Grejs Zena

Teksasas jātnieks

Zena Grejs

Teksasas jātnieks

.

.

KAPTEINIM DŽONAM HEIGSAM UN VIŅA TEKSASAS JĀTNIEKIEM

Varbūt jums izliksies dīvaini, ka no daudzajiem nostāstiem, ko es dzirdēju Rio Grande krastos, kā pirmo esmu izvēlējies tieši to, kas attiecas uzBukuDuanu — izstumto un revolvera varoni.

Bet tiešām, zemes jātnieka Koffeja stāsts par Duanu cilts pēdējo atvasi mani ir apbūris. Es Jāvu savai fantāzijai brīvi lidot un atstāstīju dzirdēto saviem vārdiem.

Šis stāsts skar vecas paražas un tiesības — tālab tām arī pieder pirmā vieta. Iespējams — es, mazākais, ceru, ka varēšu drīz tēlot arī tagadējo robežjoslas dzīvi, kas, pielietojot Džoe Sittera lakonisko izteicienu, ir «tikpat ļauna un mežonīga, kā bijusi jebkad».

Ziemeļu un dienvidu sabiedrības plašās aprindās valda doma, ka pierobežas mežonīgie rietumi jau sen pieder pagātnei un sastopami vienīgi romānos. Bet, ja gadās to dzirdēt, tad man nāk prātā zemes jātnieks Sitters, kas izteica augšējo piezīmi. Atceros, ka tas saniknots braucīja savu vēl nesadzijušo šāviena brūci. Atminos arī milzi Vaugnu, šo vareno, lielās Teksasas īsto dēlu, kas mierīgi sēdēja ar apsietu, ievainotu galvu. Viņa nopietnais skats solīja katram bandītam, kas mēģinās uzbrukt no stūra — atmaksu.

Ir pagājuši tikai daži mēneši no manas man dziļi atmiņā palikušās uzturēšanās jūsu starpā.

Tomēr — Russels un Moors — no jūsu vidus — jau aizgājuši uz mūžības leju, — kā īsti zemes jātnieki.

Mani kungi, man ir gods veltīt jums šo grāmatu cerībā, ka stāstu pasaulei patiesību par kādu izcilu, vienīgi maz pazīstamu vīru sabiedrību — Teksasas jātniekiem. Viņi bija tie, kas padarīja plašo Teksasas zemi apdzīvojamu. Tie ir viri, kas nepazīst mierīgu atpūtu un saldu miegu, bet arvien ir tur, kur tie vajadzīgi. Viņus neaizmirsīs. Kādā baltā dienā tie gūs to vispārības atzinību, ko tie jau sen pelnījuši.

Zcna Grejs.

Pirmā nodaļa KĀDS TĒVS — TĀDS DĒLS

Viņš bija vecās Dtianu cīnītāju un celmlaužu cilts pēdējā atvase — Buks Duans.

No saviem senčiem tas bija ieguvis drausmīgu mantojumu. Viņā slēpās neatvairāma tieksme cīnīties un nogalināt.

Ne drūma atcere, ne nopietns brīdinājums nespēja apslēpt jaunekļa karsto asiņu tumšās tieksmes.

Pašreiz viņa priekšā stāvēja sirmgalvis tēvocis. Tas runāja nospiestā balsī. Viņa sejā atspoguļojās smagas raizes.

—    Klausies, Kals Bains ieradies pilsētā. Viņš ir jau gluži traks un lielā skurbulī. Piestrēbies jēlā spirta. Dzen tev kā medījumam pēdas.

—    Tas notiek jau otro reizi, — nomurmināja pie sevis Duans.

—    Zēn! Sadursme ir neizbēgama. Labāk atstāj pilsētu, kamēr Kals izgulēs dzērumu. Kad viņš atkal būs skaidrā prātā, tad atstās tevi mierā.

—    Bet ko tad viņš īsti grib no manis? — jautāja Buks. — Atkal mani apvainot? Otrreiz es to nevarētu paciest.

—    Manu zēn! Kalu sagrābis drudzis, kas tagad klejo pa visu Teksasu. Viņam jāšauj! Ja viņš tagad tevi satiks,, tad noteikti mēģinās nošaut.

Buka Duana asinis spēji saviļņojās. īsta viesuļvētra plosījās viņā. Tad pēkšņi iestājās dīvains, salts miers.

—  Mani nošaut? Kāda iemesla dēļ? — viņš jautāja.

—    Dievs zina to, ka viņam nav ne mazākā iemesla. Bet vai tagad šaudīšanas gandrīz aizvien neizceļas bez jebkāda tieša iemesla? Vai Everalla dzertuvē pieci kovboji nenošāva cits citu pie kāršu galda? Bez tam arī

Kaļam nav iemesla būt tavam draugam. Viņa meiča ieskatījusies tevī.

—  To es atstāju, kolīdz ievēroju, ka viņa ir Kala draudzene.

—   Man šķiet, ka šī lieta vēl nav gluži izbeigta. Bet te mēs nerunājam par iemesliem. Kals ir pilsētā. Tas ir pietiekoši pilnā, lai kļūtu neatvairāmi uzbāzīgs. Viņam vajag kādu nošaut. Viņš taču pieder pie mūsu revolveru varoņu izlases. Viņam glaimo, ja to tur par ļoti bīstamu zelli. Pastāv vesela tādu mežonīgu kovboju banda, kas alkst pēc revolvera varoņu slavas. Tie par citu neko nerunā, kā vienīgi par to, kas ātrāk prot izraut no jostas ieroci un nospiest gaili. Blands, Kings Fišers un lielais izstumto vadonis Hardins ir viņu ideāli. Tiem viņi cenšas ķēmoties pakaļ. Viņi draud pievienoties Rio Grande (Lielās Upes) bandām. Tie ņirgājas par šerifiem un lielās, ka tikšot galā arī ar zemes jātniekiem. Kals tikai tad neuzbruks tev, ja tu negadīsies viņam ceļā.

—   Tu domā, ka man jāslapstās no viņa? — Duans nicinoši jautāja.

—   To es nemaz negribu teikt. Tikai izvairies no viņa, Buk! Es nebaidos, ka Kals nogalinās tevi, ja jūs sastapsities pilsētā. Tev ir tava tēva asā acs un ātrā roka. Es baidos vienīgi, ka tu nogalināsi viņu.

Duans klusēja.

Viņš atkārtoja pie sevis tēvoča nopietni domātos vār■ dus un mēģināja saprast to nozīmi pilnā mērā.

—   Ja pēc ārprātīgā kara Teksasa reiz atveseļosies un atsvabināsies no šiem sabiedrības izstumtajiem, tad šinī bagātajā zemē jaunam cilvēkam atklāsies labas izredzes, — turpināja tēvocis. — Tagad tev ir divdesmit un trīs. Tu esi lielisks zēns, ja vien tu mazliet savaldītu savu straujo raksturu! Tev pieder nākotne! Bet, ja tu "kļūsi par revolvera varoni, ja nogalināsi kādu cilvēku, tad izpostīsi visu savu dzīvi. Tādā gadījumā tu nepaliksi pie pirmā — tu nogalināsi arī otro. Tā aizvien ir viena un tā pati vecā dziesma! Zemes jātnieki izsludinās tevi pa likuma neaizsargātu jeb, kā pie mums mēdz teikt, par vīru ar «putna brīvību». Tu zini, ka zemes jātnieki Teksasā šodien nozīmē likumu un kārtību. Darbā viņi ir nenogurdināmi. Kas pretojas apcietināšanai, to tie nošauj uz vietas. Bet, ja viņi kādu notver, tad tam pārmācības nams jeb karātavas ir pilnīgi drošas.

—   Mani pakārt viņi nedabūs, — drūmi norūca Duans.

—   Domāju, ka arī tu to nevēlies, — atteica vecais virs. — Tu tik joti līdzinies savam tēvam. Tam aizvien lode bija ātri pie rokas — pārāk ātri! Tagadējos laikos, kad zemes jātnieki ir bargā likuma nepielūdzamie sargi, arī tavam vecajam vajadzētu bēgt uz Rio. Un tu, manu mīļo zēn, tu esi vecā stumbra skaida. Vai vari savaldīties — nezaudēt aukstasinību — izvairīties no strīda? Tas viss nekādā ziņā nevar labi beigties. Tavs tēvs krita, apšaudoties uz ielas. Stāstīja, ka viņš esot izšāvis vēl divas reizes pēc tam, kad viņa sirds jau bijusi pretinieka lodes caururbta. Padomā tik, kas par spēcīgu vīru tas bijis, lai varētu to izdarīt! Ja nu tu esi mantojis šādas asinis, tad piesargies no kārdinājuma pielietot ieroci!

—   Tēvoci, viss, ko tu runā, ir labi un jauki, — atbildēja Duans, — bet vienīgā izeja man būtu — slapstīties. Bet to es negribu darīt. Kals Bains un viņa draugi ir jau paspējuši izkliegt mani par gļēvuli. Viņš saka, ka es baidoties iznākt uz ielas un paskatīties tam sejā. Neviens, kas grib, lai mūsu zemē to uzskata par vīru, nedrīkst tādu lietu pieļaut. Bez tam — ja es neparaudzīšos Kala sejā, tas kādā jaukā dienā ietrieks man lodi mugurā.

—   Nu labi! Ko tu esi nodomājis darīt? — vecais jautāja.

—   Nezinu, pagaidam vel ne.

—   Nezini? Bet, šķiet, to tu drīz zināsi. Nolādētais mulsums pārņēmis arī tevi. Šodien tu man izliecies gluži savāds. Atceros, kāds tu arvien biji agrāk: svaidīgs, ātrs un draudīgs. Runāji mežonīgus vārdus! Toreiz es nebaidījos par tevi. Bet tagad tu esi auksts un mierīgs, pilns dziļu domu, un tavās acīs zibšņo kaut kas tāds, kas man ļoti nepatīk. Tas man pārāk stipri atgādina tavu tēvu.

—   Es dotu daudz, ja zinātu, ko tēvs šodien teiktu, ja tas būtu dzīvs un atrastos še, — sacīja Duans.

—   Kas tev par iedomām? Ko gan tu varētu sagaidīt no vīra, kas divdesmit gadu garā laika sprīdī nekad nav uzmaucis cimdu savā labajā rokā?

—   Labi. Viņš laikam daudz nerunātu. Tēvs nekad nemīlēja turēt garas runas. Pjāpāšana viņam bija sveša lieta. Bet viņš būtu — rīkojies! Man šķiet, ka es došos lejup, uz pilsētu, un sastapšu Kalu Bainu.

Iestājās dziļš klusums. Duans sēdēja nolaistām acīm. Tēvocis likās nogrimis smagās nākotnes pārdomās.

Tagad tas griezās pie Duana.

Varēja redzēt, ka vecais virs padodas neizbēgamajam. Tomēr viņa izturēšanās liecināja, ka viņos abos rit vienas un tās pašas asinis.

— Tev pieder ātrs zirgs. Tas ir labākais skrējējs, kādu es pazīstu šinī zemē. Pēc sastapšanās ar Bainu steidzies atpakaļ mājās. Pa to laiku es sakrāvāšu mēteļsomu un apseglošu tavu zirgu.

Vecais apgriezās uz papēžiem un iegāja namā.

Duanam nu bija laika diezgan pārdomāt šīs dīvainās runas saturu.

Buks nezināja, vai viņš dalās ar savu tēvoci tā pārliecībā par viņa un Baina tagad neizbēgamās sadursmes gala iznākumu.

Bet no tā mirkļa, kad viņā nobrieda apņemšanās nekādā ziņā neizvairīties no priekšā stāvošās sastapšanās ar Kalu, kad viņš bija kļuvis skaidrībā pats ar sevi, jaunekli sagrāba tāda kaislību vētra, ka tam likās, ka visu viņa būtni krata spēcīgs drudzis.

Tomēr viss tas norisinājās vienīgi viņa dvēseles dziļumos. Tas palika paslēpts viņa krūtīs.

Viņa roka bija cieta kā akmens. Viņa ķermenī neraustījās neviena dzīsliņa.

Viņš nebijās nedz no Baina, nedz no kāda cita cilvēka.

Bet viņam kļuva baigi pašam no sevis.

Kļuva baigi no tās dīvainās varas, kas bija sagrābusi viņu savās neredzamajās, bet varenajās rokās.

Tas padarīja viņu domīgu.

Duans pakratīja galvu.

Bija tā, it kā šinī lietā un šinī stundā noteicējs gala vārds nemaz nepiederētu viņam.

Jauneklim šķita, ka tas sirdī izjūt it kā vāju pretošanos ļaut lietām ņemt paredzamo gaitu.

Likās, ka kāda balss, kāds gars no tāles, kaut kas tāds, par ko tas nemaz nevarēja nest atbildību, spieda viņu.

Duana dzīvē šī stunda nozīmēja īstas dzīves gadu.

Sinī liktenīgajā stundā jauneklis kļuva par nosvērtu vīru.

Viņš iegāja namā.

Duans apjoza jostu ar revolveri.

Ierocis bija liels, smags, sešstobrains «Kolts».

Tā spalu greznoja ziloņkauls.

Tas bija viņa īpašums kopš pieciem gadiem.

Pirms tam to nēsāja viņa nelaiķa tēvs.

Ziloņkaula spalā bija ievīlēti vairāki robi.

Tas bija tas pats ierocis, ar ko viņa tēvs bija raidījis savus divus pēdējos šāvienus.

Vecais Duans bija šāvis vēl pēc tam, kad viņa sirds jau bija lodes caururbta.

Vēl nāves stingumā viņa roka turēja spalu tik cieši,, ka to vajadzēja atvērt ar varu.

Kopš šis ierocis atradās Buka īpašumā, ar to vēl nekad nebija ticis šauts uz kādu cilvēku.

Tērauda stobra saltais mirdzums liecināja par ieroča ļoti rūpīgu kopšanu.

Buks Duans tēmēja un šāva neticami ātri.

Viņš trāpīja spēļu kārts griezumu no divdesmit soļu attāluma.

Jauneklis negribēja tagad redzēt savu māti. Sinī acumirkli viņas arī nemaz nebija mājās.

— Laimīga sagadīšanās, — viņš domāja.

Buks devās pa kāju teku uz lielceļu.

Gaisu pildīja puķu smarža un putnu dziesmas.

Llz lielceļa stāvēja kaimiņiene.

Viņa tērzēja ar kādu fermeri, kas sēdēja savos ratos.-

Viņi uzsauca tam.

Buks dzirdēja, bet neatbildēja.

Tad viņš gāja pa lielceļu uz pilsētu.

Vellstona bija tikai pilsētiņa. Tomēr šinī maz apdzīvotājā apvidū tai bija nenoliedzama nozīme. Tā bija dažu simtu kvadrātjūdžu liela apgabala saimnieciskais centrs.

Vellstonas galvenajā ielā bija kādi piecdesmit nami. Galvenokārt māliem apmesti nameļi, bet bija ari lielākas ķieģeļu celtnes. Visu šo ēku trešā daļa bija dzertuves, jo tās deva visprāvākos ienākumus.

Duans iegriezās no lielceļa šinī galvenajā satiksmes ielā.

Tā bija tikai diezgan plats braucamais ceļš, norobežots vienkāršiem žogiem.

Te stāvēja apsegloti zirgi un visdažādākā veida pajūgi.

Duans ātru skatu aptvēra ļaudis, kas te nesteigdamies gāja un nāca.

Nebija redzams neviens kovbojs.

Viņš palēnināja savus solus.

Drīz tas sasniedza Zola Vaita namu.

Tur atradas pirmā dzertuve.

Viņš gāja lēnāk.

Pāris ļaužu uzrunāja viņu.

Tie apgriezās un atskatījās, kad tas bija pagājis garām.

Pie Vaita krodziņa Buks uz mirkli apstājās.

Viņš pārlaida aši pētošu skatu dzertuvei.

Bufetes telpas bija plašas un vēsas.

Tās pildīja cilvēki, troksnis un dūmi.

Viņam ienākot, troksnis pēkšņi apklusa.

Baigo klusumu pārtrauca tikai meksikāņu sudraba dolāru šķindoņa uz kāda no spēļu galdiem.

Zols Vaits stāvēja aiz letes.

Viņš saslējās, ieraugot Duanu. Tad, nesakot ne vārda, atkal noliecās pār glāzi, ko tas patlaban skaloja.

Visi, izņemot vienīgi kāršu spēlmaņus — meksikāņus, vērsa savas acis uz Duanu.

Šie skati bija caururbjoši, pētoši un jautājoši.

Ļaudis zināja, ka Bains meklē strīdu. Tie droši vien bija dzirdējuši viņa lielīgās runas.

Ko gan bija nodomājis darīt Duans?

Daži no klātesošajiem kovbojiem un lopkopjiem apmainījās zīmīgiem skatiem.

Duanu pašreiz novērtēja nemaldīgais Tcksasas instinkts.

Viņu meta svaru kausā vīri, kas paši nekad nešķīrās no revolvera.

Jauneklis taču bija sava tēva īsts dēls.

Viņi pamāja tam un tad atkal piegriezās savām pilnajām glāzēm un spēļu kārtīm.

Zols Vaits ar savām lielajām, sarkanajām dūrēm stāvēja tagad letes priekšā.

Viņš bija liela auguma Teksasas vīrs ar spēcīgiem kauliem.

Viņa garās ūsas bija saskrullētas asiem galiem.

—        Labdien, Buk! — viņš pamāja Duanam. Vaits runāja nepiespiesti. Savu drūmo skatu tas uz mirkli novērsa sānis.

—        Labdien, Zol! — Duans nesteigdamies atņēma sveicienu. — Klausies, Zol! Pilsētā esot kāds zellis, kas neturot uz mani labu prātu.

—        Tā jau gan laikam būs, Buk! — atbildēja Vaits. — Viņš ienāca te apmēram pirms kādas stundas. Likās, "bija ļoti uztraucies un kliedza, ka viņam slāpstot pēc asinīm. Viņš teica man, tā sakot, zem četrām acīm, ka kāda zināma meiča esot tev dāvinājusi balta zīda lakatiņu. Viņam esot uznākusi ellišķīga vēlēšanās pārnest to mājās ar sarkaniem asins traipiem.

—   Vai vēl kāds bija kopā ar viņu? — jautāja Duans.

—        Burts, Sams Outkalts un vēl kāds maza auguma kovbojs, ko es agrāk vēl nekad nebiju redzējis. Viņi centās aizvest to projām no pilsētas. Bet šodien ir viņa žūpošanas diena. Tas ir kaut kur stingri noenkurojies..

—       Kālab tad šerifs Oaks to neiespundē, ja viņam padomā ir kas jauns?

—        Šerifs Oaks pavada zemes jātniekus kādā dienesta izjādē. Viņi laikam izdarīs kratīšanas Flešera sētā. Sekos arī Kinga Fišera bandai. Tādā kārtā visa pilsēta palikusi bez apsardzības.

Duans izgāja pa durvīm un noraudzījās lejup pa ielu..

Viņš gāja garām visai namu rindai.

Buks sastapa daudz ļaužu.

Te bija fermeri, lopkopji, kantoristi, tirgotāji, meksikāņi, kovboji un sievietes.

Duans nosoļoja līdz ielas viņam galam. Tad viņš apgriezās, lai ietu atpakaļ.

Tas bija dīvaini!

Iela tagad bija gandrīz tukša.

Viņš nebija nogājis ne simt soļus, kad vairs neredzēja neviena vienīga cilvēka.

Aiz namu pievērtām durvīm un no stūriem iznira dažas galvas.

Vellstonas galvenajā ielā šāds stāvoklis nebija kaut kas neparasts.

Tas atkārtojās ik pēc pāris dienām.

Ja Teksasas ļaudīs atdzīvojās cīņas gars, tad viņu godājamiem ožamajiem piemita tiešām apbrīnojamas spējas jau laikus pamanīt tuvojošās šaudīšanās pazīmes.

Nekādām baumām nebija tik ātri spārni.

Mazāk kā desmit minūtēs ikviens, kas bija bijis Velistonā veikalos vai uz ielām, zināja: Buks Duans ir ieradies, lai uzmeklētu savu ienaidnieku. Kalu Bainu.

Duans gāja tālāk.

Kad viņš tuvojās kādai dzertuvei uz piecdesmit soļiem, tad taisīja loku līdz ielas vidum. Tur viņš uz mirkli, apstājās. Tad atgriezās tieši uz trotuāra.

Tā Buks nosoļoja garām visai namu rindai.

Zols Vaits stāvēja sava krodziņa durvīs.

—        Buk, gribu dot tev kādu mazu mājienu, — viņš teica apspiestā balsī. — Kals Bains sēž iepretim, pie Everalla. Ja viņš tevi dzenā tik nopietni, kā lielās, tad viņš droši tevi še arī ieraudzīs.

Duans krustoja ielu un gāja atkal lejup.

Neraugoties uz Vaita aizrādījumu, viņš palika ļoti piesardzīgs.

Gāja lēnām un apstājās pie katrām durvīm.

Nenotika itin nekas.

Viņš vēlreiz nosoļoja ielu gandrīz visā garumā, bet neredzēja neviena cilvēka.

Everalla lokāls atradās uz stūra.

Duans apzinājās sevi aukstu un mierīgu. Bet viņš izjuta sevī dīvainu niknuma un vēlēšanos doties ar galvu sienā.

Viņam šķita, ka tas alkst pēc šīs sastapšanās tā, kā vēl nekad ne pēc kā cita nebija ilgojies.

Cik spilgtas arī nebija viņa jūtas, viņam tomēr likās, ka tas sapņo.

Atrodoties vēl labu gabalu no Everalla dzertuves, Duans sadzirdēja stipras balsis. Viena no tām izcēlās ar savu uzkrītošo skaļumu.

Tad ar spēcīgu rokas grūdienu atsprāga vaļā durvis.

Kāds līkkājains kovbojs ar pinkainu pilnbārdu izlēca uz trotuāra.

Ieraudzījis Duanu, viņš gribēja vai gaisā sprāgt.

Kovbojs izgrūda mežonīgu kara saucienu.

Duans palika stāvot trotuāra malā, apmēram piecdesmit soļus no Everalla dzertuves.

Ja Bains bija piedzēries, tad no viņa kustībām tas redzams nebija.

Viņš soļoja kā gaviļnieks un nogrieza Duanam ceļu.

Sasarcis, nosvīdis, izspūris, bez cepures, sašķobītu seju un zvēriski nikniem vaibstiem, tas izskatījās mežonīgs un drausmīgs. Uz viņa sirdsapziņas jau gulēja viena cilvēka dzīvība. To varēja redzēt no visas viņa izturēšanās. Rokas tas bija izstiepis uz priekšu. Labā roka atradās drusku zemāk par kreiso.

Katru savu soli tas pavadīja briesmīgiem lāstiem. Tanīs izplūda viņa zvēriskais niknums.

Vēl tikai divdesmit pieci soļi šķīra abus vīrus vienu no otra.

—   Tu! Vai tu negribi iesākt? — viņš izaicinoši kliedza.

—   Es gaidu uz tevi, Kal, — atbildēja Duans.

Baina labā roka cieši savilkās un pacēlās.

Duans tvēra pēc revolvera.

Viņš uzsvieda ieroci gaisā. Gluži tāpat, kā to dara zēns, rotaļājoties ar bumbu. Tad veikli atkal notvēra spalu, kā to bija mācījis tēvs. Duans nospieda gaili divreiz.

Norībēja it kā viens šāviens.

Baina lielais revolveris gāja vaļā, kad stobrs bija vērsts pret zemi. Lode uzšķieda putekļus un granti uz Duana kājām.

Lēni, visā savā garumā Bains nokrita zemē.

Kā zibens uzliesmojumā viss Duanam kļuva īstenība.

Viņš spēra soli uz priekšu. Jauneklis turēja ieroci, kas bija vērsts pret Bainu, pilnā šaušanas gatavībā, lai nospiestu gaili pie mazākās viņa kustības.

Bet Bains mierīgi gulēja uz muguras. Tikai viņa krūtis cilājās un acis kustējās.

Cik tas gan bija savādi!

Sasarkums Kala sejā bija nozudis, tāpat kā tās sašķobījums. Nelabais, kas apsēda Bainu, bija aizbēdzis! Viņš bija skaidrā prātā un pie pilnas samaņas.

Kals mēģināja runāt, bet viņa mute izdeva tikai nesakarīgas skaņas. Acis lūdza pēc cilvēciskas līdzcietības. Tās pārvērtās, riņķoja un sastinga.

Duans dziļi atvilka elpu.

Viņš iebāza revolveri atpakaļ makstī.

Jauneklis jutās auksts, mierīgs, brīvs no jebkādām bailēm.

—  Ārprātīgais! — pēkšņi izlauzās no viņa krūtīm.

Kāds kovbojs, kas, acīmredzot, tikko bija atstājis spēļu

galdu, noliecās pār Bainu un atrāva vaļā viņa kreklu.

Kovbojam rokās bija pīķa dūzis.

Viņš uzlika kārti uz Baina krūtīm.

Dūzis apsedza abus mazos caurumus tieši pret Baina sirdi.

Duans apgriezās un ātri skēja projām.

Viņš dzirdēja, ka kāds sacīja:

—       Domāju, Kals saņēma, ko bija pelnījis. Buka Duana pirmā šaudīšana! Kāds tēvs — tāds dēls!

Otrā nodaļa BĒGŠANA

Viena doma pastāvīgi atgriezās un nedeva Duanam miera: viņš mierīgi būtu varējis aiztaupīt sev smago iztēlošanos, cik šausmīgi ir nogalināt cilvēku.

Šinī mirklī jauneklis neizjūta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus.

Viņš taču bija atbrīvojis sabiedrību no kāda piedzēruša, lielīga un kašķīga kovboja.

Bet, kad Buks sasniedza savas dzimtās sētas vārtus un redzēja tur stāvam savu tēvoci pie pilnīgi apseglotā zirga, apkrauta somām, ūdens blašķi un laso — visu savā vietā, tad viņa pašapziņa saņēma bargu triecienu.

Nepielūdzami, neatvairāmi un auksti viņa priekšā nostājās tas, par ko viņš vairs gandrīz nemaz nebija domājis — padarītā sekas!

Tēvocis un tālam jājienam sagatavotais zirgs atgādināja viņam, ka no šī mirk|a tam vajadzēs tekuļot un bēguļot.

Viņu pārņēma bezprātīgas dusmas.

—    Sasodītais, ārprātīgais nelga! — viņš kaisli iesaucās. — Sadursme ar Bainu nebija nekāda lielā lieta. Viņš noputekļoja manus zābakus, tas bija viss. Un tālab man tagad jābēg?

—    Zēn! Tātad tu viņu nošāvi? — tēvocis it kā aizsmacis jautāja.

—    Jā. Es noliecos pār viņu — redzēju to mirstam. Darīju viņam to, ko tas būtu darījis ar mani!

—    Es zināju to. Jau ilgi redzēju to nākam. Bet tagad mēs nedrīkstam ilgāk kavēties un vaimanāt par izlietām asinīm. Tev jādodas projām no pilsētas, projām no šī apvidus!

—   Māte! — iesaucās Duans.

—   Viņas nav mājās. Tu nevari gaidīt uz viņu. Es tai pastāstīšu to — no kā tā arvien baidījās.

Duans pēkšņi apsēdās.

Viņš paslēpa seju rokās.

—  Mans Dievs, tēvoc, ko esmu izdarījis!

Viņa platie pleci drebēja.

—   Klausies, manu zēn, un padomā par to, ko es tev tagad teikšu, — vecais vīrs nopietni uzsāka. — Neaizmirsti to nekad. Tev nevar pārmest. Bet es priecājos, redzot, ka tas tevi pašu tik ļoti sāpina. Tava sirds nenocietināsies un nepārakmeņosies. Tev nevar pārmest. Tā ir Teksasa. Tu esi sava tēva dēls. Ir arī mežonīgs laikmets! Likums, ko tagad aizstāv zemes jātnieki, nevar vienā mirklī pārveidot visu dzīvi. Pat tava māte, kas ir laba un dievbijīga sieviete, ir devusi tev savu tiesu, ka esi kļuvis tas, kas tu pašreiz esi. Viņa piederēja pie celmlaužiem šai zemē, asiņainas cīņas izkarojušiem celmlaužiem. Tie mežonīgie laiki toreiz, kad tevis vēl nemaz nebija pasaulē, attīstīja viņā dziņu cīnīties. Tavai mātei vajadzēja glābt sevi pašu un savus bērnus. Šī dziņa iedarbojas vēl tevī. Paies vēl ilgi, gari gadi, iekams tā mirs jaunatnē, kas dzimusi Teksasā.

—   Es esmu slepkava, — Duans šausminoties teica.

—   Nē, manu zēn, tas tu neesi! Arī nekad nebūsi! Bet tevi piemeklējis liktenis atstāt dzimteni, kļūt par nemiera vajātu klaidoni, par sabiedrības izstumto, kamēr pienāks laiks, kad tu pilnīgi droši varēsi atgriezties mājās.

—   Izstumto?

—   Tā es teicu. Ja mums būtu nauda un iespaidīgi sakari, tad mēs varētu tiesāties. Bet to mums nav. Un — domāju — karātavas un cietums nav īstās vietas Buklejam Duanam. Tev jādodas uz mežonīgajiem apvidiem. Bet, kurp tu arī nevērstos un ko arī tu nedarītu — esi vīrs. Ved godīgu dzīvi, ja tas ir iespējams. Ja nē, tad esi godīgs, cik vien tas stāv tavos spēkos. Ja tev būs jādzīvo ar citiem izstumtajiem, centies nepalikt slikts. Ir arī tādi izstumtie, kas nav slikti cilvēki. Dažu labu Rio krastos novedis liktenis, kas līdzinās tavam. Ja tu nonāksi pie šiem ļaudīm, bēdz no strīdiem. Nedzer! Nespēlē! Man tev nav jāsaka, kas tev jādara, ja lieta nonāk līdz šaudīšanai. Diemžēl, tas atgadās viegli. Tu nevari atgriezties mājās. Ja tomēr kādreiz pienāktu laiks, kad šī lieta būs aizmirsta, tad es došu tev ziņu uz robežām. Kādā jaukā dienā tā sasniegs tevi. Tas ir viss. Esi vīrs. Dzīvo vesels!

Atvadoties Duans satvēra tēvoča roku. To mēmi spiežot, Duana acis apmiglojās. Viņa krūtis bija kā sažņaugtas.

Jauneklis uzlēca sava meļņa seglos un izjāja no pilsētas.

Viņš jāja tik ātri, cik vien zirgs jaudāja.

Pēc piecpadsmit vai astoņpadsmit angļu jūdzēm viņš sāka jāt lēnāk.

Tagad visas viņa domas vairs nebija pievērstas zirgam.

Viņš jāja garām dažām sētām.

Viņu redzēja ļaudis.

Tas nebija patīkami. Tālab viņš iegriezās kādā vecā tekā, kas krustoja laukus.

Bēgļa acu priekšā bija līdzenums. Ainavu nevarēja saukt ne par bagātu, ne par skaistu. Audze bija diezgan nabadzīga: meskvitu krūmāji un vīģu kaktusi. Laiku pa laikam tālē pie apvāršņa zaigoja zemi pakalni.

Duans labi pazina šo apvidu, jo bija še bieži medījis. Viņš zināja, kur atrast zāļainas ganības un ūdeni.

Kad jātnieks sasniedza augstākas vietas, viņš tomēr nepieturēja pirmajā atpūtai piemērotā vietā, bet jāja tālāk un tālāk. Viņš nonāca kādas pakalnu grēdas augstienē.

No šejienes bēglis redzēja plašu zemes gabalu. Tam visā visumā piemita tas pelēkums, kas bija visa tā apgabala, pa kuru viņš līdz šim bija jājis, īpatnība.

Viņš ilgojās pēc vēl lielāka plašuma. Viņš vēlējās mest skatu lielajā, mežonīgajā zemē, kas gulēja kaut kur tālē, dienvidvakaros.

Rietēja saule, kad tas nolēma apmesties uz naktsguļu kādā šim nolūkam izdevīgā vietā, ko tas patlaban krustoja.

Viņš noveda zirgu pie ūdens un meklēja lēzenajā ielejā nometnei piemērotu vietu.

Duans gāja garām agrākām, vecām nometnēm, ko tas varēja vēl gluži labi atcerēties. Bet izdzisušo ugunskuru pēdas tam tagad vairs nepatika.

Viņam šinī mirklī neiekrita prātā lielās pārmaiņas, kas bija notikušas īsā laikā ar viņu pašu.

Beidzot Duans atrada kādu nomaļu vietu. Tā bija aizsargāta bieziem meskvitu krūmiem un ozoliem. Tā atradās pietiekošā atstatumā no vecās tekas.

Viņš noņēma melnim seglus un kravu.

Starp savām lietām tas neatrada pinekļus, ar ko saistīt zirga kājas, lai tas neaizjoņotu tālu projām. Jauneklis

redzēja, ka viņa tēvocis bija piemirsis tos ielikt somā. Tad viņš atcerējās, ka vispār ir tādus reti lietojis, bet savam melnim vēl nekad.

Duans nogrieza gabalu no sava laso un ar to sapina zirga kājas. Melnis nebija pieradis pie pinekļiem, un viņu vajadzēja ar varu izdzīt zālē.

Duans uzkūra nelielu uguni, pagatavoja sev vakariņas un paēda.

Pēc padarītā dienas darba tas apsēdās un aizkūpināja savu pīpi.

Krēslu tagad pamazām aizstāja tumsa. Patlaban iemirdzējās pirmās vēl bālās zvaigznes. Pāri dobjai un nerimstošai knišļu sīkšanai izskanēja sārtkrūtīšu vakara dziesma. Tad apklusa arī putni. Klusums kļuva dziļāks, jūtamāks. Kad pilnīgi iestājās nakts, vieta šķita vēl vientulīgāka un noslēgtāka. Bet Duans jutās stipri atvieglots.

Pēkšņi bēglī uzausa atziņa, ka viņš ir nervozs, atrodas nomodā, bezmiegā. Sis apstāklis uztrauca viņu.

Duans sāka visos sīkumos atcerēties notikušo, lai kļūtu skaidrībā par padarīto un tā iemesliem.

Pārmaiņas, ko viņa dzīves veidā bija ienesusi viena diena, radīja viņā izbrīnu.

Arvien viņš bija juties brīvs, mierīgs un laimīgs. īpaši tad, kad tas bija atradies brīvā dabā.

Tagad — tikai dažu stundu laikā — viņš bija kļuvis nebrīvs, drūms, noraizējies.

Agrāk viņam tik tīkamais klusums tagad bija tikai līdzeklis, kas deva iespēju labāk sadzirdēt varbūtējas vajāšanas troksni.

Vientulība, nakts, mežonīgā vieta — agrāk tik burvīgas lietas — patlaban nozīmēja vienīgi drošību tagadējā stundā.

Viņam vajadzēja palikt nomodā, klausīties, domāt. Tas izjuta nogurumu, bet nejuta vēlēšanos atdusēties.

Ritam austot, Duans gribēja celties un jāt uz dienvidvakariem.

Vai viņam bija kāds mērķis?

Tas bija gluži tikpat nenoteikts kā tas, ko viņš zināja par lielo meskvitu krūmāju un klinšu tuksnesi Rio Grandes krastos.

Kaut kur tur, tālē, bija patvēruma vieta.

Viņš taču bēga no tiesas un taisnības.

Izstumtais!

17

Būt sabiedrības izstumtajam — tas nozīmēja būt mūžīgi piesardzīgam.

2-25

Ne mājas, ne atpūtas, ne miega, ne miera, ne arī -dzīves, ko dzīvot būtu vērts.

Viņam vajadzēja kļūt par vientuļu vilku vai ietilpt tādu ļaužu barā, ko viņš nīda.

Ja tas gribēja strādāt godīgu darbu, tad bija nepieciešams slēpt savu īsto «es». Uzņemties aizvien iespējamās atmaskošanas briesmas.

Ja viņš nestrādās kādā nomaļā lopu fermā, no kā gan lai tad pārtiek?

Doma zagt bija viņam pretīga.

Nākotne likās pelēka un pietiekoši drūma.

Un viņam bija tikai divdesmit trīs gadi.

Kālab tas bija uzvēlis sev šādu smagu nastu? Likās, ka šis rūgtais jautājums izkausēja viņā ledaino aukstumu, kas tagad iezagās visās viņa dzīslās.

Vai tik ar viņu viss bija kārtībā?

Viņš piemeta dziestošajai, trīcošajai liesmai pāris šķilu.

Duanam sala.

Viņam bija nepieciešams siltums un gaisma.

Melnais tumsas loks uzgūlās viņam, ietvēra viņu.

Pēkšņi viņš nosēdās taisns kā svece un trīcēja no aukstuma.

Te Duans dzirdēja speram soli.

Tas bija aiz viņa, nē, viņam blakām.

Kāds bija še.

Viņš piespieda savu roku sniegties pēc revolvera.

Pieskaroties aukstajam tēraudam, viņš ledaini nodrebēja.

Tad viņš gaidīja.

Bet viss bija kluss — tik kluss, cik klusa var būt mežonīgā stepē izžuvusi strauta gultne, kad vējiņš liegi san meskvitu zaros.

Vai viņš tiešām bija dzirdējis soļus?

Duans atkal uzelpoja.

Bet kas tad īsti notiek ar viņa nometnes uguns liesmu?

Tā bija pieņēmusi dīvaini zaļu spožumu un, likās, meta kādu ēnu gaismas lokā. Duans nedzirdēja neviena soļa, neredzēja ne mazākās kustības. Un tomēr: pie šī ugunskura pašreiz atradās bez viņa vēl kāds cits.

Bēglis viņu redzēja.

Tas gulēja zaļajā atmirdzumā — izstiepies visā savā garumā, nekustīgs, mirstošs.

Kals Bains!

Viņa sejas panti bija brīnišķīgi skaidri. Tie likās būt

asāki kā izgrieztai kamejai, noteiktāki kā gleznotam portretam.

Tā bija cieta seja, kas kļuva maigāka tikai uz mūžības sliekšņa.

Saulē brūni iedegusī āda, mežonības, dzēruma un aklā naida dziļās rievas, kas bija Kala Baina raksturīgākās pazīmes, bija izzudušas.

Šī seja rādīja gluži citu Bainu.

Viss, kas viņā bija bijis mirstīgs, nobāla, izgaisa, zuda. Lūpas gribēja runāt, bet tām trūka spēka. Acīs stāvēja neizteikto domu mokas. Tās atklāja iespējamības, kādas varētu rasties šim vīram, ja tas vēl dzīvotu! Tās atklāja, ka tas par vēlu sapratis savu kļūdīšanos. Tad šīs acis riņķoja, kļuvas baltas, aizvērās nāvē. '

Duanu klāja auksti sviedri, skatot šo rēgu.

Sirdsapziņas pārmetumi nedeva viņam mieru. Tikai tagad tas pilnā apjomā izprata lāsta: — Nāvēt! — nozīmi. Un šis lāsts bija viņa mantojums.

Viņš paredzēja, ka nekad nespēs aizdzīt šo spokuDuans atcerējās, ka viņa tēvu pastāvīgi vajāja apsūdzētājas sirdsapziņas fūrijas. Ka nekad tam ne darbā, ne miegā nebija izdevies aizmirst tos, kas bija krituši par upuri viņa neapvaldītajam niknumam.

Bija jau vēls, kad domas beidzot ļāva Duanam iemigt. Bet ari to traucēja sapņi.

Otrā rītā viņš pietrūkās kājās tik agri, ka pelēkajā mijkrēslī tikai ar lielām pūlēm varēja sameklēt savu zirgu.

Bija vēl tikai maza gaismiņa, kad tas atkal iegriezās vecajā tekā.

Viņš jāja visu rīta cēlienu. Tad pieturēja kādā ēnainā vietā, lai atpūstos un palaistu savu melni zālē.

Pēcpusdienā viņš turpināja ceļu lēnos rikšos, bez sevišķas steigas, pa kalnāju teku, kas veda augšup. Apvidus kļuva mežonīgāks. Kaili, akmeņaini kalni pārtrauca vienmuļīgo tāli. Ap trijiem tas sasniedza kādu upi, kas apzīmēja viņa medību apgabala robežu.

Nodomu jāt kādu laiku augšup gar upi pastiprināja divi iemesli. Upes abās malās atradās augsti sanesti smilšu slāņi, un, bez tam, viņš negribēja jāt pa apdzīvoto apgabalu, kur tagad tas bija apzīmēts vīrs.

2*

19

Ieleja, pa kuru upe aizvijās uz dienvidvakariem, aicināja un apsolīja vairāk kā tas vienmuļīgais klajums, kas tam jau bija palicis aiz muguras.

Dienas pēdējā posmā Duans jāja nesteigdamies pa krastu uz augšu. Saulei rietot, viņš iespiedās vītolu un apšu audzē, lai tur pavadītu nakti.

Bēglim šķita, ka šinī vientulīgajā apvidū viņam vajadzētu sajusties viegli un apmierināti. Bet tā tas nebija. Visas izjūtas un vīzijas, kas viņu bija mocījušas pagājušajā naktī, atkal atgriezās. Tās bija kļuvušas pat dzīvākas un skaidrākas. Tām pievienojās vēl citas, tikpat spēcīgas un spilgtas.

Tā viņš pavadīja vēl trīs dienas jājot un atpūšoties. Šinī laikā tas krustoja nevien vairākas tekas un celiņus, bet arī kādu platāku ceļu. Pa to vēl nesen bija dzīti lopi, laikam gan — zagti.

Viņa pārtikas krājumi, izņemot sāli, piparus, kafiju un cukuru, kas tam bija pietiekošā vairumā, izbeidzās. Mežā bija zvēru diezgan, bet Duans nevarēja tiem piekļūt tik tuvu, lai varētu tos ar revolveri nošaut. Viņam bija jāapmierinās ar kādu trusi kā ar vienīgo medījumu.

Viņš redzēja, ka bargais liktenis to spiedīs turpmāk iztikt ar posta cieto maizes garozu.

Kaut kur še, augšup pa straumi, vajadzēja būt Huntsvillas sādžai. Tā atradās apmēram simts angļu jūdzes no Vellstonas. [1] Visos Teksasas rietumos Huntsvillai bija nelāgs vārds. Duans vēl nekad nebija tur bijis, jo sādžas slava bija tik slikta, ka godīgi ceļotāji meta ap to lielu līkumu.

Duanam bija līdzi prāva naudas summa. Viņš nolēma apmeklēt Huntsvillu — ja vispārīgi varēs to atrast — lai tur atjaunotu un papildinātu savus pārtikas krājumus.

Nākošajā vakarā viņš sasniedza kādu platāku ceļu, kam, pēc viņa domām, vajadzēja aizvest uz sādžu. Viņš redzēja smiltīs daudz svaigu zirgu pakavu pēdu, kas padarīja viņu domīgu.

Neraugoties uz to, viņš sekoja šim ceļam, lai gan ļoti piesardzīgi. Viņš nebija vēl tālu jājis, kad viņa ausīs atskanēja steidzīga pakavu klaboņa. Aiz viņa vajadzēja būt jātniekiem. Vakara krēslā viņš nevarēja pārskatīt ceļu diezgan tālu. Bet viņš dzirdēja balsis.

Tas bija nopietni ņemams brīdinājums, ka šie jātnieki, kas arī viņi nebūtu, nāk tam tuvāk, kā tas viņam varētu patikt. Viņš nedrīkstēja pat domāt par došanos uz priekšu pasāktajā virzienā.

Duans iegriezās kādā mazā tekā starp meskvitu kokiem. Viņš apstādināja zirgu ceribā, ka nav ticis redzēts un dzirdēts. Viņam, bēglim, tagad ikviens cilvēks šķita esam ienaidnieks vai vajātājs.

Jātnieki ātri tuvojās.

Tagad viņi atradās Duana paslēptuves augstienē, tik tuvu, ka viņš dzirdēja seglu šņirkstēšanu un piešu skanēšanu.

—  Viņš droši vien būs pārgājis upi tālāk, lejup, — teica kāds no vīriem.

—  Domāju, tev būs taisnība, Bili! Viņš mums ir izbēdzis, — atbildēja kāds cits.

Vai tie bija zemes jātnieki, vai lopkopju nodaļa, kas dzinās pakaļ kādam bēglim? Duans spēji nodrebēja. Viņš gan bija pārliecināts, ka vajātāji nemeklēja tieši viņu. Bet sajūta, ko tam iedvesa viņu tuvums, nebija ne par mata platumu labāka kā tad, ja viņš pats būtu bijis vajātais. Viņš aizturēja elpu, sakoda zobus un apmierinot uzlika roku savam melnim.

Pēkšņi viņš dzirdēja, ka jātnieki aptur zirgus. Viņi sačukstējās savā starpā. Viņš varēja saskatīt tikai tumšu, cieši sablīvētu grupu.

Kas gan viņiem bija licies aizdomīgs?

—   Tu maldies, Bili! — sacīja kāds vīrs klusā, bet labi sadzirdamā balsī. — Par zirgu te nemaz nevar būt runa! Tu jau esi sliktāks par zemes jātnieku! Tev cits nekas nav prātā, kā nogalināt nelieti. Jāsim labāk atpakaļ un vakariņosim.

—  Gribu tikai uzmest vēl vienu vienīgu skatu smiltij, — atbildēja Bills.

Duans dzirdēja piešu skaņo pieskaršanos tērauda kāpšļiem un zābaku dimdoņu uz zemes. Sekoja īss klusums, ko pārtrauca kāds asi izgrūsts sauciens. Duans ilgāk vairs negaidīja. Jātnieki bija atraduši viņa pēdas! Viņš dzina savu zirgu šķērsām mežā.

Pēc meļņa otrā lēciena atskanēja no ceļa kliedzieni un šāvienu rīboņa. Duans dzirdēja nošvīkstam kādu lodi pavisam tuvu ausij un dīvainu, dziedošu skaņu, kad tā ieurbās zarā.

Šāvieni un svina tuvā šalkoņa modināja Duanā ātru, karstu atriebības kāri, kas izvērtās pavisam nesavaldāmā kaislē. Viņam vajadzēja izbēgt, un tomēr tam šķita gluži vienaldzīgi, vai tas viņam izdosies vai ne. Dusmas piespieda viņu apstāties un atbildēt uz vajātāju uguni. Pēc dažu simtu metru nojāšanas viņš pacēlās no seglu cekula, pār ko tas bija noliecies, lai izbēgtu zaru cirtienam, un mēģināja atkal vadīt savu zirgu.

Bija grūti tumsā zem biezajiem kokiem atrast kādu ceļu. Tomēr viņam tas izdevās gluži labi un pat bez lieka trokšņa, tā ka tas pamazām atkratījās no saviem vajātājiem. Viņu biezoknī ielauzušos zirgu pakavu troksnis apklusa. Duans apstādināja savu melni un vērīgi klausījās. Viņš bija atstājis svešos jātniekus tālu aiz sevis. Droši vien tie līdz rīta ausmai bija pārtraukuši viņa vajāšanu, jāja tagad atpakaļ uz savu nometni, lai vēlāk no jauna dzītu tā pēdas.

Viņš veda zirgu aiz pavadas un rūpīgi pētīja zemi, lai izmantotu pirmo teku, kas tam krustos ceļu. Pagāja labs laiks, kamēr viņš tādai uzdūrās.

Duans kādu laiku pieturējās tai. Bija jau diezgan vēls, kad viņš pēc ilgas staigāšanas pa upes tuvumā augošo biezo vītolu krūmāju beidzot piesēja savu zirgu un devās pie miera.

Bet Duans tūlīt neiemiga. Savās domās tas smagi pārmeta liktenim, kas viņu bija ķēris. Velti viņš centās domāt par kaut ko citu. Arvien viņa priekšā stāvēja viens un tas pats: Kaļam Bainam vajadzēja atkal parādīties? Neatlaidīgi viņš cīnījās pret šo viltīgo rēgu. Neskaitāmas reizes viņš atkārtoja pats sev, ka tā ir tikai viņa paša iedoma, kam ar laiku jāpazūd. Bet savas sirds dziļumos viņš neticēja pats savai cerībai. Tomēr Duans nepadevās. Viņš negribēja atzīt sava upura rēgu par taustāmu īstenību.

Pelēkā rīta krēsla atrada viņu atkal seglos upes virzienā. Pusstundas jājiens noveda viņu pie biezas ozolu birzs un vītolu krūmāja. Viņš izlauzās tiem cauri un sasniedza braslu. Upes dibenā bija grants. Tālab pāreja bija viegla.

Nonācis otrā krastā, viņš apturēja zirgu un meta atpakaļ drūmu skatu.

Viņam kļuva skaidrs viņa neapskaužamais stāvoklis.

Labprātīgi viņš bija devies uz izstumto patversmi. Tagad tas atradās viņu iecirknī.

Rūgts, kaisls lāsts pārvēlās pār viņa lūpām, kad viņš spieda savam zirgam sānos piešus, lai dotos otrā krasta krūmājā.

Nesaudzot zirgu, viņš nojāja kādas divdesmit jūdzes, nepiegriežot ne mazāko vērību ceļam.

— Lai tad viņi arī vajā mani! — viņš murmināja.

Dienas karstums kļuva grūti panesams. Bēgli mocīja izsalkums un slāpes. Viņš sāka apskatīties pēc kādas pēcpusdienas nometnei piemērotas vietas.

Teka izbeidzās kādā ceļā, ko še dzītie lopu bari bija nomīņājuši cietu un līdzenu. Viņš nešaubījās, ka sasniedzis vienu no tiem ceļiem, ko lieto pierobežas lopu laupītāji.

Viņš jaja pa to talak. Pec kadas jūdzes ceļa līkuma Duans ieraudzīja vientuļu jātnieku, kas tam tuvojās. Viņus šķīra šāviena attālums. Abi spēji pagrieza zirgus, lai auļotu atpakaļ un šautu atmuguriski. Tie atradās kādus simts soļus viens no otra.

Mirkli abi zirgi stāvēja uz vietas.

—   Labrīt, svešinieki — iesaucās vīrs un Jāva rokai noslīdēt no gurna.

—   Labdien! — Duans īsi atbildēja.

Viņi jāja viens otram tuvāk. Katrs pusi no attāluma starp viņiem. Tad tie atkal apturēja savus zirgus.

—   Redzu, ka jūs neesat zemes jātnieks. Ka es tas neesmu, to zinu skaidri. — Viņš skaļi iesmējās, it kā būtu izteicis labu joku.

—    Kā jūs to varat zināt, ka es neesmu zemes jātnieks? — Duans ziņkārīgi jautāja. Viņš acumirklīgi nojauta, ka šis jātnieks nepiederēja nedz pie policijas, nedz arī bija kāds lopkopis, kas pašreiz meklēja savus nozagtos kustoņus.

—   Na, — svešais vīrs teica un ļāva iet savam zirgam soļos, — zemes jātnieks nekad nepieļautu, lai kāds vīrs viņam vienkārši jātu garām.

Viņš atkal iesmējās. Vīrs bija augumā mazs, bet stiprs, ģērbies smulīgi, bet apbruņojies līdz zobiem. Tas jāja uz stalta brūņa. Viņa žiglās acis it kā uzveda veselas dejas. Svešā jātnieka skati, ko tas meta visapkārt, bija brīvi un nekautrīgi. Seja skarbiem pantiem, bronzas nokrāsā. Acīm redzams, viņš bija labsirdīgs šķelmis.

Duanam bija jāatzīstas, ka apgalvojums ir pareizs. Viņš tikai brīnījās, cik ātri šis. vīrs pazinis viņu kā vajāto.

—   Esmu Luke Stevenss un jāju no Rio Grande. Kas esat jūs? — svešnieks jautāja.

Duans klusēja.

—   Domāju, ka jums vajadzētu būt Bukam Duanam! — Stevenss iesāka. — Esmu dzirdējis, ka jūs rīkojaties ar revolveri sasodīti ātri.

Tagad bija Duana kārta smiet. Ne par apšaubāmi glaimojošo novērtējumu, bet, iedomājoties, ka pirmais trimdas biedrs, ko tas savās bēgļa gaitās sastop, jau pazīst viņu.

Tas bija jauns pierādījums, cik ātri Teksasas pierobežā kļūst zināmi visi šaudīšanās gadījumi.

—   Tad labi, Buk, — Stevenss laipni teica. — Es nevēlos velti izmantot jūsu laiku, ne jūsu patīkamo sabiedrību. Redzu, ka gribat doties uz Rio. Bet varbūt jums tomēr būs tik daudz laika, lai ēstu ar kādu nejaušu biedru kopēju kumosu?

—  Man nav provianta, un pats esmu izsalcis, — atzinās Duans.

—   Tacl jūs darītu pareizi, ja apgādātos ar pārtiku,, iekams jājat uz viņējo apgabalu.

Viņš taisīja ar savu labo roku plašu, vēzienu uz dienvidvakariem, kam vajadzēja nozīmēt tālu, plašu un mežonīgu apgabalu.

—  Apgādāt pārtiku? — Duans domīgi jautāja.

—   Protams. Cilvēkam taču jāēd. Es vārti iztikt ilgi bez viskija, bet bez barības ne. Tāpēc šinī zemē ir tik grūti ceļot. Jāju pašreiz uz Merceru. Maza ligzda pie upes. Gribu tur iegādāties pārtiku.

Stevensa tonis bija pievilcīgs.. Acīm redzams, Duana sabiedrība viņam bija vēlama, bet tieši viņš to neteica. Duans tomēr vēl klusēja, un Stevenss turpināja:

—   Svešinieki Šinī zemē divi ir jau pūlis. Man nekad nav bijusi pa prātam vientulīgā vilka loma, lai gan man vajadzēja to spēlēt. Tāda vientulīga klejošana ar laiku galīgi sabojā nervus. Nupat iedomas, ka mani varētu sastapt kāds zemes jātnieks un nogāzt zemē, darīja mani pavisam slimu. Būtu labi rast biedru. Varbūt jums tas nav pa prātam. Neesmu arī neko par to teicis. Iztikšu pats ar sevi.

—   Vai domājat, ka būtu jums pieņemams biedrs, ja jātu kopā ar jums?

Luke atņirdza zobus.

—   Būtu lepns ietar vīru, kam tāda slava kā jums, roku rokā.

—  Mīļais biedri, tas viss ir blēņas, — Duans pasteidzās paskaidrot.

—   Kautrība jaunam cilvēkam piestāv labi, — atteica Stevenss. — Ienīstu lielībniekus. Nevaru ieredzēt šos kovbojus, kas nerunā ne par ko citu kā vienīgi par kaušanos un šaudīšanos. Buk! Daudz par jums nezinu. Bet ikvienam, kas dzīvo Teksasas pierobežā, ir zināmi neskaitāmi nostāsti par jūsu veco. Uz jums še jau gaidīja. Jūsu slava bija te nodibināta jau tad, kad jūs vēl nemaz nebijāt pieskārusies revolverim. Dzirdēju, cik ātri jūs ar to daiktu rīkojaties un ka jūsu raidītās lodes gul tik cieši viena pie otras, ka tās var apklāt ar pīķa dūzi. Tā robežjoslā runā par jums. Tā tieši ir tā slava, kas šai zemē visātrāk lido kādam vīram pa priekšu! Un visdrošākā pie tam! Uz to var saderēt, še valda revolveris. Redzu tagad, ka jūs vēl esat zēns, zināms, brašs. Buk! Es neesmu nekāds slims cālis, esmu ilgi klejojis apkārt. Varbūt mana sabiedrība jums var mazliet noderēt. Jums nepieciešami iepazīties ar šo zemi.

Tas, ko teica Stevenss, skanēja patiesi un tīkami.

— Jums ir taisnība, — Duans mierīgi atbildēja. — Gribu doties kopā ar jums uz Merceru.

Nākošajā mirklī viņš jāja pa ceļu blakus Stevensam. Duans nekad nebija bijis runīgs. Arī tagad viņam bija grūti runāt.

Bet viņa biedrs bija citāds.

Viņš bija jautrs, pļāpīgs zellis. Viņš laikam priecājās tagad pats par savas balss skaņām.

Duans klausījās viņā. Reizēm viņš ar bailēm domāja par to slavas un asiņu mantojumu, ko tam bija atstājis viņa tēvs.

Treša nodaļa BIEDRA NĀVE

Tās pašas dienas pievakarē, dažas stundas pirms saules rieta Duans un Stevenss segloja savus zirgus, ko Merceras pilsētas tuvumā, dažu meskvitu koku ēnā, tie bija palaiduši zaļajā zālē. Viņi gatavojās tālākam jājienam.

—   Buk! Tā ka mēs gribam iegūt proviantu, nevis jaunas nepatikšanas, tad, domāju, būs labāk, ja tu paliksi tepat, — sacīja Stevenss, kāpdams zirgā. — Redzi, pilsoņi, šerifs un zemes jātnieki šķielē aizvien pēc jauniem, ļauniem puišiem. Mūs, vecos zēnus, tie piemirst, ja tikai mēs paši neuzmanīgi neieskrienam tieši viņiem nagos. Mercerā tagad par mani neraizējas neviena dvēsele. Būs jau savs tūkstotis vīru, kas aizbēguši uz Rio no tā laika, kad, padevīgi apakšā parakstījies, mans mazumiņš devās tās viesmīlīgajos krastos. Gaidi mani še, bet esi gatavs acumirklīgi jāt projām. Var taču atgadīties, ka manas grēcīgās dziņas, neskatoties uz visu manu labo apņemšanos, piespiež izdarīt kādu muļķību. Tādā gadījumā …

Viņš taisīja iespaidīgu pārtraukumu, smaidīja, un viņa brūnajās acīs dejoja mežonīgs humors.

—  Vai tev ir nauda, Stevenss? — Duans jautāja.

—   Nauda? — izsaucās Stevenss lielā izbrīnā. — Savu beidzamo centa gabalu es skatīju vaigu vaigā tā apmēram gadus divus atpakaļ.

—   Došu tev naudu, ar ko iepirkties, — atbildēja Duans. — Paņem arī viskiju, bet tev jābūt ātri atpakaļ, un tu nedrīksti pilsētā sacelt traci.

—  Tu esi lielisks biedrs, — Stevenss, ņemot naudu, apbrīnodams teica. — Dodu tev savu goda vārdu, Buk! Neesmu to vēl nekad lauzis. Atgulies zemē, un tu redzēsi, cik ātri es būšu atpakaļ.

Viņš piespieda zirgam piešus un izjāja no meža uz pilsētu. Šini atstatumā — apmēram ceturtdaļa angļu jūdzes — Mercera izskatījās kā zema māla namu kopa apšu birzī. Bija redzami āboliņa lauki, kur ganījās zirgi un govis, kas bija kā tumši, kustīgi punkti. Duans redzēja ganu, kas dzina kādu baru liesu aitu.

Tagad Stevenss iegriezās pilsētā.

Duans, paļaudamies uz sava jaunā biedra doto vārdu, gaidīja uz viņa atgriešanos.

Vēl nebija pagājis stundas ceturksnis, kad Duans sadzirdēja šāvienus, steidzīgu pakavu troksni, kā arī kliedzienus.

Viss tas nepārprotami liecināja par briesmām, kas draudēja tādam vīram, kāds bija Stevenss.

Duans uzkāpa seglos un izjāja meža malā.

Viņš ieraudzīja uz ceļa putekļu mākoni un auļojošu brūnu zirgu. Stevenss laikam gan nebija ievainots, jo viņš sēdēja seglos taisni. Tieši šinī brīdī Duans apbrīnoja viņa lielisko prasmi jāt. Uz seglu cekula tam bija liels sainis, un viņš aizvien raudzījās atpakaļ uz pilsētas pusi. Šāvieni bija apklusuši, bet kliedzieni tuvojās.

Duans redzēja auļojam šurp vairākus apbruņotus jātniekus. Viņš spieda piešus sava meļņa sānos un auļoja projām, lai Stevenss neuzdrāztos viņam. Bet šis viņu drīz vien panāca. Stevenss smējās, bet smaidīgajās acīs trūka jautrības. Tanīs tagad dejoja velns. Viņa seja bija mazliet bālāka.

—   Iznācu no veikala, — kliedza Stevenss. — Uzdrāzos tieši vecam paziņam. Šis tēviņš tūlīt izšāva uz mani savu bisi. Domāju, ka viņi dzīsies mums pakaļ.

Bēgļi nojāja vairākas jūdzes, iekams saskatīja vajāšanas pazīmes. Kad mežiņā parādījās jātnieki, Duans un viņa biedrs iejāja pašreiz jau citā krūmājā.

—  -Kokos ar zirgiem mums neko nepadarīs! — iesaucās Stevenss.

Duans bija gluži tādās pašās domās. Viņš nemaz neskatījās atpakaļ. Viņš jāja pa priekšu un aizvien dzirdēja sev aiz muguras Stevensa zirga pakavu dimdoņu, jo tas sekoja viņa melnim uz pēdām.

Saulei rietot, viņi sasniedza vītolu krūmājus upes krastā. Duana zirgs smagi elsoja un bija klāts sviedriem un putām. Tikai tad, kad arī upe bija pārieta, Duans apturēja un ļāva zirgam atvilkt elpu. Stevenss jāja pa zemo, smilšaino krastmalu. Viņš grīļojās seglos.

Duans pārsteigts iekliedzas un pieskreja Stevensam klāt.

Tas bija gluži bals. Viņa seja bija pārklātā sviedriem. Visa viņa krekla priekšpuse bija piesātināta asinīm.

—  Jūs esat ievainots?! — Duans iekliedzās.

—   Protams! Kas, pie visiem jodiem, gribētu apgalvot, ka es tāds neesmu? Vai jūs būtu tik laipns un man mazliet palīdzētu nocelt šo saini zemē?

Duans noņēma smago saini un palīdzēja Stevensam nokāpt no segliem. Tam bija uz lūpām sarkanīgas putas. Viņš spļāva asinis.

—   Kāpēc jūs to tūlīt neteicāt? — Duans pārmetoši iesaucās. — To es nebiju domājis. Jūs, likās, bijāt palicis sveiks.

—   Luke Stevenss var pļāpāt kā veca veļas mazgātāja. Bet dažreiz viņš prot arī turēt muti. Šoreiz bija labāk nerunāt.

Duans lūdza viņu atsēsties. Novilka viņam kreklu un nomazgāja asinis no krūtīm un muguras. Lode bija ķērusi krūtīs diezgan zemu. Tā bija izurbusies cauri visam ķermenim. Jājiens, kad smagi ievainotais nevien pats bija noturējies seglos, bet visu laiku turējis smago saini, bija jāuzskata gandrīz par brīnumu. Duans nesaprata, kā tas bijis iespējams. Viņam šķita, ka ievainotā stāvoklis ir bez cerībām. Tomēr viņš apturēja asiņošanu un apsēja brūces.

—   Brovns ir tā zeļļa vārds, — sacīja Stevenss. — Man ar viņu izcēlās strīds kāda zagta zirga dēļ, ko es, savukārt, atkal nozagu viņam Huntsvillā. Šī iemesla dēļ mums reiz izcēlās šaudīšanās. Kad Mercerā es pašreiz gribēju griezt savu zirgu, lai dotos projām, es ieraugu šo Brovnu. Redzu to ātrāk kā viņš mani. Es būtu varējis viņu nošaut. Bet negribēju lauzt goda vārdu, ko es jums devu. Cerēju, ka viņš mani nepazīs. Bet viņš ieraudzīja mani un izšāva pirmais. Ko jūs domājat par šo caurumu?

—   Tas neizskatās visai labi, — Duans teica un nespēja jautrajam ievainotajam skatīties acīs.

—   Vērtēju, ka lieta stāv ļauni. Man gan jau ir bijušas smagas brūces, bet esmu aizvien labi ticis cauri. Domāju, ka ari šo es pārdzīvošu. Tagad, Buk, sagatavojiet man kādu vietiņu krūmājā,'nolieciet man tuvumā mazliet pārtikas un ūdeni un tad dodieties projām.

—  Atstājot jūs še vienu? — Duans iekarsis jautāja..

—   Zināms! Es taču nevaru jāt jums līdzi, to jūs redzat.

Brovns un viņa biedri sekos mums kaut kur pāri upei. Šinī spēlītē labākie trumpji ir jūsu rokās.

—   Ko jūs būtu darījis manā vietā? — Duans ziņkāri jautāja.

—   Es laistos lapās un glābtu savu ādu, — Stevenss atteica.

Duans juta sevī vēlēšanos apšaubīt šo apgalvojumu. Viņš nolēma bez liekas runāšanas darīt to, ko bija nodomājis darīt.

Vispirms viņš padzirdīja zirgus, pildīja ūdens blašķes un maisus; tad viņš uzsēja saini savam zirgam. Pēc tam viņš uzcēla Stevensu uz viņa brūņa, saturēja to seglos un vadīja zirgus uz vītolu krūmāju. Apdomīgi viņš izvēlējās cietu zemi, kurā pakavi atstāja maz saredzamas pēdas.. Kad satumsa, viņi krustoja kādu teku. Stevenss izteicās, ka esot ieteicams šinī mežonīgajā apgabalā pie tās pieturēties.

—   Domāju, ka būtu labāk tumsā doties tieši uz priekšu, kamēr es nokritu no zirga, — Stevenss smaidot teica.

Duans, drūms un noraizējies, uzmanīja ievainoto. Viņi jāja visu nakti un nepieturēja nekur līdz pat saules lēktam.

Beidzot viņš bija noguris un arī ļoti izsalcis. Stevensa stāvoklis nelikās būt labs, lai gan tas bija žirgts un jautrs. Duans sagatavoja nometnes vietu. Ievainotais noraidīja ēdienu, palūdza tikai viskiju un ūdeni. Tad tas. nogūlās.

—   Buk, vai tu nenovilktu man zābakus? — viņš jautāja ar vāju smaidu bālajā sejā.

Duans izpildīja viņa vēlēšanos. Viņš jautāja sev, vai trimdinieks nelolo domu nekādā ziņā nenomirt savos zābakos. Stevenss, likās, uzminēja Duana domas.

—   Buk! Mans vecais mēdza teikt, ka es esot dzimis karātavām. Bet tā tas tomēr nebija. Bet nomirt savos zābakos nav daudz lielāks gods, kā tikt pakārtam.

—   Jums ir izredzes šoreiz vēl tikt cauri, — Duans sacīja.

—   Droši. Bet es tomēr gribu, lai lieta ar zābakiem būtu kārtībā — un, klausies biedri, kad es būšu tam pāri, tad atceries, ka esmu augsti vērtējis tavu laipnību.

Tad viņš aizvēra acis un izlikās guļam.

Duans nevarēja atrast vietu, kur varētu padzirdīt zirgus. Bet rasainās zāles bija vairāk kā vajadzīgs. Viņš ļāva tiem ganīties sapītām kājām. Kad tas bija padarīts, viņš pagatavoja sev nepieciešamo ēdienu.

Duanam ejot gulēt, saule spīdēja karsti. Bet, kad viņš atmodās, tad tā jau rietēja. Stevenss bija vēl dzīvs, bet viņš elpoja smagi. Zirgus varēja redzēt. Visur valdīja klusums. Tikai krūmājā sīca knišļi. Duans klausījās kādu brīdi. Tad viņš piecēlās un gāja pie zirgiem.

Kad viņš ar tiem atgriezās, tad atrada Stevensu modru, spodrām acīm. Kā parasti, tā arī tagad tas bija labā omā un, acīm redzams, bija spēcīgāks.

—    Jauki, Buk! — viņš iesaucās. — Esmu vēl pie tevis un varu jāt vēl vienu nakti. Viss, kas man vajadzīgs, ir krietns malks no pudeles. Palīdzi man, vai gribi? Tas tiešām bija labs malks. Man šķiet, ka esmu pazaudējis visas asinis, kas kādreiz ritējušas manās dzīslās.

Visu laiku, kamēr Duans ieturēja ātri pagatavoto mielastu, sakravāja nedaudzās lietas un segloja zirgus, Stevenss turpināja runāt. Šķita, tas steidzas pastāstīt Duanam visu, kas attiecas uz šo zemi. Vēl tikai vienas nakts jājiens — tad viņiem nebija vairs ko bīties no vajāšanas. Viņi nāca aizvien tuvāk Rio Grande un izstumto paslēptuvēm.

Kad pienāca laiks kāpt zirgos, Stevenss teica:

—  Domāju, ka vari vēlreiz man uzvilkt zābakus.

Neraugoties uz smiekliem, kas pavadīja šos vārdus,

Duans saskatīja tanīs nāvīgi ievainotā priekšnojautu.

Šoreiz nakts jājienu atviegloja tas, ka teka bija pietiekoši plata, lai abi zirgi varētu turēties blakus. Tas Duanam deva iespēju jājot atbalstīt Stevensu seglos. Vislielākais grūtums bija piespiest zirgus iet soļos. Tie bija pieraduši rikšot. Bet smagi ievainotais Stevenss to nevarēja panest.

Vakaros dzisa sārtums. Kādu brīdi vēl pastāvēja bālā blāzma. Iestājās tumsa. Uzlēca spožās zvaigznes.

Pēc kāda laika Stevenss apklusa. Viņš saļima seglos.

Duans tomēr lika zirgiem iet soļos tālāk.

Stundas vilkās lēni. Likās, ka nekad vairs neatausīs rīts.

Kad tas atnāca, tad atrada bēgļus ar zāli apaugušā nometnes vietā, kādas upītes klinšainos krastos.

Kā nedzīva nasta Stevenss ieslīdēja Duana rokās. Skats viņa kalsenā sejā pateica Duanam, ka trimdinieka pēdējais jājiens tam jau ir aiz muguras.

Arī viņš pats to zināja. Tomēr viņa drošprātīgais, jautTais gars ņēma virsroku.

—     Buk, šo smago zabaku deļ man ļoti sap kajas, — sacīja Stevenss. Viņš, acīm redzot, jutās ļoti atvieglots,, kad Duans tos viņam novilka.

Duans domāja pie sevis, ka šī runa par zābakiem ir tiešām dīvaina. Viņš ierīkoja Stevensam visu tik ērti, cik vien tas bija iespējams. Tikai tad tas domāja pats par sevi.

Stevenss uzņēma sava stāstījuma pavedienu tur, kur pagājušajā naktī bija to pametis.

—   Šī teka te sadalās, bet ikviens tās nozarojums novedīs tevi vietās, kur tu atradīsi cilvēkus — nedaudzus varbūt, kāds esi tu, dažus — kā mani, un veselas zirgu zagļu, laupītāju un nekrietnu salašņu bandas. Tur dzīve ir viegla, Buk! Bet tu tomēr to neatradīsi vieglu. Tu nekad nepiebiedrosies viņiem. Tu kļūsi vientuļš vilks. Redzu to. Ja kāds vīrs spēj panest vientulību un tam ierocis ir aši pie rokas, tad vientuļa vilka dzīve ir labākā izeja. Es to nepazīstu. Bet tiem zeļļiem tur vīrs, kas ved vientuļu dzīvi, liksies aizdomīgs. Un — ja vien viņi varēs, tad viņi nogalinās tevi.

Vairākkārt Stevenss prasīja ūdeni dzeršanai. Viskiju viņš bija piemirsis, vai arī viņam tas vairs nebija vajadzīgs. Viņa balss kļuva arvien nespēcīgāka.

—   Nerunā, — iebilda Duans. — Runāšana atņem tev spēkus.

—   Man vēl ir jārunā. Tuvojas gals, — viņš ietiepīgi atbildēja. — Raugies, biedri, uz to, ko es tev saku, tu vari paļauties. Un tas tev ir svarīgi. Atstājot šo nometni, mēs — tu — sastapsi cilvēkus. Neviens no tiem nebūs godīgs vīrs. Visi kā viens! Varbūt kādreiz kāds labāks par citiem. Esmu nodzīvojis Rio Grande divpadsmit gadus. Tur ir trīs lielas izstumto bandas. Kings Fišers — tu viņu pazīsi, jo tas ir pavadījis pusi no sava mūža starp godājamiem ļaudīm. Kings ir lielisks, krietns zellis. Ieteiktu pievienoties viņa bandai. Tad tur ir Ceseldins, kas klejo pie Rio Rim-Roka iecirknī. Viņš ir izstumto galvenais vadonis. Neesmu viņu nekad redzējis, lai gan reiz pavadīju vienu nakti viņa nometnē. Pēdējos gados tas ir kļuvis bagāts. Daži saka, ka viņš esot apvidu atstājis. Bet Blands — Blandu pazīstu kopš gadiem. Esmu daudz bijis ar to kopā. Blandam ir vislielākā banda. Iespējams, ka tu viņu satiksi vienā vai otrā no viņa nometnēm. Viņam ir, tā sakot, īsta pilsēta. Arvien tur, pie viņa, ierodas kāršu spēlmaņi un revolveru varoņi. Blands ir nogalinājis ap divdesmit cilvēku, neieskaitot meksikāņu plukatas.

Stevenss iedzēra malku ūdens un atpūtās kādu bridi.

—   Ar Blandu tu, šķiet, nevarēsi saprasties, — viņš turpināja. — Tu esi par daudz stalts un skaists zēns, lai varētu šefam patikt. Jo — viņš tur nometnē sievietes. Bez tam viņš būs greizsirdīgs uz tavu šaušanas mākslu. Viņš aizvien greizi lūkosies uz tevi. Blands nav nekāds nelga un sargā savu ādu. Vērtēju, ka viena no abām pirmajām bandām būs tev labāka, ja tu negribēsi palikt viens.

Skaidrs, ka Stevensa padomu un aizrādījumu krājums, ko tas steidzās sniegt Duanam, bija izsmelts. Viņš apklusa un gulēja aizvērtām acīm.

Saule kāpa augstāk un sildīja arvien vairāk. Vējš šalca meskvitu koku galotnēs. Putni šļakstinājās seklajā ūdenī.

Duans bija ierīkojies ērtāk un sapņoja vaļējām acīm. Pamazām viņš atgriezās īstenībā. Stevenss atkal bija iesācis runāt, bet šoreiz gluži mainītā tonī. Viņš stostījās:

—   Brovnu sauc par tēviņu … mums iznāca strīds kāda zirga dēļ, ko es viņam nozagu Huntsvillā. Viņš to bija nozadzis pirmais. Brovns — šmaucējs — pie tam ļaunprātīgs — zog, bet apgalvo, ka esot godīgs cilvēks. Klausies, Buk, ja tu kādreiz sastapsi šo Brovnu … Mēs tagad esam biedri.

—   Es domāšu par to, ja vien tas man gadīsies ceļā, — Duans teica.

Šie vārdi, likās, Stevensu apmierināja. Viņš mēģināja pacelt galvu. Bet trūka spēka. Dīvaina ēna lēni slīdēja pār viņa skarbo, bronzas krāsā atmirdzošo seju.

—  Manas kājas ir tik smagas. Vai tiešām tu esi noāvis man zābakus?

Duans rādīja tos viņam. Bet nebija pārliecināts, ka Stevenss vēl*redz.

Mirējs atkal aizvēra acis un murmināja nesakarīgus vārdus. Tad viņš iemiga.

Duans ticēja, ka šis miegs ir gala sākums. Sargājot un gaidot viņš pavadīja dienu. Saulei rietot, Stevenss pamodās. Viņa acis izskatījās skaidrākas.

Duans aizgāja pēc svaiga ūdens, jo bija tanīs domās, ka viņa biedrs droši vien vēlēsies dzert. Kad viņš atgriezās, Stevenss deva zīmi, ka viņš grib kaut ko sacīt. Viņa seja bija kā apstarota. Pēkšņi Duans saprata, ko viņš gribēja teikt.

—   Biedri, tu — biji — man uzticīgs, — čukstēja Stevenss.

Viņa balsī atskanēja it kā prieks. Kalsenajā mirēja sejā Duans saskatīja kaut ko līdzīgu izbrīnai. Stevenss tagad atgādināja viņam mazu, nevainīgu bērnu. Duanam šis mirklis bija nopietns, dabīgs, vienkāršs, bet viņā tomēr bija kaut kas noslēpumains, ko tas nesaprata.

Viņš apraka līķi izžuvuša strauta gultnē. Tad sanesa virs kapa prāvu akmeņu kaudzi, lai apzīmētu vietu. Pēc tam viņš apsegloja sava mirušā biedra zirgu un piesēja viņa ieročus pie seglu cekula. Kad tas bija padarīts, Duans uzkāpa savā melnī un jāja mijkrēslī pa teku uz augšu.

Ceturta nodaļa JAUNA SADURSME

Trešajā dienā pēc šiem notikumiem, priekšpusdienā, starp deviņiem un desmitiem, Duans skubināja abus zirgus augšup pa sevišķi stāvas un mežonīgas kalnu tekas pēdējo kāpumu.

Duans nebija saticis nevienas dzīvas dvēseles. Viņš bija izvēlējies ceļu, kas tam likās būt pareizāks, lai gan bēglim nebija ne mazākās jausmas, kurp tas viņu novedīs. Skaidra viņam bija tikai viena lieta, ka viņš neapšaubāmi nokļūs pie upes un ka visa leja ir kādas izstumto daļas patversmes vieta.

Patiešām, šinī mežonīgajā zemes stūrī izstumtie varēja justies drošībā!

Duans bija izlietojis pēdējās divas dienas, lai uzkāptu skarbā un grūtākā kalnu tekā, kādu tas jebkad bija redzējis. Kad viņš tagad raudzījās lejup, ielejā, tad tam šķita, ka ceļojuma visgrūtākā daļa stāv vēl priekšā.

Zaļā, ar garšķiedraino halfas zāli un smuidrām Vācijas apsēm apaugusī ieleja iespiedās kā ķīlis starp dzeltenajiem klinšu mūriem. Tā bija jauka balva un patīkama atpūta viņa pārāk nogurdinātajām acīm. Duans steidzās ātrāk nokļūt ielejā, lai rastu atpūtas vietu, un kāpa lejup.

Še izvira no klintīm dzirds avots, kura ūdeņi izdalījās vairākos apūdeņošanas grāvjos. Viņa zirgi kāri dzēra. Arī viņš pats dzesēja savas slāpes, pateicīgs kā ceļinieks, kas rod tuksnesī saldūdens strūklu. Tad viņš uzkāpa seglos un jāja pa ieleju tālāk. Duanu pārņēma ziņkārība, kā gan viņu še saņems.

Ieleja bija daudz platāka, kā to varēja spriest, raugoties no kalna virsotnes. Labi apūdeņota, ar garu zāli un lapotiem kokiem. Acīm redzot, to rūpīgi kopa un labi apstrādāja. Duanam tas sagādāja lielu pārsteigumu.

Visur ganījās zirgi un liellopi. Ikviens apšu pudurs apēnoja zemu namiņu, kura sienas bija celtas no māla. Duans redzēja meksikāņus lauku darbos un dažus jātniekus.

Tagad viņš jāja garām kādai mājai, kas bija lielāka par visām citām. Tai bija atklāts lievenis. Kāda sieviete — jauna un daiļa, nodomāja viņš — noskatījās tam no kādām durvīm iepakaļ. Citādi, likās, neviens viņam nepiegrieza nekādu vērību.

Teka bija pārvērtusies par ielu, bet pēdējā par kaut ko līdzīgu laukumam. Ap to stāvēja vairāki ļoti vienkārši celti bluķu un māla nameļi.

Redzēja zirgus, suņus, lopus, meksikāņu sievas ar bērniem, baltos vīrus. Likās, ka nevienam no tiem nav nekāda darba.

Arī par Duanu neviens nelikās ne zinis, iekams tas nesasniedza pulciņu balto vīru, kas gulēja kāda lielāka nama ēnā. Te, acīm redzot, bija sādžas veikals un dzertuve.

No iekšienes atskanēja kūtra balsu dunoņa.

Kad Duans apstādināja zirgus, no pulciņa, kas gulēja nama ēnā, atskanēja skaļa balss:

—   Lai es nosprāgtu uz vietas, ja tas nav Lukes Stevensa zirgs!

Pārējie vīri kļuva uzmanīgi. Daži no tiem piebalsoja saucējam. Visi piecēlās un gāja Duanam pretim.

—   Ko tu par to domā, Euhre? Vai tas nav Lukes brūnis? — pirmais jautāja.

—   Tas ir tikpat droši, kā deguns tavā sejā pieder tev, — Euhre atbildēja.

—   Tad šaubām vairs nav vietas, — iesmējās kāds trešais, — jo Bosomera deguns paceļas kā kalnu grēda līdzenumā.

Vīri apstājās Duana priekšā. Pēdējais tos aplūkoja aukstasinīgiem skatiem. Viņš atzinās sev, ka ne vien še, bet arī visur citur tas būtu viņos saskatījis izstumtos.

Viens no vīriem, ko pārējie sauca par Bosomeru, iznāca no viņu vidus. Viņš pienāca vēl tuvāk Duanam. Viņa seja atbaidīja: dzeltenas, durstīgas acis, milzīgs deguns, netīri pelēka āda, pinkaini mati smilšu nokrāsā.

3*

35

—   Svešinieki Kas jūs esat? Un kur jūs ņēmāt šo brūni? — viņš skarbi jautāja. Viņa dzeltenās acis urbās vispirms Lukes Stevensa zirgā, tad pie segliem karājošos

ieročos un, beidzot, asā un aukstā spožumā — Duanā.

Pēdējam nepatika balss noskaņa, kādā šos jautājumus uzstādīja. Tālab viņš klusēja. Duans izskatījās tā, it kā šī lieta būtu viņam diezgan vienaldzīga. Turpretim viņš ar dzīvāko interesi vēroja, ka to sagrābj kāda jauna sajūta, kas liek briest krūtīm. Viņš atcerējās: tas bija tas pats dīvainais uztraukums, kas to bija nesen pārņēmis un piespiedis meklēt sadursmi ar Kalu Bainu. Tikai šoreiz tas bija savādāks, spēcīgāks.

—   Svešiniek, kas jūs esat? — jautāja kāds cits vīrs, šoreiz mazliet pieklājīgāk.

—   Saucos Duans, — skanēja atbilde.

—   Kā jūs tikāt pie šī zirga?

Duans īsi paskaidroja. Viņa vārdiem sekoja īsa klusuciešana. Vīri vēroja viņu. Bosomers braucīja bārdu.

—   Domāju, ka tas ir taisnība. Luke būs godīgi nomiris. Pretējā gadījumā te nebūtu viņa zirgs un bise, — tagad iebilda Euhre.

—   Mister Duane, — uzsāka Bosomers lēnā, bet kašķīgā tonī, — sagadīšanās ir tā, ka es gluži nejauši esmu, tā sakot, Lukes Stevensa kompanjons.

Duans nesteigdamies aplūkoja viņu, sākot ar putekļu apklātiem, nonēsātiem zābakiem līdz platmalei. Šis skats, likās, saniknoja Bosomeru.

—   Un es gribu dabūt viņa zirgu un ieročus, — viņš kliedza.

—   Jūs vai kāds cits varat to ņemt. Kāda daļa tur man? Taisni tālab es tos atvedu še. Bet krava pieder man, — atbildēja Duans. — Un, klausieties, es kopu un rūpējos par jūsu kompanjonu. Ja jūs nevarat padarīt savu mēli pieklājīgāku, tad būtu labāk, ja turētu to aiz zobiem.

—   Arī pieklājīgāku vēl! — Bosomers mēdījās un nicīgi iesmējās. — Nepazīstu jūs. Kā lai mēs zinām, vai jūs Stevensam neesat pārgriezis rīkli, nozadzis viņa zirgu un tikai kļūmīgas nejaušības dēļ iemaldījies še?

—   Jums ir mans goda vārds. Ar to pietiek, — Duans asi sacīja.

- ? Man jūsu goda vārda nevajag. Kur lai es to

lieku? Biju Lukes speciālais biedrs!

Bosomers pēc šiem vārdiem apgriezās uz papēžiem, pagrūda savus biedrus sānis un smagiem soļiem iegāja dzertuvē. Varēja dzirdēt, ka viņš tur plosījās un bļaustījās.

Duans nokapa no zirga un parsvieda tam pari pavadu.

—        Svešiniek, Bosomers ir karstgalvis, — teica Euhre. Viņš nebija nelaipns. Ari pārējie neatstāja naidīgu iespaidu.

Šinī kritiskajā mirklī pa dzertuves durvīm izspiedās pulciņš vīru. Tā priekšgalā atradās liela auguma, stalts, spēcīgs vīrs. Viņa uzstāšanās liecināja, ka tas ir vadonis. Tam bija ugunīgi sarkana bārda, saltas, skaidras, zilas acis. Tās asi noraudzījās Duanā. Viņš nebija teksasietis; Duans nevienā no šiem izstumtajiem nevarēja saskatīt savas zemes vīru.

—   Esmu Blands, — lielais vīrs pašapzinīgi sacīja.

—  Kas esat un ko še darāt?

Duans apskatīja Blandu gluži tāpat, kā bija apskatījis visus pārējos. Šis izstumto virsaitis likās esam prātīgs, ja arī tas nebija iztapīgs.

Duans atkārtoja savu stāstu. Šoreiz — ar mazliet vairāk sīkumiem.

—  Es ticu jums, — Blands nekavējoties noteica.

—  Domāju, ka redzu, ja kāds puisis grib melot.

—        Piekrītu, jūs esat uz pareiza ceļa, — iekrita Euhre vadoņa valodā. — Nostāsts par Luki, kas vēlas, lai tam pirms nāves noautu zābakus, galvo man par to. Luke nāvīgi baidījās mirt savos zābakos.

Šie vārdi izvilināja vadoņa un viņa ļaužu smieklus.

Mirt savos zābakos izstumto žargonā nozīmēja pēkšņu, nedabīgu nāvi.

—       Jūs nosaucāt sevi par Duanu — Buku Duanu? — jautāja Blands. — Vai jūs neesat tā Duana dēls, kas pirms gadiem bija tik teicams revolvera šāvējs?

—  Esmu, — Duans atbildēja.

—       Nekad neesmu sastapis jūsu tēvu, un šis apstāklis vēl šodien rnani iepriecina, — teica Blands ar niknu humoru. — Vai jūs arī esat iepīts kādā atgadījumā, kas spieda doties ceļojumā? Kas tas bija par atgadījumu?

—   Man bija kāda ķilda.

—       Ķilda? Jūs gan domājat — šaudīšanās? — Blands eksaminēja. Viņš likās pie tam ziņkārīgs un domīgs.

—       Jā. Lieta beidzās ar apšaudīšanos. Man ļoti žēl, — atbildēja Duans.

—       Man šķiet, ka lieki jautāt Duanam junioram, vai viņš nošāva savu viru, — Blands ironiski turpināja.

—   Labi. Nožēloju, ka jums izcēlās strīds manā nometnē. Bet, kā tās lietas pašreiz stāv, tad, pēc manām domām, jūs darītu labi, ja kļūtu še mazāk redzams.

—   Vai tas būtu pieklājīgs uzaicinājums, lai taisos projām no šejienes? — Duans mierīgi vaicāja.

—   Tieši to gan negribētu teikt, — atteica Blands, it kā mazliet aizskarts. — Ja šī te nav brīva vieta, tad pasaulē citas nav. Še ir visi vienlīdzīgi. Vai gribat pievienoties manai bandai?

—   Nē, to es negribu.

—   Labi. Esmu pārliecināts, ja arī jūs to darītu, Bosomers tomēr neliktos mierā. Viņš ir ļauns puisis. Viens no tiem revolveru vīriem, kas pastāvīgi tīko kādu nogalināt. Revolveru viru vairākums ir tikai augstkāpji, tukši lielībnieki. Tā Bosomers atzīst tikai vienu krāsu, un tā ir — sarkanā! Tikai jūsu pašu labā es devu padomu doties tālākā ceļā.

—   Pateicos. Bet, ja tas tiešām ir viss, tad gribu palikt še, — atbildēja Duans.

Sakot šos vārdus, viņš juta, ka pats tos dzird kā no tālienes. Viņam šķita, ka tos teiktu kāds cits.

Bosomers parādījās dzertuves durvīs.

Viņš atgrūda vīrus, kas gribēja to atturēt. Atbrīvojies tas izdarīja spēju lēcienu. Viņš iegaudojās kā nikns suns. Acīm redzams, ka īso brīdi viņš bija izmantojis, lai dzertu un uzkrātu dusmas.

Blands un pārējie ātri atkāpās sānis, atstājot Duanu vienu.

Kad Bosomers ieraudzīja Duanu stāvam nekustīgu un mierīgi novērojam, ar viņu notika dīvaina pārvērtība. Tas pēkšņi apstājās. Vīri, kas tam sekoja un gribēja nogriezties sānis, tagad drūzmējās viņa priekšā.

Duans redzēja šo ātro kustību. Viņš saprata tās un viņa pretinieka izturēšanās negaidītās pārmaiņas nozīmi.

Bosomers bija bezkaunīgs puisis. Viņš bija cerējis atrast pretinieku, kas atkāptos vai, mazākais, būtu pārsteigts. Duans, to viņš redzēja, nemaz nedomāja atkāpties un neizskatījās arī pārsteigts. Bosomers atdūrās pret dzelzs gribu un nodrebēja.

Duanam šķita, ka stāvoklis jau sen ir skaidrs. Viņš saprata šo dzeltenacaino Bosomeru. Tas bija iznācis no kroga, lai uz vietas viņu nogalinātu. Arī vēl tagad, lai gan svešinieka izturēšanās viņu mulsināja, tas gribēja slepkavot.

Kā daudzi citi viņam līdzīgie izstumtie, tas bija slepkavošanas kaisles upuris. Slepkavošana kā tāda, pati par sevi, tiem nebija līdzeklis, bet mērķis.

Duans uzminēja, ka Bosomeru nedzen pēkšņi uznākušās dusmas. Un tā bija viņa laime. Šinī mirklī Duans nāvētu ar prieku.

Varbūt Bosomers jau bija piemirsis ķildas iemeslus. Bija ari ļoti iespējams, ka tas atcerējās Duana lielisko šaušanas mākslu. Bet viņš neteica neviena vārda. Ilgu laiku tas stāvēja nekustīgi. Viņa acis bija izdzisušas un stīvas. Labā roka atgādināja plēsīga zvēra ķetnu.

šis brīdis deva Duanam iespēju no sava pretinieka acīm nolasīt to domu, kas ir izšķirošā mirkļa priekštece. Bet Duans vairs negribēja nāvēt. Tomēr šaut bija nepieciešami. Viņš nolēma padarīt Bosomeru tikai nespējīgu cīnīties.

Mirklī, kad Bosomera roka sakustējās, Duana revolveris izspēgāja uguni. Tikai divi šāvieni — abi no Duana revolvera — un Bosomers nogāzās zemē ar dragātu labo roku. Viņš izgrūda šausmīgus lāstus, vārtījās putekļos un mēģināja aizsniegt revolveri ar savu kreiso roku. Bet, kad viņa biedri redzēja, ka Duans nogalinās tikai tad, kad viņu piespiedīs to darīt, tad viņi cieši ieslēdza Bosomeru savā lokā. Tādējādi tie to aizkavēja izdarīt tālākas muļķības.

Piektā nodaļa JAUNS DRAUGS

No visiem klātesošajiem izstumtajiem Euhre likās esam tas, kas bija gatavs savai ziņkārei pievienot arī zināmu, pat laipnu pretimnākšanu.

Viņš aizveda Duanu un zirgus uz savu mazo māla nameli. Pēdējos tas piesēja vaļējā palievenī un noņēma tiem seglus. Tad viņš savāca Stevensa ieročus un lūdza savu viesi ienākt namā.

Tas sastāvēja no divām telpām, logi bija bez aizkariem, grīdas kailas. Vienā no tām atradās segas, ieroči, segli un apauši. Otrā bija akmens pavards, vienkāršs galds ar solu, divi guļamie soli, virtuves skapis un daži nokvēpuši podi un trauki.

—   Ierīkojieties tik ērti, cik vajadzīgs tam laikam, ko gribat še pavadīt, — sacīja Euhre. — Neesmu diez cik bagāts ar šīs zemes mantām. Bet viss, ko jūs še redzat, pieder man, un jūs esat man patīkams viesis.

—   Pateicos. Gribu palikt kādu laiku un atpūsties. Esmu vēl labi ticis cauri, — atbildēja Duans.

Euhre uzmeta viņam ātru skatu.

—  Atpūtieties. Es aizvedīšu jūsu zirgus ganībās.

Euhre pameta Duanu vienu mājās. Pēdējais uzelpoja

un noslaucīja sviedrus no savas sejas. Viņu bija pārņēmusi zināma veida apburtība jeb apskurbums, kas nemaz negribēja tik ātri pāriet. Viņš nolika jostu, novilka svārkus un atlaidās uz segām. Viņš domāja: vai es atpūšos, vai guļu — kas gan tamdēļ rīt būs citādi?

Nekāda atpūta vai miegs nevarēja grozīt viņa drūmi pelēkās nākotnes izredzes.

Viņam tāpēc bija patīkami, kad viņa viesmīlīgais saimnieks atgriezās. Tas bija trokšņains un kustīgs. Duans tagad aplūkoja viņu vērīgāk.

Euhre bija vecīgs vīrs. Nedaudzie mati, ko tas vēl bija saglabājis, sirmoja. Viņa gludi skūto seju vagoja dziļas grumbas. Acis mirkšķinājās no ilgas skatīšanās saulē un miglā. Viņš gāja salīcis. Bet kalsenais stāvs liecinaja par nenovājinātiem spēkiem un izturību.

—  Vai gribat dzert, vai smēķēt? — viņš jautāja.

Duans kratīja galvu. Viskijs nebija viņam nekas neparasts. Arī mēreni smēķēt tas bija iesācis kopš sava sešpadsmitā dzīves gada. Dīvainā kārtā viņš patlaban sajuta riebumu pret jebkādām uzbudinošām baudvielām. Duans pats nebija skaidrībā par to, ko viņš izjuta.

Viņš vēroja savās asinīs kaut ko mežonīgu, kaut ko tādu, kas tam iedvesa bailes pašam no sevis.

Euhre kratīja savu sirmo galvu.

—   Liekas, ka jūs nejūtaties visai labi. Ja lietas nonāk pie šaudīšanās, tad es bēgu proj'ām. Cik vecs jūs esat?

—   Divdesmit trīs.

—   Tad esat vēl zēns. Domāju, ka jums ir, mazākais, trīsdesmit. Buk, dzirdēju, ko stāstījāt Blandam. Arī man prāts saka, ka neesat nekāds noziedznieks. Aizstāvoties šāviens vēl nav noziegums.

Duans, atrazdams zināmu atvieglinājumu sarunā, tagad pastāstīja par sevi vairāk.

—   Hm, — vecais atteica. — Atrodos Rio krastos jau daudz gadu. Jaunus puišus, kam vajadzēja bēguļot, esmu redzējis simtiem. Lielākā daļa no tiem nederēja nekam. Un viņi arī ilgi neizturēja. Rio apgabals ir patvēruma vieta visu štatu noziedzniekiem. Esmu gulējis uz viena sola ar banku kasieriem, viltotājiem, īstiem zagļiem un rūdītiem slepkavām. Ar vienu vārdu sakot, pazīstu visus cilvēces atkritumus, kas vien blandījušies Teksasas pierobežas apvidū. Vīri kā Blands ir izņēmums. Viņš nav teksasietis — to jūs varat redzēt jau no viņa izskata vien. Banda, pār ko tas valda, ir saplūdusi še no visām malām. Tie ir sīksti zeļļi — uz to jūs varat saderēt. Viņi dzīvo viegli un bagātīgi. Ja viņu starpā nebūtu šaudīšanu, tad nometnes pastāvīgo iedzīvotāju skaits būtu daudz lielāks. Rim-Roka nav īstā vieta miermīlīgam, godīgam puisim. Es dzirdēju, ka teicāt Blandam, ka negribat iestāties viņa bandā. Par tādu atklātību viņš neraudzīsies uz jums sevišķi laipnām acīm. Vai jums ir mazliet naudas?

—   Ne visai daudz, — Duans atbildēja.

—   Vai varat dzīvot no spēles? Vai saprotat ko no kārtīm?

—   Nē.

—   Kad jusu nauda reiz izsīks, no ka jus gribat dzīvot? Še nav nekāda tāda darba, kas būtu piemērots pieklājīgam, jaunam cilvēkam. Jūs nevarat ganīt lopus kopā ar meksikāņiem. Blanda ļaudis tad laukos šautu uz jums. Ko jūs domājat iesākt, manu zēn?

—   To zina vienīgi Dievs, — bezcerīgi nopūtās Duans. — Mēģināšu iztikt ar savu naudu, cik ilgi vien tas būs iespējams — un tad miršu bada nāvē.

—   Esmu nabaga velns, bet badā jūs nemirsiet tik ilgi, kamēr man pašam vēl būs kas, ko kost.

Duanam atkal vajadzēja brīnīties. Tas bija tas pats cilvēcīgais, labsirdīgais, izpalīdzīgais, ko viņš bija novērojis jau pie Stevensa. Līdz šim Duans, spriežot par izstumtajiem, nebija ievērojis šīs īpatnības. Viņš bija domājis, ka tiem nav nekādu tikumu. Viņam, tāpat kā visai pārējai ārpasaulei, izstumtie visumā bija bijuši vienīgi negoži, bez jebkādām labām rakstura īpašībām.

—   Esmu jums no visas sirds pateicīgs, Euhre, — teica Duans. — Bet ir pats par sevi saprotams, ka nevaru dzīvot ar kādu kopā, ja nedrīkstu maksāt savu daļu.

—   Dari to, kas tev pašam tīk, manu zēn, — Euhre atbildēja, būdams labā omā. — Tagad uzkur uguni, bet es rūpēšos par ēdamo. Protu maiznieka mākslu, Buk! Tev jāpamēģina manis ceptā maize. Šinī ziņā še mani nepārspēj neviens.

—   No kurienes jūs saņemat pārtiku? — jautāja Duans. Viņam iekrita prātā ielejas grūti pieejamā atrašanās vieta.

—   Daudz kas nāk pāri upei no viņējās puses, no Meksikas. Pārējais pa ūdens ceļu. Uz upes dažreiz ir dzīvi. Līdz tuvākajai pilsētai ir vairāk kā pieci simti jūdžu. Blanclam ir mocoši, meksikāņu kuģotāji. Dažreiz viņš saņem proviantu arī no upes lejas apgabaliem. Redziet, Blands pārdod tūkstošiem liellopu uz Kubu. Šos lopus vajag vest liellaivās lejup pa straumi līdz kuģiem.

—   No kurienes nāk lopi, kas tiek aizvesti pa straumi? — Duans jautāja.

—   Tā nav mana darīšana, — Euhre īsi atbildēja. — Es tiešām to arī nezinu. Esmu dzinis lopus Blanda uzdevumā, bet viņš nekad nav sūtījis mani ar tiem pāri Rim-Rokam.

Duans sajuta sevī it kā zināmu prieku, iedomājoties, ka vispār atkal kaut kas spēj modināt viņa interesi. Viņš vēlējās visu uzzināt par Blandu un viņa bandu un bija priecīgs, ka tam nu ir jauna viela pārdomām. Te bija izeja. Viņš vēlējās aizmirst notikušo.

Tuvākajā stundā Duanam tas arī izdevās. Viņš bija: laimīgs, ka varēja palīdzēt ēdiena sagatavošanā. Viņš priecājās arī par pašu mielastu.

Euhre nomazgāja virtuves un galda traukus, pakāra un nolika tos savās parastajās vietās. Tad viņš uzlika platmali un devās uz durvīm.

—   Nāciet līdzi vai palieciet še, kā vēlaties, — viņš griezās pie Duana.

—   Gribu palikt še, — Duans klusu teica.

Vecais vīrs atstāja māju un aizgāja, jautri svilpodams.. Duans apskatījās pēc kādas grāmatas, kāda laikraksta, pēc kaut kādas lasāmvielas. Bet viss, ko viņš te atrada no iespiestā vārda, bija pāris teikumu uz patronu vīstokļiem un kāds sludinājums uz tabakas paciņas papīra iesaiņojuma. Kļuva skaidrs, ka šinī ziņā te nebija nekā, ko darīt. Viņš bija atpūties un negribēja vairs valstīties..

Duans sāka soļot no viena istabas stūra uz otru un atkal atpakaļ. Tā staigājot, viņš neatlaidīgi prātoja par savu neveiksmi.

Pēkšņi viņš saslējās visā augumā. Gluži neapzinīgi tas bija izvilcis revolveri no kabatas. Duans stāvēja ar auksto, spīdīgo ieroci rokā un pārsteigts noraudzījās tanī. Kā tas bija gadījies? Kāpēc viņš to bija izvilcis? Viņš mēģināja piespiest sevi atcerēties, virzīt savu domu gaitu atpakaļ pagātnē, bet nespēja arī tur atrast nekā tāda, kas varētu izskaidrot šīs neapzinīgās kustības cēloņus.

Duans atklāja sevī vienīgi dīvainu dziņu tvert ar roku: pēc ieroča. Tai varēja būt par iemeslu apstāklis, ka viņš ilgi bija vingrinājies revolvera ašā tveršanā. Tā varēja celties arī no tās nešķiramās kopības, kas pastāvēja starp viņu pašu un viņa ieroci. Viņā dega vēlēšanās — dzīvot!

Ja Duans atrastos gluži tai pašā neapskaužamajā stāvoklī, kāds tam patlaban bija, tikai starpība būtu tā, ka neviens necenstos bāzt viņu krātiņā vai laupīt tam dzīvību, tad dziņa pēc brīves un dzīvības nemaz nebūtu bijusi viņā tik neapvaldāma. Dzīves spožums nemaz nevilināja viņu tik neatvairāmi. Viņam jau sāka uzmākties šaubas, vai tas maz kādreiz varēs atgriezties dzimtenē. Bet uzdot cīņu līdzīgi mīkstčaulīgam gļēvulim, ļaut uzlikt sev roku dzelžus un iemest sevi cietumā, bēgt no ieskurbušā lielībnieka kovboja vai krist no kāda robežjoslas lopu laupītāja, lopiska bandīta lodes, kura vienīgā vēlēšanās bija ievīlēt sava revolvera spalā vēl vienu svītru — to Duans nevarēja pielaist, jo viņā dzīvoja īsta cīnītāja dvēsele.

Šinī stundā viņš piederēja savam liktenim un iedzimtajam garam. Tāpēc arī revolverim vajadzēja kļūt par viņa ķermeņa sastāvdaļu.

Duans uzsāka vingrinājumus, ko tas sen atpakaļ bija pārtraucis — ieroča iespējami ātrā tveršanā.

Tā tagad bija nopietna, grūta nodarbība, no kuras atkarājas nāve un dzīvība. Šaut pie tam nemaz nebija vajadzīgs, jo nekļūdīga tēmēšana viņam bija dabas balva. Viņš varēja paļauties uz savu aci. Bet satvert revolveri rokā niecīgā, vienas vienīgas sekundes mazas daļas mirklī — šinī kustībā vajadzēja vingrināties. Viņš sevī apņēmās noteikti sasniegt tas izveicības robežu, kāda vien šinī ziņā vīram vispār ir sasniedzama.

Duans pēkšņi apstājās; soļoja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, apsēdās, gūlās zemē, piedeva savam ķermenim visdažādākos stāvokļus un vingrinājās neatlaidīgi un nenogurstoši pats sava revolvera izvilkšanas un tveršanas ātruma rekorda pārspēšanā. Viņš turpināja vingrināties, kamēr viņš sakarsa un nogura, kamēr sāka sāpēt elkonis un degt sauja.

Duans nosprieda šādus vingrinājumus atkārtot ik dienas. Tas taču bija kaut kas, kas palīdzēs viņam tikt pāri garajām stundām, kas velkas tik lēni.

Vēlāk Duans devās smuidro apšu birzes vēsajā ēnā. No turienes viņš varēja pārredzēt ielejas lielāko daļu. Viņš sajuta, ka, atrazdamies citos apstākļos, tas priecātos par tik brīnišķi skaisto ainavu, kas še atklājās viņa skatam. Zināms, šī bija izstumto patvēruma vieta. Viņš redzēja daudz meksikāņu. Protams, tie turējās ar Blandu uz vienu roku. Viņš redzēja vienkārši, bet lietderīgi taisītās, sekli peldošās liellaivas, kas gulēja noenkurotas krastmalā. Rio Grande tālē vēla savus ūdeņus starp augstām klinšu sienām. Tauva, kas vidū zemu nokārās, bija pārmesta pāri platajai, dzeltenajai straumei. Kāds vecs, plakans liellaivas dibens, kas, acīm redzams, izpildīja pārceltuves vietu, gulēja ūdenī pie viņējā krasta.

Ieleja visumā bija ideāla patvēruma vieta tādai izstumto bandai, kas darbojās plašā apjomā.

Baiļoties par vajāšanu no drūpošo un grūti pieejamo Rim-Roka kalnu grēdas teku puses bija gandrīz lieki. Ielejas atklāto galu viegli varēja aizstāvēt pret ienaidniekiem pat tad, ja tie ierastos no upes augšgala arī lielā pārsvarā. Ceļš uz Meksiku pāri robežai bija viegls un ātri sasniedzams.

Duanam šķita mīklaini, kādā ceļā Blands var lopus nogādāt no augstienes līdz straumei. Viņš jautāja sev, vai laupītāji tiešām aizved nozagtos lopus ar liellaivu palīdzību.

Duanam vajadzēja būt labu laiku aizsapņojušamies pakalnā, jo, atgriežoties namiņā, viņš redzēja, ka Euhre jau rīkojas ap uguni.

—   Priecājos, redzot, j<a tu neizskaties vairs tik bāls kā pirmīt, — viņš sveiciena vietā teica. — Nāc vien iekšā, ēdiens tūlīt būs gatavs. Šinī nometnē ir vismaz viens pilnīgi pieņemams apstāklis.

—   Kāds? — Duans jautāja.

—   Iespēja dabūt lielisku, sulīgu liellopu gaļu jebkādā vairumā. Un tā maksā nieka grašus.

—   Bet tā maksā grūtus jājienus un šaudīšanos, sliktu sirdsapziņu un — bieži vien piedevām arī dzīvību — vai tas nav nekas?

—   Nezinu neko par sliktu sirdsapziņu. Manējā vēl nekad nav mani dzēlusi. Un, kas attiecas uz cilvēku dzīvībām, tad Teksasā tās ir gaužām lētas.

—   Kas ir Blands? — Duans jautāja, novirzot sarunu uz citu pusi. — Ko jūs zināt par viņu?

—   Mēs te neviens nezinām, kas viņš ir un no kurienes ieradies, — Euhre atbildēja. — Vējš viņu būs atpūtis uz Teksasu vēl jaunībā. Tagad viņš būs jau pusceļā starp trīsdesmit un četrdesmit. Atceros, ka vēl pirms dažiem gadiem viņš lietoja pieklājīgu valodu, nekliedza ta un neuzvedās tik rupji kā tagad. Blands gan nebūs viņa īstais vārds. Viņš zina daudz. Prot ārstēt kā īsts doktors un arī izveicīgi apieties ar dažādiem amatnieku darba rīkiem. Viņam piemīt visas tās īpašības, kas vienīgās ļauj valdīt pār cilvēkiem. Arvien še atjāj svaigi trimdinieki, lai iestātos viņa bandā. Ja nebūtu kāršu spēles un revolvera, tad ap viņu pulcētos jau savs tūkstotis vīru.

—   Cik liela tagad ir viņa banda?

—  Vērtēju to gandrīz uz simts vīriem. Skaitlis mainās. Blandam ir vēl dažas mazākas nometnes lejup un augšup. Viņa cilvēki atrodas arī pie lopu bariem.

—   Kā gan viņš var savaldīt tik lielu pūli? — Duans jautāja. — īpaši, ja ņem vērā, ka tas sastāv no tik sliktiem elementiem? Luke Stevenss teica, ka viņš necerot lielas lietas no Blanda. Un es pats ari kaut kur dzirdēju, ka Blands esot gatavais sātans.

—  Jā, tas viņš ir! īsts sātans! Ciets kā krams, bezgala ātrs. Viņam nav neviena drauga, izņemot divus: Dave

Ruggu un Ehesu Allovaju, kas ir viņa labās rokas. Blands šauj katra nieka dēļ. Viņš ir nogalinājis cilvēkus nekā un vēlreiz nekā dēļ. Iemesls, kāpēc ļaudis pulcējas ap viņu un tā pieķeras tam? Viņš ir drošs patvērums, un tam ir nauda. Blands ir bagāts vīrs. Stāsta, ka tas esot kaut kur paslēpis simts tūkstošus peso [2] un kaudzi zelta. Bez tam viņš ir ļoti devīgs ar savu naudu. Viņš paspēlē to, ja nav pašreiz ieguldījis vesela kuģa liellopu kravā. Viņš svaidās ar naudu. Ir pilnīgi droša lieta, ka viņam nekad netrūkst naudas, lai kur arī tas neatrastos. Tas, protams, satur bandu kopā. Sasodītā, nolādētā nauda!

—  Taisni brīnums, kā viņi vēl nav to noslepkavojuši. Pavadīt visus šos gadus pierobežā! — Duans iesaucās.

—   Jā, — Euhre sausi atteica, — viņa roka revolvera tveršanā ir veiklāka kā pārējo puišu, kas viņu labprāt nogalinātu. Tā ir tā lieta.

Šī atbilde uz mirkli mazliet apslāpēja Duana ziņkāri.

—   Kas nu attiecas uz rokas veiklību, — Euhre turpināja, — tad jāsaka, ka nometnē daudzi runā par jūsu izveicību tieši šinī ziņā. Jūs zināt, Buk, ka mums, vajātiem vīriem, nekas nespēj iedvest lielāku cienību kā žigla roka revolvera tveršanā. Es savām paša ausīm šodien dzirdēju, ka Blands teica — un viņš to sacīja nopietni un domīgi — ka viņš vēl nekad neesot nevienu redzējis, kas varētu ar jums šinī ziņā sacensties. Viņš, tā viņš pats stāstīja, esot uzmanīgi sekojis katrai jūsu kustībai, bet nevarējis saskatīt jūsu roku tanī mirklī, kad tā izrāvusi šaujamo ieroci. Visiem tiem puišiem, kas bija redzējuši jūsu sadursmi ar Bosomeru, tagad ir daudz stāstāma. Bo bija ar revolveri ātrāk pie rokas kā jebkurš cits vīrs nometnē. Viņš veiklībā pārspēja Ehesu Allovaju un varbūt arī pašu Blandu. Ehesam, labākajam šāvējam visā nometnē, nostāsti par jūsu žiglumu ne visai patika. Blands to atzina godīgi, bet laikam arī viņam tas nav gluži patīkami. Pāris vīru izteicās, ka jums palīdzējusi laime un nejaušība. Bet lielais vairums bija citās domās. Visi klusēja, kad Blands stāstīja, kāds un kas bijis jūsu tēvs. Man ienāca prātā, ka esmu jūsu tēvu vienu vienīgu reizi visā savā mūžā redzējis. Tas notika pirms daudz gadiem San Antonio pilsētā pie kādas šaudīšanās. Es griezos pie puišiem un sacīju: «Vai Duans juniors atkāpās kaut par mata platumu, kad Bo bļaudams, asinīm acīs, izskrēja no kroga? Vai viņš nepalika aukstasinīgs un mierīgs, lai gan viņa acis redzēja Bo nodomus? Un zibeņātrā šaušana — vai tad jūs nesaprotat, ka tā ir iedzimta?»

Vecā mazās acis iemirdzējās. Viņš uzsita ar miltaino roku mīklai, ko tas valstīja uz galda. Skaidrs, ka viņš bija uzņēmies Duana piekritēja un aizstāvja lomu ar visu to lepnumu, ko vecāks vīrs sajūt par jaunekli, kuru tas apbrīno.

—   Tātad, — viņš nobeidza, — tāda ir jūsu ievešana pierobežas zemē, Buk! Jūsu rokās bija liels trumpis. īstie šāvēji un vīri, kā Blands, Allovajs, Ruggs un pārējo bandu vadoņi, griezīs jums ceļu. Viņi tikpat maz gribēs ielaisties ar jums ķildās kā jūs ar tiem. Bet pie Rio var sastapt arī tās šķiras tēviņus, pie kuras pieder Bosomers. Jebkurā pilsētā, kur jūs iejāsiet, atradīsies kāds piedzēries kovbojs, garmatains revolvera āksts vai šerifs, kas gribēs daudz nozīmēt pūļa priekšā un brēks pēc jūsu asinīm. Jums nāksies uz visiem laikiem slēpties mežā, vai arī jums vajadzēs nogalināt šādus zeļļus. Domāju, ka tādam godīgam zēnam, kāds esat jūs, dzirdēt par šādām neizbēgamībām nevar būt patīkami. Es saku to jums tikai tālab, ka man jūs patīkat, un arī tāpēc, ka jums robežzemē vēl nav nekādu piedzīvojumu. Tagad ēdīsim un pēc tam iziesim, lai banda redz, ka jūs neslapstāties.

Kad Duans un Euhre iznāca no namiņa, saule rietēja viņpus upei aiz kādas zilas Meksikas kalnu grēdas. Ieleja, likās, atveramies dienvidvakaros. Bija mierīga, brīnišķa ainava. Kaut kur tuvumā, vienā no namiem, dziedāja kāda sieviete. Un uz lielceļa Duans redzēja mazu meksikāni, kas dzina mājup govju baru. Vienai no tām pie kakla bija zvans. Saldā, laimīgā sievietes balss un svilpojošais, mazais, baskājainais zēns neiederējās izstumto dzīves trauksmē.

Euhre veda Duanu uz sādžas laukumu. Viņi tagad stāvēja dzertuves priekšā, kur Bosomers bija uzbrucis Duanam.

—   Palūkosimies mazliet, kas tur iekšā notiek, — teica Euhre.

Duanam vajadzēja noliekties, lai ieietu pa durvīm.

Tagad viņš atradās diezgan plašā telpā. Tā bija ietverta māla sienām, ko klāja stiebru sega. Telpa bija pildīta vienkāršiem galdiem, soliem un krēsliem. Vienā stūrī, īpašā iebūvē, gulēja vairākas mucas un mučeles. Kāds meksikāņu zens patlaban aizdedza lampas, kas karajas pie jumtu atbalstītajām sijām.

—   Vienīgais zellis, kas uz jums še lūkosies ar asu skatu, ir Bensons, — ierunājās Euhre. — Viņš tur šo krodziņu un pārdod savus dzērienus. Banda saukā viņu par Trušabensonu, jo tam aizvien ir acis vaļā, un viņš pastāvīgi paceļ ausis kā trusis. Nepiegrieziet viņam ne mazāko vērību, Buk, kad tas jūs novēro. Bensons uztraukti vēro katru jaunpienācēju, kas iekļūst Blanda nometnē. Iemesls tādai viņa rīcībai, pēc manām domām, liekas esam tas, ka uz viņa sirdsapziņas jāguļ kādai šausmīgai neģēlībai. Viņš slapstās. Ne jau nu no kāda šerifa vai zemes jātnieka! Ļaudis, kas slēpjas no tiem, neizturas tā, kā izturas Bensons. Viņš slapstās no kāda, kas dzen viņam pēdas un grib to nonāvēt. Es pastāvīgi gaidu, ka kādā jaukā dienā te iejās kāds puisis un nokniebs Bensonu. Man jāatzīstas, ja tas notiktu, es to nenožēlotu.

Duans meta īsu skatu tai virzienā, kur Euhre bija norādījis. Viņš ieraudzīja kalsenu vīru ar bālu seju. Tā bija uzkrītošā pretstatā ar to vīru sejām, kas stāvēja viņam apkārt un bija sarkanā un bronzas krāsā. Tas bija īsts līķa bālums un miroņa seja. Nokarājās melnās ūsas. Melnie, biezie mati apsedza pieri līdz pat uzacīm. Dziļi sēdošās, sastingušās acis raudzījās urbdamās. Vīra kustības bija nemierīgas, satrauktas. Viņš uzlika savas rokas uz garā galda, kas aizvietoja leti, un raudzījās Duanā. Kad viņu tvēra Duana skats, tas ātri aizgriezās, lai kādam viesim kaut ko ielietu.

—   Kas jums visiem ir pret viņu? — Duans jautāja, nosēzdamies blakus Euhrem. Viņš jautāja vairāk tāpēc, lai vispār kaut ko sacītu, nekā aiz neliekuļotas ziņkārības. Kāda gan daļa viņam gar šo nekrietno, atbaidošo noziedznieka fizionomiju?

—   Manī tas varbūt ir aizspriedums, — Euhre aizbildinoties atbildēja. — Protams, trimdinieks un vajātais, kāds esmu es, var kļūt jūtelīgs. Bet es nekad neesmu zadzis neko citu kā kāda lielgruntnieka lopkopja lopus, kas iztrūkumu pat nav pamanījis. Bet šis līdējs, šis Bensons ir savedējs, kas Blandam piegādājis kādu meiteni.

—   Kādu meiteni? — Duans tagad jautāja ar dzīvu uzmanību.

—   Jā. Blands ir kārs uz sievietēm. Pastāstīšu jums par to meiteni, kad būsim projām no šejienes. Pāris ļaužu

no šīs bandas še ir mani labi paziņas, un tālab nevaru runāt par šefu.

Nākošajā pusstundā Duanam un Euhrem gāja garām vairāki izstumtie. Viņi vai nu apstājās uz brīdi, lai pārmainītu dažus vārdus, vai arī piesēdās uz kādu mirkli pie viņu galda.

Visi viņi bija skaļi, jautri, labsirdīgi un vaļsirdīgi puiši. Duans atbildēja pieklājīgi un laipni, bet runāja tikai tad, ja tie ar saviem vārdiem griezās tieši pie viņa. Tomēr viņš noraidīja visus aicinājumus iedzert un piedalīties spēlē. Acīm redzot, viņš jau bija atzīts par līdzīgu.

Neviens vairs nepieminēja, pat aplinkus ne, atgadījumu ar Bosomeru.

Duans ar gandarījumu redzēja, ka Euhre bija labi ieredzēts. Kāds aizņēmās no viņa naudu, kādam citam tas iedeva tabaku.

Ar tumsas iestāšanos plašā telpa pamazām pildījās ar izstumtajiem un meksikāņiem. Vairums viesu sēdēja pie kāršu galdiem, šie trumpotāji, sevišķi meksikāņi, bija uzmanīgi un mierīgi. Troksni krogā taisīja tikai dzērāji un tērzētāji. Duanam nebija gluži svešas spēļu ellītes. Viņš bija dažas no tām redzējis. Arī slavenos spēļu namus San Antonio un E1 Paso, dažus arī robežpilsētā, kur valdīja neierobežota azarta spēļu brīvība.

Bet nekur spēle nenorisinājās tik iespaidīgās ārējās formās kā še, Bensona krogā, kur revolveris un nazis it kā piederēja pie spēles neatvietojamiem rīkiem. Svarīgākās lietas spēlē jebkuram spēlētājam likās esam nevis kārtis, bet ieroči.

Uz dažiem galdiem pacēlās veselas kaudzes meksikāņu sudraba peso, uz citiem Savienoto Valstu zelta un sudraba naudas gabali.

Duana pieredzējušās acis viegli saskatīja, ka še spēlēja augsti. Lielas summas pārgāja no vienām rokām otrās.

Meksikāņi vairāk aizrāvās ar spēli. Viņu kaisle bija dziļāka. Daži amerikāņi lika naudu galdā bezrūpīgi un svabadi, kā vīri, kam tā pilnīgi nenozīmīga. Acīm redzams, tie bija vinnējuši. Citi spēlēja ar īgnām, skopām acīm. Trokšņainās runas un dzīvie dzērāju smiekli apslāpēja īsos un klusos spēlētāju izsaucienus. Šad un tad ieskanējās vai iežvadzējās naudas gabali. Kāds trumpotājs piedauzīja ar sava revolvera spalu pie galda.

49

— Blanda šodien nav še, — teica Euhre. — Viņš atrodas kādā sirojumā un ir paņēmis līdzi Allovaju un dažus citus no saviem ļaudīm. Bet viņa otrais adjutants

4 — 25

Ruggs stāv kopā ar trim zeļļiem Bensona tuvumā. Ruggs ir tas mazais līkkājainis ar vienu aci. Otro viņam izšāva. Bet viņš redz labi, pat ļoti labi arī ar vienu, vēl saglabāto aci. Un — patiešām — tur stāv Hardins! Vai pazīstat viņu? Viņš ir kādas bandas vadonis, kas nav mazāka par Blanda bandu. Hardins ir tas vīrs, kas stāv blakām Bensonam. Raugieties, cik mierīgs un pieticīgs viņš izskatās. Jā, tas ir Hardins. šad un tad viņš ierodas apciemot Blandu. Viņi ir draugi, kas gan ir ļoti dīvaini. Vai redzat tur to meksikāni? To, ar zelta auklām un viņa sombrero? [3] Tas ir Manuels, kāds meksikāņu bandīts. Liels spēlmanis. Ierodas še bieži, lai tiktu vaļā no savas naudas. Tam blakus stāv Bills Marrs — tas ar saiti ap galvu. Bills nesen atkal ieradās še ar pāris svaigām lodēm savā ķermenī. Viņš ir biežāk ložu ķerts kā jebkurš cits vīrs, par ko es kādreiz esmu dzirdējis. Viņš ir svina piesātināts. Visjocīgākais ir tas, ka viņš nekad nemeklē ķildas un, gluži tāpat kā es, labāk bēg, nekā šauj pats. Bet viņš ir Blanda spējīgākais lopu zaglis, lielisks jātnieks, kas prot apieties ar lopu bariem. Un redziet tur, tas gaišmatainais zeņķis! Tas ir Kids Fullers, Blanda bandas pastarītis. Tas ir bijis ļoti steidzīgs — atrodas jau veselu gadu pierobežā. Viņš nošāva savas mīļākās tēvu. Bēga no Stasejtovnas, kļuva zirgu zaglis. Tagad viņš ir pie Blanda.

Euhre parādīja Duanam vēl dažu labu «ievērojamāku» vīru. Lai kas arī ikviens agrāk būtu bijis, še to ierindoja augstākā vai zemākā šķirnē pēc viņa pagātnes mežonīgiem darbiem un vērtēja pēc tiem, ko tas likās spējīgs vēl pastrādāt.

Kad Duanam iekrita prātā, ka arī viņš ir šinī sabiedrībā laipni uzņemts, tad viņu sagrāba īgnums, kas padziļinājās līdz riebumam. Vai šī dzīve nebija kāds nejauks sapnis? Kas gan viņam bija kopīgs ar šiem bandītiem?

Tad viņā pazibēja sāpīga atcere: arī viņš pēc zemes likumiem bija noziedznieks un — izstumtais.

No šām drūmām pārdomām viņu atmodināja Euhres smagā roka. Tā brīdinādama uzgūlās viņa elkonim un sauca atpakaļ pašreizējā dzīves īstenībā.

Balsu dunoņa, naudas gabalu šķindoņa, skaļie smiekli bija apklusuši. Valdīja klusums. Skaidrs, ka to bija izsaucis kāds neparasts vārds vai neparasts atgadījums.

Tagad klusumu pārtrauca rupjš lāsts, kam sekoja apsviesta sola troksnis, kad sols nokrita uz grīdas. Kāds bija strauji piecēlies.

—  Tu šmauc, tu …

—   Atkārto to vēlvienreiz, — atbildēja kāda cita balss. Savā nežēlīgi aukstajā, liktenīgajā tonī tā skanēja gluži citādi kā pirmā.

—   Es saku to otrreiz, — pirmais spēlētājs iekarsis izsaucās. — Es sacīšu to pašu arī trešo reizi. Es izkliegšu to visās ielās. Vai tu esi kurls? Tu, garpirkstainais kungs! Tu spēlējot krāp!

Draudīgs, vēl dziļāks klusums sekoja šiem vārdiem. Ciktāl Duans varēja redzēt, kādu mirkli neviens nepakustējās. Bet tad telpā pēkšņi izcēlās liela kņada. Vīri uzlēca kājās, skrēja, slēpās, kur pagadījās.

—   Skrejiet vai gar zemi! — Euhre kliedza Duanam ausī un metās uz durvīm. Duans joņoja viņam iepakaļ. Ārā viņi nokļuva trokšņainā pūlī. Norībēja revolvera šāvieni, un atskanēja aizsmakuši kliedzieni. Iestājās dziļa tumsa.

Visi stāvēja klusu. Daži palūkojās pa durvīm krogā.

—   Kas bija tas, kas uzkliedza mazajam Fulleram? — kāds jautāja.

—   Buds Maršs, — kāds cits atbildēja.

—  Vērtēju, ka pirmie šāvieni piederēja Budam. Adios, [4] salo Fuller! To varēja sagaidīt, — piemetināja trešais.

—   Cik šāvienu?

—   Saskaitīju trīs vai četrus.

—  Trīs smagi un viens vieglais. Vieglais nāca no Fullera mazā ieroča. Klau! Tas ir mazais. Viņš vēl ir dzīvs.

šinī brīdī vairākums sāka atkal atgriezties dzertuvē. Duans sacīja, ka Bensona alā esot vienai naktij pietiekoši daudz redzējis, un devās lēnām mājup, Euhre viņu panāca.

—   Neviens nav smagi ievainots, kas tiešām ir reta laime, — viņš teica. — Mazais Fullers, par ko tev pirmīt stāstīju, dzēra un spēlē zaudēja. Pēc tam, kad tas bija pametis savu naudu, viņš apvainoja Budu Maršu. Buds kāršu spēlē ir godīgāks kā jebkurš cits. Kāds bija satvēris Buda roku, un viņa šāvieni gāja griestos. Bet Fullera roka svārstījās. Viņš trāpīja tikai kādam meksikānim.

Sestā nodaļa meitene un sieva

Nākošajā rītā Duans atmodās sliktā garastāvoklī, viņu nospieda smagas domas. Tas ilgojās pēc vientulības. Viņš devās ārā un iegriezās pa teku, kas izlocījās gar klinšaino upes krastu.

Duans domāja un domāja. Vai viņš varēja, vai tas drīkstēja padoties šādam liktenim? Viņam riebās tās dzīves iespējamības, kādas viņam še atvērās. Viņš nevarēja ticēt, ka vairs nav nekādu cerību. Bet ko lai viņš tagad iesāk — to izdomāt tas nespēja. Viņam bija pietiekoši daudz saprāta un atziņu, lai saskatītu briesmas, kas apdraudēja kā viņa raksturu, tā arī dzīvību. Un viņš atklāja, ka savu godu un krietnumu tas vērtē augstāk kā dzīvību. Viņš saprata, ka būt vienam nav labi. Tomēr, šķita, vientulība mēnešiem, pat gadiem bija viņa neizbēgamais liktenis.

Kaut kas viņam likās dīvains. Gaišā dienas gaismā viņš nevarēja iejusties tanī garastāvoklī, kas viņam uzmācās mijkrēslī vai nakts tumsā. Dienā šis mokas bija tās, kas tās bija patiesībā — viņa sirdsapziņas rēgi. Viņš varēja tos izdzīt no savu domu aploka. Tad viņš gandrīz nemaz nevarēja atcerēties, cik ļoti šīs vīzijas viņu mocījušas, tirdījušas un sagādājušas tam bezmiegu un nemieru.

Šinī rītā Duans veltīja veselu, nelaimīgu stundu uzdevumam atgūt zaudēto dvēseles līdzsvaru un kaut ko noteiktu secināt.

Galu galā viņš nolēma visur piedalīties un aizmirsties, cik vien tas izrādītos par iespējamu. Tagad tam taču bija gadījums un iespēja iepazīties ar izstumto dzīvi, kāda tā ir patiesībā! Viņš piespiedīs sevi visas lietas uzskatīt ar ziņkāri, visur piedalīties un paturēt skaidras acis.

Duans nolēma palikt ielejā, kamēr viņam izsīks līdzekli vai arī liktenis viņu nesūtīs tālāk pa vēl nezināmu teku.

Kad Duans atgriezās namiņā, Euhre jau gatavoja pusdienas.

—   Man ir tev jaunas ziņas, Buk, — viņš iesāka. Vecā balsī izskanēja lepnums. To varēja attiecināt tiklab uz viņa jaunajām ziņām, kā arī uz viņa viesi. — Šorīt atjāja še kāds vīrs, vārdā Bradlejs. Viņš sakās daudz par tevi dzirdējis. Stāstīja par piķa dūzi, ko viņi uzlikuši tiem caurumiem, ko tu pataisīji kovbojā, kuru tu nošāvi. Divdesmit jūdzes uz dienvidiem no Vellstonas, kādā ūdens izraktā gravā atrasts kāds nošauts lopkopis. Domāju, tas nav tavs darbs?

—   Nē, tas noteikti nav mans darbs, — atbildēja Duans.

—   Jā, bet viņi to pieraksta tev. Nav arī tam nekādas nozīmes, ja kādam puisim uzveļ šaudīšanas, kurās tas nekad nav piedalījies. Un, Buk, ja tu kļūsi slavens, kā tas jau ir, tad viņi tev piedzejos vēl dažu labu lietu. Pierobežas zemē tu visu acīs būsi īsts izstumtais un slepkava. Bet diezgan par to. Man somā ir vēl arī citi jaunumi. Tu jau topi populārs.

—   Populārs? Ko tas lai nozīmē?

—   Satiku šorīt Blanda sievu. Viņa vakar tevi redzējusi iejājam. Kundze gribētu ar tevi iepazīties, kā arī dažas citas sievietes nometnē. Viņas aizvien grib iepazīties ar jaunpienākušiem puišiem. Sievietēm še ir garlaicīgi, un viņas mīl dzirdēt, kas pēdējā laikā noticis pilsētā.

—   Hm! Euhre, es negribu būt nepieklājīgs, bet labāk tomēr vēlētos še nenākt nekādās darīšanās ar sievietēm, — Duans iebilda.

—   Tā es jau domāju. Nevaru sacīt, ka tev nebūtu taisnība. Sievietes ir elle. Cerēju tikai, ka tu patērzēsi mazliet ar nabaga pamesto bērnu.

—   Kādu bērnu? — Duans izbrīnā jautāja.

—   Vai tad es tev nestāstīju par Dženiju — meiteni, ko Blands tur pie sevis un ko nozagt viņam palīdzēja Trušabensons?

—   Tu pieminēji gan kādu meiteni, bet tikai tā, starp citu. Tātad, pastāsti man tagad visu par to! — īsi teica Duans.

—  Tas notika tā. Vismaz, cik un kā tas man ir zināms. Pirms pāris gadiem Bensons izdarīja kādu ceļojumu pāri upei, lai iepirktu meskalu un citas degvīna šķirnes. Dažreiz viņš izlien no savas alas dienas gaismā. Tas bija tur sastapis kādu meksikāņu bandu ar dažiem sagūstītiem

jenkijiem. Kas īsti tur notika, to es nezinu skaidri pateikt* bet domāju, ka kāds maiņas darījums. Arī slepkavība nav izslēgta. Katrā ziņā Bensons atgriezās šurp ar meiteni. Viņa gan bija vairāk mirusi kā dzīva. Bet izrādījās, ka viņa bija tikai novārgusi no bada un ļoti nobijusies. Bet viņi tai nebija darījuši nekā Jauna. Toreiz tai bija, cik varēju spriest, kādi četrpadsmit gadi. Bensona doma esot bijusi, tā viņš stāstīja, izlietot meiteni savā dzertuvē viesu apkalpošanai un tamlīdzīgi. Bet es neticu, ko Bensons runā. Blands, ieraudzījis meiteni, paņēma to tūlīt līdzi — viņš to atpirka no Bensona. Ka Blands to nedarīja aiz bruņinieciskas augstsirdības, uz to tu vari iedzert indi. Lai nu būtu kā būdams, bet Dženijai bija labāk, ka tā nokjuva pie Kates, Blanda sievas. Kate ir bijusi cietsirdīga pret Dženiju, bet viņa ir aizkavējusi kā Blandu, tā arī citus vīriešus aizskart bērnu. Tagad tā ir izaugusi par lielisku meiteni, un Kate ir uz viņu šausmīgi greizsirdīga. Dženijai Blanda nams ir kļuvis par gatavo elli. Tāpēc man patiktu, ja mēs reiz kopā aizietu turp. Blands pats gandrīz nekad nav mājās. Viņa sieva ielūdz tevi. Bet, protams, ja viņa iemīlēsies tevī —, tad gan tā būtu sasodīti sarežģīta lieta! Bet tu tomēr redzēsi Dženiju un varbūt varēsi viņai palīdzēt. Es negribu tev neko ieteikt, bet gribu tikai parādīt ceļu. Tu esi vīrs, un tev pašam jāzina, kas darāms. Man reiz bija meitenīte. Ja viņa vēl dzīvotu, tad tagad būtu tikpat liela kā Dženija, < bet — Dieva vārds — es negribētu redzēt viņu še, Blanda nometnē!

—   Iešu līdzi, Euhre! Aizved mani turp, — atteica Duans. Viņš redzēja, ka vecā acis apstājās pie viņa sejas, bet tam nebija vairāk nekas, ko sacīt.

Pēcpusdienā Euhre ar Duanu devās ceļā. Viņi drīz sasniedza Blanda māju. Duans tūlīt atcerējās, ka tas ir nams, kur iejājot viņš bija redzējis daiļo sievieti, kas tam noskatījās iepakaļ. Bet atcerēties, kāda tā izskatījās, viņš vairs nevarēja.

Blanda nams, kā visi pārējie še ielejā, bija celts no māla, bet tas bija lielāks un skaistāks. Tas atradās arī jaukā vietā, diezgan augstā pakalnā, apšu birzes vidū. Pie logiem un uz palieveņa redzēja sieviešu čaklo roku darbus. Pa atvērtām durvīm Duans ievēroja raibas meksikāņu segas un paklājus.

Euhre pieklauvēja pie durvju stenderes.

—  Vai jūs tas esat, Euhre? — jautāja klusu un vilcinādamies kāda meitenes balss. Tās skaņa, mazliet dobja

un bailīga, aizkustināja Duanu. Viņš vaicāja sev, kā gan runātāja izskatās.

—   Jā, Dženij, tas esmu es. Kur ir Blanda kundze? — atbildēja Euhre.

—   Viņa aizgāja pāri pie Degersiem. Tur guļ kāds ievainotais.

Euhre apgriezās un čukstēja kaut ko par laimīgu sagadīšanos. Viņa acu piemiedziens Duanam skaidri pateica, ko tas domāja.

—   Nāc ārā, Dženij, vai arī ļauj mums ieiet. Te ir tas jaunais cilvēks, par ko es tev stāstīju, — Euhre sacīja.

—   O, es nevaru. Esmu tik …

—   Nāc vien, kāda tu esi, — čukstēja vecais vīrs. — Tagad nav īstais laiks piegriezt tam kaut kādu vērību. 3e ir jaunais Duans, Dženij! Viņš nav nekāds lopu zaglis un blēdis. Tas ir gluži cits zēns. Nāc laukā, Dženij, varbūt viņš var . ..

Euhre nepabeidza iesākto teikumu. Viņš bija runājis klusā balsī un pie tam apskatījies uz visām pusēm. Bet tas, ko viņš bija sacījis, izrādījās par pietiekošu, lai meitene ilgāk nekavētos. Viņa nostājās durvīs ar nolaistām acīm. Viņa nosarka.

Meitenes daiļā sejiņa bija bēdīga. Viņas mati bija gaiši.

—   Nekautrējies, Dženij! — Euhre sacīja. — Tev un Duanam ir izdevība drusku patērzēt. Es tagad uzmeklēšu Blanda kundzi, bet es nemaz neskriešu kā sadedzis pēc viņas.

Un Euhre lēniem soļiem iegāja apšu birzē.

—   Priecājos ar jums iepazīties, jaunkundz, Dženijas jaunkundz, — iesāka Duans. — Euhre man nepateica jūsu uzvārdu. Viņš lūdza mani atnākt.

Duana mēģinājumam kļūt galantam pienāca negaidīts gals. Dženija pacēla savas acis un uzlūkoja viņu. Kaut kas līdzīgs izbailēm satrauca Duanu. Viņas pelēkās acis bija skaistas, bet šis skaistums nebija tas, kas piespieda Duanu pārtraukt uzsāktos komplimentus. Viņas asajā skatā bija salasāma šaubu un cerību traģiskā cīņa. Meitene uzlūkoja viņu. Duans nespēja pārtraukt klusumu. Tas bija neparasts mirklis.

—   Kālab jūs atnācāt šurp? — viņa beidzot jautāja.

—   Lai redzētu jūs, — atbildēja Duans. Viņš jutās laimīgs, ka atkal varēja runāt.

—   Kādā nolūkā?

—        Nu — Euhre domāja — viņš gribēja, lai es runātu ar jums, lai jūs mazliet uzjautrinātu, — Duans neveikli meklēja īstos vārdus. Viņu mulsināja Dženijas nopietnās acis.

—        Euhre ir krietns vīrs. Viņš ir vienīgais cilvēks šinī briesmīgajā vietā, kas arvien izturējies pret mani labi. Bet viņš baidās no Blancla. Viņš domā, ka jūs esat citāds. Kas jūs esat?

Duans paskaidroja.

—       Tātad jūs neesat ne laupītājs, ne lopu zaglis, ne slepkava, ne ļauns cilvēks, kas ieradies še, lai paslēptos?

—        Nē, tas viss es neesmu, — atbildēja Duans. Viņš mēģināja smaidīt.

—   Kālab tad jūs atrodaties še?

—        Mājās mani iepina kādā šaudīšanas lietā. Man vajadzēja bēgt. Kad lieta būs noilgusi, es ceru atgriezties.

—   Bet jūs taču nevarat palikt še godīgs.

—  Tomēr, es varu!

—   O, es pazīstu šejienes ļaudis. Bet jūs esat savāds.

Meitene lāva savam stingrajam skatam apstāties pie

viņa, bet cerība padarīja to laipnāku. Dženijas jaunavīgi svaigās sejas cietie panti kļuva maigāki.

No Duana sirds dziļumiem pacēlas augšup kaut kas salds un karsts. Viņš iedomājās, ka nelaimīgā meitene sāk uzticēties viņam.

—       Ak Dievs, varbūt jūs esat tas vīrs, kas mani glābs, kas atbrīvos mani, aizvedīs prom no šīs vietas, iekams tas vēl nav par vēlu!

Augstsirdības vilnis ieplūda Duana krūtīs.

—  Varbūt es tas esmu! — viņš atbildēja.

Likās, ka viņai vajadzētu savaldīties, lai nepadotos aklai dziņai un nekristu viņam ap kaklu. Viņas vaigi dega, viņas lūpas drebēja, un krūtis viļņojās zem novalkātā tērpa. Bet maigais sārtums pēkšņi pazuda. Viņu atkal pārņēma jaunas šaubas.

—       Tas nav iespējams. Jūs tikai gribat paņemt mani — arī jūs — tāpat kā Blands un kā visi pārējie vīrieši.

Duans izstiepa savas garās rokas. Uzlika tās smagi uz viņas pleciem. Tad viņš sakratīja to.

—       Uzlūkojiet mani — skatieties man tieši acīs. Ir arī godīgi vīrieši. Vai jums nav tēva, nav neviena brāļa?

—        Viņi nomira. Bandīti viņus noslepkavoja. Mēs dzīvojām Dimmita novadā. Mani nolaupīja, — Dženija steigā stāstīja. Lūgdama viņa pacēla savas rokas pret viņu. — Piedodiet man! Es ticu — es zinu, jūs esat labs.

Es biju tikai — es dzīvoju vienās bailēs — esmu gandrīz neprātīga — pavisam piemirsu, ka ir labi cilvēki, Duana kungs, vai gribat man palīdzēt?

—   Jā, Dženij, es gribu! Saki tikai, kā! Kas man jādara? Vai jums ir kāds plāns?

—   Nē. Aizvediet mani no šejienes!

—   Es mēģināšu! — Duans vienkārši atbildēja. — Tas, protams, nebūs viegli izdarāms. Man vajadzīgs laiks, lai pārdomātu. Jums jāpalīdz man. Te jāievēro daudzas lietas. Zirgi, pārtika, ceļi un izdevīgākais brīdis nodoma izvešanai. Vai jūs še apsargā, tur gūstā?

—   Nē. Es jau pāris reizes būtu varējusi aizbēgt. Bet man uznāca bailes. Es droši vien kristu vēl sliktākās rokās. Euhre man tā teica. Blanda kundze sit mani, liek ciest badu, bet viņa atvaira no manis savu vīru un visus citus vīriešus. Šinī ziņā viņa ir laba. Par to esmu tai ļoti pateicīga. Protams, viņa to nedara aiz mīlas pret mani. Viņa mani nekad nav varējusi ieredzēt. Pēdējā laikā viņa kļūst uz mani greizsirdīga. Te bija kāds vīrs, vārdā Spenss — tā vismaz viņš saucās. Viņš mēģināja būt labs pret mani. Bet viņa to nepieļāva. Viņa bija tanī iemīlējusies. Blanda kundze ir slikta sieviete. Galu galā Blands nošāva Spensu, un tā šī lieta izbeidzās. No tā laika viņa ir greizsirdīga. Dzirdēju viņu ķildojamies ar Blandu — manis dēļ. Viņa zvērēja nogalināt mani, pirms Viņš mani iegūšot. Blands smējās viņai tieši sejā. Tad es dzirdēju, ka Ehess Allovajs mēģināja pierunāt Blandu, lai tas mani atdod viņam. Bet tad Blands vairs nesmējās. Taisni tagad, pirms Blanda aizceļošanas, lietas kļuva ļaunākas. Es vairs nevarēju mierīgi gulēt. Vēlējos, kaut Blanda kundze nogalinātu mani. Ja viņi mani aizskartu, es noteikti izdarītu pašnāvību. Ja jūs, Duan, gribat mani glābt, tad jums jārīkojas ātri!

—   Man arī tā šķiet! — Duans domīgi piebalsoja. — Es domāju, visgrūtāk man nāksies pievilt Blanda kundzi. Ja viņai rastos aizdomas, tad viņa uzmusinās visu nometni pret mani.

—   To viņa droši darītu. Jums jābūt piesardzīgam un žiglam!

—   Kāda rakstura sieviete viņa ir? — Duans pētīja.

—  Viņa ir — viņai nav kauna. Esmu viņu dzirdējusi ar viņas mīļākajiem. Dažreiz viņa piedzeras — kad Blanda nav še. Viņai ir šausmīgs temperaments. Viņa ir patmīlīga. Labprāt ļauj sev glaimot. O, jūs viegli varētu viņu pievilt, ja vien jūs varētu pazemoties un . ..

—   Izlikties, ka esmu viņā iemīlējies? — Duans pārtrauca Dženiju.

Viņas skaistās acis drošprātīgi lūkojās viņa acīs.

—   Mans bērns, es darītu daudz ko ļaunāku, lai atbrīvotu jūs, — Duans vaļsirdīgi teica.

—   Bet, Duan! — viņa stostījās un atkal izstiepa lūgdamās savas rokas pret viņu. — Blands jūs nogalinās.

Duans neatbildēja. Viņš centās apslāpēt kādas spējas» dīvainas jūtas, kas cēlās augšup viņa krūtīs. Vecais uztraukums — dziņa «nogalināt» — atmodās. Viņu pārņēma aukstas trīsas.

—   Ehess Allovajs nogalinās jūs, ja Blands to nedarīs, — Dženija atkal iesāka un gremdēja savus skumjos skatus Duana acīs.

—  Varbūt! — atteica Duans. Viņam nācās grūti piespiest sevi smaidīt. Tomēr tas viņam izdevās.

—  Ak, vislabākais būtu, ja jūs mani tūlīt paņemtu līdzi, — teica meitene. — Glābiet mani, nedodoties tik lielās briesmās — bez vajadzības izlikties, ka esat iemīlējies Blanda kundzē.

—   Protams, ja es to varēšu. Bet redzu, Euhre nāk ar kādu sievieti.

—   Tā ir viņa. Viņa nedrīkst redzēt mani kopā ar jums.

—   Pagaidiet — vēl vienu mirkli, — čukstēja Duans, kad Dženija ieskrēja namā. — Norunāts. Nedrīkstiet aizmirst. Atradīšu ceļu, kā paziņot jums, varbūt ar Euhri. Pagaidām: galvu augšā! Kaut kādā ceļā jūs izglābšu! Pamēģināsim vispirms ar viltu. Lai ko arī jūs dzirdētu mani runājam un redzētu darām — nešaubieties par mani.

Dženija apklusināja viņu ar rokas mājienu un brīnišķīgu savu pelēko acu uzliesmojumu:

—  Es darīšu jūs laimīgu ar savas sirds asiņu pēdējo lāsi, — viņa kaisli izdvesa.

Tikai tad, kad viņa jau devās istabā, Duans redzēja, ka meitene klibo un tās basās kājas tērptas meksikāņu sandalēs.

Viņš nosēdās palievenī uz kāda sola un pievērsa tagad visu savu uzmanību pārim, kas tuvojās namam. Mežiņa koki auga pietiekoši biezi, lai dotu viņam pārliecību, ka redzēt viņu kopā ar Dženiju bija neiespējami. Kad Blanda kundze pienāca tuvāk, Duans saskatīja viņā lielu, spēcīgu un staltu sievieti visā tās pievilcībā. Duans vēroja vairāk viņas sejas izteiksmi, nekā tās skaisto augumu. Viņa šķita gluži neaizdomīga, un viņš jutās atvieglots. Stāvoklis tādējādi dabūja dīvainu noskaņojumu.

Euhre ienāca palievenī un neveikli iepazīstināja Duanu. Blanda kundze bija vēl jauna. Viņai nebija vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Tuvumā viņa neizskatījās tik apburoša. Acis bija lielas, mazliet izspiedušās uz āru, brūnā krāsā. Arī mute bija liela, ar pilnīgām lūpām un baltiem zobiem.

Duans saņēma viņas izstiepto roku un vaļsirdīgi pasacīja, ka viņš priecājas ar to iepazīties.

Blanda kundze likās patīkami uztraukta. Viņa smējās, un viņas smiekli bija skaļi un daiļskanīgi.

—   Duana kungs — Buks Duans — Euhre tā teica — vai ne? — viņa jautāja.

—   Buklejs, — pārlaboja Duans. — Vārda saīsinājums izcēlies bez manas piekrišanas.

—   Es patiešām ļoti priecājos iepazīties ar jums, Bukleja Duana kungs, — viņa teica, nosēžoties vietā, ko tai piedāvāja Duans. — Diemžēl, man vajadzēja iziet. Mazais Fullers guļ pāri pretim pie Degersiem. Jūs jau zināsiet, ka viņu vakar vakarā sašāva. Šodien tam ir drudzis. Kad Blands nav mājās, tad man jābūt žēlsirdīgajai māsai pie visiem šiem sašautajiem zēniem. Un tas prasa daudz laika. Vai jūs še gaidījāt mani viens? Vai neredzējāt manu slampīgo skuķi?

Viņa uzmeta tam asu skatu, šīs sievietes vaibstu spēle nav ikdienišķa, nodomāja Duans; kad viņa nesmejas, tad tā ir pavisam neglīta.

—   Biju še viens, — viņš atteica. — Neredzēju neviena cilvēka, izņemot kādu gaudena izskata meiteni ar spaini. Bet viņa, mani ieraudzījusi, aizskrēja projām.

—   Tā bija Džena, — sacīja Blanda kundze. — Tas ir tas bērns, ko mēs esam pieņēmuši, bet viņa neatkalpo ne savu uzturu. Vai Euhre jums ir ko stāstījis par viņu?

—   Tagad, kad jūs to sakāt, man iekrīt prātā, ka viņš kaut ko stāstīja gan.

—   Bet ko viņš stāstīja jums par mani? — Blanda kundze atklāti vaicāja.

—   Na, Kate, — Euhre no savas puses iebilda, — par to tev nevajag raizēties. Bukam es, protams, stāstīju par tevi tikai to, kas tev var glaimot.

Acīm redzams, vecais Euhre Blanda kundzei nebija nepatīkams, jo viņa uzmeta tam ļoti jautru skatu.

—   Kas attiecas uz Dženu, tad es pakavēšos pie viņas stāsta nākošajā reizē, — Blanda kundze turpināja. — Tas ir visur pie Rio Grande pazīstams. Euhre ir vecs nerrs ar jūtelīgu sirdi, un Dženu viņš ļoti iemīļojis.

—   Vai zini, tā ka es redzu, ka tu mani esi pilnīgi sapratusi, — Euhre sausi atbildēja, — tad es iešu iekšā mazliet papļāpāt ar Dzenu, ja tu necelsi nekādus iebildumus.

—   Ej vien. Ne jau gluži velti Džena dēvē tevi par savu labāko draugu, — Blanda kundze laipni piekrita. — Tam par iemeslu būs tās meksikāņu drānas, ko tu aizvien pārved viņai.

Kad Euhre bija iegājis namā, Blanda sieva pievērsās Duanam. Viņas skati tagad izrādīja lielu ziņkāri un dzīvu interesi.

—   Blands man stāstīja par jums!

—   Ko viņš teica? — Duans mākslotā nemierā ātri vaicāja.

—   O! Jums tūlīt nevajag domāt, ka viņš stāstīja par jums ko sliktu. Tas nav viņa paradumā. Viņš teica: «Kate, nometnē ir kāds jauneklis, kas bēgot iejāja še šodien. Viņš nav nekāds noziedznieks. Atsacījās iestāties manā bandā. Vēlētos, lai viņš darītu to. Žiglākā roka revolvera tveršanā, kādu es jebkad esmu redzējis! Gribētu reiz redzēt Ehesu un viņu — vienu pret otru uz klajā ceļa!» Tad Blands man vēl pastāstīja par jūsu sadursmi ar Bosomeru.

—   Un ko j ūs uz to atbildējāt? — jautāja Duans, kad viņa apklusa.

—   Es? Protams, es jautāju viņam, kāds jūs izskatāties, — viņa jautri atteica.

—   Un? — Duans turpināja jautāt.

—   «Varens zēns,» teica Blands. «Augumā lielāks par jebkuru vīru visā ielejā. Liels, zilacains, saulē iededzis resgalis.»

—   Hm! — izsaucās Duans. — Ļoti nožēloju, ka esmu modinājis tādas veltas gaidas jūsu acīs.

—   Bet es taču nejūtos vīlusies! — viņa šķelmīgi atteica. — Duan, -vai gribat palikt še, nometnē, iigāku laiku?

—   Jā, kamēr visa mana nauda nebūs izdota un man būs jādodas projām. Kāpēc jūs tā jautājat?

Blanda kundzes seja dīvaini pārvērtās. Smaidi, nosarkums, skati, visa viņas koķetēšana piedeva viņai kaut ko pievilcīgu — gandrīz daiļumu un jaunību. Bet stiprs uztraukums acumirklīgi pārvērta viņu — tā vismaz likās Duanam — par neapmierinātu, dziļi kaislu sievieti.

—   Es gribu jums kaut ko sacīt, Duan, — viņa nopietni iesāka. — Esmu priecīga, ka jūs gribat palikt kādu laiku še. Duan! Esmu nelaimīga sieviete. Izstumtā sieva! Es ienīstu viņu un to dzīvi, kas man še jāved. Nāku no labas Brovnsvillas ģimenes. Tikai labu laiku pēc savām kāzām es uzzināju, ka Blands ir noziedznieks. Mēs bieži dzīvojām ilgāku laiku šķirti, un es biju iedomājusies, ka viņš atrodas ceļojumos veikala darījumu dēļ. Bet patiesība reiz nāca dienas gaismā. Blands nošāva manu tēvu, kas man to pateica. Mana ģimene atsacījās no manis, un man neatlika nekas cits, kā bēgt kopā ar Blandu. Toreiz man bija tikai astoņpadsmit gadi. No tā laika es dzīvoju še. Nekad es neredzu kādu godīgu sievieti vai krietnu vīrieti. Nekad es neko nedzirdu par savu dzimteni, par maniem tuvākiem radiem un draugiem. Esmu še aprakta — dzīva aprakta kopā ar zagļiem un slepkavām. Vai jūs varat man pārmest, ja priecājos redzēt kādu jaunu vīrieti — džentlmeni — kādi bija visi tie jaunie vīrieši, ar kuriem es biju pieradusi mājās sastapties? Es ilgojos pēc kāda cilvēka, ar ko varu runāt. Man nav bērnu, paldies Dievam! Ja man tie būtu, tad es še nepaliktu. Esmu kļuvusi gluži slima šai alā. Esmu vientuļa.

Viss tas, likās, bija neapšaubāma patiesība. Neviltotais uztraukums neļāva viņai tālāk runāt. Viņai vajadzēja apstāties. Duanam šķita dīvaini, ka kāda izstumtā, tāda vīra sieva, kas veda bandīta dzīvi, sieva, kas piederējās savam vīram un viņa mežonīgajai apkaimei — atrod sevī pietiekoši maiguma, lai varētu raudāt. Duans ticēja viņai un nožēloja viņu.

—  Man jūsu ir ļoti žēl, — viņš teica.

—   Nenožēlojiet mani, — viņa sacīja. — Tas pasvītro un liek man spilgtāk redzēt starpību starp mani un jums. Un neticiet tam, ko ļaudis še par mani runā. Šie ļaudis ir sveši, un viņi nevar saprast mani. Jums nāksies dzirdēt, ka Blands ir nogalinajis vīriešus, kas man sekoja. Bet tie ir meli. Blands, tāpat kā visi citi pie Rio, aizvien meklē kādu, ko tie varētu nonāvēt. Viņš zvēr, ka tas tā nemaz neesot, bet es viņam neticu. Viņš izskaidro, ka vainīgi ir citi, lielībnieki un neģēļi, kas viņu satracinot. Es nevaru to zināt. Es zinu tikai to, ka ik pēc pāris dienām kādu nošauj. Viņš ienīda Spensu jau pirms tam, jau tad, kad Spenss vēl mani nebija nemaz redzējis.

—   Vai Blandam būtu kaut kādi iebildumi, ja es jūs šad un tad apmeklētu? — Duans jautāja.

—   Nē, droši nē! Viņam patīk, ja man ir draugi. Jautājiet viņam pašam, kad viņš atgriezīsies. Nelaime bija tikai tā, ka pāris vīru iemīlējās manī un skurbumā iesāka šaudīšanos. To taču jūs nedarīsiet?

— Protams, nē! — atbildēja Duans. Viņam par lielu pārsteigumu viņas acis kļuva pavisam lielas. Tās dega. Pirms viņa paspēja vēl ko iebilst, Euhre atgriezās palievenī. Tas darīja sarunai galu.

Duans bija apmierināts ar pašreizējo stāvokli un nevēlējās kaut ko piebilst. Euhre un Blanda kundze tērzēja un smējās, bet Duans klausījās. Viņš mēģināja noskaidrot viņas rakstura kopainu. Skaidrs, ka pie Blanda sāniem viņa bija piedzīvojusi daudz smaga, ja ne slikta. Viņa bija sarūgtināta un viegli uzbudinājās. Ja viņa meloja, kas bija ļoti iespējams, tad tā bija naiva mele, kas ticēja pati sev. Viņa nebija viltīga. Duanu visvairāk pārsteidza tas, ka viņa alka pēc cieņas pierādījumiem. Viņš domāja atradis te īpatnību, ar ko tas vēl labāk varēja iespaidot viņu, nekā glaimojot. To pārliekot, viņš iemeta nejaušu skatu namā. Dziļi, kādā stūra ēnā, viņš, likās, atklāja Dženijas seju, kas viņu uzlūkoja lielām, stīvām acīm.

Dženija bija viņu novērojusi un visu noklausījusies, ko tas bija teicis. No viņas izteiksmes tas redzēja, ka viņa bija saskatījusi kaut ko tādu, kam tā grūti varēja ticēt. Piesardzīgi izmantojot kādu gadījumu, viņš sūtīja tai izteiksmīgu skatu. Pārmaiņa, kas norisinājās viņas sejā, šķita tam brīnišķa.

Vēlāk, kad Duans atstāja Blanda sievu ar zīmīgu «Adios, manana!» [5] un devās kopā ar veco Euhri uz mājām, viņa domas bija nodarbinātas vairāk ar meiteni, kā ar Blanda sievu. Viņš redzēja Dženijas bālo sejiņu atmirdzam cerībā un pateicībā.

Septītā nodaļa mĪlas spĒle uz DZĪVĪBU UN NĀVI

Šinī naktī ne Duana miegu, ne viņa nomodu netraucēja nekādi rēgi. Viņš pamodās svaigs un uzņēmīgs. Viņš bija pateicis Euhrem par svarīgo uzdevumu, ko viņa gribai vajadzēja atrisināt. Brokastu laikā viņš tomēr bija neparasti domīgs. Duans pārlika, cik daudz vai cik maz viņš drīkst uzticēties vecajam vīram. Tagad tas ievēroja pēdējā pētījošo skatu.

—   Nu! — Euhre beidzot iesāka. — Ko tu norunāji ar bērnu?

—   Bērnu? — Duans gari novilka.

—   Es domāju Dženiju. Par ko jūs runājāt?

—  Mēs mazliet tērzējām. Tu taču zini, ka man vajadzēja viņu mazliet uzjautrināt.

Euhre sēdēja ar kafijas tasi paceltajā rokā. Viņa mazās acis pētīja Duanu.

—   Ticu, ka tev tas izdevās. Galu galā, man šķiet — pat par daudz labi!

—   Kā tu to domā?

—   Nu! Kad vakar vakarā es iegāju pie Dženijas, tad man likās, it kā viņa būtu kļuvusi pustraka. Tā nevarēja apvaldīt savu uztraukumu, un viņas acu skatieni izsauca manī dziļu līdzjūtību. Viņa negribēja pastāstīt man ne pušplēsta vārdiņa par to, ko tu biji teicis. Bet meitene spieda manas rokas, un visa viņas izturēšanās arī bez vārdiem liecināja, cik ļoti viņa ir pateicīga par to, ka biju tevi atvedis. Buk, man kļuva skaidrs, ka vai nu tu uzreiz esi panācis visu, vai ar to uzjautrināšanos un cerību modināšanu esi rīkojies mazliet izšķērdīgi. Es dziļi nožēlotu, ja tu Dženijai būtu devis tādas cerības, kas nekādi nebūtu saskaņojamas ar pašreizējiem patiesajiem apstākļiem.

Euhre apklusa. Nesagaidījis nekādu atbildi, viņš turpināja: — Buk! Esmu pazinis trimdiniekus, kuru dotais vārds bija ko vērts. Manējais ir tāds! Tu vari man uzticēties! Es taču arī uzticējos tev, atklājot manus mēģinājumus palīdzēt nožēlojamam bērnam?

Pēc šī noteiktā Euhres uzaicinājuma Duans iesāka atstāstīt vārdu pa vārdam savas sarunas ar Dženiju un Blanda sievu. Jau labu laiku pirms Duana stāstījuma beigām Euhre bija nolicis kafijas tasi un sācis stīvi raudzīties savā priekšā. Kad Duans pabeidza savu stāstu, Euhres seja nebija vairs tik sarkana un uz viņa pieres stāvēja sviedru pērles.

—   Deviņi pērkoni, tad tādas ir tās lietas! — viņš iesaucās, uzlūkodams Duanu. — Jauno cilvēk, es zināju, ka tu esi veikls zēns un še, pie Rio, izcelsies citu vidū. Tomēr nepazinu tavu kalibru. Tas jau ir tas, kas darina īstu vīru! Domāju, ka to es nebiju saskatījis. Na, esmu vecs vīrs. Ja arī man sirds arvien ir atradusies pareizā vietā, tomēr es nekad neesmu bijis burvju mākslinieks. Vai tu arī zini, ko nozīmē darīt visu to, ko tu esi apsolījis Dženijai izdarīt?

—  Man par to nav ne mazākās jēgas, — Duans nopietni atbildēja.

—   Tev vajadzēs Katei Blanda kundzei uzbāzt maisu galvā, lai aizklātu viņas acis. Pat tad, ja viņa iemīlēsies tevī, kas, man šķiet, ir ļoti ticama lieta, tas nebūs nekāds vieglais darbs. Un viņa nogalinās tevi, Buk, tanī pašā mirklī, kolīdz viņa kaut ko pamanīs. Nevērtē viņu par zemu!

—   Protams, nē, Euhre. Viņa ir sieviete. Es bīstos no viņas vairāk kā no jebkura vīrieša.

—   Labi! Tad tev vajadzēs nošaut Blandu un Ehesu Allovaju, un Ruggu, un varbūt vēl pāris citus, iekams tu varēsi ar meiteni doties kalnos.

—   Kālab? Vai mēs nevaram būt mīļi pret Blanda kundzi un, nogaidījuši kādu izdevīgu brīdi, aizbēgt no šejienes bez šaudīšanās?

—   Šinī saulē es citas iespējamības neredzu, — Euhre ļoti nopietni atbildēja. — Ja Blands nav še, tad viņš liek visus ceļus un tekas stingri apsargāt. Ir nostādīti sargi un izlūki. Visiem tiem ir ieroči. Tikt viņiem garām ir gluži neiespējami. Bet, kad Ehess ir mājās, tad lieta ir citāda. Saprotams, viņš un Ehess tura acis vaļā. Abi tad ir ļoti daudz mājās, izņemot stundas, kad tie pie Bensona spēlē «kalnu» vai pokeru. Es tev teikšu tā: vislabākais

ir izvēlēties kādā jaukā pēcpusdienā izdevīgu brīdi, neuzkrītošā veidā būt gatavībā ar seglotiem zirgiem, sasiet Blanda sievu vai apdullināt to ar sitienu pa galvu, paņemt Dženiju līdzi — un projām no ielejas! Ja tev laimēsies, tad varbūt lietu varēs izvest arī bez šaudīšanās. Bet drošākais tomēr būtu izšļakstināt mazliet svina un atstāt sev aiz muguras vismaz Blandu un Allovaju kā mirušus vīrus. Domāju, kolīdz abi atgriezīsies un uzzinās, ka tu esi Kati bieži apmeklējis, viņi, kā tas pats par sevi saprotams, gribēs arī zināt, kas aiz visa tā slēpjas. Ehess Allovajs neieredz tevi jau aiz tā iemesla vien, ka tu esi tik veikls revolvera tveršanā — varbūt vēl veiklāks nekā viņš pats. Tas jau ir tas sasodītais pie šaudīšanās priekiem. Pirms sadursmes neviens nevar noteikt, kurš no abiem ir žiglākais. Tas ir liels kārdinājums, ko tu varbūt piedzīvosi pats pie sevis. Blands būs pieklājīgs pret tevi tikai tik ilgi, kamēr nebūs atradis iemeslu vairs tāds nebūt. Es tomēr neticu, ka arī tad viņš pats meklēs ķildu ar tevi. Bet viņš uzmusinās pret tevi Ehesu vai Ruggu. Jāsaka, ka Blands tomēr nav zaķapastala, un, ja tu kādā ļaunā brīdī pagadīsies viņam ceļā, tad tev jābūt vēl žiglākam, kā biji ar Bosomeru!

—   Ir jau labi. Nāks laiks — nāks padoms, — Duans mierīgi teica. — Galvenā lieta ir: turēt zirgus gatavībā, notvert īsto brīdi un tad — uz priekšu!

—   Jā. Tikai tā tas var izdoties. Bet tu to nevari izdarīt viens.

—   Bet man tas jāizdara! Negribu tevi lūgt palīdzēt man. Tev jāpaliek še.

—   Sagatavošos lauvas lēcienam, — Euhre nikni atteica. — Es palīdzēšu Dženijai, uz to tu vari saderēt, liekot galdā savu pēdējo peso. Nometnē ir tikai četri vīri, kas šautu uz mani: Blands, viņa abi adjutanti un šis trušapurns Bensons. Ja tev izdotos nokniebt Blandu iin Ehesu, tad ar pārējiem diviem gan es pats tiktu galā. Katrā gadījumā — esmu jau vecs un dzīves noguris — kāda nozīme, ja arī es kristu? Varu riskēt gluži tikpat daudz kā tu, Buk, lai gan šaudīšanās arvien iedveš man bailes. Tev patiešām ir taisnība: zirgi gatavībā — īstais mirklis — uz priekšu! Tiktāl esam vienis prātis. Tagad padomāsim par sīkumiem.

65

Viņi runāja un kala plānus. Patiesībā Euhre bija tas, kas sacerēja plānus, bet Duans klausījās un piebalsoja. Kamēr viņiem bija jāgaida uz Blanda un viņa abu

5 — 25

adjutantu atgriešanos, Duana uzdevums bija iedraudzēties ar pārējiem ļaudīm, kas dzīvoja nometnē. Viņam vajadzēja piedalīties azarta spēlēs vai citādā veidā mazliet svaidīties ar naudu.

Abi nolēma apmeklēt Blanda māju katru dienu. Euhrem vajadzēja nodot Dženijai pamudinājumus un brīdinājumus. Duanam bija jākaisa Blanda kundzei smiltis acīs — par katru cenu. Kad viss tas bija apspriests un nospriests, abi draugi tūlīt ķērās pie savu nodomu pārvēršanas darbos.

Nebija nekāds grūtais uzdevums iegūt šo pa lielākai daļai labsirdīgo neliešu labvēlību. Viņi bija pieraduši pie tā, ka vīri, kas uzmeklē šo slepeno nometni, ja arī tie nāk no labākajām aprindām, agri vai vēlu nosēžas ar tiem pie viena galda un kļūst viņiem līdzīgi. Bez tam, še valdīja princips: dzīvot un ļaut dzīvot! Tālab arī še dzīve bija tik bezrūpīga un gals tik negaidīts. Bet starp tiem bija arī daži atsevišķi vīri, ko uzskatot vien Duans sajuta vārāmies sevī briesmīgas dusmas. Viņš nevarēja paciest viņu tuvumu. Tādās reizēs viņš negribēja pats sev uzticēties. Viens vienīgs viņu žests vai vārds varēja izsaukt viņā dēmonisko dziņu — nogalināt! Viens no tādiem cilvēkiem bija Bensons. Viņa un viņam līdzīgo vīru izskats neļāva Duanam gandrīz nevienu mirkli aizmirst dzīves īstenību: laupītāju nometni, slacinātu mežonīgo vīru sarkanajām asinīm un viņu mežonīgajiem darbiem! Visjautrākais un visnevainīgākais brīdis še ik mirkli varēja ņemt drausmīgu un bēdīgu galu.

Pār šo skaisto, saulaino, smaržojošo ieleju, ko apdzīvoja kustīgi ļaudis, valdīja netaisnības un ļaunuma tumšās ēnas.

Blanda kundze kaislīgi iemīlējās Duanā, lai gan pēdējais viņu šai ziņā neizaicināja un neuzmudināja. Viņa mestos tam ap kaklu. Duanam nemaz nevajadzēja būt ar asu prātu, lai to redzētu. Kas šo sievieti vēl saturēja grožos, tas bija jaunais un neparastais Duana attiecībās pret viņu — viņa godbijības izteiksme. Duans darīja visu iespējamo, lai patiktu viņai, pakavētu viņai laiku un valdzinātu viņu. Bet viss tas notika, izrādot Blanda sievai vislielāko cieņu. Tā bija viņa stiprā puse, kas padarīja viņa lomu tiktāl gandrīz vieglu. Viņš cerēja, ka viņam izdosies izvest savu plānu, nesapinoties vēl dziļāk kaislīgās sievietes tīklos.

Viņš bija ielaidies mīlas spēlē — uz dzīvību un nāvi!

Dažreiz viņš nodrebēja. Ne aiz bailēm no Blanda vai Allovaja, vai cita kāda vīra. Viņam lika nodrebēt tie dzīves bezdibeņi, kas še atvērās viņa skatam.

Duans dzīvoja tagad gluži citā noskaņojumā.

Kopš viņa domas un prāts bija nodarbināti vienīgi ar Dženijas glābšanas plānu un visu, kas ar to stāvēja sakarā, Kala Baina spoks vairs nebija nevienu reizi parādījies pie viņa gultas.

Tā vietā viņam tagad sekoja Dženijas skumjā sejiņa, viņas saprotošais smaids, viņas acis.

Viņam nekad neizdevās parunāt ar to kaut dažus vārdus.

Trūcīgās saites, kas vijās starp viņiem abiem, nesaira, tikai pateicoties Euhres starpniecībai. Tas varēja Dženijai nodot Duana paziņojumus un atnest pēdējam meitenes tikpat lakoniskās atbildes.

Tomēr, ikreiz, kad Duans ieradās Blanda namā, viņš meiteni redzēja, kaut arī tikai īsu mirkli. Viņa aizvien prata tā ierīkot, ka nāca garām logam vai durvīm, lai uzmestu viņam kādu skatu.

Izbrīnā Duans vēroja, ka šie brīži valdzina to vairāk kā stundas, ko tas pavadīja kopā ar Blanda kundzi. Dažu labu reizi viņš zināja, ka aiz loga, namā, sēž Dženija, kas noklausās ikvienu vārdu, ko tas uz palieveņa saka Blanda sievai. Tas viņu pamudināja runāt — tieši to, kas varēja interesēt meiteni. Galu galā viņa pazina to labi, paliekot tam gandrīz sveša.

Euhre teica, ka meitene vīstot satraukumā un sadegot tanīs lielajās cerības ugunīs, kas viņā patlaban uzliesmojušas. Bet viss, ko Duans no tā varēja saskatīt, bija vēl bālāka sejiņa, vēl tumšākas, vēl dīvainākas acis.

Sīs acis, šķita, lūdza viņu pasteigties: laiks steidzās ar vēja spārniem — drīz vien var būt jau par vēlu. Bet tanīs bija redzama vēl kāda cita izteiksme: tās staroja, tajās iedegās savādas liesmas, ko Duans neprata sev izskaidrot, šīs liesmas bija kā zibens atspulgs, kas pastāv un nodziest vienā vienīgā mirklī. Bet viņš tās ievēroja tālab, ka nebija vēl nekad skatījis kaut ko līdzīgu citas sievietes acīs.

5*

67

šinīs ilgu un gaidu dienās viņam kļuva gluži skaidrs, ka Dženijas sejiņa un, galvenokārt, viņas skati, ko tas varēja slepeni uztvert, pakāpeniski izdara viņā lielas pārvērtības. Duans gan bija tanīs domās, ka šo pārvērtību sekas ir tikai viņa bālo, baigo rēgu pazušana.

Kādā dienā kāds neuzmanīgs meksikānis uzmeta degošu papirosu uz Bensona dzertuves sausā stiebru jumta.

Izcēlās ugunsgrēks. No visa kroga palika pāri tikai māla mūri.

Kamēr vilkās jaunbūves darbi, nenotika vairs ne kāršu spēle, ne dzeršana.

Visi ļoti garlaikojās, bet dienas pagāja bez ķildām un trokšņa. Blanda ielejā tagad valdīja vairāk kā jebkad miermīlīgas stundas.

Duans arī šinī starplaikā neturēja rokas klēpī.

Viņš pavadīja daudzas stundas pie Blanda sievas. Viņš izdarīja jūdzēm garus gājienus pa visiem ceļiem, kas veda uz ieleju. Tas rūpīgi kopa savus zirgus.

Kādā jaukā dienā Euhre aicināja Duanu nākt viņam līdzi uz upi, uz piestātni.

—     Prāmis šorīt nevarēja piebraukt krastā, — sacīja Euhre, — upē ūdens ir stipri nokrities, un smilšu kāpas dara zirgiem lielas grūtības. Kādi meksikāņu rati ar smagu kravu iegrimuši smiltīs līdz asīm. Domāju, no važoņiem mēs uzzināsim kaut ko jaunu. Blands atrodoties Meksikā.

Gandrīz visi nometnes iedzīvotāji bija sapulcējušies krastā. Tie vāļājās apšu ēnā. Karstums bija spiedīgs.

Neviens no izstumtajiem nedomāja iet talkā važoņiem, lai palīdzētu tiem izrakt no sanestajām smiltīm smagi piekrauto ratu riteņus.

Nometnē neviens negribēja kustināt rokas pat priekš sevis, kur nu vēl priekš meksikāņiem, kas no visiem tika nicināti.

Duans un Euhre pievienojās izstumto grupai, kas gulēja ēnā, un apsēdās tur. Euhre aizkūpināja savu nokvēpušo pīpi, pārvilka platmali pār acīm un tad ērti izlaidās visā garumā. Duans palika nomodā un domīgs vēroja savu apkārtni. Viņš nepalaida garām pat vismazākos sīkumus. Arvien varēja kaut ko uzzināt, kas vēlāk varētu izrādīties par noderīgu.

—   Blands esot aizdzīts pāri upei! — kāds teica.

—     Nē. Viņš piegādā lopus kādam Kubas kuģim, — kāds cits iebilda.

—   Liels darījums, ko?

—    Ruggs teica, ka šefam esot pasūtījums uz piecpadsmit tūkstošiem galvu.

—  Tad jau vajadzīgs vesels gads, lai to izpildītu.

—    Hardins piedalās šinī veikalā. Pa abiem kopā tie spēj izpildīt vēl treknākus pasūtījumus.

—   Es jau brīnījos, kālab Hardins še grozījās.

Duans nevarēja sekot ikvienai atsevišķai sarunai. Viņš. centās uztvert tikai to, ko runāja tieši viņa tuvumā.

—  Mazais Fullers ilgi vairs neizturēs, — teica kāds drukns vīrs ar gaiši dzeltenām ūsām.

—   Džims teica man, ka ir asiņu saindēšanās. Caurums nebija bīstams, bet viņš dabūjis rētu drudzi, — piemetināja kāds biedrs.

—   Degerss saka, Fullers būtu ticis cauri, ja viņš tiktu pareizi kopts.

—   Katei Blandai tagad nav laika nodarboties ar tādām lietām.

Šai piezīmei sekoja smiekli. Tad iespaidīgs klusums.

Vairāki izstumtie labsirdīgi paraudzījās Duanā. Viņi nevēlējās darīt tam kaut ko ļaunu. Acīmredzams, ka viņi bija novērojuši Kates kundzes iemīlēšanos.

—  Man šķiet, ka es kaut ko tādu esmu jau dzirdējis.

—   Droši vien. Tas neatgadītos pirmo reizi.

šī piezīme izsauca vēl skaļākus smieklus. Skati palika nekautrīgāki.

Duanam nebija ne mazākās vēlēšanās vēl ilgāk noklausīties.

—   Zēni, par mani jūs varat zoboties, cik vien jums tīk un kā jums ienāk prātā. Bet vairs nepieminiet nevienu dāmu. Taisni pēdējās dienās mana roka ir ļoti nemierīga un jūtelīga.

Viņš teica to smaidot, kā rotaļājoties. Bet humors nesamazināja viņa vārdu nopietno saturu. Pēdējais teikums izsacīja sevišķi daudz tieši šiem klausītājiem. Visi viņi pastāvīgi vingrinājās revolvera tveršanas mākslā. Tik ilgi, kamēr viņu īkšķos metās tulznas. Paraša «vilkt» ieroci bija iesakņojusies šo vīru miesās un asinīs tik dziļi, ka mazākā rokas kustība nemaldīgi nobeidzās aizvien pie gurna.

īsta revolvera strēlnieka roka bija kaut kas ievērojami īpatnējs. Viņa nepazina cimdu, nekad neuzrādīja kādu brūci vai ievainojumu. Arvien tā bija redzama, bet nekad tā neatradās neveiklā stāvoklī.

Viru grupā bija nosirmojuši strēlnieki. Daudziem no tiem piederēja revolveri, kuru spali uzrādīja vairākas ievīlētas svītras. [6] Visi viņi klusēdami pievienojās

Duanam. Tas bija tās neliekuļotās cieņas pierādījums, ko tie izjuta pret viņu. Duans nevarēja atcerēties, ka būtu jebkad vedis ar šiem vīriem draudzīgāka rakstura sarunas.

Vēl nekad Duans nebija atļāvies taisīt kaut vismazāko aizrādījumu attieksmē uz savu šaušanas mākslu. Viņš saprata, ka patlaban atradis pareizo runas veidu.

—   Sasodīti karsts, vai ne? — pēkšņi ieminējās Bills Bleks.

Bleks nevarēja ilgi palikt dīkā. Viņš bija īsts teksasiešu desperado. [7] Nekad tas cits nekas arī nebija bijis.

No ilgiem jājieniem Bleks bija salīcis un kļuvis līkkājis. Viņš bija mazs augumā, bet dzīslains. Likās, ka tas sastāvētu no muskuļiem vien. Bleķa galvaskauss bija četrstūrains. Viņa seja bija no saules iedeguma gandrīz melna. Vēl vairāk to apēnoja tumšā, pinkainā bārda. Gaišās acis, kas nepazina žēlastību, pastāvīgi šaudījās turp un šurp. Vaļējais krekls atsedza kaklu un rādīja bieziem matiem apaugušās krūtis.

—   Vai kāds gribētu nākt līdzi peldēties? — viņš jautāja.

—   Žēlīgās debesis, Bili, tu taču negribēsi mazgāties? — iesaucās kāds no viņa biedru vidus.

Sacēlās vispārīgi smiekli. Tiem pievienojās arī pats Bills. Bet neviens, likās, negribēja doties kopā ar viņu straumē.

—   Jūs esat vislielākie sliņķi, ar kādiem es jebkad esmu sameties kopā. Paklausieties, ja neviens negrib peldēt, varbūt kāds grib trumpot?

Viņš izvilka no kabatas netīras kārtis un pamāja ar tām pret kūtri nekustīgo sabiedrību.

—   Bili, tu spēlē pārāk veikli, — teica kāds kalsens zellis.

—   Jāsper, tu to saki ar tik saldu mutīti un taisi pie tam tik mīļas acis, ka es to gandrīz gribētu ņemt ļaunā, — Bleks atteica. Viņa tonī ieskanējās krasa pārmaiņa.

—   Es negribēju tevi apvainot, — gluži miermīlīgi teica Jaspers. Viņš pie tam nemaz nepakustējās.

Bills nokrekšķinājās un aizmirsa Jasperu.

Tomēr viņš likās esam neapmierināts un nemierīgs.

Duans pazina viņu kā kaislīgu spēlmani. Tā ka Bensona iestāde vēl nebija pēc ugunsgrēka savesta kārtībā, tad Bleks sajutās kā sēklī izmesta zivs.

—       Nu, ja jums visiem bailes no kārtīm, vai tādā gadījumā negribat derēt?

—        Bili, spēlēšu ar tevi uz diviem centiem; raksts vai ērglis.

Bills Bleks dedzīgi piebalsoja. Derības viņam bija ļoti nopietna lieta. Viņš domīgu seju un cieši sarauktām uzacīm sāka sviest naudas gabalus. Bleks vinnēja. Arī citi biedri izmēģināja pie viņa savu laimi un zaudēja. Beidzot, kad Bills bija visus atbrīvojis no sīkās naudas vai ari interese spēlēt bija atslābusi, viņš mēģināja noslēgt dažnedažādākās derības.

—       Vai redzat tur to balodi? — viņš norādot sacīja. — Es deru, viņš uzlidos pēc pirmā akmens metiena vai — neuzlidos. Piecus peso, ka tas lidos vai nē, ja kāds sviedīs akmeni. Kas tur līdzi?

Atturēties no šī priekšlikuma, liekas, bija neiespējami.

—   Še, ņem. Viegli nopelnīta nauda, — kāds teica,,

—   Kas metīs akmeni? — kāds cits jautāja.

—  Vienalga, kas, — atbildēja Bills.

—       Es deru, ka piecelšu to ar vienu akmeni, — pirmais sacīja.

—       Labi, pieņemts! Akmens jāmet Džimam, — piebalsoja pārējie.

Nauda tika iemaksāta. Akmeni svieda Džims.

Visiem par lielu prieku balodis aizjoņoja gaisos. Nepriecājās vienīgi Bills.

—       Deru, ka piecās minūtēs balodis atgriezīsies savā kokā, — viņš nevilcinājās ar jaunu priekšlikumu.

Pārējie nebija laiski pieņemt derības, jo Billa nauda gulēja zālē un kairināja acis.

Kādam no viņiem atradās pulkstenis. Visi apsēdās lokā, dalīti pievēršot uzmanību pulksteņa rādītājiem un zināmajam kokam.

Minūtes vilkās lēni. Tās pavadīja jocīgas piezīmes par ķādu nerru un viņa naudu. Kad bija pagājušas četras minūtes, bet no piektās un pēdējās jau trīs ceturtdaļas, kokā nolaidās balodis.

Sekoja nospiedošs klusums. Bills pilnā mierā iebāza kabatā piecdesmit dolārus.

—        Bet tas jau nemaz nav tas balodis, — kāds no derētājiem iesaucās. — šis te ir mazāks un pelēkāks, bet tas bija iesarkans!

Bills noskatījās runātājā no augšas.

—        Nu, ja gribi to pierādīt, tad tev jāatnes otrais. Vai saprati? Tagad gribu saderēt ar jebkuru kungu no jūsu vidus uz vinnētiem piecdesmit dolāriem, ka es varu balodi aizdzīt no koka ar vienu akmens metienu.

Šo derību neviens nepieņēma.

—        Labi. Tad deru, uz ko vēlaties, ka viņš nevarēs ar vienu akmeni dabūt balodi gaisā.

Neviens no klātesošajiem negribēja īsti paļauties uz savu laimi vien. Tāpēc sasauca talku, neļaujoties traucēties no Billa zobošanās par šādu mazdūšību.

Meta akmeni, bet balodis nepacēlās.

Billam pēc tam vairs neizdevās pamudināt savus biedrus attieksmē uz putnu noslēgt jebkādas derības.

Viņš taisīja daudzus un dažādus priekšlikumus, bet veltīgi. Tad tas drudžaini sāka apskatīties pēc kādas citas derībām piemērotas vilinošas izdevības.

Negaidīti viņa redzeslokā parādījās kāds mazs, skrandains meksikāņu zēns. Puisēns izskatījās nabadzