja lodziņā. Bet, kad Takuzinis lejā pie blokmājas izdzirdēja mokasīnos autu kāju soļus un sausu zaru brakšķēšanu. viņš saprata, ka indiāņi atkal grib mēģināt aizdedzināt cietoksni. Viņš tūlīt nosauca Ķepu lejā no jumta, kur briesmas vairs nedraudēja, un lika viņam nostāties ar ūdens spaini pie šaujamlūkas, kas atradās tieši virs tās vietas, kur ienaidnieks rīkojās sakurt uguni.

Mazāk pieredzējis cilvēks droši vien būtu steidzies izjaukt šo bistamo ienaidnieka nodomu un priekšlaikus ķēries pie ieročiem, bet Takuzinis to nedarīja. Viņa mērķis bija ne tikvien apdzēst uguni, kas viņu diez kā vis nebiedēja, bet arī dot indiāņiem labu mācību, lai tie atlikušo nakts daļu atstātu blokmāju mierā. Tādēļ vajadzēja nogaidīt, kamēr ugunskurs izgaismos apkārtni un viņš varēs pa īstam likt lietā savu šaušanas māku Irokēziem tika ļauts netraucēti savākt sausos zarus, sakraut tos kaudzē pie blokmājas sienas, aizdedzināt un pašiem atgriezties savās slēptuvēs. Takuzinis vienīgi atļāva Ķepam piestumt klāt pie šaujamlūkas ar ūdeni pilno mucu, lai vajadzīgajā brīdī tā būtu pa rokai. Taču šis brīdis, viņaprāt, bija pienācis tikai tad, kad liesmas apspīdēja apkārtējos krūmus un Takuziņa asā un trenētā acs sazīmēja trīs vai četrus mežoņus, kas slapstīdamies vēroja uguns pieņemšanos spēkā ar vēsu vienaldzību kā cilvēki, kas pieraduši mierīgi noskatīties citu ciešanās. Nu beidzot viņš ierunājās.

—   Vai esat gatavībā, draugs Kep?— viņš jautāja.

—   Karstums sāk spiesties iekšā pa šķirbām, un, kauču šitie zaļie baļķi nav tik aizsvilīgi kā ātrsirdīgs cilvēks, galu galā tie var aizdegties. Vai jums muca ir pa rokai7 Apsveriet labi. kā vajag liet, lai ūdens netiktu izšķiests veltīgi.

—   Viss kārtībā!— Ķeps noskandēja tādā tonī. kā jūrnieks atbild uz kapteiņa pavēli.

—   Tad gaidiet, kamēr es teikšu. Neesiet pārlieku nepacietīgs kritiskā brīdī, neesiet aplam pārdrosmīgs kaujā. Gaidiet komandu!

Dodams šos norādījumus, arī pats Takuzinis sagatavojās, jo, viņaprāt, nu bija pienācis laiks rīkoties. Viņš nesteidzīgi pacēla «briežu nāvi», notēmēja un izšāva. Tas viss prasīja kādu pusminūti, un. kad šautene atkal tika nolaista, tās īpašnieks palūkojās ārā pa lūku.

—   Viens mūdzis mazāk . . .— Takuzinis noteica.

—   Sito klejoni tiku redzējis jau agrāk un zinu. kāds tas bezsirdīgs neģēlis. Nu. viņš rīkojās pēc savas iedabas un ir saņēmis, ko pelnījis. Jānokniebj vēl kāds no tiem dergļiem, tad šai naktij pietiks! Kad svīdīs gaisma, mums var iznākt karstāks darbiņš.

Tā runādams, Takuzinis atkal pielādēja šauteni, un pēc britiņa otrs irokēzs bija pagalam. Ar to patiešām pietika; nevēlēdamās gaidīt trešo nāvīgo lodi no tās pašas rokas, visa varza, kas bija slapstījusies krūmos ap blokmāju, nezinot, kurš ir saskatāms, kurš ne, metās prom uz dažādām pusēm, lai uzmeklētu drošāku vietu.

—   Tagad nu izlejiet savu ūdeni, cienī jamo Kep!— Takuzinis sacīja.— Es esmu uzlicis tiem neģēļiem savu zīmogu, un šonakt mums uguns vairs netiks kurināta.

—   Sargā-ās. applaucēšu!— Ķeps nokliedzās, izgāzdams ūdens mucu pa lūku tik izmanīgi, ka liesmas tūlīt un pilnīgi apdzisa.

Tā beidzās šis uzbrukums, un atlikusī nakts daļa pagāja mierīgi. Takuzinis un Ķeps stāvēja sardzē pārmaiņus, taču gulēt ne viens, ne otrs negulēja. Miegs viņiem arī nemaz nelikās tik nepieciešams, jo abi bija pieraduši pie ilgām sardzes stundām: un, ja runājam par Takuzini. tad bija tādas reizes un periodi, kad viņš šķita burtiski nejūtīgs pret izsalkumu un slāpēm un noguruma nepazina.

Meibela dežurēja pie tēva guļvietas un sāka apjaust, cik lielā mērā mūsu laime šinī pasaulē ir atkarīga pat no iztēlē vien lolotiem priekšstatiem. Līdz šim viņa faktiski bija dzīvojusi bez tēva, un māti zaudējušās meitenes mīlestība pret viņu bija vairāk pašas izdomāta nekā reāla, taču tagad, kad priekšā stāvēja šķiršanās uz mūžu, Meibelai šķita, ka pēc tēva nāves pasaule būs tukša un viņa nekad vairs nespēs justies laimīga.

25. nodaļa

Vējš atnāca nakti zemi šaust;

Un lietus bij smags, tam žēlums bij svešs;

Bet spoža kāpj saule, kad diena aust.

Un putnu dziesmās skan tālais mežs

Vērdsverts

Gaismai austot, Takuzinis un Ķeps atkal uzkāpa uz jumta, lai palūkotos, kāds ir stāvoklis uz salas. Blokmājas jumtu apjoza zems baļķu parapets, kas droši aizsargāja tos, kuri stāvēja iekšpusē, un bija uzbūvēts aitādu nolūku, lai strēlnieki varētu aiz tā paslēpties un šaut pāri. Sis nelielais nocietinājums, gan ne visai augsts, bet pietiekami stiprs, tagad abiem izlūkiem lieti noderēja, jo. novietojušies tā aizsegā, viņi varēja labi pārredzēt salu un lielāko daļu kanālu, kas veda uz to.

Joprojām pūta spirgts vējš no dienvidiem, un vietumis ūdens virsma izskatījās zaļa un draudīga, taču vējam vēl nebija pieticis jaudas sakult putu vērpetes. Mazā saliņa pēc formas bija ovāls ar galiem pret austrumiem un rietumiem. Tā kā vējš pūta no dienvidiem. kuģim, kas zēgelētu pa salai tuvējām attekām, būtu iespējams piebraukt pie tās garākā krasta vienā vai otrā pusē. visu laiku turoties gandrīz dvarsā. So apstākli pirmais ievēroja Ķeps un tūlīt pavēstīja Takuzinim, jo tagad viņi visas cerības lika uz to, ka ieradisies palīdzība no Osvīgo. Tā abiem tur stāvot un bažīgi raugoties apkārt. Ķeps piepeši savā brašajā vīzē skaļi iekliedzās:

—   Hei, buras!

Takuzinis aši pagriezās uz to pusi. kur lūkojās Ķeps. un patiešām tur bija redzams vecā jūrnieka izsaukšanās iemesls. No jumta pavērās skats uz vairākām kaimiņu salām, un pie vienas no tām. kas atradās austrumos. cauri piekrastes krūmiem vidēja kuģa buras. Svešinieks brauca ar ierēvētām burām, bet vējš bija tik spēcīgs, ka to baltās kontūras pazibēja un atkal nozuda aiz zaļās lapotnes ar auļojoša zirga ātrumu, atgādinot pa debesim skrejošu mākoni.

—   Tas nevar būt Džespers!— Takuzinis vilies sacīja, jo viņš ātri slīdošajā buriniekā nesazīmēja sava drauga kuteri.— Nē. nē. zēns ir nokavējis īsto brīdi. Tas ir kāds kuģis, ko franči sūta palīgā saviem draugiem, nolādētajiem mingiem.

—   Šoreiz jūs nošāvāt šķībi, cienījamais Takuzini. agrak nekad tā nav gadi jies.— atteica Ķeps savā kategoriskajā toni. ko ari šinī kritiskajā situācijā nebija atmetis — Salds ūdens vai sāļš. tas ir «Joņotāja» grotburas piķsturis. jo tai augšējais liķis bišķit savādāka griezuma, turklāt var redzēt, ka gafele sašpreijāta. tiesa, tīri glīši. bet sašpreijāta.

—   Atzīstos, es neko tādu neredzu.— bilda Takuzinis. kam biedra sacītais bija kā ķīniešu ābece.

—   Vai tiešām'' Tas mani pārsteidz, jo es domāju, ka jūsu acis redz visu. Nu. man nekas nav vienkāršāk kā saskatīt šito liķi un salāpīto gafeli, un jāsaka, mans krietnais draugs, es jūsu vietā sāktu bažīties par redzes pasliktināšanos.

—   Ja tas patiesi ir Džespers. tad man vairs ne par ko nav jābažījas. Nākamās astoņas vai desmit stundas mēs varam droši noturēt blokmāju pret visu mingu cilti, un. ja Saldūdens segs mūsu atkāpšanos, tad nav ko izsamist. Lai Dievs dod zēnam prātu nedrāzties šurpan uz mūsu krastu un neiekrist lamatās, kā notika ar seržantu!

—   Jā, tādas briesmas pastāv. Vajadzēja norunāt signālus un ar bojām iezīmēt enkurvietu. lieti noderētu arī karantīnas punkts vai lazarete, ja mēs būtu varējuši piespiest mingus turēt godā likumus. Ja puisis apstāsies kaut kur šās salas tuvumā, tad kuteris būs pagalam! Un galu galā, cienījamais Takuzini, diez vai mums šis Džespers nav jāuzskata vairāk par franču slepenu sabiedroto nekā par mūsu draugu? Es zinu. ka seržantam ir tādas aizdomas, un man, jāsaka, visa šī padarīšana izskatās pēc nodevības!

—   Drīz mēs uzzināsim, drīz uzzināsim, cienījamais Kep, jo tur patiesi no kaimiņu salas tuvojas kuteris, un pēc piecām minūtēm viss būs skaidrs. Lai nu kā, vajadzētu dot zēnam kādu brīdinājuma zīmi. Nebūs labi, ja viņš, neko nenojauzdams, iekritīs lamatās.

Taču viņi abi bija tik uztraukti un neziņas pilni, ka nemaz nemēģināja signalizēt. Patiesībā nebija arī viegli izdomāt, kā to varētu izdarīt, jo «Joņotājs» traucās lielā ātrumā, turklāt uz klāja neredzēja neviena cilvēka. kam dot zīmi. pat stūre šķita pamesta, kaut gan kutera kurss bija stabils un gaita aša.

Ķeps klusā sajūsmā nolūkojās uz šo dīvaino skatu, taču, kad «Joņotājs» pienāca tuvāk, viņa rūdītā jūrnieka acs atklāja, ka stūres rats tiek grozīts ar stūres trošu palīdzību, bet cilvēks, kas to dara, paslēpies. Tā kā kutera borts bija diezgan paaugsts. Ķeps saprata, ka visi kuģa ļaudis nogūlušies aiz tā, lai būtu pasargāti no ienaidnieka lodēm. Sis fakts liecināja, ka uz «Joņotāja» nav citu spēku kā vien kutera nelielā komanda, un Takuzinis, noklausījies viņa skaidrojumus, bažīgi nogrozīja galvu.

—   Tātad Čūska nav ticis līdz Osvīgo,— viņš sacīja. — un mums nav ko gaidīt palīdzību no garnizona. Ceru. ka Landi nebūs ieņēmis galvā domu nomainīt «Joņotāja» kapteini. Džespers Vesterns tak šitādā grūtā brīdi viens pats ir vesela karapulka vērtē. Mums trijatā, cienījamo Kep, tagad nāksies vīrišķīgi pacīnīties. Jūs, būdams jūrnieks, uzturēsiet sakarus ar kuteri, Džespers kā ezera kuģinieks darīs uz ūdens visu, kas vajadzīgs, bet pārējo atstājiet manā ziņā, es likšu lietā savu māku, kura nebūt nav sliktāka kā jebkuram mingam. Es saku, mums jācīnās vīrišķīgi, lai glābtu Meibelu.

—   Mums tas jādara, un mēs to darīsim!— Ķeps sparīgi atbildēja, jo līdz ar rītausmu viņā bija radusies lielāka pārliecība par sava skalpa drošību.— Es teikšu tā: «Joņotāja» ierašanās ir viens apstāklis un cerība uz Saldūdens godīgumu — otrs. Sitais Džespers rādās saprātīgs jauneklis, jo turas pa gabalu no salas un šķiet nolēmis papriekš noskaidrot, kā tās lietas te sastāv, un tikai tad piestāt krastā.

—   Redzu! Redzu!— priecīgi iesaucās Takuzinis.— Es redzu Čūskas tāseni uz kutera klāja, tātad virsaitis ir tur un. bez šaubām, būs godīgi pastāstījis par mūsu stāvokli. Delavars jau nav mings, viņš vai nu runā tīru patiesību, vai tur mēli aiz zobiem.

Takuziņa sliecību domāt labi par delavariem un slikti par mingiem lasītājs noteikti būs jau ievērojis. Delavaru patiesīgumu viņš vērtēja ļoti augsti, bet par mingiem domāja tāpat, kā šās zemes asredzīgākie un gudrākie ļaudis mēdz domāt par dažiem skribentiem, kuri tik ilgi bijuši pazīstami ar savu melīgumu, ka tiek uzskatīti par nespējīgiem runāt patiesību pat tad. kad nopietni pūlas to darīt.

—   Tā var būt paša kutera laiva,— nepiekāpīgais jūrnieks sacīja.— Jā gan. Saldūdenim bijā viena laiva uz klāja, kad braucām šurp.

—   Tiesa, draugs Kep, bet tāpatās kā jūs pazīstat buras un mastus pēc pīķstūriem un gafelēm. es pazīstu laivas un takas pēc robežnieka pieredzes. Jūs varat atšķirt jaunu buras gabalu no veca, es redzu, vai laiva jauna vai jau ilgi kalpojusi. Tā ir Čūskas tāsene. Krietnais delavars. uzzinājis, ka blokmāja aplenkta, tūlītās ir devies uz garnizonu, ceļā saticis «Joņotāju», izstāstījis par notikušo un atvedis kuteri šurpan. Lai Dievs dod, ka Džespers Vesterns vēl būtu uz tā!

—   Jā. jā. tas nebūtu slikti, jo šis puisis, nodevējs viņš vai godavīrs, prot varen veikli zēgelēt vētrā, tas jāatzīst.

—   Un tikt pāri ķērkšiem!—Takuzinis bilda, iebikstīdams ar elkoni Ķepam ribās un nosmiedams savu kluso, sirsnīgo smieklu.— Mums šis zēns pienācīgi jānovērtē, kauču viņš ar savu paša roku mūs visus noskalpētu!

Tagad «Joņotājs» jau bija pavisam tuvu, un Ķeps neko neatbildēja. Skats šinī brīdī bija tik iespaidīgs, ka tas īpaši jāapraksta, lai palīdzētu lasītājam skaidrāk iztēloties ainu, ko gribam uzzīmēt.

Vējš joprojām pūta ļoti spēcīgi. Daudzi mazākie koki nolieca galotnes, it kā tiektos pieskarties zemei, un cauri mežaudzēm skrejošā vēja auri atgādināja tālīnu kararatu dunoņu. Gaiss bija pilns ar lapām, kas šinī gadalaikā viegli tika atrautas no zariem un lidinājās no salas uz salu kā putnu bari. Izņemot vēja trokšņošanu, u/ salas nebija dzirdama neviena cita skaņa. Irokēzi vel atradās tepat, to varēja secināt no fakta, ka viņu tāsenes kopā ar piecdesmit piektā pulka laivām joprojām stāvēja mazajā ielici, kas bija izraudzīts par ostu. Nekas cits neliecināja par viņu klātbūtni. Kaut arī kutera pēkšņā atgriešanās, kas nepavisam nebija paredzēta, indiāņus gaužām pārsteidza, ieradums būt piesardzīgiem, karataku ejot, viņiem visiem bija tik dziļi asinīs, ka tai pašā mirklī, kad sacēlās trauksme, ikviens jau bija atradis sev paslēptuvi, instinkta un izmaņas vadīts kā lapsa, kas iebēg savā alā. Tāds pats klusums valdīja blokmājā. Takuzinis un Ķeps, novērodami atteku, turējās parapeta aizsegā, lai netiktu pamanīti. Visdīvainākais bija tas, ka uz «Joņotāja» klāja neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Indiāņos, kuri vēroja kutera šķietami nevadīto kustību, pamodās māņticīgas bailes, un pat drošākie no viņiem jau sāka šaubīties par līdz šim tik veiksmīgi noritējušās ekspedīcijas iznākumu. Arī Bultasgalam, kurš jo bieži bija ticies ar baltajiem abos ezera krastos, šī bezapkalpes kuģa parādīšanās šķita nelaba zīme, un šobrīd viņš mīļuprāt būtu gribējis atkal atrasties uz cietzemes.

Pa to laiku kuteris nelokāmi un aši traucās uz priekšu. Tas turējās attekas vidū, te sasvērdamies sānis vētras brāzmās, te atkal izsliedamies, gluži kā filozofs, kas noliecas dzīves nedienu priekšā, lai atkal iztaisnotos, kad tās ir garām, bet visu laiku ar savu priekšvadni sakuldams ūdeni putās. Kaut arī «Joņotājs» brauca ar stipri ierēvētam burām, tā ātrums bija liels. Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kopš baltās buras vīdēja tālumā starp kokiem un krūmiem, kad tas jau atradās iepretim blokmājai. Kuterim traucoties garām viņu novērošanas punktam, Ķeps un Takuzinis paliecās uz priekšu, lai labāk redzētu tā klāju, un tad, abiem par lielu prieku, Džespers Saldūdens pietrūkās kājās un trīsreiz nokliedzās «urā!». Aizmirsis briesmas, Ķeps uzlēca uz baļķu parapeta un braši atbildēja uz sveicienu. Laimīgā kārtā ienaidnieku politika viņu izglāba — tie neuzdrošinājās sevi atklāt un ne reizi neizšāva. Takuzinis savukārt turēja prātā karošanas praktisko pusi, galīgi ignorēdams šā brīža dramatisko efektu. Ieraudzījis savu draugu Džesperu, viņš tam pilnā rīklē uzsauca:

— Nāc mums palīgā, puis, un mēs uzvarēsim! Paņem tos dergļus uz grauda tur tanīs krūmos, viņi visi tev uzspurgs kā irbju bars!

Kaut kas no tā sasniedza Džespera ausis, bet lielāko (tāļu vārdu aiznesa vējš. Tagad «Joņotājs» jau bija garam blokmājai un pēc brītiņa nozuda skatienam aiz birzs, kas daļēji paslēpa cietoksni.

Aizritēja dažas satraukuma pilnas minūtes, bet tad buras atkal parādījās viņpus kokiem. Džespers salas aizsegā bija izdarījis fordevinda pagriezienu un tagad gāja ar otru halzi. Vējš, kā jau teikts, bija pietiekami spēcīgs, lai šis manevrs izdotos, un «Joņotājs», slīdēdams pa straumi, ieturēja tādu kursu, ka varēja bez jebkādām grūtībām atkal iziet salas vēja pusē. Tas viss tika izdarīts ar graciozu vieglumu, neviens nepieskārās šotēm, buras pašas sakārtojās, un vienīgi stūre vadīja šo brīnišķīgo mehānismu. Šķita, ka Džespers nolēmis veikt izlūkošanu. Taču, kad kuteris bija apbraucis apkārt visai salai un atkal nonācis tajā tecē, pa kuru ieradās, stūre tika likta lejā un tā kurss mainīts. Grotbura, kaut arī stipri ierēvēta, piepūšoties vējā, noplakšķēja ar tādu blīkšķi kā lielgabala šāviens, un Ķeps nobijās, ka tikai šuves neatiet vaļā.

—   Viņa majestate dod mums labu buraudeklu, tas jāatzīst,— vecais jūrnieks murmināja,— un jāatzīst arī tas, ka šis puisis vada savu kuģi, kā kad būtu izgājis īstu skolu! Sakiet ko sacīdams, cienījamais Takuzini, lai velns mani parauj, ja es noticētu, ka šis misters . . . Ugunsūdens iemācījies savu amatu šitanī saldūdens peļķē!

—   Tā tas ir, jā gan, tā tas ir. Viņš nekad nav redzējis okeānu un tapis par kuģinieku vienīgi tepatās, uz Ontārio. Es bieži esmu domājis, ka viņam taisni iedabāta spēja vadīt šonerus un vienmastniekus, un tālab allažiņ viņu cienījis. Kas attiecas uz nodevību, melošanu un citām tumšām izdarībām, draugs Kep, tad Džespers Vesterns no tām ir tikpat brīvs kā pats krietnākais delavaru karavīrs. Un, ja jūs gribat redzēt patiesi godīgu cilvēku, tas jums jāmeklē viņu ciltī.

—   Ha, viņš nāk šurp!— Ķeps priecīgi iesaucās, redzēdams, ka''«Joņotājs» uzņem sākotnējo kursu. —Tagad mēs uzzināsim, kas puisim padomā. Viņš tak mūžīgi nedīdīsies uz priekšu un atpakaļ kā lauku meiča danču placī.

Kuteris tagad tik ļoti samazināja ātrumu, ka vienu Iii idi abi novērotāji uz blokmājas jumta sāka bažīties, vai Džespers netaisās noenkuroties, un irokēzi no savām slēptuvēm blenza uz to ar asinskāru līksmību, ādu varētu just uzglūnošs tīģeris, redzēdams savu riesmas neviedošo upuri tuvojamies viņa migai. Taču Džesperam tāda nodoma nebija. Tā kā viņš bija labi izpētījis salas krastus un ūdens dziļumu attekās, tad zināja visas vietas, kur «Joņotājs» varēja droši tuvoties malai. Bezbailīgi iezēģelējis mazajā ielīcī, viņš paņēma abas tur novietotās Danema zaldātu laivas tauvā un aizvilka tās projām uz attekas vidu. Ar šo drosmīgo un veiksmīgo gājienu irokēziem tika atņemta iespēja pamest salu, jo viņu tāsenes bija piesietas pie šīm divām lielajām laivām; nu tie varēja tikt projām vienīgi peldus. Indiāņi tūdaļ aptvēra šo ļoti svarīgo faktu. Visi kā viens viņi uztrūkās kājās un, neganti aurodami, atklāja uguni, kas nekādu postu tomēr nenodarīja. Sinī viņu nepiesardzības brīdī norībēja divi pretinieku šāvieni. Pirmais nāca no blokmājas jumta, un viens irokēzs nokrita uz vietas beigts ar sadragātu galvu. Otrais nāca no «Joņotāja» klāja, un tas bija delavara šāviens, kas, nebūdams tik trāpīgs kā viņa drauga raidītais, padarīja vienu ienaidnieku par kropli uz visu mūžu. «Joņotāja» apkalpes ļaudis gavilējoši iekliedzās, un indiāņi atkal nozuda kā zemē iekrituši.

— Tā bija Čūskas balss,— Takuzinis sacīja, līdzko atskanēja otrais šāviens.— Viņa šautenes blīkšķi es pazīstu tikpat labi kā savas «briežu nāves». Tas ir krietns stobrs, kauču ne vienmēr nes drošu nāvi. Jauki, jauki! Cingačguks ar Džesperu uz ūdens, jūs un es blokmājā … nu mēs esam gana stipri, lai tiem dienderiem mingiem parādītu, kā jācīkstas.

Visu šo laiku «Joņotājs» atradās kustībā. Kad tas bija sasniedzis salas galu, Džespers palaida sagrābtās laivas pa straumei, un, vēja dzītas, tās aizpeldēja vairāk nekā jūdzi no krasta, līdz atmetās uz sēkļa aizvēja pusē. Tad viņš halzēja un atkal nāca šurp pret straumi pa otru atteku. Novērotāji uz jumta tagad pamanīja rosību uz kutera klāja. Viņiem par lielu prieku, tiklīdz «Joņotājs» nokļuva pie līča iepretim tai vietai, kur slēpās ienaidnieki, Džespera vīri norāva apsegu haubicei, kas bija kutera vienīgais bruņojums, un brangs kartečas lādiņš šņākdams aizlidoja uz krūmāju. Paipalu bars nebūtu uzspurdzis knašāk, kā uztrūkās irokēzi no šās svina krusas. «Briežu nāves» lode atkal

nogāza vienu mežoni, un otrs, saņēmis Cīngačguka sveicienu, klibodams ielumpatoja krūmos. Indiāņi «kV tūdaļ atrada jaunas slēptuves, un šķita, ka abas pū^^^ gatavojas atsākt ciņu citādā veidā. Bet tad ar baltu karogu rokā klajumā iznāca Džūna franču virsnieka un Mjuira pavadībā; tas lika visiem atturēties no tālākas rīcības un nozīmēja, ka aplencēji vēlas atkal uzsākt sarunas.

Sīs sarunas notika pie pašas blokmājas, un pretinieku parlamentāri atradās tik tuvu, ka Takuzinis varēja tos paņemt uz grauda tiešā tēmējumā. Džespers noenkurojās iepretim cietoksnim, un arī haubices stobrs tika pavērsts uz sarunu vedēju pusi, tā ka aplenktie un viņu draugi uz kutera, izņemot vīru, kas turēja degli, nu drīkstēja droši sevi atklāt. Vienīgi Cingačguks joprojām turējās aizsegā, taču vairāk aiz ieraduma nekā piesardzības dēļ.

—   Jūs esat dabūjis virsroku, Takuzini,— kvartirmeistars sauca,— un kapteinis Sangljē pats ir atnācis piedāvāt noteikumus! Jūs taču neliegsiet drosmīgam ienaidniekam cieņas pilnu atkāpšanos, kad viņš ir godīgi ar jums cīnījies un darījis visu, ko varējis, kalpodams savam karalim un tēvzemei. Jūs pats esat uzticams pavalstnieks un nespriedīsiet pārāk bargu tiesu par otra lojalitāti un uzticību. Es esmu pilnvarots paziņot, ka ienaidnieks apņemas atstāt salu, apmainīties ar gūstekņiem un atdot skalpus. Tā kā ar transportu un artilēriju ir trūcīgi, diez ko vairāk prasīt nevar.

Ņemot vērā vēju un attālumu, kvartirmeistars runāja stipri paceltā balsī, un viss, kas tika sacīts, bija sadzirdams gan blokmājā, gan uz kutera.

—   Ko tu par to teiksi, Džesper?— Takuzinis kliedza. — Tu dzirdi, kādi ir viņu noteikumi? Vai mēs ļausim tiem klejoņiem iet vai iezīmēsim viņus, kā apmetnēs iezīmē aitas, lai, nākamreiz tiekoties, varētu pazīt?

—   Kas noticis ar Meibelu Danemu?— jauneklis noprasīja, glītajai sejai pieņemot drūmi draudīgu izteiksmi, kas bija saskatāma pat no blokmājas jumta. — Ja ir aizskarts kaut matiņš uz viņas galvas, tad slikti klāsies visai irokēzu ciltij.

—  Nē, nē, viņa ir drošībā tepatās lejā un aprūpē savu mirstošo tēvu, kā sievieša cilvēkam pieklājas. Mēs

nepieminam ar ļaunu prātu seržanta ievainošanu, karš tak paliek karš, un kas attiecas uz Meibelu . . .

—   Viņa ir šeit!— iesaucās pati meitene, kas bija uzkāpusi uz jumta, tiklīdz noprata, kā pavērsusies notikumu gaita.— Viņa ir šeit! Mūsu svētās ticības un Dieva tā Kunga dēļ, kuru mēs visi vienlīdz godinām, es lūdzu, nevajag vairāk izliet asinis! Diezgan jau tās ir lijušas. Ja šie ļaudis grib doties projām, Takuzini … ja viņi grib mierīgi atkāpties, Džesper . . . ak, jel neaizturiet viņus! Mans nabaga tēvs ir tuvu nāvei, un būtu labāk, ja viņš pēdējo reizi ievilktu elpu mierā ar pasauli. Ejiet, ejiet, franči un indiāņi! Mēs vairs neesam jūsu ienaidnieki un nedarīsim ļaunu nevienam no jums.

—   Paga, paga, Magnēt!— iejaucās Ķeps.— Tas varbūt izklausās dievbijīgi un tīri kā no dzejoļu grāmatas, bet runā pretī veselajam saprātam. Ienaidnieks tagad taisās nolaist karogu, Džespers ir noenkurojies un tur savu haubici gatavībā, Takuziņa acs ir modra un roka droša. Mēs dabūsim prīzes naudu, samaksu par katru galvu un piedevām vēl gūsim slavu, ja vienu pusstundiņu tu nemaisīsies starpā.

—   Nu,— Takuzinis sacīja,— es sliecos piekrist Meibelai. Patiesi, asiņu jau ir izliets gana, mēs esam paveikuši visu, ko lika pienākums un uzticīga kalpošana karalim. Kas attiecas uz godu un slavu šinī gadījienā, tad pēc tādas slavas piedienētos tīkot jauniem leitnantiņiem un rekrūšiem, nevis nosvērtiem, pieredzējušiem kristīgiem vīriem. Gods ir rīkoties taisnīgi, negods būt netaisnīgiem, un, man domāt, nav taisnīgi bez vajadzības atņemt dzīvību pat mingam, jā gan, un allažiņ der ieklausīties saprāta balsī. Tātad, leitnant Mjuir, paskatīsimies, kas tiem jūsu draugiem frančiem un indiāņiem mums sakāms.

—   Maniem draugiem!— Mjuirs satrūcies iebilda. — Jūs taču nesauksiet par maniem draugiem karaļa ienaidniekus, Takuzini, tikai tāpēc vien, ka kara nejaušība mani iesviedusi viņu rokās? Dažs labs no diženiem karavīriem gan senos laikos, gan mūsu dienās ir bijis karagūsteknis. Tur, lūk, stāv cienījamais Ķeps, viņš var apliecināt, ka mēs darījām visu iespējamo, lai izbēgtu no šīs nelaimes.

—   Jā, jā,— Ķeps sausi atbildēja,—«izbēgt» ir īstais vārds. Mēs nobēgām lejā kravas rūmē un paslēpāmies tik pamatīgi, ka būtu varējuši palikt tanī alā līdz šim brīdim, ja maizes lādītēm nevajadzētu papildinājuma. Jūs, kvartirmeistar, iesprukāt alā ar lapsas izmaņu, un taisni jābrīnās, velns parāvis, kā jūs tik labi zinājāt, kur tā atrodas. Laisks matrozis uz kuģa tik mudīgi nenolien maliņā, kad jāierēvē fokbura, kā jūs iemukāt tanī alā.

—   Vai tad jūs man nesekojāt? Cilvēka dzīvē ir tādi brīži, kad instinkts ņem virsroku pār prātu . . .

—   Un cilvēki ņem un nolien alās,— Ķeps, skaļi smiedamies, viņu pārtrauca; arī Takuzinis nosmēja savu kluso smieklu, un pat Džespers, kaut joprojām raižu pilns par Meibelu, nenoturējās nepasmaidījis.— Mēdz sacīt, ka pats velns neiztaisīs par jūrnieku to, kurš neprot skatīties uz augšu, un nu rādās, ka zaldātu viņš neiztaisīs no tā, kurš neprot skatīties uz leju.

Sis jautrības uzdzirkstījums, kaut gaužām nepatīkams Mjuiram, stipri veicināja miera noslēgšani. Ķeps iedomājās, ka ar savu neparasto asprātību ir varen cēlies biedru acīs, un tas viņu noskaņoja uz piekāpšanos galvenajā jautājumā. Pēc īsas apspriešanās visi indiāņi, kas atradās uz salas, tika atbruņoti un sapulcināti vienkopus simt jardu attālumā no blokmājas, kur tos varēja aizsniegt «Joņotāja» haubices šāviņi. Takuzinis nokāpa lejā pie blokmājas durvīm un vienojās par noteikumiem, kā ienaidniekam jāatstāj sala. Ņemot vērā visus apstākļus, šie noteikumi nebija apkaunojoši ne vienai, ne otrai pusei. Indiāņiem vajadzēja atdot visus savus ieročus, drošības dēļ ari dunčus un tomahaukus, jo viņu bija četrreiz vairāk nekā pretinieku. Franču virsnieks mesjē Sangljē, kā viņš parasti tika saukts un kā pats sevi mēdza dēvēt, sākumā iebilda pret šo noteikumu, jo uzskatīja, ka tas vairāk nekā viss pārējais metīšot ēnu uz viņa komandiera godu, bet Takuzinis, kas jau dažu labu reizi bija piedzīvojis indiāņu sarīkotu slaktiņu un zināja, ka uz solījumiem, kurus tie devuši piespiedu kārtā, nepavisam nevar paļauties, nepiekāpās. Otrs noteikums bija gandrīz tikpat svarīgs. Kapteinim Sangljē vajadzēja atbrīvot visus gūstekņus, kas stingrā apsardzībā tika turēti tanī pašā klinšu alā, kur bija slēpušies Ķeps un Mjuirs. Kad šos vīrus atveda, izrādījās, ka četri no viņiem nemaz nav ievainoti; uzbrukuma brīdī šie pieredzējušie karotāji ar gudru ziņu bija nogāzušies gar zemi, tikai lai glābtu savas dzīvības. Divi citi bija ievainoti tik viegli, ka varēja atgriezties ierindā. Viņi visi atnesa arī savas musketes, un, saņēmis šo spēku papildinājumu, Takuzinis uzreiz jutās stāvokļa noteicējs. Kad visi ienaidnieka ieroči bija savākti blokmājā, viņš pavēlēja zaldātiem ieņemt ēku un pie durvīm nolika sargposteni. Pārējie Danema vienības vīri bija pagalam, jo smagi ievainotos irokēzi bija tūdaļ piebeiguši, lai iegūtu kārotos skalpus.

Līdzko Džesperam tika paziņoti miera līguma noteikumi un tie bija izpildīti tiktāl, ka blokmājas aizstāvji varēja justies droši bez viņa klātbūtnes, «Joņotājs» pacēla enkuru un devās uz to vietu, kur atradās laivas. Džespers tās atkal paņēma tauvā un, veikli manevrēdams, atvilka pie krasta aizvēja pusē. Tur visi iezemieši sakāpa laivās, kuteris trešoreiz paņēma tās tauvā un, aizvilcis kādu jūdzi no salas, palaida dreifēt straumē. Indiāņiem katrā laivā tika atstāts tikai viens airis, ar ko stūrēt; jaunais kuģinieks labi zināja, ka, turoties pa vējam, tie jau priekšpusdienā sasniegs Kanādas krastus.

No pretinieku puses uz salas palika tikai kapteinis Sangljē, Bultasgals un Jūnija Rasa. Franču kapteinim vajadzēja sagatavot un parakstīt dažus papīrus kopīgi ar leitnantu Mjuiru, kuram, pēc viņa paša domām, virsnieka pakāpe deva tādas pilnvaras, bet Bultasgals kādu personisku apsvērumu dēļ nevēlējās atstāt salu reizē ar saviem nesenajiem draugiem irokēziem. Pie krasta bija atstātas tāsenes šo trīs personu aizbraukšanai pēc tam, kad viss būs nokārtots.

Pa to laiku, kamēr «Joņotājs» noņēmās ar laivām, Takuzinis un Ķeps, kuriem čaklu palīgu netrūka, pagatavoja brokastis, jo gandrīz visi divdesmit četras stundas nebija ēduši ne kumosa. Līdz tam brīdim, kad kuteris atgriezās, runāts tika visai maz. Lai arī cik aizņemts viņš bija, Takuzinis tomēr atrada laiku apraudzīt seržantu, pateikt dažus draudzīgus vārdus Meibelai un dot tādus rīkojumus, kas, viņaprāt, varētu atvieglot mirēja pēdējos brīžus. Viņš uzstāja, lai Meibela kaut mazdrusciņ ieēd, un, tā kā sargzaldāts pie durvīm vairs nebija vajadzīgs, novāca to, lai nekas netraucētu meitu aprūpēt tēvu. Pēc tam viņš atgriezās pie ugunskura, ap kuru bija sapulcējušies visi pārējie, ieskaitot Džesperu.

26. nodaļa

Tu sāpes redzēji vien tad, kad gaist tās,— Tā jūras vaigs pēc vētras kādreiz laistās: Slīd viļņi gurusi un balsī liegā Kaut ko teic dzīlei, kamēr iegrimst miegā.

Draidens

Vīri, kas pieraduši pie tāda kara, kādu mēs te aprakstām, nemēdz ļauties smalkām jušanām, būdami vēl karalaukā. Par spīti tam, šoreiz ne viena vien sirds bija kopā ar Meibelu blokmājā, kamēr risinājās notikumi, par kuriem mēs stāstīsim, un pat visrūdītākajiem zaldātiem kārotā maltīte negaršoja tā, kā būtu garšojusi tad, ja seržants nebūtu tik tuvu nāvei.

Kad Takuzinis atgriezās no blokmājas, viņu sagaidīja misters Mjuirs un paveda malā, lai aprunātos zem četrām acīm. Kvartirmeistara runas veidam bija raksturīga tā pārspīlētā laipnība, aiz kuras gandrīz vienmēr slēpjas viltība, jo, kaut arī fiziognomija un frenoloģija ir apšaubāmas zinātnes, kas izdarījušas tikpat daudz aplamu, cik pareizu secinājumu, mēs labi zinām, ka nekas tik nekļūdīgi neliecina par cilvēka nepatiesīgumu un slepeniem nolūkiem kā seja, kas smaida bez iemesla, un mēle, kas ir pārlieku lunkana. Mjuiram lielā mērā piemita šāda pieglaimīga runāšanas maniere, kam šķietamu vaļsirdības nokrāsu piešķīra viņa skotiskā balss intonācija, skotu akcents un skotu izteicieni. Par savu karjeru viņš varēja pateikties ilggadējai cieņas parādīšanai Landi un viņa ģimenei, jo, kaut gan pats majors bija pietiekami viedīgs, lai neļautu sevi apmuļķot cilvēkam, kurš patieso spēju un dotību ziņā nevarēja viņam līdzināties, vairākums ļaužu ir pieraduši izturēties labvēlīgi pret lišķi, pat ja tam netic un skaidri zina tā rīcības motīvus. Sinī gadījumā notika sacensība izmaņā starp diviem cilvēkiem, kas pēc visām galvenajām rakstura īpašībām atšķīrās viens no otra kā diena no nakts. Cik Takuzinis bija vienkāršs, lik kvartirmeistars rutinēts, cik pirmais bija patiesīgs, lik otrais neīsts; viens allaž runāja tieši, otrs aplinkus. Abi bija nosvērti un apdomīgi, un abi bija drosmīgi, taču katrs citādā veidā un mērā; Mjuirs spēja parādīt drosmi vienīgi efekta pēc, Takuzinis bailes pieskaitīja pie saprātīgām emocijām, kas jāpārvar tikai tad, ja no tā var būt kāds labums.

—   Mans dārgais draugs,— Mjuirs iesāka,— pēc tā, ko esat mūsu labā izdarījis, jūs būsiet mums visiem vēl simtreiz dārgāks! Sinī pēdējā akcijā jūs sevi godam apliecinājāt! Tiesa, virsnieka patentu jums nepiešķirs, jo tāds paaugstinājums neatbilst jūsu kārtai un, domāju, arī jūsu vēlmēm ne, bet kā pavadonis un padomdevējs, uzticams pavalstnieks un meistarīgs šāvējs jūs, var sacīt, esat pacēlies augstāk par visiem. Šaubos, vai pats virspavēlnieks aizvedīs sev līdzi no Amerikas tādus slavas laurus, kādi tikuši jums, tā ka varat būt pilnīgi gandarīts un vienā mierā vadīt savas atlikušās mūža dienas. Ņemiet sievu, draugs, bez vilcināšanās un baudiet savu laimi, jo pēc slavas jums vairs nav jātiecas. Precieties ar Meibelu Danemu, un jums būs gan daiļa sieva, gan laba reputācija.

—   Nu, kvartirmeistar, tāds padoms ir kas jauns no jūsu mutes! Tiku dzirdējis, jūs tak esot mans sāncensis!

—   Jā, draugs, tas es biju, turklāt, varu sacīt, bīstams sāncensis! Tāds, kas vēl nekad nav aplidojis sievieti veltīgi un piecas reizes guvis pretimnākšanu. Landi pārmet man četras precības, un es to noliedzu, bet viņam ne prātā nenāk, ka patiesība varētu sist pāri pat viņa rēķiniem. Jā, jā, es biju jūsu sāncensis, bet tagad vairs neesmu. No visas sirds novēlu jums iegūt Meibelas roku, un, ja krietnais seržants izdzīvos, varat būt drošs, ka aizlikšu viņam labu vārdu par jums.

—   Jūtu jūsu draudzību, kvartirmeistar, es to jūtu, bet man jūsu palīdzība nav vajadzīga. Mēs ar seržantu Danemu esam veci draugi, un es domāju, ka šitā lieta ir tik droša, cik vispārīgi kas var būt drošs kara laikā. Meibela un viņas tēvs ir devuši savu piekrišanu, un visam piecdesmit piektajam pulkam nebūtu pa spēkam tur ko grozīt. Ak vai, nabaga seržants gan laikam nepieredzēs savas vēlmes piepildījumu!

—   Bet mirstot viņam sniegs mierinājumu apziņa, ka tas notiks. Cilvēkam ir daudz vieglāk šķirties no šīs pasaules, ja viņš jūtas drošs par savu mīļoto pakaļpalicēju laimi un labklājību pēc viņa aiziešanas. Visas misis Mjuiras ar saviem pēdējiem vārdiem to apliecināja.

—   Laikam jau tad visām jūsu sievām, kvartirmeistar, bija pamats just šādu mierinājumu!

—   Nedzeniet velnu, Takuzini! Nebiju domājis, ka jums ir tik asa mēle. Nu, labs joks jau nesanaidos vecus draugus. Kaut arī es nevaru apprecēt Meibelu, jums taču nebūs iebildumu, ja es viņu joprojām turēšu cieņā un izteikšos cildinoši par viņu un jums katrā izdevīgā gadījumā un jebkurā sabiedrībā. Bet jūs gan sapratīsiet, Takuzini, ka nabaga velnam, kas zaudējis tādu ligavu, ir vajadzīgs kāds mierinājums.

—   Protams, kvartirmeistar, protams,— taisnprātīgais pavadonis atbildēja.— Pēc sevis zinu, cik sāpīgi būtu zaudēt Meibelu. Droši vien jums būs grūti redzēt mūs apprecējušos, bet seržanta nāves dēļ laulības nāksies atlikt, tā ka jums būs pietiekami laika tikt tam pāri.

—   Es to pārcietīšu, jā, pārcietīšu," kaut arī mana sirds tagad vai lūst. Un jūs, draugs, varētu man palīdzēt, dodams kādu darbu. Kā zināt, šī ekspedīcija ir bijusi visai dīvaina. Es, karaļa iecelts virsnieks, te skaitos, tā sacīt, tikai brīvprātīgais, bet par komandieri tika izraudzīts seržants. Es tam piekritu dažādu iemeslu dēļ, kaut gan asinis dzīslās man vārījās aiz vēlēšanās būt komandierim, kad jūs cīnījāties par tēvzemes godu un Viņa majestātes tiesībām . . .

—   Kvartirmeistar,— pavadonis viņu pārtrauca, — jūs tik ātri kritāt ienaidnieka rokās, ka jūsu sirdsapziņa var būt pavisam mierīga. Klausiet manu padomu un labāk par to nerunājiet.

—   Gluži manas domas, Takuzini, nevienam no mums nevajag par to runāt. Bet seržants Danems ir, tā sacīt, cīņu beidzis . . .

—   Ko vēl ne!— pavadonis iebilda.

—   Nu, seržants vairs nevar komandēt, un tas ne pēc kā neizskatīsies, ja uzvaru izcīnījušas vienības priekšgalā būs kaprālis, jo puķes, kas zied dārzā, tīrelī neaug. Es esmu nolēmis izmantot tās tiesības, ko man dod leitnanta patents. Zaldāti neuzdrīkstēsies pret to iebilst, un, kas attiecas uz jums, mans dārgais draugs, tad tagad, kad esat iemantojis slavu, kad jums ir Meibela un godam izpildīta pienākuma apziņa, kas vērtīgāka par visu, domāju, drīzāk būsiet mans sabiedrotais nekā pretinieks.

—  Komandēt piecdesmit piektā pulka zaldātus, leitngnt, tās ir jūsu tiesības, un, man domāt, neviens šeitan nebūs tam pretī, kauču jūs esat bijis gūstā un dažiem varētu arī nepatikties, ka viņus komandēs gūsteknis, ko paši atbrīvojuši. Tomēr, man domāt, no mūsu zaldātiem neviens pret jūsu vēlmēm balsi nepacels.

—   Tas ir labi, Takuzini! Un, esiet drošs, kad es sniegšu raportu par franču laivu pārtveršanu, blokmājas aizstāvēšanu un visiem pārējiem notikumiem, ieskaitot kapitulāciju, jūsu veikums un nopelni netiks aizmirsti.

—   Ko nu par maniem nopelniem, kvartirmeistar! Landi zina, kāds es esmu mežā un kāds fortā, un ģenerālis to zina vēl labāk. Par mani nebēdājiet, labāk izstāstiet savus paša piedzīvojumus un gādājiet, lai pienācīgs gods tiktu Meibelas tēvam, kurš šimbrīžam vēl ir mūsu komandieris.

Mjuirs sacīja, ka ir ļoti apmierināts ar šo sarunu, un apsolījās dot taisnīgu novērtējumu visiem ekspedīcijas dalībniekiem. Tad abi pievienojās pārējiem, kas bija sapulcējušies ap ugunskuru. Te kvartirmeistars pirmoreiz kopš Osvīgo atstāšanas sāka pretendēt uz varu, ko viņam deva virsnieka pakāpe. Paaicinājis sāņus dzīvu palikušo kaprāli, Mjuirs tam skaidri un gaiši pateica, ka turpmāk vienību komandēs viņš, un uzdeva to pavēstīt visiem padotajiem. Sī pavēlnieka maiņa notika bez jebkādiem pretestības simptomiem, jo visi labi saprata, ka leitnantam ir likumīgas tiesības ieņemt komandiera vietu, un neviens negrasījās apstrīdēt viņa pavēles. Viņiem pašiem vislabāk zināmu apsvērumu dēļ Landi un kvartirmeistars sākotnēji bija noteikuši citādu kārtību, un tagad Mjuirs kādu savu apsvērumu dēļ atzina par nepieciešamu to grozīt. Zaldātiem šinī sakarā nekas nebija iebilstams, bet, ja tiktu prasīti paskaidrojumi, Mjuirs savu rīcību būtu varējis pamatot ar to, ka seržants Danems ir smagi ievainots.

Visu šo laiku kapteinis Sangljē rosījās, gatavodams pats sev brokastis ar filozofa rezignāciju, veterāna aukstasinību, francūža izsmalcinātību un strausa rijību. Sis vīrs bija nodzīvojis kolonijās kādus trīsdesmit gadus un tolaik, kad ieradās šeit, ieņēmis franču armijas vienībā apmēram tādu pašu vietu kā Mjuirs piecdesmit piektajā pulkā. Ar savu dzelzs izturību, cieto raksturu, pārgalvīgo drosmi un māku ietekmēt un izrīkot iezemiešus viņš drīz vien bija piesaistījis galvenā virspavēlnieka uzmanību kā piemērota persona, kam uzdot sabiedroto indiāņu militāro operāciju vadīšanu. 'Sinī postenī viņš bija pacēlies līdz kapteiņa rangam un reizē ar paaugstināšanu pārņēmis daudzus savu padoto ieradumus un uzskatus, pielāgodamies visam ar tādu vieglumu, kāds, pēc šā kontinenta laužu domām, raksturīgs viņa tautiešiem. Viņš bieži vadīja irokēzus to laupīšanas ekspedīcijās, un viņa darbošanās rezultāts šādos gadījumos parādīja, ka civilizācijas plašākais redzesloks un tās iespējas šā karošanas veida nodarīto postu gan palielina, gan samazina. Citiem vārdiem — viņš izplānoja operācijas tā, ka tām bija daudz lielāka nozīme un smagākas sekas nekā parastajiem indiāņu sirojumiem, bet pēc tam centās daļēji vērst par labu paša nodarīto ļaunumu. Sis vīrs bija dēkainis, ko apstākļi noveduši situācijā, kad viņa kārtas cilvēka rakstura cietums var izp'austies gan krietnā, gan nekrietnā rīcībā, un nepiederēja pie tiem, kuri jaunības ideālu vārdā saceļas pret likteni, nevietā izrādot pārlieku jūtelību, vai pārbauda tā iecietību, riskējot noskaņot to sev nelabvēlīgi ar bezjēdzīgu nežēlību. Tomēr, tā kā šā franču kapteiņa vārds bija nesaraujami saistīts ar daudzām viņa vadīto vienību pastrādātajām nelietībām, Amerikas provincēs viņš tika uzskatīts par neģēli, kam asinsizliešana sagādā prieku un kas vislielāko baudu rod bezpalīdzīgo un nevainīgo mocīšanā. Vārds Sangljē', ko viņš pats bija pieņēmis, vai Krama Sirds, kā viņu parasti dēvēja robežjoslā, šā reģiona sievietēm un bērniem iedvesa tādas pašas šausmas kā vēlāk Batlera un Brenta vārdi.

Takuziņa un Sangljē tikšanās atgādināja slaveno Velingtona un Blihera sastapšanos, kas daudzkārt un uzskatāmi aprakstīta. Tā notika pie ugunskura, un vairāk nekā minūti abi stāvēja, klusējot vērdamies viens otrā. Gan viens, gan otrs saprata, ka viņa priekšā ir bīstams ienaidnieks, un, apzinādamies nepieciešamību izturēties pret otru ar karavīram pienācīgu cieņu, juta, cik ļoti atšķirīgi viņi ir pēc sava rakstura un interesēm. Sangljē kalpoja naudas un karjeras dēļ, Takuzinis tādēļ, ka vadīja savas dienas šinīs mežos un dzimtajai zemei bija vajadzīga viņa drošā roka un pieredze. Takuziņa sirdsmieru nekad netraucēja vēlēšanās pacelties augstāk par savu pašreizējo stāvokli, un līdz tam brīdim, kad viņš iepazinās ar Meibelu, viņu nekad nebija urdījusi godkāre, kas parasti ne pie kā laba nenoved. Tiesa, pēc šās iepazīšanās neticība sev, godbijība pret daiļo jaunavu un vēlme sagādāt tai labāku dzīvi nekā viņa pašreizējā šad tad bija iesvēlušas Takuzini nemieru, taču ar savu tiešo raksturu un dabisko vienkāršību viņš bija ticis tam pāri un drīz vien nācis pie atziņas, ka sieviete, kas devusi piekrišanu kļūt par viņa sievu, būs gatava dalīties viņa liktenī, lai cik necils tas būtu. Takuzinis cienīja Sangljē kā drosmīgu karavīru un bija savā mūžā pārāk daudz pieredzējis, lai noticētu visam, ko par šo francūzi stāstīja, jo par jebkuru lietu parasti visskaļāk un neiecietīgāk mēdz runāt tie, kuri par to nekā nezina. Bet pavadonī viesa nepatiku Sangljē egoisms, saltais aprēķins un it īpaši tas, ka šis cilvēks bija aizmirsis savu «baltā iedabu» un pārņēmis sarkanādaino tikumus. No otras puses, Takuzinis bija mīkla kapteinim Sangljē. Viņš nevarēja saprast tā rīcības motīvus; viņš bija daudz dzirdējis par pavadoņa nesavtību, taisnprātīgu un godīgumu un dažreiz šo Takuziņa īpašību dēļ smagi kļūdījies. Ne velti mēdz teikt, ka atklāts un vaļsirdīgs diplomāts labāk glabā savus noslēpumus nekā tas, kurš ir nerunīgs un viltīgs.

Kad abi varoņi bija labu brīdi tā blenzuši viens otrā, mesjē Sangljē pielika roku pie cepures, jo robežjoslas skarbā dzīve vēl nebija pilnīgi iznīdējusi viņa jaunībā apgūtās labās manieres un atradinājusi no šķietama laipnīguma, kas francūzim šķiet iedzimts.

—   Mesjē Takuzini,— draudzīgi smaidīdams, viņš sacīja ar izteiktu franču akcentu,— karavīra gods, le courage et la loyaute\ Jūs runā irokēzu valodu?

—   Jā, es saprotu to mūdžu mēli un varu arī sarunāties, ja ir vajadzība,— atklātais pavadonis atbildēja, — bet ne tā valoda, ne cilts nav pa manai garšai. Kad satieci mingu, mister Krama Sirds, man domāt, esi saticis blēdi. Jūs es bieži esmu redzējis, gan tik kaujas reizēs un, jāsaka, allažiņ pašā priekšgalā. Droši vien jūs būsiet jau iepazinies ar mūsu lodēm?

—  Ar jūs' paša gan ne, ser! Une balle[3] no jūs' godājamās rokas nes drošu nāvi. Jūs nogalē manu labāko karotāju uz salas.

—   Var jau būt, var jau būt, kauču patiesībā, man domāt, viņi visi ir pēdīgie nelieši. Neņemiet par ļaunu, mister Krama Sirds, bet jūs uzturaties dikti sliktā sabiedrībā.

Takuziņa skatiens pavērās turp, kur norādīja kapteinis Sangljē. Otrā pusē ugunskuram tieši šinī brīdī divi zaldāti bija rupji sagrābuši Džesperu un, Mjuira izrīkoti, dzīrās sasiet viņam rokas uz muguras.

—   Patiesi, ko gan tas nozīmē?—"pavadonis iesaucās un, pieskrējis klāt zaldātiem, ar varenu spēku atgrūda viņus nost.— Kas uzdrīkstas šitā apieties ar Džesperu Saldūdeni un vēl manā acu priekšā?

—   Tas tiek darīts pēc manas pavēles, Takuzini,— kvartirmeistars atbildēja,— un es uzņemos visu atbildību par to. Jūs taču nesāksiet apstrīdēt karaļa iecelta virsnieka karaļa zaldātiem doto pavēļu likumību?

—   Es apstrīdētu no paša karaļa mutes nākušus vārdus, ja viņš teiktu, ka Džespers ir to pelnījis. Vai tad šis puisis neizglāba visu mūsu skalpus, vai viņš nenovērsa sakāvi un nenodrošināja mums uzvaru? Nē, nē, leitnanti Ja jūs tā sākat izmantot savu varu, tad es pirmais būšu tai pretinieks.

—   Tas ož pēc nepaklausības,— Mjuirs sacīja,— bet Takuzinim mēs varam daudz ko piedot. Tiesa, šis Džespers izlikās, ka palīdz mums te uz salas, bet nevajag aizmirst visu iepriekšējo. Vai majors Dankans pats viņu neatmaskoja seržantam Danemam pirms izbraukšanas no forta? Vai mēs savām acīm neesam pietiekami pārliecinājušies, ka notikusi nodevība? Un vai nav pilnīgi skaidrs, ka nodevējs var būt vienīgi šis jauneklis? Ak, Takuzini, jūs nekad nekļūsiet liels valstsvīrs vai dižs karavadonis, ja pārlieku uzticēsieties cilvēku ārienei. Lai Dievs man žēlīgs, ja es, skatīdamies acīs patiesībai, kas jums pašam, Takuzini, tik dārga, neredzētu, ka liekulība ir pat vēl biežāk sastopams netikums nekā skaudība. Tā ir cilvēka dabas sodība.

Kapteinis Sangljē paraustīja plecus; tad viņa skatiens no Džespera pievērsās kvartirmeistaram un atkal atgriezās pie Džespera.

—   Man ne silts, ne auksts no jūsu spriedelēšanas par skaudību, liekulību un cilvēka dabu,— Takuzinis atbildēja.— Džespers Saldūdens ir mans draugs. Džespers Saldūdens ir drosmīgs zēns, godīgs un uzticams puisis, un bez paša Landi pavēles neviens no piecdesmit piektā pulka nepacels roku pret viņu, kamēr es te stāvu! Jūsu varā ir izrīkot savus zaldātus, nevis Džesperu vai mani, mister Mjuir!

—   Bon.'[5]— iesaucās Sangljē, skaņas izdošanā vienlīdz sparīgi darbojoties rīklei un degunam.

—   Jūs nevēlaties uzklausīt saprāta balsi, Takuzini. Jūs taču nebūsiet aizmirsis mūsu aizdomas un spriedumus, un te ir vēl viens apstāklis, kas tos apstiprina. Vai redzat šo mazo drānas gabaliņu? Meibela Danema to atrada koka zarā uz šīs pašas salas kādu stundu pirms ienaidnieka uzbrukuma. Un, ja jūs papūlēsieties aplūkot «Joņotāja» karogu, tad redzēsiet, ka šis gabaliņš izgriezts no tā. Drošāka netiešā pierādījuma nemaz nevar būt.

• — Ma foi, c'est un peu fort, ceci,  — Sangljē caur zobiem norūca.

—   Nestāstiet man te par karogiem un signāliem, kad es pazīstu sirdi,— Takuzinis turpināja.— Džesperam ir reti godīga iedaba, un ar viņu nedrīkst apieties kā ar kādu mingu. Nē, nē, rokas nost, citādi mēs vēl redzēsim, kas prot labāk kauties — jūs un jūsu piecdesmit piektā pulka vīri vai še, lūk, Čūska un «briežu nāve» kopā ar Džesperu un viņa komandu. Jūs, leitnant Mjuir, pārvērtējat savus spēkus tādā pašā mērā kā nenovērtējat Saldūdens patiesīgumu.

—  Tres bon!3

—   Nu, ja jau tā, Takuzini, tad man jārunā skaidra valoda. Redz, kapteinis Sangljē un Bultasgals, drosmīgais tuskarora, man pateica, ka šis nelaimīgais jauneklis ir nodevējs. Pēc šāda liecinājuma jūs vairs nevarat apstrīdēt manas tiesības viņu sodīt un nepieciešamību to darīt.

—   Scelerat,[ — francūzis nomurmināja.

—   Kapteinis Sangljē ir drosmīgs karavīrs un neapmelos godīgu kuģinieku,— iejaucās Džespers.— Sakiet, kapteini Krama Sirds,— vai te ir kāds nodevējs?

—   Jā, jā,— Mjuirs piemetināja,— lai viņš pasaka, reiz jūs tā vēlaties, nelaimīgais jaunekli, dzirdēt patiesību. Vienīgā cerība, ka varbūt nesaņemsiet augstāko soda mēru, kad tiesa spriedīs par jūsu ļaundarībām. Nu, kā tad ir, kaptein, vai jūs redzat mūsu vidū nodevēju?

—   Oui2 … jā, ser . . . bien sur[7].

—   Pārāk daudz melu!— pērkonīgā balsī izsaucās Bultasgals, ar dūri nikni iebukņīdams Mjuiram pa krūtīm.— Kur mani karavīri? Kur jengīsu skalpi? Pārāk daudz melu!

Mjuiram netrūka ne drosmes, ne zināmu goda jūtu. Pēkšņi pamodusies sirdsapziņa lika viņam Bultasgala spontāno žestu noturēt par sitienu; viņš paspēra soli atpakaļ un izstiepa roku pēc šautenes. Viņa seja zvē¬roja dusmās, vaibstos skaidri atspoguļojās nežēlīgais nolūks. Taču Bultasgals bija ātrāks par kvartirmeistaru. Tramīgi pašāvis acis visapkārt, viņš pagramstīja ar roku aiz jostas, izrāva tur paslēpto dunci un vienā acumirklī iegrūda to Mjuiram krūtīs līdz spalam. Kad tas nogāzās pie tuskaroras kājām, blenzdams tam sejā ar nāves pārsteigta cilvēka tukšo skatienu, Sangljē iešņauca šķipsniņu tabakas un rāmā balsī sacīja: — Voilā l'affaire finie!*— Viņš paraustīja plecus.— Ce n'est qu'un scelērat de moins

Tas notika tik pēkšņi, ka neviens nepaspēja iejaukties, un, kad Bultasgals, mežonīgi aurodams, ielēkšoja krūmos, baltie cilvēki bija pārāk satriekti, lai viņam sekotu. Taču Cingačguks neapjuka, un krūmu zari vēl nebija sakļāvušies aiz tuskaroras bēgošā stāva, kad delavars jau mina viņam uz papēžiem.

Džespers Vesterns labi runāja franciski, un Sangljē vārdi un izturēšanās viņu pārsteidza.

—   Sakiet, mesjē,— viņš angliski bilda,— vai es esmu nodevējs?

— Le voilā, — aukstasinīgais francūzis atbildēja, — tas tur mūs' espion . . . mūs' aģents. . . mūs' draugs . . . ma foi, c'ētait un grand scēlerat . . . voici .

To sacīdams, Sangljē noliecās pār nedzīvo ķermeni, iebāza roku kvartirmeistara kabatā un izvilka no turienes naudas maku. Kad viņš izkratīja tā saturu zemē, daži dubultluidori aizripoja pie zaldātiem, kuri nebija slinki tos uzlasīt. Ar riebumu aizsviedis maku, brašais kapteinis pievērsās virai, ko bija tik rūpīgi gatavojis, un, atzinis to pa savai garšai, sāka ēst ar tik vienaldzīgu sejas izteiksmi, ka visstoiskākais indiāņu karavīrs būtu varējis viņu apskaust.

27. nodaļa

Ir tikums — mīlas zieds virs zemes vienīgais, Un patiesība — zelts, nekad kas neizgaist.

Kaupers

Lasītājam jāmēģina iztēloties, kā ritēja notikumi pēc Mjuira pēkšņās nāves. Kamēr zaldāti nonesa malā viņa līķi un pārklāja ar mēteli, Cingačguks klusiņām atgriezās savā vietā pie ugunskura, un Sangljē ar Takuzini ieraudzīja, ka pie viņa jostas karājas svaigs, asiņains skalps. Neviens neko nejautāja, un Sangljē, kaut arī skaidri saprata, ka Bultasgals nogalināts, neizrādīja ne ziņkārību, ne satraukumu. Viņš turpināja mierīgi ēst savu viru, it kā nekas nebūtu noticis. Sinī nesatricināmajā mierā jautās kaut kas no indiāņiem raksturīgā lepnuma un vienaldzības pret liktenī, bet vēl lielākā mērā šādu viņa izturēšanos noteica pieraduma spēks, māka savaldīties un cietais raksturs. Takuzinim bija mazliet citāda jušana, taču arī viņš uz āru neko neizrādīja. Pavadonim nepatika Mjuirs, kura pieglaimīgā laipnība lāgā nesaskanēja ar paša atklāto un taisnprātīgo dabu, bet šī pēkšņa, vardarbīgā nāve viņu, kaut pieradušu pie līdzīgām ainām, bija satriekusi, un kvartirmeistara nodevība nāca kā negaidīts pārsteigums. Lai uzzinātu par to kaut ko vairāk, Takuzinis, tiklīdz līķis bija aizvākts, sāka iztaujāt kapteini. Tā kā Sangljē vairs nebija īpaša iemesla turēt slepenībā sava tagad jau mirušā aģenta darbošanos, viņš brokastu laikā atklāja šādus faktus, kas palīdzēs izskaidrot dažus sīkākus atgadījumus mūsu stāstā.

Drīz pēc piecdesmit piektā pulka ierašanās robežjoslā Mjuirs piedāvāja ienaidniekam savus pakalpojumus. To darīdams, viņš kā savu priekšrocību minējis tuvās attiecības ar Landi un no tām izrietošās iespējas sniegt precīzāku un svarīgāku informāciju nekā jebkurš cits. Mjuira priekšlikums pieņemts, un kapteinis Sangljē vairākkārt ticies ar viņu Osvīgo forta apkaimē un reiz slepeni pavadījis veselu nakti pašā garnizonā. Bultasgals bijis starpnieks ziņu nodošanā. Anonīmo vēstuli majoram Dankanam sacerējis Mjuirs, tā aizgādāta uz Frontnaku un pēc pārrakstīšanas nosūtīta atpakaļ ar tuskaroru, kurš veicis šo uzdevumu, kad «Joņotājs» viņu notvēris. Diez vai vēl jāsaka, ka Džespers tika upurēts, lai slēptu kvartirmeistara nodevību, un ka salas atrašanās vietu ienaidniekam bija pavēstījis pēdējais. Par īpašu atlīdzību, kas tika atrasta viņa makā, Mjuirs piebiedrojies seržanta vienībai, lai dotu signālus, kad sākt uzbrukumu. Kvartirmeistara kāre uz sievietēm bija dabiska vājība, un viņš būtu apprecējis Meibelu vai jebkuru citu, kura pieņemtu viņa roku, bet savu jūsmošanu par seržanta meitu viņš stipri pārspīlējis, lai būtu iegansts doties līdzi vienībai, neuzņemoties nekādu atbildību par tās sakāvi un nepūloties izgudrot citu pietiekami svarīgu iemeslu. Kapteinim Sangljē bija zināmi daudzi Mjuira viltīgie gājieni, it īpaši šis ar Meibelu saistītais, un viņš atklāja klausītājiem visus noslēpumus, bieži vien sarkastiski pasmiedamies par neveiksmīgā kvartirmeistara dažādajiem trikiem.

— Touchez-lā,'—pabeidzis savu stāstu, aukstasinīgais karavīrs sacīja, pastiepdams stiegraino roku Takuzinim. — Jūs ir honnēte[12],un tas ir beaucoup3 . Mēs savā labā izmanto spiegus, tāpat kā lieto la medecine\ Mais, je Ies deteste[13]! touchez-lā!

—   Es labprāt paspiedīšu jūsu roku, kapteini,— Takuzinis atbildēja,— jo jūs esat likumīgs ienaidnieks, atklāts un vīrišķīgs. Bet kvartirmeistara miesas nedrīkst apkaunot angļu zemi. Pirmāk es domāju, ka aizvedīšu viņu atpakaļ uz Osvīgo, lai Landi atvadām var nospēlēt savas dūdas, bet tagadiņ likšu norakt tepatās, kur viņš strādāja savas nelietības, un par kapakmeni viņam būs paša nodevība. Pieļauju, kapteini Krama Sirds, ka tāda pīšanās ar nodevējiem ir daļa no karavīra pienākumiem, tak, teikšu jums godīgi, tas nav pa manai iedabai, un esmu priecīgs, ka tas esat jūs, nevis es, kam šitā būšana uz sirdsapziņas. Kāds baismonīgs grēka gabals! Pa labi un kreisi perināt sazvērestības pret savu zemi, draugiem un to Kungu! . . . Džesper, puis, panāc šurpan uz pāris vārdiem!

Takuzinis paveda jaunekli sānis un, satvēris viņa roku, ar asarām acīs sacīja:

—   Tu pazīsti mani, Saldūden, un es pazīstu tevi. Viss notikušais nekādā vīzē nav grozījis manas domas par tevi. Es no paša sākuma neticēju viņu pasakām, kauču vienbrīd lieta rādījās nopietna, atzīstos, jā, tā bija, un man ar sametās jocīgi ap dūšu. Bet ne uz brīsniņu es neturēju aizdomās tevi, jo zinu, ka nekrietnība nav tavā dabā, tak, jāatzīst, neturēju aizdomās arī kvartirmeistaru.

—   Un tā rīkojās cilvēks, kam bija Viņa majestātes virsnieka patents!

—   Ne jau tas ir galvenais, Džesper Vestern, ne tas. Viņam bija patents no Dieva rīkoties pareizi un izturēties godīgi pret līdzcilvēkiem, un viņš nepildīja savu pienākumu!

—   Tad vēl šī mīlestības liekuļošana pret tādu meiteni kā Meibela, kaut patiesībā viņu nemīlēja!

—   Tas, saprotams, bija nekrietni. Sitam blēdim dzīslās būs ritējušas mingu asinis. Vienīgi nešķīstenis var izturēties negodīgi pret sievietēm, puis, jo tas Kungs viņas radījis vājas, lai mēs iegūtu viņu mīlestību ar laipnību un uzticīgu kalpošanu. Raug, nabaga seržants, gulēdams uz nāvesgultas, atdeva savu meitu man par sievu, un Meibela, dārgā būtne, tam piekrita. Tagadiņ es jūtu, ka man jārūpējas par divām dzīvēm, jāgādā par diviem cilvēkiem, jāaplaimo divas sirdis. Ak, Džesper, dažubrīd man šķietas, ka neesmu gana labs jaukajam bērnam!

Uzzinot šo jaunumu, Saldūdenim gandrīz elpa aizcirtās, un, kaut jauneklis nekā citādi savu satraukumu uz āru neizrādīja, viņa vaigs bija nobālis krīta baltumā. Tomēr viņš atrada sevī spēku atbildēt stingrā un možā balsī:

—   Nerunā tā, Takuzini! Tu esi diezgan labs pat karalienei.

—   Jā, jā, puis, pēc tavām domām. Tiesa, es varu nogalināt briedi un vajadzības gadījienā mingu ar, kā ikkurš teitan robežmalā. Es droši minu meža takas un protu atrast ceļu pēc zvaigznēm, kad citi to nevar. Šaubu nav, ka Meibelai būs gana brieža cepeša, zivju un baložu, bet vai es viņai nelikšos pārāk neizglītots un domu nabadzīgs, lai būtu patīkams sarunu biedrs, kad pēcāk sāksim viens otru tā pa īstam novērtēt?

—   Novērtējusi tevi pa īstam, Takuzini, vissmalkākā lēdija būtu ar tevi laimīga. Par to nu tev nekādā ziņā nav jābaidās.

—   Jā, Džesper, tu patiesi tā domā, es zinu, jo esi mans draugs, un cilvēku iedabā ir lūkoties labvēlīgi uz tiem, ko viņi mīlē. Ja man būtu jāprecē tevi, puis, es neraizētos par to, vai esmu gana labs, jo tu allažiņ esi raudzījies uz mani un visu, ko es daru, ar draudzīgām acīm. Bet jaunai meitenei tak būtu dabiski vēlēties apprecēt sev pēc gadiem daudzmaz piemērotu vīru, nevis tādu, kas tik vecs, ka varētu būt viņas tēvs, un vēl neaptēsts kā lācis. Es taisni brīnos, Džesper, ka Meibela nav ieskatījusies tevī, bet izvēlējusies mani!

—   Ieskatījusies manī, Takuzini!— jauneklis it moži attrauca, pūlēdamies nenodot sevi.— Ar ko gan es varētu iepatikties tādai meitenei kā Meibela Danema? Man piemīt tas viss, ko tu uzskati par saviem trūkumiem, vienīgi neesmu izpelnījies ģenerāļu cieņu kā tu.

—   Nu, saki ko sacīdams, šoreiz tas ir tāds laimīgs gadījiens. Es savā mūžā esmu vedis caur mežiem nez cik sieviešu un saticies ar daudzām garnizonos, tak nekad ne pret vienu neesmu jutis patikšanu, kamēr ieraudzīju Meibelu Danemu. Tiesa, nabaga seržants pirmais mani uzvedināja uz domām par savu meitu, bet, kad mēs sapazināmies tuvāk, es pats bez teikšanas sāku domāt par viņu dienu un nakti. Es esmu siksts vīrs, Džesper, jā, ļoti sīksts un gana rūdīts, kā jūs visi zināt, bet Meibelas Danemas zaudēšana mani tagadiņ galīgi satriektu.

—   Nerunāsim vairāk par to, Takuzini,— Džespers sacīja, paspiezdams drauga roku, un devās atpakaļ pie ugunskura, gan lēnā solī un tādā izskatā kā cilvēks, kam vienalga, kurp viņš iet.— Nerunāsim vairāk par to. Tu esi Meibelas cienīgs, un Meibela ir tevis cienīga, tev patīk Meibela, un Meibelai patīc tu. Viņas tēvs ir izraudzījis tevi par viņas vīru, un nevienam nav tiesību tur iejaukties. Bet kvartirmeistara liekuļotā mīlestība uz Meibelu ir vēl lielāka nekrietnība nekā viņa nodevība pret karali!

Tagad viņi bija jau tik tuvu ugunskuram, ka vajadzēja mainīt sarunas tematu. Laimīgā kārtā šinī brīdī parādījās Ķeps, kas bija uzturējies blokmājā pie sava mirstošā svaiņa un neko nezināja par pēdējiem notikumiem pēc kapitulācijas. Tāds kā apcerīgs un skumīgs viņš nāca šuqa. Lielā pašpārliecība, kas parasti viņa ārienē un uzvedībā izpaudās kā nicinājums pret visu apkārtējo, bija veco jūrnieku pametusi, un viņš izskatījās domīgs, ja ne gluži sašļucis.

—   Nāve, džentlmeņi,— viņš sacīja, kad bija pienācis klāt,— ir viena bēdīga būšana, ar to jāsamierinās. Raug, seržants Danems, loti labs karavīrs, nav vārdam vietas, patlaban laiž lejā savu enkurtauvu, bet ieķēries tanī tik cieši, kā kad neparko negribētu Jaut tai izslīdēt caur klīzi. Un tas viss, man domāt, tāpēc, ka viņš dikti mīl savu meitu. Es jau gan, kad draugam jādodas ilgā ceļojumā, allaž novēlu ātrāk pamest šo krastu un laimīgi nonākt galā.

—   Neaprociet seržantu pirms laika!— Takuzinis pārmetoši bilda.— Dzīvība ir dārga visiem, pat veciem cilvēkiem, un esmu novērojis — jo mazāk tā vērta, jo ciešāk pie tās turas.

Patiesībā Ķepam ne prātā nebija nākusi doma pasteidzināt svaiņa nāvi. Viņš bija uzņēmies grūto pienākumu atvieglināt mirēja pēdējos brīžus un gribējis izteikt vienīgi savu vēlmi, lai seržants šķirtos no šīs pasaules ar mierīgu sirdi un bez ciešanām. Tādēļ, mazliet satriekts par to, kā viņa vārdi iztulkoti, vecais jūrnieks kļuva diezgan spurīgs, kaut apzinājās pie šā pārpratuma arī savu vainu.

—   Jūs esat pārāk vecs un saprātīgs, Takuzini,— viņš sacīja,— lai šitā apvainotu cilvēku, kad viņš, bēdu pārņemts, palaiž vaļīgāk savu domu gājienu. Seržants Danems ir mans svainis un mans draugs, tik tuvs draugs, cik vien zaldāts var būt jūrasbraucējam, un es viņu ļoti godāju un augsti vērtēju. Turklāt zinu, ka viņš ir nodzīvojis vīra cienīgu dzīvi, un galu galā nav nekas ļauns novēlēt kādam laimīgu noenkurošanos debesīs. Jā, mēs visi esam mirstīgi, arī paši labākie no mums, to tak jūs nenoliegsiet, un tādēļ vajadzētu saprast, ka nav ko lepoties ar savu spēku un skaistumu. Bet kur tad kvartirmeistars, Takuzini? Pēdējais laiks viņam atvadīties no nabaga seržanta, kurš aiziet mazliet ātrāk par mums.

—   Jūs pateicāt vairāk patiesības, cienījamais Kep, nekā pats apjaušat. Un tas nav nekāds brīnums, cilvēki bieži pasaka visrūgtāko patiesību taisni tad, kad vismazāk domā to darīt. Bet jūs būtu varējis iet tālāk un sacīt, ka mirstīgi ir arī paši sliktākie no mums, tas tāpatās ir tiesa un šimbrīžam būtu vairāk vietā nekā teikt, ka mirstīgi ir labākie no mums. Par kvartirmeistara atvadīšanos no seržanta nevar būt ne runas, jo viņš ir aizgājis savu ceļu bez kādiem atvadu vārdiem.

—   Jūsu valoda nav tik skaidra kā parasti, Takuzini. Es zinu, mums visiem sakarā ar šiem notikumiem ir bēdīgs prāts, bet tādēļ jau nav jārunā līdzībās.

—   Ja ar vārdi neskaidri, doma skaidra. īsi sakot, cienījamais Kep, kamēr seržants Danems lēnā garā gatavojas tālam ceļojumam kā apzinīgs un godīgs vīrs, kāds viņš ir, kvartirmeistars steidzīgi ir devies projām pirms viņa. Un, kauču par tādām lietām neņemos droši spriest, man domāt, viņi iet pa tik dažādiem ceļiem, ka nekad nesatiksies.

—   Paskaidrojiet tuvāk, mans draugs!— apjukušais jūrnieks sacīja, lūkodamies apkārt pēc Mjuira, kura prombūtne viņam sāka likties aizdomīga.— Es nekur neredzu kvartirmeistaru, bet domāju, ka viņš nu gan nav tas vīrs, kas bēgtu projām tagad, kad gūta uzvara. Ja kauja būtu mums priekšā, nevis ķīļūdeni aiz muguras, tad cita lieta.

—   Tur zem mēteļa guļ viss, kas palicis pāri no viņa,— pavadonis atbildēja un īsi pastāstīja, kādu galu ņēmis leitnants.— Tuskaroras dūriens bija indīgs kā klaburčūskai, tak bez kāda brīdinājuma,— Takuzinis turpināja.— Es esmu redzējis daudzas briesmīgas kaujas un dažu labu niknuma izvirdumu, bet nekad neesmu redzējis cilvēka dvēseli pametam miesas tik negaidīti vai mirēja cerībām ļaunākā brīdī. Viņš stāja elpot ar meliem uz lūpām, un viņa gars, var sacīt, aizlidoja projām pašā dusmu karstumā.

Ķeps klausījās ar vaļēju muti un divas vai trīs reizes sparīgi nokremšļojās, it kā nebūtu drošs pats par savu elpu.

—   Ačgārna un gauži neomulīga ir šitā jūsu dzīve pie saldā ūdens starp mežoņiem,— viņš sacīja.— Un, jo drīzāk es tikšu no šejienes prom, jo labākās domās būšu par sevi. Nu, reiz tādas tās lietas, tad teikšu jums, ka kvartirmeistars metās uz enkurvietu klintīs, kad ienaidnieks mums pirmoreiz uzbruka, ar tādu kā zvēra instinktu, ko no virsnieka nebiju gaidījis, bet tobrīd pārāk steidzos, lai šito punktu kārtīgi piereģistrētu. Žēlīgais Dievs! Žēlīgais Dievs! Nodevējs, jūs sakāt, gatavs pārdot savu zemi un vēl kam — nolādētajam francūzim!

—   Gatavs pārdot visu—zemi, dvēseli, miesu, Meibelu un visu mūsu skalpus, daudz neprātodams par to, kas ir pircējs. Šoreiz maksātāji bija, raug, kapteiņa Krama Sirds tautieši.

—   Tas ir viņu dabā. Vienmēr gatavi pirkt, ja nevar uzvarēt, un naski bēgt, ja nevar ne vienu, ne otru.

Mesjē Sangljē ironiskā nopietnībā pacēla cepuri un pieņēma komplimentu ar vēsu nicinājumu, ko robustais jūrnieks nebija spējīgs uztvert. Bet Takuziņa iedzimtā smalkjūtība un godprātīgums neļāva atstāt uzbrukumu neievērotu.

—   Nu, nu,— viņš iejaucās,— es gan neredzu lielas atšķirības starp angli un francūzi. Tiesa, viņi runā dažādīgās valodās, karalis tiem katram savs, bet abi tak ir cilvēki ar cilvēcisku jušanu. Francūzis reizumis nobīstas, un ar angli ir tāpatās; kas attiecas uz bēgšanu, kālab gan lai cilvēks, līdzīgi zirgam, šad un tad to nedarītu, vienalga, kādas tautības viņš ir.

Kapteinis Krama Sirds, kā Takuzinis viņu sauca, atkal paklanījās, bet šoreiz viņa smaids bija draudzīgs un bez ironijas, jo francūzis juta, ka pavadoņa sacītais labi domāts, lai kāda bijusi izteiksmes forma. Ar vēsu prātu nospriedis, ka nav vērts pievērst uzmanību tam, ko domā vai saka tāds cilvēks kā Ķeps, viņš vienā mierā pabeidza ēst brokastis, vairs neļaudams sevi atraut no šīs svarīgās nodarbības.

—   Es nācu šurp taisni pēc kvartirmeistara,— Ķeps sacīja, kad bija nolūkojies francūža pantomīmā.— Seržants ir tuvu nāvei, un es domāju, ka varbūt viņš pirms šķiršanās grib vēl ko pateikt viņa pilnvaru pārņēmējam. Bet, izrādās, ir par vēlu, un, kā jūs, Takuzini, sakāt, leitnants patiesi aizgājis pa priekšu.

—   Aizgājis gan, tikai pa citu ceļu. Kas attiecas uz pilnvarām, tad, man domāt, tos dažus vīrus, kas palikuši pāri no piecdesmit piektā pulka vienības, tagadiņ var komandēt kaprālis. Maz viņu vairs ir, un tie paši izvārgušies, ja ne nobijušies. Bet par pārējo, kas darāms, parūpēšos es. Mums tikai jāaprok savi mirušie, tad vēl jānodedzina blokmāja un būdas, jo tās atrodas ienaidnieka teritorijā, tā nu tas ir, kauču ar ne pēc likuma, un atstāt viņam šitās būves būtu gaužām aplamīgi. Mēs paši tās izmantot vairs nevarēsim, jo tagadiņ, kad frančiem šitā sala zināma, rādīties teitan nozīmētu vaļējām acīm bāzt roku vilku lamatās. To darbiņu nostrādāsim mēs abi ar Čūsku, esam gana zinīgi, kā jārīkojas atkāpjoties un kā uzbrūkot.

—   Tas ir ļoti labi, mans labais draugs, bet tagad padomāsim par manu nabaga svaini. Lai arī viņš ir zaldāts, nedrīkstam ļaut viņam aiziet bez mierinājuma vārdiem un atvadīšanās. Sitā ekspedīcija ir bijusi neveiksmīga visās halzēs, bet, manuprāt, tas ari bija sagaidāms, ņemot vērā gadalaiku un tādu te kuģošanas veidu. Mums ar to jāsamierinās un jāmēģina līdzēt krietnajam vīram pacelt enkuru ar vieglu sirdi. Galu galā, cienījamais Takuzini, nāve ir apstāklis, turklāt ļoti vispārējas dabas, jo agrāk vai vēlāk tā pienāk ikvienam no mums.

—   Taisnība, Sāļais Uden, taisnība, aiz tam es allažiņ turu sevi gatavībā. Bieži esmu domājis, ka vislaimīgākais ir tas, kuram nav daudz, ko atstāt pēc sevis, kad sit viņa stunda. Raug, par piemēru, es — mednieks, izlūks un pavadonis. Kauču man nepieder ne pēda zemes šinī pasaulē, tak esmu bagātāks par pašu turīgāko vīru angļu kolonijās. Virs galvas man debesis, kas liek paturēt prātā pēdējās lielās medības, zem kājām sausās lapas, un es klejoju pa šo zemi tik brīvi, kā kad būtu tās kungs un saimnieks. Ko gan vairāk sirds var vēlēties? Neteikšu, ka man vienaldzīgi visi pasaulīgie labumi, tā jau gluži nav, bet, izņemot vienīgi Meibelu Danemu, es netīkoju nekā tāda, ko nevaru nēsāt sev līdzi. Augšējā fortā man ir daži suņuki, ko es turu augstā vērtē, bet uz karatakas tie taisītu pārāk lielu troksni, tāpēc esam spiesti pagaidām dzīvot atsevišķi. Tad vēl man droši vien būtu žēl šķirties no «briežu nāves», bet neredzu iemesla, kamdēļ mūs nevarētu apbedīt vienā kapā, jo -esam gandrīz uz mata viena garuma — sešas pēdas. Tik man tās mantas, visu pārējo — Čūskas dāvināto pīpi un dažas piemiņlietiņas no ceļotājiem —var sabāzt patronsomā un palikt man zem galvas, kad tiks pavēlēts doties ceļā. Es būšu gatavs vienas minūtes laikā. Un teikšu jums, cienījamais Kep, tas ar, man domāt, ir apstāklis!

—   Tieši tāpat ir ar mani,— jūrnieks atbildēja, kad abi soļoja uz blokmājas pusi, pārāk aizņemti ar savu prātuļošanu, lai atcerētos skumjo pienākumu, kas viņiem veicams.— Tieši tāpat jūtos un spriežu es. Ne reizi vien, kad kuģis bijis tuvu bojāejai, esmu atviegloti nodomājis: cik labi, ka tas nepieder man! «Ja kuģis noies dibenā,» esmu sev teicis, «mana dzīvība būs pagalam, bet ne mans īpašums, un tas ir liels mierinājums.» Savos klejojumos pa pasauli no Hornas raga līdz Ziemeļu ragam, nemaz nerunājot par šito saldūdens peļķi, esmu nācis pie tādas atziņas: ja cilvēkam ir daži dolāri un viņš tos noglabā lādē aiz drošas atslēgas, tad arī savu sirdi viņš ieslēdz turpat. Un tā es gandrīz visu, kas man pieder, nēsāju jostā ap savu vēderu, lai, kā mēdzu sacīt, svarīgākais orgāns būtu īstajā vietā. Es domāju, Takuzini, ka cilvēks bez sirds nav ne drusku labāks par zivi ar pārsprāgušu gaisa pūsli.

—   Neņemos par to spriest, cienījamais Kep, bet cilvēks bez sirdsapziņas ir nožēlojams radījums, goda vārds! To apliecinās katrs, kam bijusi darīšana ar mingu. Man daudz nerūp dolāri vai džokiji, kas ir mīļākais naudas gabals šinī pasaules daļā, bet esmu gatavs ticēt, ka par cilvēku, kurš piebāzis lādi pilnu ar vieniem vai otriem, var sacīt, ka tanī pašā lādē viņš ieslēdzis savu sirdi. Pēdējā miera laikā es divas vasaras medīju un savācu tik daudz zvērādu, ka sāku just tādu kā kārošanu pēc mantības. Un, ja es apprecēšu Meibelu, tad ari man var uznākt rausības gars, lai sagādātu viņai ērtu dzīvi.

—   Jūs esat filozofs, Takuzini, tas ir skaidrs. Bet vai jūs esat kristietis?

—   Cilvēkam, kurš to apstrīdētu, es draudzīgi roku nesniegtu, cienījamais Kep. Tiesa, mani nav kristījuši morāviešu misionieri kā daudzus no delavariem, bet es turos pie kristietības un balto likumiem. Ka baltais cilvēks varētu nebūt kristietis, tas man šķietas tikpat neriktīgi, kā kad sarkanādainais neticētu saviem laimīgajiem medību laukiem. Lai cik dažādīgas ir paražas un nogiedas par to, ko gars darīs pēc nāves, man domāt, pēc savas cilvēciskās dabas labs delavars ir labs kristietis, kauču viņš nekad nebūtu redzējis nevienu morāvieti, un labs kristietis ir labs delavars. Mēs ar Čūsku šitās lietas bieži pārspriežam, jo viņš tiecas pēc kristietības . . .

—   Nu, tā tik vēl trūka!— Ķeps iesaucās.— Ko gan viņš domā darīt baznīcā ar visiem skalpiem, ko noplēsis?

—   Negrieziet aplamā virzienā, draugs, negrieziet aplamā virzienā! Tā ir tikai virspusīga būšana, viss atkarīgs no audzināšanas un cilvēka dziļākās iedabas. Paverieties apkārt uz pasauli un pasakiet man — kāpēc redzat sarkanādainos karotājus šite, melnos tur un balto armijas citā vietā? Tas viss un vēl daudz kas līdzīgs, uz ko es varētu norādīt, ir tā nolikts ar īpašu nolūku. Mums nevajag apstrīdēt faktus un noliegt patiesību. Nē, nē, katrai krāsai ir sava iedaba, savi likumi un savas paražas, un neviens nedrīkst nosodīt otru tādēļ, ka lāgā viņu nesaprot.

—   Jūs droši vien esat daudz lasījis, Takuzini, ja visu redzat tik skaidri,— atbildēja Ķeps, kuru krietni vien bija samulsinājusi mežinieka vienkāršā ticība.— Tagad pār mani nākusi apskaidrība, kauč gan, jāsaka, nekad agrāk tādu uzskatu piekritējs neesmu bijis. Pie kādas sektas jūs piederat, mans draugs?

—   Ko?

—   Kādas draudzes loceklis esat? Kādu baznīcu apmeklējat?

—   Paverieties apkārt un spriediet pats. Es patlaban esmu baznīcā. . . ēdu baznīcā, dzeru baznīcā, guļu baznīcā. Zeme ir tā Kunga templis, un es viņam kalpoju ik dienu, ik stundu. Nē, nē, savas asinis un ādas krāsu es nenoliedzu, esmu kristietis no dzimšanas un kā kristietis nomiršu. Morāvieši dikti noņēmās ar mani, un viens no karaļa kapelāniem arī teica savu vārdu, kauču šitā suga nav necik dedziga ticības sludināšanā. Tad vēl no Romas atsūtīts misioniers daudz runāja ar mani, kad pēdējā miera laikā vedu viņu caur mežu. Bet man viņiem visiem bija viena atbilde: es jau esmu kristietis un negribu būt ne morāvietis, ne anglikānis, ne katolis. Nē, nē, savas asinis un savu pārliecību es nenoliegšu.

—   Cienījamais Takuzini, es domāju, ka jūsu teiktais vārds varētu palīdzēt seržantam tikt pāri nāves sēkļiem. Pie viņa ir vienīgi nabadzīte Meibela, kura, kā zināt, ir paša meita un galu galā vēl tīrais bērns.

—   Meibela ir vāja miesīgi, draugs Kep, bet šitādās būšanās viņa, man domāt, var izrādīties stiprāka par daudziem vīriešiem. Tak seržants Danems ir mans draugs un jūsu svainis, tādēļ tagadiņ, kad cīniņi beigušies un mūsu tiesības aizstāvētas, mums abiem pienākas būt klāt pie viņa šķiršanās. Es daudzkārt esmu bijis līdzās mirstošam cilvēkam, cienījamais Kep,— turēdams sarunas biedru aiz pogas, turpināja Takuzinis, kam par vari gribējās izklāstīt savulaik piedzīvoto,— esmu redzējis viņu pārkāpjam nāves slieksni un dzirdējis viņa pēdējos elpas vilcienus. Kad kaujas kņada un troksnis rimuši, mūsu pienākums ir atcerēties nelaimīgos. Un taisni jābrīnās, cik dažādīgi cilvēka daba sevi parāda šādos nopietnos brīžos. Vieni aiziet no dzīves tik truli un stulbi, kā kad Dievs tiem nebūtu devis ne saprātu, ne atbildības sajūtu, bet citi pamet šo pasauli līksmi, kā atbrīvojušies no smagas nastas. Man domāt, pirmsnāves brīžos prāts top apskaidrots un acu priekšā nostājas visi pagātnes darbi.

—   Patiesi, tā tas ir, Takuzini. Pats esmu tādu brīdi piedzīvojis un ceru, ka tas mani padarījis labāku. Atceros, reiz es domāju pēdējo stundiņu pienākušu un pāršķirstīju sava mūža žurnālu ar tādu cītību, kādu līdz tam pie sevis nebiju novērojis. Liels grēcinieks jau es neesmu bijis, draugs Takuzini, kaut gan, ja jāsaka taisnība, dažu labu reizi kāja paslīdējusi kā jebkuram no mums. Bet nekad neesmu laupījis, dedzinājis vai bijis nodevējs, tādu nekrietnību manā rēķinā nav. Nu, kas attiecas uz kontrabandu . . . esmu taču jūrasbraucējs, un, man liekas, katram arodam ir savi vājie punkti. Uzdrošinos sacīt, ka arī jūsu nodarbošanās, lai cik godājama un derīga tā šķiet, nav gluži bez vainas.

—   Daudzi izlūki un pavadoņi ir nelietīgi blēži, un daži, tāpatās kā, lūk, še kvartirmeistars, kalpo diviem kungiem. Ceru, es pie tādiem nepiederu, kauču manās gaitās kārdinājumu bijis ne mazums. Trīs reizes savā mūžā esmu sūri pārbaudīts un vienreiz drusku padevies, tak, ceru, ne tādai apgrēcībai, kas varētu mocīt cilvēku viņa nāves stundā. Pirmā reize bija tad, kad es mežā atradu ādu ķīpu. Tā piederēja kādam francūzim, kas medīja robežmalas mūsu pusē, kur tam nekas nebija meklējams. Divdesmit sešas brīnumskaistas bebrādas! Tas bija briesmīgs kārdinājums, jo zināju, ka likums, lai vai kā, būtu manā pusē, kauču ar bija miera laiks. Bet tad atcerējos, ka tie likumi nav rakstīti mums, medniekiem, un iedomājos, cik lielas cerības nabaga vīrs būs licis uz šo ādu pārdošanu nākamajā ziemā, tādēļ atstāju tās turpatās guļam. Daudzi mūsējie sacīja, es esot rīkojies aplamīgi, bet tas, cik saldi tonakt gulēju, mani pārliecināja, ka esmu darījis pareizi. Otrs pārbaudījums bija tad, kad atradu šauteni, kas noteikti mūsu robežmalā ir vienīgā, uz kuru var paļauties tikpat droši kā uz «briežu nāvi». Zināju: ja es to paņemšu vai paslēpšu, tad uzreiz tikšu pie labākā šāvēja goda visā novadā. Tolaik biju jauns, ne jau tāds lietpratējs, kāds esmu kļuvis ar gadiem. Un jaunība ir godkārīga savos centienos. Bet, lai slavēts Dievs, es pārvarēju kārdinājumu, draugs Kep, un pēc tam uzvarēju savu sāncensi visgodīgākajās šaušanas sacensībās, kādas vien garnizonā redzētas. Viņš ar savu šauteni, es ar «briežu nāvi», paša ģenerāļa acu priekšā!—Takuzinis apstājās un pasmējās, acīm dzirkstījot un saules nobrūninātajam vaigam starojot sen gūtās uzvaras priekā.— Nākamais cīniņš ar sātanu bija pats grūtākais no visiem. Es nejauši mežā uzgāju virsū mingu apmetnei, kur seši vīri gulēja ciešā miegā, savas šautenes ar visiem pulvera ragiem nolikuši malā tā, ka es varēju tās pievākt, nepamodinot nevienu no viņiem. Kāda izdevība tā būtu bijusi Čūskai nobeigt tos dergļus citu pēc cita ar savu dunci un piekarināt pie jostas sešus skalpus! Viņam tas neprasītu vairāk laiķa kā man jums to pastāstīt. O, Cingačguks ir dūšīgs karotājs, tikpat godīgs, cik drosmīgs, un tikpat labs, cik godīgs!

—   Bet jūs, kā jūs pats rīkojāties?— ar dzīvu ieinteresētību noprasīja Ķeps.— Kāda tad bija jūsu pietauvošanās krastā, laimīga vai nelaimīga?

—   Laimīga un nelaimīga reizē, ja jūs varat to saprast. Nelaimīga tādēļ, ka tas bija briesmīgs kārdinājums, un galu galā tomēr laimīga. Es neaiztiku ne matiņu uz viņu galvām, jo ņemt skalpus nav baltā cilvēka iedabā, un pat nepievācu nevienu no viņu šautenēm. Nebiju drošs par sevi, zinādams, ka neieredzu mingus ne acu galā.

—   Tas, ka jūs viņus nenoskalpējāt, bija pareizi, mans cienījamais draugs, bet ieročus un munīciju gan vajadzēja paņemt, jebkura kristīgās pasaules prīžu tiesa jūsu rīcību atzītu par likumīgu.

—   Droši vien, droši vien. Bet tad mingi, labi zinādami, ka baltais cilvēks neuzbrūk gulošam vai neapbruņotam ienaidniekam, būtu aizbēguši. Nē, nē, es rīkojos tā, kā lika mana pārliecība, ādas krāsa un ticība. Nogaidīju, kamēr viņi, savu miegu izgulējuši, atkal mina karataku, un tad no paslēptuves uzdevu tiem neģēļiem kārtīgus piparus, tā ka tikai viens vienīgs atgriezās savā ciematā un klibodams ietenterēja vigvamā. Laimīgā kārtā, kā vēlāk izrādījās, lielais delavars bija tikai drusku aizkavējies, medīdams briedi, un nāca man pa pēdām. Kad mēs satikāmies, viņam pie jostas karājās pieci svaigi skalpi. Tātad, redzat, rīkojoties taisnprātīgi, nekas netika zaudēts ne goda, ne guvuma ziņā.

Ķeps kaut ko piekrītoši norūca, kaut gan Takuziņa morāles principi, jāatzīst, viņam diez cik skaidri nebija. Tā sarunādamies, viņi bija pienākuši jau pavisam tuvu blokmājai. Lai arī kā negribējās pārtraukt neparasti interesanto domu apmaiņu, abi saprata, ka turpināt to vairs nevar, un sagatavojās pēdējam brīdim kopā ar seržantu Danemu.

28. nodaļa

Tu — kailais lauks, ko postijusi ziema, Tu — manas mīlestības spogulis: Reiz tevī zēla ziedonis; tad ciemā Bij vasara, un tevī nogūlis Tās pīpeņziedu klāsts; tad vējš un sals Tev, masku raudams, teicis: tāds ir gals.

Spensers

Kaujas kņadā briesmas un pat nāve zaldātam var būt vienaldzīgas, bet, ja dvēseles aiziešana notiek vēlāk, mierā un klusumā, situācijas maiņa parasti atnes sev līdzi nopietnas pārdomas, nožēlu par pagātni un šaubu pilnas nojautas par nākotni. Daudzi ir nomiruši ar varonīgiem vārdiem uz lūpām, bet ar smagumu un nedrošību sirdī, jo, lai kāda būtu mūsu reliģija — vai ticam Kristus mācībai, Muhameda dogmām vai Austrumu alegoriskajām dievībām —, kopīga visiem cilvēkiem ir pārliecība, ka nāve ir tikai slieksnis starp šo un kādu augstāku eksistences formu. Seržants Danems bija drosmīgs vīrs, bet viņš devās uz valstību, kur apņēmības gars neko palīdzēt nevarēja. Tāpēc tagad, kad viņš pakāpeniski raisījās vajā no šīs pasaules saitēm, viņa domas un jūtas ievirzījās dabiskā gultnē, jo, ja nāve patiesi ir lielais nivelieris, tad vispirmām kārtām tanī ziņā, ka tā visiem liek vienlīdz apzināties dzīves niecību.

Takuzinis, kaut arī cilvēks ar dīvainiem un savdabīgiem paradumiem un uzskatiem, allaž bija prātnieciski noskaņots un sliecās raudzīties uz apkārt notiekošo nopietni un mazliet filozofiski. Tādēļ aina blokmājā viņā īpaši jaunas emocijas nemodināja. Pavisam citādi izturējās Ķeps. Raupjais, tiepīgais, paštaisnais un bravūrīgais jūrnieks nebija radis pat nāvi uzņemt ar tai piedienīgu svinīgumu un, par spīti visam, kas bija noticis, un savai patiesajai cieņai pret svaini, tagad ienāca pie mirēja, nesdams sev līdzi labu daļu tās bezjūtīgās vienaldzības, kas bija iemantota ilgā treniņa skolā, kura gan cītīgi māca cildenas patiesības, bet parasti nespēj tās iepotēt neatsaucīgu skolnieku prātos.

Pirmais pierādījums tam, ka Ķeps neizjūta šā brīža svinīgumu tik lielā mērā kā pārējie klātesošie, bija viņa tūlīt uzsāktais stāstījums par notikumiem, kas noveda pie Mjuira un Bultasgala nāves.

— Viņi abi pacēla savus enkurus lielā steigā, brāl Danem,— Ķeps pabeidza,— un tev nu ir tas mierinājums, ka citi devušies lielajā ceļojumā pirms tevis, turklāt tādi cilvēki, kurus mīlēt tev nebija īpaša iemesla. Ja es būtu tavā vietā, man tas sagādātu lielu gandarījumu. Mana māte, cienījamais Takuzini, allaž teica, ka cilvēkam mirstot jābūt labā garastāvoklī un viņu vajag uzmundrināt visiem saprātīgiem līdzekļiem. Sī ziņa nabaga seržantu dikti pacilās, ja viņš pret tiem mežoņiem jūt to pašu, ko es.

Izdzirdējusi par vīra nāvi, Džūna klusiem soļiem izslīdēja no blokmājas. Danems klausījās, tukšu skatienu vērdamies augšup, jo viņa saites ar dzīvi bija jau tiktāl atrisušas, ka viņš vairs neatcerējās Bultasgalu un

Mjuira liktenis viņam nerūpēja. Vārgā balsī mirējs taujāja pēc Saldūdens. Jauneklis tūlīt tika paaicināts un drīz vien ieradās. Seržants viņu laipni uzlūkoja, un viņa skatiens pauda nožēlu par netaisnību, ko tam domās bija nodarījis. Blokmājā tagad atradās Takuzinis, Ķeps, Meibela, Džespers un mirstošais karavīrs. Visi, izņemot meitu, stāvēja lokā ap seržanta guļvietu, vadīdami kopā ar viņu pēdējos brīžus. Meibela, nometusies ceļos tēvam līdzās, te pielika auksto roku pie savas pieres, te slapināja ar ūdeni mirēja sakaltušās lūpas.

—   Tu aizeji drusku ātrāk par mums, seržant,— sacīja Takuzinis, kurš tik bieži bija redzējis nāves tuvošanos un uzvaru, ka nejuta tās priekšā īpašu bijību, taču labi saprata atšķirību starp nāvi kaujas kaismē un četru sienu klusumā.— Un es nešaubos, ka mēs kādreiz vēlāk atkal tiksimies. Bultasgals ir aizgājis savu ceļu, bet tas nevar būt godīga indiāņa ceļš. Tu ar viņu vairs neredzēsies, jo viņa taka nav godīgo taka. Tā par viņu liek spriest prāts, un, man domāt, to pašu var sacīt par leitnantu Mjuiru. Tu dzivē esi izpildījis savu pienākumu, un tāds cilvēks var doties vistālākā ceļojumā ar vieglu sirdi un ašām kājām.

—   Ceru, mans draugs . . . Esmu centies izpildit savu pienākumu.

—   Jā, jā!— iejaucās Ķeps.— Laba apņemšanās ir puse no kaujas. Kauč gan no tavas puses būtu bijis prātīgāk nezēģelēt taisnā ceļā šurp, bet papriekš atsūtīt laivu izlūkot, kas notiek uz salas, tad varbūt viss būtu iegrozījies citādāk. Taču par to, ka tev bija vislabākie nodomi, nešaubās neviens ne šeit, ne arī kur citur šinī pasaulē un viņējā.

—   Jā . . . es patiesi gribēju visu to labāko . . .

—   Tēvs! Ak, mans mīļotais tēvs!

—   Magnēti šis bargais pūtiens ir gauži satriecis, cienījamais Takuzini, un viņa nav spējīga palīdzēt savam tēvam tikt pāri sēkļiem, tādēļ mums pašiem būs jāpacenšas sniegt viņam draudzīgu pakalpojumu.

—   Vai tu ko teici, Meibel?— Danems jautāja, pavērsdams skatienu uz meitas pusi, jo bija jau tik vārgs, ka ķermeni pagriezt nespēja.

—   Jā, tēvs. Nepaļaujies uz to, ko pats esi darījis, lai iemantotu žēlastību un pestīšanu, paļaujies vienīgi uz Dieva dēla svēto starpniecību!

—   Kapelāns mums tika sacījis kaut ko līdzīgu, brāl, varbūt mīļajam bērnam ir taisnība.

—   Jā, jā, tie ir patiesīgi vārdi. Kristus būs mūsu tiesnesis, viņa ziņā ir mūsu darbu reģistrs, viņš tos visus pārskatīs beidzamajā dienā un tad pasacīs, kurš darījis labu, kurš ļaunu. Es ticu, ka Meibelai ir taisnība, bet tādā gadījumā tev nav ne par ko jābažījas, ja rēķini tiek kārtīgi vesti.

—   Tēvoci! Visumīļais tēvs! Tie ir maldi. Ak, paļaujieties vienīgi uz mūsu svētā Pestītāja starpniecību! Vai tad jūs it bieži neesat jutušies nespēcīgi piepildīt savas gluži ikdienišķās vēlmes, un kā gan jūs varat iedomāties, ka ar pašu darbiem iespējams vājo un grēcīgo cilvēka dabu pacelt tādos augstumos, lai viņš tiktu uzņemts mūžīgās apskaidrības valstībā? Nav citas cerības kā vien uz Kristus palīdzību!

—   To pašu mums mēdza teikt morāvieši,— Takuzinis klusā balsī sacīja Ķepam.— Meibelai taisnība.

—   Vispārīgi jau taisnība, draugs Takuzini, bet kurss nav īsti pareizs. Baidos, ka šis bērns neliek seržantam sākt dreifēt tieši tanī brīdī, kad viņš būs iezēģelējis drošos ūdeņos un sasniedzis fārvateru.

—   Nē, nē, ļaujiet, lai Meibela . . . viņa zina labāk par mums un visu izdarīs, kā vajag.

—   Esmu to jau agrāk dzirdējis,— Danems beidzot atbildēja.— Ak, Meibel, ir tik savādi, ka šādā brīdi tēvam jāmeklē atbalsts pie sava bērna.

—   Paļaujies uz Dievu, tēvs . . . uzticies viņa svētā dēla žēlsirdībai! Lūdz, dārgais, dārgais tēvs, lūdz viņa visspēcīgo atbalstu!

—   Es neesmu radis pie lūgšanām . . . brāl . . . Takuzini . . . Džesper . . . vai jūs palīdzēsiet man atrast vārdus?

Ķeps knapi zināja, ko nozīmē lūgšana, un nespēja dot padomu. Takuzinis lūdza bieži, ik dienu, ja ne ik stundu, bet viņš to darīja tikai garā atbilstoši savai vienkāršajai domāšanai un iztika pilnīgi bez vārdiem. Tādēļ šinī situācijā viņš jutās tikpat bezpalīdzīgs kā jūrnieks. Arī Džesperam Saldūdenim, kurš Meibelas dēļ būtu gatavs kalnus gāzt, šo mirēja lūgumu izpildīt nebija pa spēkam, un viņš parāvās atpakaļ, pietvīcis aiz kauna, kāds pārņem jaunus un enerģiskus cilvēkus, kad tie sastopas ar uzdevumu, kas liek klusībā atzīt savu vājumu un atkarību no augstākas varas.

— Tēvs . . .— Meibela sacīja, noslaucīdama acis un pūlēdamās piešķirt mierīgu izteiksmi savai bālajai, jūtu satraukumā trīcošajai sejai.— Es lūgšu kopā ar tevi . . . par tevi . . . par sevi, par mums visiem. Vājo un pazemīgo lūgšanas allaž tiek uzklausītas.

Sinī cilvēkbērna dievbijības izpausmē bija kaut kas |oti cildens un aizkustinošs. Rāmā nopietnība, ar kādu jaunā būtne gatavojās izpildīt pienākumu; pašaizliedzība, ar kādu viņa atmeta meitenīgo biklumu un kaunu, lai palīdzētu tēvam grūtajā brīdī; mērķtiecība, ar kādu viņa sievišķīgā atdevībā sakopoja visus savus spēkus lielā uzdevuma veikšanai, paceļoties pāri sīkumiem un sekojot jūtu aicinājumam; svētsvinīgais miers, kurā viņa ieslēdza savas bēdas,— tas viss šinī brīdī lika klātesošajiem uzlūkot viņu ar dziļu bijāšanu un cieņu.

Meibela bija audzināta saprātīgi un reliģiozā garā, bez kristīgo dogmu pārspīlēšanas un vienlaikus pietiekami stingri. Viņas paļāvība uz Dievu bija gaiša un cerīga, pazemības un savas atkarības apziņas stiprināta. Kopš mazām dienām meitene bija radināta lūgšanā vērsties pie augstākas varas, ievērojot dievišķīgo norādījumu no paša Kristus, kurš saviem sekotājiem vēlēja nebūt liekvārdīgiem un ir atstājis tiem izteiksmes un saturīguma ziņā nepārspētu lūgšanu, gluži kā pārmetumu cilvēka sliecībai savu paša juceklīgo un nejaušo domu savirknējumu uzskatīt par vispieņemamāko upuri. Baznīca, kuras pavēnī Meibela tika uzaudzināta, iemācīja saviem draudzes locekļiem Dieva slavinājumu un lūgšanas izteikt skaistā valodā. Mūsu varone bija pieradusi tā lūgt gan dievnamā, gan vientulībā un dziļi uzņēmusi sevī cildenā rituāla būtību; tas bija attīstījis viņā labu gaumi, bagātinājis viņas valodu īsi sakot, Meibela ar savu domu skaidrību un prasm» atrast īstos vārdus spēja atstāt iespaidu pat uz tādu cilvēku ieradumiem un uzvedību, kuri ne vienmēr pakļaujas tikumiskai ietekmēšanai. Pie tēva guļvietas uz ceļiem nometušās meitenes poza un godbijīgā attieksme sagatavoja skatītājus svinīgajam brīdim, un, kad viņas mīlošā sirds lika lūpām pavērties un talkā nāca atmiņa, pret debesīm pacēlās lūgšana un Dieva slavinājumi, kas būtu ielīksmojuši eņģeļus. Kaut arī netika verdziski atkārtoti liturģijas vārdi, visi izteicieni bija tās vienkāršā cildenuma apdvesti un droši vien tikpat pieņemami tiešajam adresātam, cik saprotami cilvēkiem.

Meibelas lūgšana dziji aizkustināja klausītājus, jo, lai arī kā kurš būtu notrulinājies ikdienišķībā, īsts garīgums un skaistums ir tik tuvi cilvēka dabai, ka parasti rod atbalsi katrā sirdī.

Bet, kad mūsu varone sāka aizlūgt par mirēju, viņas vārdi kjuva patiesi pārliecinoši, jo nu tos apgaroja dabiskas jūtas un kvēla aizrautība. Mīlestības spēks vērta viņas valodu vēl skaistāku, un svētās degsmes sasildīto vārdu plūdumā viedās īsta daiļrunība. Mēs varētu te atkārtot kādu no viņas izteicieniem, taču šaubāmies, vai šādus garīgus tematus piedienas pakļaut sīkai analīzei, tādēļ atturamies to darīt.

Sī neparastā, bet svinīgā aina uz klātesošajiem iedarbojās dažādi. Pats Danems drīz vien atdevās lūgšanai, un viņam kļuva mazliet vieglāk, gluži kā cilvēkam, kas, grīļodamies zem nepanesamas nastas, tuvojas bezdibeņa malai un pēkšņi jūt, ka smagums tiek noņemts un to uzveļ sev plecos kāds cits, kuram vairāk spēka. Ķeps bija pārsteigts un tā kā nobijies, kaut gan uz viņu nekas nespēja iedarboties dziļi un ilgstoši. Viņš drusku brīnījās pats par savām Izjūtām un šaubījās, vai tās ir vīra cilvēkam piedienīgas, taču bija pietiekami delikāts, lai šinī patiesīguma, pazemības, reliģiskas pakļaušanās un cilvēka atkarības izpausmē neiejauktos ar rupju protestu. Džespers, nometies uz ceļiem iepretim Meibelai un aizsedzis seju ar rokām, klausījās viņas vārdos, karsti vēlēdamies palīdzēt viņas lūgšanām ar savējām, kaut gan ļoti varēja būt, ka jaunekļa domas tikpat daudz kavējās pie klusās, maigās balss kā pie lūgšanas satura.

Takuziņa attieksme bija pārsteidzoša un acīm redzama, jo viņš stāvēja kājās iepretim Meibelai un viņa sejas izteiksmē, kā allaž, atspoguļojās iekšējie pārdzīvojumi. Viņš bija atspiedies uz savas šautenes, un brīžiem stiegrainie pirksti sažņaudza tās stobru tik spēcīgi, ka šķita iespiežamies metālā. Pāris reižu, kad Meibela izteica vārdos savas slēptākās jūtas, viņš pacēla acis pret griestiem, it kā gaidītu tur parādāmies kādu redzamu zīmi par tās bargās būtnes klātesamību, kurai šie vārdi tika adresēti. Pēc tam viņa skatiens atkal pievērsās daiļajam radījumam, kurš izlēja savu dvēseli kvēlās lūgšanās par mirstošo tēvu. Bālums no Meibelas sejas bija nozudis, tā sārtojās svētā aizrautīgumā, un augšup raugošās zilās acis gaiši staroja, vēršot viņu līdzīgu Gvido gleznai. Šinīs brīžos visas Takuziņa godīgās un vīrišķīgās pieķeršanās jūtas atspoguļojās viņa atklātajā vaigā, un viņš lūkojās uz mūsu varoni tā, kā karsti mīlošs tēvs varētu lūkoties uz savu sirds lolojumu.

Kad Meibela pabeidza lūgšanu un piekļāva seju segai, seržants uzlika roku uz viņas galvas.

—   Lai Dievs tevi svētī, mīļais bērns . . .— viņš tikko sadzirdami čukstēja.— Tas patiesi ir liels mierinājums. Ak, kaut arī es varētu lūgt!

—  Tēt, tu taču zini tēvreizi. . . pats to man mācīji, kad es biju vēl pavisam maziņa.

Seržanta sejā paplaiksnīja smaids, jo šinī nopietnajā brīdī bija tīkami atcerēties, ka kaut vienu no vecāku pienākumiem viņš izpildījis. Vairākas minūtes viņš klusēja, un visi klātesošie noģida, ka viņš sarunājas ar Dievu.

—   Meibel, meitiņ . . .— seržants beidzot sacīja tādā kā možākā balsī.— Meibel … es atstāju tevi. Gars, dodoties savā lielajā un pēdējā ceļā, allaž spēj pārvarēt miesas vārgumu. Es tevi atstāju . . . kur tava roka?

—   Seit, dārgo tēt. . . te ir tās abas . . . ak, ņem abas!

—   Takuzini … — seržants bilda, taustīdams otrpus guļvietai, kur vēl joprojām uz ceļiem stāvēja Džespers, un kļūmīgā kārtā satverdams viņa roku, — ņem to . . . esi Meibelai tēva vietā … lai viss ir tā, kā vēlies tu . . . kā vēlas viņa … es svētīju jūs . . . jūs abus . . .

Sinī satriecošajā brīdī neviens neuzdrošinājās iejaukties ar rupju aizrādījumu, ka seržants kļūdījies, un pēc pāris minūtēm viņš nomira, turēdams Meibelas un Džespera sadotās rokas savējās. Mūsu varone neko nenojauta, līdz Ķepa iekliegšanās pavēstīja par tēva nāvi;, tad, pacēlusi galvu, viņa sastapa Džespera skatienu, kas cieši vērās viņā, un sajuta jaunekļa rokas silto spiedienu. Taču šinī mirklī viņa bija tikai vienu jūtu varā un atgāja malā, lai izraudātos, lāgā neapzinādamās, kas noticis. Takuzinis paņēma Saldūdeni aiz rokas, un abi draugi izgāja no blokmājas:

Klusēdami viņi aizsoļoja garām ugunskuram, šķērsoja klajumu un aizgāja līdz salas pretējam krastam, nepārmijuši ne vārda. Tur viņi apstājās, un Takuzinis ierunājās pirmais.

—   Nu viss ir galā, Džesper,— viņš sacīja,— viss ir galā. Ak vai! Seržants Danems ir beidzis savas gaitas.

Un kā? Zvērīga minga nogalēts. Jā, mēs nekad nevaram zināt, kas notiks, tāds pats liktens rīt vai parīt var piemeklēt tevi vai mani.

—   Bet Meibela? Kā tagad būs ar Meibelu, Takuzini?

—   Tu dzirdēji seržanta pirmsnāves vārdus . . . savu bērnu viņš novēlēja manai gādībai, Džesper, un tas ir svēts pienākums, jā, pats svētākais un atbildīgākais.

—   Tas ir tāds pienākums, Takuzini, no kura jebkurš ar prieku tevi atbrīvotu,— atbildēja jauneklis, rūgti pasmaidīdams.

—   Es bieži esmu šaubījies, vai tas ielikts īstajās rokās. Neesmu iebildīgs, Džesper, man domāt, ka neesmu, bet, ja Meibela Danema ir ar mieru piedot visus manus trūkumus un neskolotību, būtu tak aplamīgi atsacīties, kauču labi zinu, ka neesmu viņas cienīgs.

—   Neviens tev nepārmetīs, Takuzini, ja tu apprecēsi Meibelu, tāpat kā neviens tev nepārmestu, ieraugot pie tavām krūtīm dārgakmeni, ko dāvinājis draugs.

—   Bet Meibelai, tu domā, pārmetīs? Par to es bailējos, jo visi tak neskatās uz mani tādām acīm kā tu un seržanta meita.— Džespers Saldūdens sarāvās kā pēkšņas sāpes dzelts, bet nekā citādi savas jūtas neizrādīja.— Cilvēki ir skaudīgi un ļauni, sevišķi jau tie garnizonos. Dažreiz, Džesper, man ienāk prātā doma, ka Meibela gan būtu varējusi iemīlēt tevi, jā, patiesi, un tu būtu varējis iemīlēt viņu, jo, šķietas, tu viņu darītu laimīgāku nekā es.

—   Nerunāsim vairāk par to, Takuzini,— Džespers neskanīgā balsī viņu pārtrauca.— Tu būsi Meibelas vīrs, un nav ko spriedelēt par kādu citu. Es paklausīšu Ķepa padomam, došos prom un izmēģināšu savu laimi uz sāļajiem ūdeņiem.

—   Tu, Džesper Vestern! Tu pametīsi ezerus, mežus un robežmalu, apmainīsi tos pret pilsētām, draņķīgām apmetnēm un mazu starpību ūdens garšā! Vai mums te trūkst sālsvietu, ja tev tā gribas sāļuma? Vai cilvēkam nevajag būt apmierinātam ar to, ar ko ir gana citām Dieva radībām? Es cerēju uz tevi, Džesper, jā . . . man bija tāda doma un jauka cerība, ka tagadiņ, kad mēs ar Meibelu dzīvosim paši savā būdā, varbūt tu tāpatās kādudien atradīsi sev dzīves draudzeni un apmetīsies mums kaimiņos. Sava mājokļa celšanai esmu nolūkojis vienu smuku vietiņu piecdesmit jūdžu uz rietumiem no garnizona, un kādas desmit līgas šurpāk ir ezera ielīcis ar labu piestātni, kur tu varētu atstāt savu kuteri, kad vaļas brīžos ierastos mūs apciemot. Es pat esmu iztēlojies, cik jauki būtu, ja tu ar sievu tur apmestos uz dzīvi. Mūsu mājvietas tad atrastos nieka medību gājiena attālumā, un, ja vispār Dievs lēmis cilvēkiem būt laimīgiem zemes virsū, tad mēs četri būtu paši laimīgākie no visiem.

—   Tu aizmirsti, draugs,— Džespers atbildēja, satverdams pavadoņa roku un izspiezdams samocītu smaidu,— ka tā ceturtā, ko mīlēt un lolot, man nav, un es stipri šaubos, vai jelkad spēšu kādu iemīlēt tā, kā mīlu tevi un Meibelu.

—   Paldies tev, puis, paldies no visas sirds! Bet tas, ko tu sauc par mīlestību pret Meibelu, ir vairāk draudzība vien un pavisam citādākas jūtas nekā manējās. Tagadiņ es vairs neguļu ciešu miegu kā visa daba pusnakts stundā un kā gulēju agrāk, cauru nakti man sapņos rādās Meibela Danema. Jaunas stirnas draiskojas manu acu priekšā, un, kad es paceļu «briežu nāvi», lai kādu nokniebtu cepetim, viņas pagriežas — un man šķietas, kā kad tām visām būtu Meibelas mīlā seja, kas smejas un ķircinoši saka: «Sauj uz mani, ja uzdrīksties!» Citreiz dzirdu, ka pa vidu putnu dziedāšanai skan viņas maigā balss. Un tonakt, kad pēdējo reizi gulēju, sapnī man bija jātiek pāri Niagarai un es nesu Meibelu uz rokām, bailēdamies, ka tik nav no viņas jāšķiras. Visbriesmīgākie ir tie brīži, kad pats velns vai varbūtās mingu burvis galīgi sajaucis manu galvu un es sapņos redzu, ka kādas neizprotamas nelaimes dēļ man Meibela jāzaudē . . . vai nu viņa pati novēršas no manis, vai tiek atrauta ar varu.

—   O, Takuzini, ja tas tev ir tik sāpīgi sapņos, tad kā gan lai jūtas cilvēks, kuram tas jāpiedzīvo īstenībā, kurš zina, ka tā ir patiesība! Rūgta patiesība, kas neatstāj vairs nekādu cerību un dzen izmisumā!

Sie vārdi izlauzās pār Džespera lūpām, kā izlīst šķidrums no pēkšņi saplēsta trauka. Tie tika izteikti neviļus, gandrīz neapzināti, bet ar tādu patiesīgumu un degsmi, kas acumirklī pārliecināja par to dziļo nopietnību. Takuzinis satrūkās, brītiņu apmulsis blenza draugā un tad, par spīti visai savai vientiesībai, attapa patiesību. Labi zināms, kā prātā sadrūzmējas apstiprinoši pierādījumi, kad tas pēkšņi atklājis kādu negaidītu faktu, cik ātri tādos brīžos darbojas domas un loģiskas spriešanas spējas liek izdarīt pareizus secinājumus. Mūsu varonim, kas bija ļoti paļāvīgs un taisnsirdīgs pēc dabas un allaž sliecās domāt, ka visi viņa draugi vēl viņam tādu pašu laimi kā viņš tiem, līdz šim nelaimīgajam brīdim ne prātā nebija nācis, ka Džespers varētu būt iemīlējies Meibelā. Taču tagad Takuzinis zināja, kas ir mīlestība, un jaunekļa spēcīgais un dabiskais jūtu izvirdums atvēra viņam acis. Pirmajā mirklī šī pēkšņā apjēga iesvēla viņā dziļu pazemojumu un skaudru sāpi. Ar rūgtumu sirdī viņš iedomāja Džespera jaunību, pievilcīgo ārieni un citas īpašības, kuru dēļ tas Meibelai varētu būt daudz tīkamāks precinieks nekā viņš pats. Bet tad cildenā godprātība, ar ko šis cilvēks tā izcēlās, apliecināja sevi; tai talkā nāca viņa allaž kritiskā sevis novērtēšana un gandrīz vai iedzimtā cieņa pret citu tiesībām un jūtām. Paņēmis Džesperu aiz rokas, mežinieks aizveda viņu pie nogāzta koka stumbra, ar varu liekot lietā savu dzelzs muskuļu spēku, apsēdināja uz tā un pats nosēdās līdzās.

Tanī pašā mirklī, kad viņa jūtas izlauzās uz āru, Saldūdens gauži nokaunējās un satraucās par savu nesavaldību. Viņš būtu atdevis visu uz pasaules, lai padarītu notikušo par nebijušu, taču, būdams pēc dabas atklāts, pieradis allaž ar savu draugu runāt vaļsirdīgi, nemaz netaisījās vairs Takuzinim kaut ko slēpt vai izvairīties no paskaidrojumiem, ko tas acīmredzot gribēja dzirdēt. Kaut arī gaidāmā saruna viņu biedēja, viņam ne prātā nenāca izlocīties.

—   Džesper,— Takuzinis sacīja tik svinīgā tonī, ka jauneklis notrīcēja pie visām miesām,— tas nu reiz man ir pārsteigums! Tev ir maigākas jūtas pret Meibelu, nekā es biju domājis, un, ja tik paša aplamīgā godkāre un iedomība mani rūgti neviļ, tad, puis, man tevis žēl, no visas sirds žēl! Jā, tagadiņ es zinu, kā jāžēlo tas, kurš iemīlējis Meibelu un nevar cerēt uz pretmīlestību. Te nu vajag tikt pie skaidrības, Saldūden, kā saka delavari, lai starp mums nebūtu neviena mākonīša.

—  Vai tad viss nav gana skaidrs, Takuzini? Es mīlu Meibelu Danemu, bet Meibela Danema mani nemīl. Viņa izvēlējusies par vīru tevi, un prātīgākais, ko es varu darīt, ir tūlīt pat doties uz sāļo ūdeni un mēģināt jūs abus aizmirst.

—   Aizmirst mani, Džesper? Tas būtu sods, kādu es neesmu pelnījis. Un kā tu zini, ka Meibela dod priekšroku man? Kā tu vari to zināt, puis? Man tas šķietas gandrīz neiespējami.

—   Viņa taču precēsies ar tevi. Vai gan Meibela būtu ar mieru kļūt par sievu cilvēkam, kuru viņa nemīl?

—   Seržants viņu uz to dikti mudināja, un Meibela ir paklausīgs bērns, varbūtās viņai bija grūti pretoties mirstošā tēva gribai. Vai tu, Džesper, kādreiz esi stāstījis Meibelai par savām jūtām, teicis, ka mīlē viņu?

—   Nekad, Takuzini! Tik nekrietns pret tevi es nespēju būt.

—   Ticu tev, puis, ticu. Un tagadiņ tu dosies uz sāļajiem ūdeņiem un šito noslēpumu aiznesīsi sev līdzi. Nē, tā nedrīkst notikt! Meibelai jāuzzina viss, lai viņa pati tad brīvi izvēlas, kauču ar, ja tikšu atstumts, mana sirds lūzīs aiz sāpēm. Tātad jūs abi nekad neesat par to runājuši, Džesper?

—   Vārdos nekad . . . atklāti neko. Tomēr atzīšos tev, Takuzini, cik neprātigs esmu bijis, jo tik-augstsirdīgam draugam kā tu man jāpasaka viss, lai tad ir miers. Tu zini, kā jauni cilvēki saprot viens otru vai iedomājas, ka saprot, arī bez vārdiem, neko skaidri nepasakot, kā viņi pēc simt nenozīmīgiem sīkumiem nojauš viens otra domas vai vismaz viņiem pašiem tā liekas.

—   Nē, Džesper, es to nezinu vis,— pavadonis godīgi atbildēja, jo, maigi sakot, viņa tuvošanās mēģinājumi nekad nebija sastapuši mīļu un līksmu iedrošinājumu, kas klusībā apliecina dziļi sirdī lolotas jūtas.— Neko tādu man nav nācies piedzīvot. Meibela allažiņ ir izturējusies pret mani laipni un to, kas bijis sakāms, pateikusi skaidri un atklāti.

—   Vai tev, Takuzini, ir bijusi tā laime dzirdēt Meibelu sakām, ka viņa tevi mīl?

—   Nē, Džesper . . . taisni tā gan viņa nav sacījusi. Atceros, viņa teica, ka mēs nevaram … ka mums nevajag precēties, jo viņa neesot manis vērta, tak mani ļoti cienot un godājot. Bet seržants apgalvoja, ka jaunas un kautrīgas meitenes allažiņ tā izturoties, ar Meibelas māti savulaik bijis tāpatās, es varot būt pilnīgi mierīgs, lai arī kā, gan jau viņa piekritīšot kļūt par manu sievu . . . Un tālabad es nospriedu, ka viss ir kārtībā.

Mēs būtu nepatiesi hronisti, ja nepateiktu, ka Džespers, kaut gan viņš bija veiksmīgā sāncenša tuvs draugs un visā nopietnībā vēlēja tam laimi, šinī brīdī juta savu sirdi salecamies nevaldāmā priekā. Ne jau tāpēc, ka nu viņam būtu paspīdējis cerības stariņš; mīlestības kveldētajam jauneklim bija bezgala tīkami uzzināt, ka nevienas citas ausis nav dzirdējušas saldo atzīšanos, kas pašam bija liegta.

—   Pastāsti man vēl par to māku saprasties bez vārdu palīdzības,— turpināja Takuzinis, kura vaigs arvien vairāk sadrūma, it kā viņš biedra atbildē nojaustu ko nelabu.— Es protu bez vārdiem sarunāties ar Cingačguku, tāpatās tiku runājies ar viņa dēlu Unkasu, kad tas vēl bija dzīvs. Bet nezināju, ka šito māku pieprot jaunas meitenes un pat Meibela Danema!

—   Tas ir pavisam kas cits, Takuzini. Tikai skatiens vai smaids, acu uzmetiens vai rokas nodrebēšana, kad jauna sieviete nejauši tai pieduras. Es esmu bijis tik vājš, ka satraucies pat no Meibelas elpas vai viegla viņas drānu pieskāriena, un tādēļ ļāvies neprātīgām domām. Nekad neesmu Meibelai atzinies savās jūtās, un tagad būtu velti to darīt, jo nekādu cerību man vairs nav.

—   Džesper,— Takuzinis sacīja mierīgā, bet pašcieņas pilnā tonī, kas nepieļāva pretī runāšanu,— tagadiņ mums jādomā par seržanta bērēm un mūsu pašu aizbraukšanu no salas. Kad šitās lietas būs nokārtotas, pietiks laika vēl parunāt par seržanta meitu. Man tas jautājiens labi jāapsver^ jo tēvs uzticēja savu bērnu manai gādībai.

Džespers bija gluži priecīgs, ka šī saruna beigusies, un abi draugi šķīrās, lai ķertos katrs pie saviem pienākumiem.

Tanī pēcpusdienā tika apbedīti visi mirušie. Seržantam Danemam kapu izraka klajuma vidū zem milzīgas gobas. Ceremonijas laikā Meibela gauži raudāja, tādējādi razdama atvieglojumu savās bēdās. Nakts un arī visa nākamā diena pēc seržanta nāves pagāja mierīgi. Doties ceļā viņi vēl nevarēja, jo Džespers pavēstīja, ka vējš esot pārāk stiprs, lai uzdrošinātos rādīties uz ezera. Sis apstāklis aizkavēja arī kapteini Sangljē, un viņš atstāja salu tikai trešās dienas rītā, kad laiks bija uzlabojies un vējš kļuvis mērenāks. Pirms aizbraukšanas francūzis atvadījās no Takuziņa tik godbijīgi, it kā būtu pārliecināts, ka pēdējās dienas pavadījis ievērojama cilvēka sabiedrībā. Viņi šķirās, apmainīdamies savstarpējas cieņas apliecinājumiem, taču abi juta, ka paliek viens otram neatminēta mīkla.

29. nodaļa

Viņa koķeti pagrieza galvu, lai vērigi

Ļauj viņš skatienam pāri viņas smaidiņam krist;

Bet, pamanījusi, cik ļoti sērīgi

Viņš viņu uzlūko, ļāva smaidiņam dzist.

Laila Rūka

Pēdējo dienu notikumi bija bijuši tik satraucoši un prasījuši no mūsu varones tādu garīgu stiprumu, ka viņa neļāvās izmisīgām bēdām. Meibela sēroja par tēvu, brīžiem nodrebēdama atcerējās Dženijas pēkšņo nāvi un visas nesen redzētās šausmīgās ainas, bet kopumā bija saņēmusi sevi rokās un pārvarējusi depresiju, kas parasti ir bēdu pavadone. Varbūt briesmīgais, gandrīz apdullinošais trieciens, kas ķēra nabaga Džūnu un uz divdesmit četrām stundām noveda to trulā pusnemaņā, palīdzēja Meibelai tikt pāri pašas sāpēm, jo viņa jutās aicināta sniegt mierinājumu jaunajai indiānietei. To viņa bija darījusi maigi, sirsnīgi un saprotoši, kā vienīgi sievietes prot mierināt šādās reizēs.

Bija nolemts, ka «Joņotājs» dosies ceļā trešās dienas rītā. Visi priekšdarbi bija paveikti, līdzņemamās mantas nogādātas uz kutera un Meibela atvadījusies no Džūnas, abām sāpīgi pārdzīvojot šo šķiršanos. Vārdu sakot, viss bija pilnīgā gatavībā, Ķeps ar zaldātiem jau atradās uz burinieka, vienīgi indiāniete, Takuzinis, Džespers un mūsu varone nebija atstājuši salu. Džūna bija iegājusi mežā, lai vienatnē izraudātos, un trīs pārējie devās uz to vietu, kur stāvēja trīs laivas. Viena no tām piederēja Džūnai, divas gaidīja Takuzini, Džesperu un Meibelu, lai aizvestu viņus līdz «Joņotājam». Pavadonis soļoja pa priekšu un, kad viņi jau tuvojās krastmalai, nenogriezās vis uz laivu pusi, bet, pamājis biedriem, lai seko, piegāja pie nogāzta koka, kas gulēja klajuma malā un no kutera nebija redzams. Apsēdies uz tā, viņš lika abiem jaunajiem cilvēkiem ieņemt vietu līdzās katram savā pusē.

—   Sēdieties te, Meibel, un tu, Saldūden, sēdi tur!— Takuzinis sacīja.— Mums jāparunājas. Kaut kas smagi nospiež manu prātu, un tagadiņ ir laiks no tā atbrīvoties. Ļaujiet man atvieglot savu sirdi, ja ne sirdsapziņu, kamēr vēl pietiek spēka to izdarīt.

Siem vārdiem sekoja divas vai trīs minūtes ilga pauze, un abi jaunie cilvēki izbrīnīti gaidīja, kas būs tālāk, jo viņiem šķita neticami, ka Takuzinim uz sirdsapziņas gulētu kāds smagums.

—   Meibel,— pavadonis beidzot atsāka,— mums atklāti jāizrunājas, pirms piebiedrojamies jūsu tēvocim uz kutera, kur Sāļais Ūdens ir gulējis abas naktis pēc miera noslēgšanas, jo viņš apgalvo, ka vienīgi tur cilvēks varot justies drošs par saviem matiem, tā viņš saka. Ak vai, kādus niekus es tagadiņ te melšu! Pūlējos izlikties jautrs un bezbēdīgs, bet nav cilvēka spēkos likt ūdenim tecēt pret straumi. Meibel, jūs zināt, ka seržants pirms savas aiziešanas tika novēlējis, lai mēs abi kļūtu vīrs un sieva, dzīvotu kopā un mīlētu viens otru visu mūžu, ko Dievs būs mums lēmis zemes virsū, un arī vēl pēc tam . . .

Meibelas vaigi spirgtajā rīta gaisā bija atguvuši drusciņu no sava agrākā sārtuma, bet šis negaidītais sarunas pavērsiens to izdzēsa, un viņas seja atkal kļuva gandrīz tikpat bāla, kādu to bija padarījušas bēdas. Tomēr viņa raudzījās Takuzini laipni, kaut nopietni, un pat pūlējās izspiest smaidu.

—   Taisnība, mans krietnais draugs,— viņa atbildēja.— Tāda bija mana nabaga tēva vēlēšanās. Un es apzinos, ka diez vai ar visu savu dzīvi, kas tiktu veltīta jums un jūsu labklājībai, iespējams atlīdzināt to, ko esat darījis mūsu labā.

—   Bailējos, Meibel, ka starp vīru un sievu jābūt daudz stiprākai saitei. Jus neesat manis labā darījusi neko vai tikpat kā neko, bet mana sirds dikti tiecas pēc jums, jā gan. Tāpēc man šķietas, ka šitādas jūtas rodas no kā cita, ar izvadīšanu caur mežu un skalpu izglābšanu vien nepietiek.

Meibelas seja bija piesārtusi, un, kaut gan viņa par vari centās smaidīt, balss atbildot trīcēja.

—   Varbūt labāk atliksim šo sarunu, Takuzini?— viņa sacīja.— Mēs neesam vieni, un mēdz teikt, ka cilvēkam nekas neesot nepatīkamāk kā klausīties citus pārspriežam ģimenes lietas, kas viņu neinteresē.

—   Taisni tāpēc, ka mēs neesam vieni, Meibel, tāpēc, ka Džespers ir kopā ar mums, es gribu izskaidroties. Seržants domāja, ka es būšu jums piemērots virs, un, kauču es par to šaubījos … jā, šaubījos dikti, galu galā viņš mani pārliecināja, un tad, kā zināt, tā ar tika norunāts. Bet, kad jūs apsolījāt tēvam mani precēt, Meibel, un tik kautrīgi, bet mīļi sniedzāt man roku, bija viens apstāklis, kā jūsu tēvocis mēdz sacīt, kuru jūs nezinājāt. Taisnības labad, es tā domāju, man jums tas jāizstāsta, kamēr vēl var ko grozīt. Reizēm es esmu pārnesis pusdienām kaulainu briedi, kad īsti brangs nebija atrodams, bet tikpat dabiski ir neņemt sliktāko, ja var dabūt labāko.

—   Jūs runājat tā, Takuzini, ka man grūti saprast. Ja šī saruna patiesi ir nepieciešama, lūdzu, izsakieties skaidrāk.

—   Nu labi, Meibel. Man domāt, kad jūs pakļāvāties seržanta gribai, tad tak nezinājāt, kādas jūtas pret jums ir Džesperam Vesternam?

—   Takuzini!— Meibelas vaigi spēji nobāla krīta baltumā, tad pietvīka tumši sārti, un viņa notrīcēja pie visām miesām. Taču Takuzinis, aizņemts ar savām paša domām, viņas satraukumu neievēroja, un arī Saldūdens, kas bija paslēpis seju rokās, to neredzēja.

—   Es runāju ar Džesperu un, kad nu salīdzinu viņa sapņus ar saviem sapņiem, viņa jūtas ar savām jūtām un viņa vēlmes ar savām vēlmēm, tad bailējos, ka mūsu domas par jums ir pārāk vienādīgas, lai mēs abi varētu būt laimīgi.

—   Takuzini. . . jūs aizmirstat. . . jums jāpatur prātā,, ka mēs esam saderināti!— Meibela sacīja ātri un tik klusā balsī, ka teiktais bija uztverams tikai ļoti viedīgām ausīm. Turklāt Takuzinis lāgā nezināja pēdējā vārda nozīmi un, atzīdamies savā ignorancē, pārjautāja:

—   Ko, ko?

—   Jūs aizmirstat, ka mēs esam tikpat kā vīrs un sieva, un šādi mājieni ir nepiedienīgi un arī sāpīgi.

—   Viss ir piedienīgs, kas taisnīgs, Meibel, un viss ir taisnīgs, kas ved pie patiesības un godīguma, kauču sāpīgi jau' ir, kā jūs sakāt, un man pašam rūgts pārbaudījums. Bet, Meibel, ja jūs būtu zinājusi, ka

Saldūdenim ir tādas domas par jums, varbūtās jūs nebūtu vis piekritusi iziet pie tik veca un neglīta vīra kā es?

—   Kam vajadzīgs šis nežēlīgais pārbaudījums, Takuzini? Pie kā tas viss var novest? Džespers Vesterns neko tādu nedomā, viņš neko nesaka, neko nejūt.

—   Meibel!— Sis izsauciens, kas nevaldāmi izlauzās pār jaunekļa lūpām, atklāja visas viņa jūtas, kaut arī vairāk viņš nebilda ne pušplēsta vārda.

Meibela aizklāja seju ar rokām, un abi jaunie cilvēki nu tur sēdēja kā divi noziedznieki, kas pēkšņi pieķerti sazvērestībā pret sava kopīgā patrona laimi. Varbūt šinī mirklī Džespers, kuram ļoti, loti negribējās apbēdināt draugu, bija gatavs aizliegt, savu mīlestību, bet Meibelai šī jūtu atklāsme, uz ko viņa klusībā bija cerējusi — vairāk gan neapzināti nekā ar prātu —, nāca tik negaidīti, ka meitene galīgi samulsa un lāgā nezināja — raudāt vai priecāties. Tomēr viņa ierunājās pirmā; Saldūdens klusēja, negribēdams nedz melot, nedz teikt vārdus, kas sarūgtinātu viņa draugu.

—   Takuzini,— viņa sacīja,— jūs rīkojaties mežonīgi. Kādēļ vispār par to jārunā?

—   Nu, Meibel, kāds tur brīnums, jūs tak zināt, ka esmu tāds pusmežonis i pēc dabas, i savos ieradumos.— To teikdams, Takuzinis mēģināja nosmiet savu parasto kluso smieklu, bet tā vietā no viņa rīkles izlauzās dīvaina, nedabiska, gārdzienam līdzīga skaņa.— Jā gan, es esmu mežonīgs un nemaz netaisos to noliegt.

—   Dārgais Takuzini! Mans labākais, mans vienīgais draugs! Jūs nevarat, nedrīkstat domāt, ka es gribēju jūs apvainot!— iesaucās Meibela, gandrīz aizelsdamās savā steidzībā remdināt viņa rūgtumu.— Ja drosme, taisnīgums, cēlsirdlba un nelokāmība var kādu cilvēku darīt cienījamu, godājamu un mīlamu, tad neviens šinī pasaulē nav pārāks par jums.

—   Kādas viņām maigas un apburošas balsis, Džesper!— pavadonis bilda, nu jau pasmiedamies brīvi un dabiski.— Jā, laikam viņas tīšām tādas radītas, lai dziedātu mums ausīs, kad meža mūzika apklust! Bet mums ir jāizrunājas un jātiek skaidrībā. Es jums vēlreiz prasu, Meibel, ja jūs būtu zinājusi, ka Džespers Vesterns jūs mīlē tāpatās kā es vai varbūtās vēl stiprāk, kauču gan diez vai tas maz iespējams, ka sapņos viņš redz jūsu seju ezera ūdenī, miegā runājas ar jums, ka viņam Meibela Danema ir visskaistākā, vislabākā un vistiklākā, ka viņš domājas nezinājis, kas ir laime, kamēr nebija saticis jūs, un varētu skūpstīt zemi, kuru minušas jūsu kājas, ka viņš aizmirst visus savus kuģinieka priekus, sapņodams par jums, un nekas viņam nav dārgāks par laimi skatīties uz jūsu daiļumu un klausīties jūsu balsī,— vai tad jūs būtu piekritusi precēties ar mani?

Meibela nebūtu varējusi atbildēt, pat ja gribētu. Kaut viņas seja bija paslēpta rokās, pa plaukstu starpu varēja viedēt, kā tajā iesitas košs asiņu sārtums, kas šķita izstarojam arī uz pirkstiem. Taču daba apliecināja savu spēku; bija mirklis, kad pārsteigtā, gandrīz izbiedētā meitene zagšus palūkojās uz Džesperu, it kā neticētu Takuziņa stāstītajam, un, ar šo ašo skatienu apjautuši, ka tas viss ir patiesība, tūdaļ atkal paslēpa seju.

—   Apdomājiet labi, Meibel,— pavadonis turpināja. — Tā ir nopietna būšana — ņemt par vīru vienu cilvēku, kad domas un gribēšana velk pie cita. Mēs ar Džesperu izrunājāmies vaļsirdīgi kā veci draugi, un, kauču es allažiņ zināju, ka par daudzām lietām mēs spriežam stipri līdzīgi, nevarēju iedomāties, ka ir kas tāds, uz ko raugāmies tik vienādīgām acīm, iekāms nebijām atklājuši viens otram savas domas par jums. Džespers atzinās, ka no pašas pirmās redzēšanās jūs viņam šķietoties visjaukākā un burvīgākā būtne pasaulē, ka jūsu balss skanot viņam ausīs kā ūdens čalošana un jūsu smiekli pieskandinot viņa sapņus, ka atkal un atkal viņš bailēdamies uztrūkstoties no miega, jo viņam rādoties, kā kad jūs ar varu tiktu aizvesta projām no «Joņotāja», kur jūs tā kā būtu apmetusies. Jā, puisis man atzinās, viņš bieži pat raudot, iedomādamies to, ka jūs vadīsiet savas dienas kopā ar citu, nevis viņu.

—   Džesper!

—  Tā ir svēta patiesība, Meibel, un taisnības labad jums tas jāzina. Tagadiņ piecelieties un izvēlieties starp mums. Es ticu, ka Saldūdens jūs mīlē tāpatās kā es. Viņš gan mēģināja mani pārliecināt, ka mīlējot jūs stiprāk, bet tam es nepiekrītu, jo, man domāt, tas nemaz nav iespējams. Bet tiesa, ka zēns jūs mīlē no visas sirds un dvēseles, un tādēļ jums viņš jāuzklausa. Seržants man vēlēja būt par jūsu aizstāvi, nevis kaklakungu. Es viņam sacīju, ka būšu jums i vīrs, i tēvs, un, man domāt, mīlošs tēvs gan neliegtu savam bērnam šitādu mazu brīvestību. Piecelieties, Meibel, un runājiet tik atklāti, kā kad es būtu pats seržants, kas vēlē jums vienīgi labu.

Meibela nolaida rokas un nostājās tieši pretī abiem saviem pielūdzējiem. Viņas vaigi kvēloja kā drudzī, gan vairāk aiz satraukuma nekā kauna.

—   Ko jūs gribat, Takuzini?— viņa jautāja.— Es esmu devusi solījumu savam nabaga tēvam, ka darīšu visu, ko jūs vēlēsieties.

—   Tad es vēlos šitā. Te es stāvu — vīrs no meža un bez skolas, tak laikam pārāk daudz iedomājies no sevis. Bet tagadiņ centīšos būt taisnīgs pret abām pusēm. Visupirms jāatzīst, ka mīlējām mēs abi jūs vienādīgi. Džespers gan domā savas jūtas esam stiprākas par manējām, bet es, godīgi sakot, tam neticu, jo man šķietas, ka tādas tās nemaz nevar būt. Sinī ziņā mēs esam jūsu priekšā ar vienādīgām tiesībām. Es, būdams te vecākais, papriekš drusku pateikšu par sevi — i labo, i slikto. Kas attiecas uz medībām, varu sacīt, te robežmalā neviens nav pārāks par mani. Ja mūsu mājoklī kādreiz pietrūktu brieža vai lāča gaļas vai pat putnu un zivju, vainīgie tad būtu daba un liktenis, nevis es. Vārdu sakot, sievietei, kas uzticēsies manai gādībai, ēdamā allažiņ būs gana. Bet es esmu briesmīgi neizglītots! Tiesa, protu runāt vairākās indiāņu mēlēs, tak savu paša valodu īsti smalki nezinu. Esmu stipri vecāks par jums, Meibel, un tas, ka ilgus gadus biju seržanta biedrs, jūsu acīs nevar būt nekāds nopelns. Tāpatās man gribētos būt glītākam no vaiga, jā gan, bet visi mēs esam tādi, kādus daba mūs radījusi, un vīra cilvēkam nepiedienas sūroties par savu izskatu. Kad iedomāju to visu — savu vecumu, izskatu, neizglītību un ieradumus —, Meibel, tad sirdsapziņa liek man atzīt, ka galīgi neesmu jums piemērots, ja ne taisni jūsu necienīgs, un šo pašu brīdi es atteiktos no visām cerībām, ja nejustu, cik sāpīgi mana sirds sažņaudzas žēlumā, no kura grūti tikt vajā . . .

—   Takuzini! Cēlais, augstsirdīgais Takuzini!— mūsu varone iesaucās, satvēra viņa roku un gandrīz svētā bijībā to noskūpstīja.— Jūs nodarāt sev netaisnību . . . jūs aizmirstat manu nabaga tēvu . . . jūs nepazīstat mani!

—   Tagad, raug, Džespers,— pavadonis apņēmīgi turpināja, neļaudamies meitenes mīļuma varai.— Ar viņu ir pavisam citādāk. Apgādāšanas un mīlēšanas ziņā mūsu starpā nav lielas atšķirības, jo puisis ir strādīgs, rūpīgs un prot taupīt. Bet viņš ir krietni izglītojies, māk runāt franču mēlē, lasa daudz visādu grāmatu, tādas ar, kuras patīk lasīt jums, un allažiņ jūs sapratīs, ko par sevi vis nevaru sacīt.

—   Kam tas viss?— Meibela nepacietīgi iejaucās. — Kādēļ par to tagad jārunā, kādēļ vispār par to jārunā?

—   Tad vēl viņš prot tik labi izsacīt otram savas domas, kā man nekad neizdodas. Ja uz pasaules kas var padarīt manu mēli drošu un lokanu, tad tā esat jūs, Meibel, tak mūsu pēdējās sarunās Džespers tikpatās mani pārspēja un atstāja kaunā. Viņš man stāstīja, cik vienkārša jūs esat, cik godprātīga un labsirdīga, ka jūsos nav ne drusciņas godkārības, jo, kā viņš sacīja, jūs varētu tikt par virsnieka sievu, gribētāju netrūktu, bet jūsu sirds ilgojas pēc īstām jūtām, jūs paliekat uzticīga sev un dabai, pulkveža kundzes goda netīkojat. Man asinis dzīslās siltin sila, kad viņš runāja par jūsu skaistumu, kas šķietas pašas neapjausts, par to, ka katra jūsu kustība tik gracioza un dabiska kā jaunai stirnai, par jūsu domu cildenumu un skaidrību, sirds siltumu un labestību.

—   Džesper!— iesaucās Meibela, ļaudama vaļu jūtām, kas, tik ilgi apspiestas, izlauzās ar nevaldāmu spēku, un ieslīga jaunekļa pretī pastieptajās rokās, raudādama bezpalīdzīgi kā bērns.— Džesper! Džesper! Kāpēc jūs to slēpāt no manis?

Saldūdens atbilde nebija visai sakarīga, un arī abu jauno mīlētāju dudināšanās, kas sekoja, bija saprotama tikai viņiem pašiem. Mīlestībai ir savi laika rēķini, un nākamā stunda aizskrēja kā daži mirkļi parastajā dzīvē. Kad Meibela atjēdzās un atcerējās, ka pasaulē ir arī citi cilvēki, viņas tēvocis nepacietīgi staigāja pa kutera klāju, brīnīdamies, kāpēc gan Džespers nesteidzas izmantot labvēlīgo vēju. Mūsu varones pirmā doma bija par cilvēku, kuru viņas īsto jūtu atklāsme skāra vissāpīgāk.

—   O, Džesper!— viņa iesaucās, kā pēkšņi savu vainu apzinādamās. — Kur ir Takuzinis?

Saldūdens nodrebēja, bet ne jau aiz gļēvām bailēm; viņu satrieca doma, ka sagādājis ciešanas savam draugam. Viņš palūkojās visapkārt, cerēdams ieraudzīt Takuzini. Bet tas bija aizgājis projām, parādīdams tādu taktu un smalkjūtību, kas būtu darījusi godu dižciltīgam, labi audzinātam galminiekam. Krietnu brīdi abi mīlētāji sēdēja klusi, gaidīdami viņu atgriežamies un nezinādami, kā īsti pieklātos izturēties tik neparastā un sarežģītā situācijā. Beidzot viņi ieraudzīja savu draugu, domās iegrimušu un skumīgu, lēnām soļojam uz šo pusi.

—   Tagadiņ, Džesper, es saprotu, ko tu domāji ar to runāšanu bez mēles un dzirdēšanu bez ausīm,— viņš sacīja, kad bija pienācis klātāk. — Jā, saprotu, tagadiņ saprotu. Tā ir dikti patīkama sarunāšanās, ja klausās un atbild Meibela Danema. Ak vai! Es seržantam sacīju, ka nederu viņai, esmu par vecu, neskolots un mežonīgs, bet viņš palika pie sava. . .

Sēdošie Džespers un Meibela atgādināja Miltona gleznu, kurā attēloti mūsu pirmsenči Ādams un Ieva pēc pirmās grēkā krišanas. Viņi nebilda ne vārda, pat nepakustējās, kaut gan šinī brīdi bija gandrīz gatavi šķirties no savas laimes, lai viņu draugs atgūtu zaudēto sirdsmieru. Džespers bija bāls kā nāve, bet Meibela meitenīgā kautrībā nosarkusi līdz matu galiem, un viņas vaigi kvēloja tikpat košā sārtumā kā reiz bezbēdīgās prieka stundās. Atbalsi guvusi mīlestība, kas sievietē parasti vieš arī drošības sajūtu, un maigo jūtu apgarotā seja vērta viņu šinī brīdī īpaši skaistu. Takuzinis ar ciešu un ilgu skatienu nolūkojās Meibelā un tad sāka smiet savu īpatnējo smieklu līksmā atraisītībā, kā vienkārši, taisnprātīgi cilvēki raduši paust savu prieku. Taču šo mirklīgo sajūsmu tūlīt pat pārmāca rūgtā apziņa, ka tik apburošā jaunā būtne viņam zudusi uz visiem laikiem. Labu brīdi vientiesīgais vīrs nespēja atgūties no sāpīgā trieciena, bet tad, saņēmis sevi rokās, nopietnā, gandrīz svinigā tonī sacīja:

—   Es allažiņ esmu turējis prātā, Meibel, ka cilvēkiem ir dotas dažādīgas spējas, bet biju aizmirsis, ka es ar savu iedabu nevaru patikt skaistām un skolotām jaunavām. Ceru, šitā alošanās nav bijis liels grēks, un, ja ar tā būtu, esmu bargi par to sodīts, jā gan. Es zinu, Meibel, ko jūs gribat sacīt, bet nevajag. Es to jūtu, kā kad jau dzirdētu. Man šitā stunda bija rūgta, Meibel . . . tā bija man gauži rūgta, puis . . .

—   Stunda!?— iesaucās Meibela, un viņas seja, kuras nodevīgais sasarkums jau bija sācis gaist, atkal spēji pietvīka. — Nevar būt, ka pagājusi vesela stunda, Takuzini!

—   Stunda!?—tai pašā mirklī iesaucās arī Džespers. — Nē, nē, mans krietnais draugs, būs tikai kādas desmit minūtes, kopš tu mūs atstāji.

— Nu, varbūtās ar, bet man šķitās, ka vai vesela diena. Jā, laikam jau laimīgie laiku skaita minūtēs un nelaimīgie mēnešos. Tak vairāk par to nerunāsim, tagadiņ tas viss ir garām, un lieki vārdi jūs nedarīs laimīgākus, bet man tikai atgādinās, ko esmu zaudējis, un tāpatās to, ka nevaru būt viņas cienīgs. Nē, nē, Meibel, nepārtrauciet mani! Viss ir, kā vajag, un jūsu pretī runāšana, cik ar labi domāta, negrozīs manu prātu. Nu, Džesper, Meibela ir tava, un, kauču sāpīgi tā domāt, ticu, ka tu viņu darīsi laimīgu, ko es vis nevarētu, lai arī kā būtu gribējis un nez kā pūlējies, jo tava iedaba viņai daudz vairāk tīkama. Man nevajadzēja noticēt seržantam, labāk vajadzēja cieši paturēt vērā, ko Meibela man sacīja toreiz ezera galā, tad prāts un apdoms varbūt visu šito būtu man aiztaupījis, bet ir tik vilinoši iedomāto noturēt par patiesību, un mēs viegli ļaujam citiem sevi pārliecināt, ja paši to gribam. Bet, kā jau sacīju, kāda jēga par to vēl runāt? Tiesa, Meibela deva savu piekrišanu, tak laikam tādēļ vien, ka gribēja izdarīt pēc tēva prāta un bailējās krist mežoņu rokās . . .

—   Takuzini!

—   Saprotu jūs, Meibel, un nemaz neļaunojos uz jums, nē. Reizēm pat domāju, ka palikšos dzīvot kur tuvumā, lai nolūkotos jūsu laimē, tak prātīgāk būs, ja pavisam aiziešu no piecdesmit piektā pulka un atgriezīšos sešdesmitajā, kurš, var sacīt, ir mana īstā draudze. Varbūtās labāk būtu bijis, ja es vispār nebūtu to pametis, bet šiem te dikti vajadzēja manas palīdzības, un ar dažiem piecdesmit piektā pulka vīriem es jau agrāk biju sadarbojies, ar seržantu Danemu, par piemēru, kad viņš dienēja citā vienībā. Lai nu kā, Džesper, es nenožēloju, ka iepazinu tevi.

—   Bet mani, Takuzini?— Meibela nepacietīgi viņu pārtrauca. — To, ka iepazināt mani, jūs nožēlojat? Ja tā, tad es nekad sev nepiedošu!

—Ak, Meibel! —pavadonis atbildēja, satverdams mūsu varones roku un raudzīdamies viņas sejā ar atklātu un mīlestības pilnu skatienu. — Kā gan es varu nožēlot, ka drūmā, skumīgā dienā paspīdējis saules stariņš, ka gaisma kliedējusi tumsu kauču uz mazu brīsniņu! Nemānu gan sevi ar cerību, ka tagadiņ varēšu staigāt savas gaitas tikpat vieglu sirdi un gulēšu tikpat saldi kā agrāk, bet es allažiņ atcerēšos, cik tuvu reiz biju nepelnītai laimei. Man ne prātā nenāk vainot jūs, Meibel, lādu tik pats sevi par aplamīgo iedomu, ka jums varētu rasties patikšana uz mani, jo toreiz, kad tur kalnā runājāmies, jūs teicāt patiesību, un man vajadzēja jums ticēt. Skaidrs tak, ka jaunas meitenes pašas labāk zina savas vēlmes nekā viņu tēvi. Ak! Tagadiņ viss ir nokārtojies, un man neatliek nekas cits kā atvadīties no jums, lai varat doties ceļā. Jaušu, ka cienījamā Ķepa pacietības mērs drīz būs pilns, un, kazi, viņš vēl atdzīsies šurpan mūs meklēt.

—   Atvadīties?— Meibela iesaucās.

—   Atvadīties!— Džespers atkārtoja. — Tu taču nedomā pamest mūs, mans draugs?

—  Tā būs vislabāk, Meibel, tā būs vislabāk, Saldūden, un visprātīgāk. Es varētu palikt dzīvot kopā ar jums līdz mūža galam, ja klausītu jūtām, bet prāts man saka, ka mums jāšķiras tepat. Jūs dosieties atpakaļ uz Osvīgo un kļūsiet vīrs un sieva, tiklīdz būsiet tur, jo Ķeps ir jau gauži noilgojies pēc jūras un pacentīsies to nokārtot, cik vien ātri var. Es atgriezīšos mežos pie sava Radītāja. Tagadiņ, Meibel,— Takuzinis turpināja un piecēlies bijīgi tuvojās mūsu varonei,— noskūpstiet mani! Džespers tak neņems ļaunā vienu atvadu skūpstu, un tad mēs šķirsimies.

—   O, Takuzini!— Meibela izsaucās, ieslīgdama Takuziņa rokās, un vairākas reizes noskūpstījusi viņu uz abiem vaigiem ar tādu atraisītību un sirsnību, kādu nebija parādījusi, kad Džespers viņu turēja savos skāvienos. — Lai Dievs jūs svētī, dārgais Takuzini! Pēc kāda laika jūs atgriezīsieties pie mums. Mēs jūs atkal redzēsim. Kad būsiet vecs, dzīvosiet kopā ar mums un es būšu jums meitas vietā.

— Jā … tā tas ir, —pavadonis aizžņaugtā balsī sacīja. — Jums vairāk piedienas būt manai meitai nekā sievai, jā gan. Un man ar to jāsamierinās. Paliec sveiks, Džesper! Tagadiņ iesim uz laivām. Jums laiks doties ceļā.

Mierīgs un nopietns Takuzinis veda viņus uz krastmalu. Nonācis pie laivām, viņš atkal paņēma abas

Meibelas rokas savējās un ar ilgu, skumīgu skatienu noraudzījās viņas sejā, līdz nelūgtas asaras straumēm sāka plūst pār viņa raupjajiem vaigiem.

—   Svētījiet mani, Takuzini!— sacīja Meibela, nomezdamās ceļos pie viņa kājām. — Ak, svētījiet mani, pirms šķiramies!

Neizglītotais, bet cēlsirdīgais mežinieks izpildīja Meibelas lūgumu un tad palīdzēja viņai iekāpt laivā; šķita, ka šinī brīdī viņš pārrauj sevī kādu stipru un nepadevīgu saiti. Pēc tam, saņēmis Džesperu aiz rokas, Takuzinis paveda viņu mazliet sānis un sacīja šādus vārdus:

—   Tev ir laba sirds un piemīlīga daba, Džesper, bet salīdzinājumā ar Meibelu mēs abi esam rupji un mežonīgi. Lolo un sargā viņu, nekad neliec viņas maigajai dvēselei ciest no vīrieša dabas skarbuma. Ar laiku tu sapratīsi viņu . . . Lai Dievs, kas valda pār ezeru un mežiem, smaidot nolūkojas uz krietnību un dusmīgi uz nekrietnību, lai viņš jūs svētī un dara laimīgus!

Pamājis draugam ķerties pie airiem, Takuzinis palika turpat klajumā stāvam, atspiedies uz savas šautenes, un noraudzījās pakaļ aizbraucējiem. Pēc brīža «Joņotājs» uzņēma gaitu. Meibela rūgti raudāja, it kā viņas sirds lūztu, un ne uz mirkli nenovērsa acis no krastā stāvošā Takuziņa, līdz kuteris apbrauca apkārt zemesragam un sala vairs nebija redzama. Sā neparastā cilvēka muskuļotais stāvs, pirms tas nozuda skatienam, vīdēja tālumā tik stalts un nekustīgs kā statuja, kas uzcelta šinī vientulīgajā vietā to notikumu piemiņai, kuri nesen te norisinājušies.

30. nodaļa

Ļauj elpot man gaisu svētito, Kas tevis ieelpots, Jauj man to! Lai nes tas man nāvi vai atpestī — Tā saldums ir stiprs, un tīrs, un īsts!

Mūrs

Takuzinis bija pieradis pie vientulības, bet, kad «Joņotājs» nozuda skatienam, viņu gandrīz pārmāca pamestības sajūta. Pēdējā laikā viņš bija mazāk apzinājies savu nošķirtību no pasaules, jau sācis pielāgoties dzīvei cilvēku sabiedrībā un tās prasībām, ļāvies domām par ikdienišķu mājīgumu. Tagad tas viss vienā mirkli izgaisis un viņš palicis viens, bez draugiem, bez nākotnes ceribām. Pat Cingačguks bija viņu atstājis, kaut arī uz neilgu laiku, un to mūsu varonis šinī savas dzīves vissmagākajā brīdi jo sāpīgi izjuta.

Vēl ilgi pēc «Joņotāja» aizbraukšanas Takuzinis stāvēja krastmalā, atspiedies uz savas šautenes, tādā pozā, kā aprakstīts iepriekšējā nodaļā. Viņa locekļi šķita sastinguši nekustibā, un tikai tāds cilvēks, kas radis savus muskuļus pakļaut visgrūtākajiem pārbaudījumiem, būtu varējis nostāvēt gluži kā akmens tēls tik ilgu laiku. Beidzot, izdvesis smagu nopūtu, kas nāca no pašiem sirds dziļumiem, viņš lēnām devās projām.

Sā neparastā vīra īpatnība bija tāda, ka viņa maņas un locekļi jebkurā dzīves situācijā darbojās mērķtiecīgi, lai cik lielā mērā viņa prāts būtu aizņemts ar ko citu. Tā bija arī tagad. Visas Takuziņa domas kavējās pie Meibelas, viņas skaistuma, viņas jūtām pret Džesperu, viņas asarām un sāpīgā šķiršanās brīža, bet kājas droši nesa taisnā ceļā uz to vietu, kur pie sava vīra kapa sēroja Džūna.

Takuzinis un indiāniete sarunājās tuskaroru valodā, kuru pavadonis labi zināja, bet, tā kā to saprot tikai augsti mācīti vīri, mēs šo dialogu brīvi pārtulkosim, cenšoties saglabāt gan abu runātāju domu virzību, gan izteiksmes īpatnības.

Džūna bija izlaidusi matus pāri sejai, apsēdusies uz akmens, kas ticis izcelts no zemes, rokot bedri, un noliekusies pār Bultasgala kapa vietu, tā ka nemaz nemanīja Takuzini pienākam. Viņa domāja, ka visi pārējie salu jau atstājuši, un pavadoņa mokasīnos auto kāju soļi bija pārāk klusi, lai viņas ausis tos sadzirdētu.

Takuzinis klusēdams labu brīdi vērīgi noraudzījās sievietē. Viņas bēdas, izmisums par neatgūstamo zaudējumu un skumjā pamestība iedarbojās dziedinoši uz viņa jūtām, liekot apjaust, ka sāpju avoti jaunā sievā, kam piepeši un vardarbīgi laupīts vīrs, ir daudz dziļāki nekā viņā pašā.

— Jūnija Rasa,— līdzjūtības pārņemts, Takuzinis nopietni viņu uzrunāja,— tu neesi viena savās bēdās. Pagriezies un ļauj savām acīm uzlūkot draugu.

Jūnija Rasai vairs nav draugu!— sieviete atbildēja.— Bultasgals aizgājis uz laimīgajiem medību laukiem, nav neviena, kas rūpēsies par Rasu. Tuskaroras padzīs viņu no saviem vigvamiem, irokēzus Rasas acis neierauga, uz tiem viņa neskatīsies. Nē! Ļauj Jūnija Rasai nomirt badā pie viņas vīra kapa!

—   Tas nekur neder, tā nevar! Tas ir pret prātu un taisnību. Vai tu tici Manīto, Jūnija Rasa?

—   Viņš paslēpis savu vaigu no Rasas. Viņš dusmīgs. Viņš atstājis Rasu vienu te mirt.

—   Uzklausi to, kurš ilgi bijis sarkanādaino draugs, kauču pašam ir balto asinis un balto iedaba. Kad bālģīmju Manito grib darīt bālģīmja sirdi labāku, viņš uzsūta tam bēdas, jo, kad mēs ciešam, tad patiesīgāki ielūkojamies sevī un topam īsteni redzīgi pret taisnīgumu. Lielais Gars vēlē tev labu un ir aizsaucis prom virsaiti, lai viņa viltīgā mēle tevi nenovestu no pareizā ceļa un tu savā sirdī nekļūtu tāda kā mingi, ar kuriem jūs biedrojāties.

—   Bultasgals bij dižs virsaitis!— sieviete lepni atbildēja.

—   Bija viņa sava krietnība un sava nekrietnība ar. Bet tu, Rasa, neesi un nebūsi pamesta. Ļauj savai sirdij izbēdāt bēdas, kā daba to prasa, un, kad pienāks laiks, man būs tev vēl kas sakāms.

Pēc šīs sarunas Takuzinis devās uz savu laivu un atstāja salu. Dienā Džūna pāris reižu dzirdēja norībam «briežu nāves» šāvienus, un, kad saule rietēja, Takuzinis atnesa viņai nomedītos putnus, jau izceptus un tik apetītlīgi smaržojošus, ka tie būtu iekārdinājuši visizlepušāko gardēdi. Sāda veida sakari turpinājās mēnesi. Visu šo laiku Džūna stūrgalvīgi atteicās pamest vīra kapu, bet joprojām pieņēma sava aizgādņa draudzīgās veltes. Gadījās, ka viņi nejauši sastapās un parunājās; Takuzinis tad centās izdibināt, kāds ir sievietes jūtu stāvoklis, taču šīs tikšanās bija īsas un retas. Džūna nakšņoja vienā no būdām un droši ļāvās miegam, jo zināja, ka atrodas drauga aizstāvībā, kaut gan Takuzinis ik vakaru devās uz kaimiņu salu, kur bija uzslējis sev naktsmītni.

Taču mēneša beigās laiks vērtās jau pārāk rudenīgs, lai Džūna vēl ilgāk varētu te uzturēties. Kokiem lapas bija nobirušas, naktis kļuva aukstas un vējainas. Vajadzēja posties projām.

Kādu dienu pēkšņi pārradās Cingačguks. Uz salas viņš satikās ar savu draugu, un abi ilgi runājās divatā. Džūna slepus viņus novēroja un redzēja, ka viņas sargs ir gauži nelaimīgs. Piezagusies Takuzinim līdzās, Džūna dzīrās remdēt viņa bēdas ar sievietes maigumu un sievietes instinktu.

— Paldies tev, Rasa, paldies!— viņš sacīja. — Tas ir labi domāts, bet veltīgs gājiens. Laiks pamest šito salu. Rīt mēs dosimies projām. Tu brauksi kopā ar mums, jo tagadiņ esi sākusi uzklausīt prāta balsi.

Džūna piekrita ar indiāņu sievietes lēnīgo padevību un aizgāja, lai atlikušās stundas pavadītu pie Bultasgala kapa. Visu garo rudens nakti jaunā atraitne neaizvēra acu. Viņa sēdēja netālu no vietas, kur atdusējās vīra pīšļi, un lūdza savu indiāņu Dievu par tālajā ceļā aizgājušā laimīgu nokļūšanu galā un viņu abu atkalsatikšanos taisnīguma valstībā.Lai cik necila un primitīva šī būtne šķistu pašpārliecinātu balto cilvēku acīm, viņa nesa Dieva tēlu savā dvēselē un apliecināja tā dievišķīgo esību ar tādu centību un jūtām, kas pārsteigtu tos, kuri vairāk liekuļo, mazāk jūt.

No rīta visi trīs devas ceļā — Takuzinis, nopietns un lietpratīgs savā rīcībā, Lielā Čūska, kluss un izdarīgs, un Džūna, pakļāvīga, samierinājusies, bet skumja. Viņi novietojās divās laivās, indiānietes tāseni atstājuši tepat; Cingačguks brauca pirmais, Takuzinis viņam sekoja. Divas dienas viņi īrās pret straumi rietumu virzienā un divas naktis pārgulēja uz kādas no salām. Laimīgā kārtā laiks kļuva gluži piemīlīgs, un, kad ceļotāji sasniedza ezeru, tas pavērās skatienam rāms un spogulīgs kā dīķis. Bija atvasara, un viegli dūmakainajā gaisā jautās gandrīz jūnija maigums.

Trešās dienas rītā viņi pabrauca garām Osvīgo ietekai; forts un bezvējā noslīgušais karogs velti aicināja viņus iegriezties. Neskatīdamies apkārt, Cingačguks šķērsoja upes tumšos ūdeņus, un Takuzinis klusēdams sparīgi īrās aiz viņa. Uz cietokšņa vaļņa bija sanākuši ļaudis, bet Landi tūlīt pazina savus vecos draugus un aizliedza prasīt viņiem paroli.

Pusdienlaikā Cingačguks iebrauca mazā līcītī, kur bija noenkurots «Joņotājs». Te krastā pletās neliels, sen izcirsts klajums, un tuvu ūdensmalai pacēlās jaun.būvēta dzīvojamā māja no raupji aptēstiem baļķiem, bet gana glīta un ērta. Kaut tas bija vientuļš ezera nostūris ar mežonīgu apkārtni, te valdīja robežjoslā neierasta mājīguma un labklājības gaisotne. Džespers stāvēja krastā un, kad Takuzinis izkāpa malā, pirmais sniedza viņam roku. Abu tikšanās bija ļoti sirsnīga. Takuzinis neko nejautāja, jo acīmredzot Cingačguks jau bija viņam visu pastāstījis. Nekad pavadonis nebija tik silti spiedis Džespera roku kā šobrīd, un viņš pat sirsnīgi pasmējās, kad, ielūkojies drauga sejā, teica, cik laimīgs tas izskatās.

—   Kur ir viņa, Džesper, kur ir viņa?— Takuzinis beidzot izteica jautājumu, kuru pirmajā brīdī uzdot nebija uzdrošinājies.

—   Viņa gaida mūs mājās, mans draugs. Džūna, kā redzi, ir jau aizsteigusies turp.

—   Džūnu pie Meibelas varbūtās nes vieglākas kājas, tak ne vieglāka sirds kā mani. Tātad, puis, jūs garnizonā sastapāt kapelānu un drīz vien viss tika nokārtots?

—   Mēs salaulājāmies nedēļu pēc tam, kad šķīrāmies no tevis. Tēvocis Ķeps aizbrauca jau nākamajā dienā. Kā tad tu aizmirsi apjautāties par savu draugu Sāļo Ūdeni?

—   Nē, neaizmiršu vis. Es to jau zinu, Čūska pastāstīja, un man tā griba» dzirdēt par Meibelu un viņas laimi! Vai bērns smaidīja vai raudāja, kad ceremonija bija beigusies?

—   Smaidīja caur asarām, mans draugs, bet. . .

—   Jā, tāda ir viņu iedaba: smaidi un asaras. Ak! Mums, mežiniekiem, viņas gauži patīkas, un, lai Meibela darītu ko darīdama, man viss būtu pa prātam. Kā tev liekas, Džesper, vai viņa iedomāja mani tanī priecīgajā brīdī?

—   Noteikti iedomāja, Takuzini. Viņa tevi atceras un piemin ik dienu vai ik stundu. Neviens tevi nemīl tā kā mēs.

—   Zinu, reti kāds mīlē mani vairāk nekā tu, Džesper. Varbūtās tagadiņ tikai par Cingačguku vien varu to sacīt. Nu, ko mēs vēl gaidām? Kas jādara, tas jādara, nevilksim garumā. Ved mani uz savu māju, gribu vēlreiz redzēt viņas mīļo vaigu.

Pēc brīža viņi stāvēja Meibelas priekšā. Viņa sagaidīja savu neseno pielūdzēju, koši piesarkusi, un satraukumā trīcēja tā, ka tikko spēja noturēties kājās, taču uzņēma mednieku ar patiesu prieku un sirsnību. Takuziņa apciemojuma laikā, kas ilga tikai vienu stundu, kaut gan viņš draugu mājā tika ari pamielots, viedīgam vērotājam nebūtu bijis grūti saskatīt, cik atšķirīgas ir

Meibelas jūtas pret Takuzini un pret savu viru. Viņas attiecībās ar Džesperu vēl arvien jautās jaunas sievas kautrība, bet balsi skanēja īpašs mīļums, acu skatiens bija maigs, un gandrīz vienmēr, kad Meibela uzlūkoja vīru, viņas vaigos iesitās sārtums, liecinot par jūtām, ko laiks un pieradums vēl nav ievirzījuši pilnīgi rāmā gultnē. Pret Takuzini mūsu varone izturējās sirsnīgi un nopietni, pat ar tādu kā bijību, taču viņas balss ne reizi neietrīcējās, nekad viņa nenodūra acis un, ja arī šad tad piesarka, tad tikai aiz rosīgas gādības par ciemiņu.

Beidzot pienāca brīdis, kad Takuzinim vajadzēja iet savu ceļu. Cingačguks jau bija noglabājis laivas drošā vietā un stāvēja meža malā uz takas, kas veda zaļajā valstībā, pacietīgi gaidīdams savu draugu. Ieraudzījis viņu, Takuzinis tūlīt cēlās kājās un atvadījās.

—   Pirmāk es domāju sava paša likteni pārlieku bargu esam, bet šitās sievietes liktenis, Meibel, mani nokaunināja un veda pie prāta.

—   Džūna paliks te un dzīvos pie manis,— Meibela dedzīgi sacīja.

—   Saprotams, ka tā. Ja kāds var remdināt viņas ciešanas un iedvest viņai vēlēšanos dzīvot, tad vienīgi jūs, Meibel, tak šaubos gan, vai pat jums tas izdosies. Nabaga radījums tagadiņ palicis bez cilts un bez vīra, un ar tādiem zaudējumiem sirdij grūti samierināties. Ak vai! Ko gan es raizējos par citu nelaimēm, kā kad pašam savu bēdu nepietiktu! Nesakiet man neko, Meibel, nesaki neko, Džesper! Es esmu redzējis jūsu laimi, un tas ir daudz, nu man būs vieglāk nest savu bēdu nastu. Nē, es jūs vairs neskūpstīšu, Meibel! . . . Se mana roka, Džesper, paspied to labi cieši, puis, nebaidies, tā netrīcēs, jo ir stipra vīra roka. Un tagadiņ, Meibel, sniedzu to jums . . . Nē, nē, tā nevajag!— viņš iesaucās, kad Meibela raudādama pieplaka pie viņa rokas un dzīrās to noskūpstīt.— Jums nevajag tā darīt!

—  Takuzini, kad mēs jūs atkal redzēsim?— Meibela jautāja.

—   Esmu par to domājis, jā, esmu. Ja pienāks tāds laiks, ka varēšu skatīties uz jums kā uz māsu vai bērnu . . . laikam tā būs labāk sacīt, esat tak gana jauna, lai būtu mana meita . . . tad noteikti atgriezīšos. Jūsu laime darīs manu sirdi priecīgāku. Bet ja nevarēšu . . .

Palieciet sveiki, palieciet sveiki! . . . Seržants alojās . . . jā, seržants gauži alojās!

Tie bija pēdējie vārdi, ko Takuzinis teica Džesperam Vesternam un Meibelai Danemai. Viņš tūlīt aizgriezās, it kā šo vārdu smacēts, un aši devās projām. Cingačguks, ieraudzījis Takuzini nākam, uzcēla plecos savu nesamo un ieslīdēja mežā, negaidīdams, kad draugs viņu uzrunās. Meibela, Džespers un Džūna noraudzījās Takuzinim pakaļ, cerēdami, ka viņš vēl pamās vai slepus atskatīsies, taču tas nenotika. Viņš tikai pāris reižu noskurināja galvu, kā atvairīdams smagas domas, un atmeta ar roku, it kā zinātu, ka tiek novērots, bet nekādas skumjas nespēja ietekmēt viņa sparīgo soli, un drīz vien viņš nozuda skatieniem, ienirdams meža dziļumos.

Ne Džespers, ne viņa sieva nekad vairs nesastapa Takuzini. Viņi nodzīvoja Ontārio krastos vēl vienu gadu un tad, paklausīdami Ķepa neatlaidīgajiem lūgumiem, pārcēlās uz Ņujorku, kur Džespers pēc kāda laika kļuva par veiksmīgu un cienījamu tirgotāju. Turpmākajos gados Meibela trīs reizes saņēma kā dāvanu vērtīgas zvērādas. Kaut arī šīm dāvanām nebija pievienots sūtītāja vārds, viņa sirdī nojauta, no kurienes tās nākušas. Vēlāk dzīvē, kad Meibela jau bija vairāku bērnu māte, viņai iznāca būt zemes iekšienē Mohokas krastos kopā ar saviem dēliem, no kuriem vecākais jau spēja būt viņai par aizstāvi. Tur misis Vesterna reiz redzēja dīvaini ģērbušos vīru, kurš no tālienes vēroja viņu ar tādu interesi, ka viņa nevarēja neapjautāties, kas tas par cilvēku un ko viņš dara. Viņai pastāstīja, ka tas esot pats slavenākais mednieks šinī štatā (tas bija jau pēc revolūcijas), diezgan liels savādnieks, bet ļoti krietns un godīgs vīrs, šinī novadā pazīstams ar vārdu Adzeķe. Neko vairāk misis Vesternai neizdevās uzzināt, taču svešā mednieka no tālienes raidītie skatieni un dīvainā izturēšanās sagādāja viņai bezmiega nakti, un uz ilgu laiku viņas vēl joprojām skaistajā sejā iegūla skumju ēna.

Jūnija Rasa, kā jau Takuzinis bija paredzējis, nespēja pārciest vīra zaudējumu un atšķirtību no savas cilts. Viņa nomira Meibelas mājā ezera krastā, un Džespers nelaiķi aizveda uz salu un apbedīja līdzās Bultasgalam.

Landi, kaujās rūdīts veterāns, gana izkarojies, atstāja dienestu un apprecēja savu veco mīlestību, bet viņa vārdu, jau mūsu laikos, darīja slavenu jaunākā brāļa varoņdarbi. Tas tāpat bija izcils komandieris sauszemes karaspēkā un vēlāk ar savu drošsirdību guva vēl spožākus panākumus uz jūras.

Saturs

1. nodaļa

3

2. nodaļa

16

3. nodaļa

31

4. nodaļa

43

5. nodaļa

55

6. nodaļa

69

7. nodaļa

81

8. nodaļa

97

9. nodaļa 112

10. nodaļa 124

11. nodaļa 139

12. nodaļa 159

13. nodaļa 170

14. nodala 191

15. nodaļa 205

16. nodaja 221

17. nodaļa 234

18. nodaļa 246

19. nodaļa 265

20. nodaļa 295

21. nodaļa 315

22. nodaļa 324

23. nodaļa 341

24. nodaļa 360

25. nodaļa 378

26. nodaļa 389

27. nodaļa 398

28. nodaļa 410

29. nodaļa 422

30. nodaļa 432

Džeimss Fcnimors Kflpcrs TAKUZINIS

Redaktore Gaida Līvensone Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Iveta Kļaviņa Korektore Ligita Smilga

Nodota salikšanai 20.08.90. Parakstīta iespiešanai 12.07.91. Formāts 8-1X108/32. Tipogrāfijas papīrs N? 2. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 23,52 uzsk. iespiedi.; 23,94 uzsk. krāsu nav.; 26,46 izdevn. I. PasūL 355. Izdevniecība ^Sprīdītis", 226800 Rīgā, Aldaru ielā 2/4. Refcistr. apliec. N? 000304-109. Iespiesta a/s „Preses nams", 226081 Rīgā, Balasta dambī 3. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11.

Kūpers Dž. F.

Kū 540 Takuzinis/No angļu vai. tulk. R. Koka un J. Aldermanis; Māksi. U. Sosnovskis. —R.: Sprīdītis, 1991.—441 lpp., il.

ISBN 5-7960-00-85-3

« 4703040-"V0—41

K- 87—91- 84.7ASV —44

M805(ll)—91

Izdevniecība «Sprīdītis» kā nākamo darbu indiāņu ciklā paredzējusi izdot amerikāņu rakstnieka Hovarda Fāsta romānu «PEDEJĀ ROBEŽA».

Ieskatam sniedzam nelielu fragmentu.

Viņi tik jāja un jāja, stundu pēc stundas. Zāle bija bieza, slapja, melna. Koijoti izaicinoši atsaucās mūļu dobjajai dimdoņai, un reiz vienība pat uzdūrās izbiedētu bizonu baram. Kavalēristi jāja gar stiepju žogiem, kas jau sadalīja prēriju, un laiku pa laikam viņu priekšā iznira melni šķūņu masīvi un mājas ar aizdarītiem aizvirtņiem. Dažreiz nakts tumsā atskanēja klusa zirgu bubināščfna, skrejoša ganāmpulka dima, un reiz, uzjājuši pakalnā, viņi ieraudzīja lejā tikko gailējoša ugunskura dziestošo gaismu un guļošus kovbojus, kas bija izstiepušies ap ugunskuru kā riteņu spieķi. Bet ne vienība, ne patruļas, kas bija izsūtītas piecsimt jardu uz katru pusi, neredzēja nekādas indiāņu pazīmes — ne degošu rančo, ne atblāzmas debesīs no nometņu ugunskuriem.

Nakts pagāja, bet kareivji joprojām jāja, gandrīz aizmigdami seglos, zemu nokāruši galvu, paverot muti, vienīgi, lai izlamātos, un atkal iegrimstot klusēšanā, mēmā kā nakts, ko traucēja tikai nerimstošā soļu dima. Tā viņi jāja, kamēr nakts debess dziļo zilumu neaizstāja biezs melnums un tad — rītausmas neiepriecinošā pelēkā migla.

—   Velti pūlamies,— Pits ieteicās, bet pēc brīža viņš apturēja zirgu, pacēlās seglos un ieklausījās, pielicis plaukstas pie ausīm. Sedbergs, pacēlis roku, deva rotai zīmi apstāties, bet abas patruļas vilcinādamās piejāja klāt tumsā.

—  Man liekas, es dzirdu ļoti dīvainu troksni,— izlūks sacīja, galvu grozīdams. — Liekas, es kaut ko dzirdu.

—   Ko?

—   Nezinu, varbūt nav nekā, bet varbūt auļo daudz cilvēku.

—   Kur?

Izlūks norādīja uz priekšu, un Sedbergs sasprindzināja dzirdi. Virsnieku zirgi nemierīgi iezviedzās, un kareivji, aizdzenot miegainību, drudžaini žņaudza rokās šauteņu auksto metālu un salīgi drebinājās prērijas rīta miglā. Uz pāris mirkļiem atkal iestājās klusums, tad skaidri atplūda kaut kādas skaņas, līdzīgas daudzu bungu apspiestai dārdoņai.

—   Viņi nav diezin cik tālu,— Džemisons sacīja.

—   Cik viņu ir, kā tu domā?

Izlūks paraustīja plecus.

—   Varbūt viens vai divi simti, varbūt vairāk.

«Tie var būt indiāņi,» Sedbergs domāja, «bet var būt arī Merejs ar savu kavalēriju.» Viņš neizšķīries pagriezās un paskatījās uz savu kareivju blīvajām rindām; nakts pārgājiena nomocīti, tie ar pūlēm valdīja tiepīgos mūļus. Tagad, kad viņš bija tik tuvu mērķim, viņš nezināja, par ko izšķirties. Būdams kājnieku virsnieks, viņš vislabprātāk būtu pavēlējis kareivjiem nokāpt no mūļiem un izklīst ķēdē. Bet tad indiāņiem — ja tie bija indiāņi—būtu ļoti viegli izvairīties no sadursmes ar rotu. Viņš izlēma nogaidīt.

Vanests, ar cietēja seju sarāvies uz stalta pelēka zirga, berzēdams notirpušās kājas, pēkšņi ieraudzīja, ka rīta miglā iznirst indiāņi, nolēkšo no neliela pakalna un apstājas kādus simt jardus no rotas. Tad viņš saprata, ka Merejs cietis neveiksmi, ka neveiksmi cietis arī viņš pats. Visi viņa biedri atradās kaut kur drošībā, un tikai viņš viens ir vaigu vaigā ar indiāņiem, it kā ar viņu būtu cīnījies kāds nepielūdzams un atriebīgs liktenis un uzvarējis viņu.

—   Nudien,— čukstēja izlūks,— šķiet, mēs esam uzgājuši šaijenus vai šaijeni uzgājuši mūs.

Sedbergs pamāja ar roku, un mūļi sāka kustēties. Indiāņi — neskaidri, izplūduši silueti—stāvēja klusu un nekustīgi. Un piepeši straumes trauksmīgā vieglumā lielākā daļa indiāņu aizplūda projām.

—   Viņiem pakaļ!—Sedbergs uzkliedza. —Taurētāj, velns tevi parāvis, taurē taču!

Taures skaņas, likās, iedvesa cilvēkos un dzīvniekos vienu kopēju vēlēšanos. Mūļi sāka rikšot. Bet izlūks, izslējies seglos, saķēra Sedbergu aiz piedurknes un uzsauca:

—   Mister kaptein, tās taču ir skvo, vai jūs bez prāta! Dzīties pakaļ sieviešiem, un tikmēr Suņa karavīri uzklups jums no aizmugures!

Tad Sedbergs saprata: sievietes un bērni devās uz dienvidaustrumiem, uz to pusi, no kuras bija ieradušies. Vīrieši — karavīri — veikli kā cirka jātnieki lēkšoja savos mazajos zirdziņos, ielencot rotu puslokā, lai uzbruktu tai no flanga. Sedbergs izmisis mēģināja apsviest savu kavalēriju, bet mūļi galīgi sajauca rindas, un viņš pavēlēja vienībai apstāties.

Apvārsni jau klāja ausmas rožainā dūmaka. Sievietes un bērni aizjoņoja līdz turienei un nozuda, miglas auta ietīti, bet vīrieši, pārliecinājušies, ka viņu ģimenes drošībā, bezbailīgi drasēja mūļos sēdošo kājnieku priekšā. Līdz šim nebija atskanējis neviens šāviens. Sedbergs, zaudējis cerību sakārtot mūļus kaut jel mazliet kaujas ierindā, pavēlēja kareivjiem kāpt zemē un atklāt uguni. Indiāņi aizlēkšoja.

Kareivji smagi rāpās zemē no segliem, kārstījās pavadās, vilkdami mūļus uz visām pusēm, lai attīrītu vietu šaušanai, un apbēra lamu vārdiem piekusušos, iecirtīgos dzīvniekus. Vanests palika seglos; viņš bija pietiekami pieredzējis kavalērists, lai saprastu, cik šis manevrs bezcerīgs un pazudinošs. Viņš vienīgais paredzēja indiāņu straujo uzbrukumu, kamēr kājnieki vēl noņēmās ar mūļiem.

Pēkšņi šaijeni, izvērtušies vēdeklī, ar skaļiem kliedzieniem plūda uz kareivjiem gluži kā viesuļa dzītas spilvu pūkas un, izkliedējuši panikas pārņemtos mūļus, izlauzās caur cilvēku un dzīvnieku drūzmu, pametot rotu pilnīgā sajukumā. Kareivji sāka šaut, bet trāpīt šiem virpulīgajiem jātniekiem bija tikpat grūti kā trāpīt meža baložiem lidojumā. Indiāņi šāva maz, un viņu izkliedēto šāvienu mērķis bija drīzāk nobiedēt mūļus nekā nogalināt kareivjus. Viņi aizauļoja rītausmas krēslā, bet kareivji vēl joprojām trenkāja mūļus, cēlās kājās, bezmērķīgi raidīja lodes nopakaļ indiāņiem, lamājās un bradāja pa augsto zāli, meklēdami savas šautenes.

1 Sanglier (fr. vai.)— mežacūka.

' Drosme un uzticība.

1 Drosmīgais.

1 Nelietis.

4 Lieta darīta!

1 Ņemiet to.

' Zāles.

[1] epigrāfus šaja grāmata atdzejojis juris birzvalks.

[2] Si detaļa ir patiesa, tā ņemta no jnisis Grāntas Leganas «Amerikāņu lēdijas».

[3] viena lode.

[4] jaunais cilvēks.

[5] labi!

[6] goda vārds, tas ir par daudz.

[7] protams.

3 Par vienu nelieti mazāk.

[9] lūk.

[10] spiegs.

[11] patiesi, viņš liels nelietis . . . tas tur.

[12] godīgs.

[13] bet es tos nicinu.

Content

Kūpers Džeimss Fenimors Takuzinis

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa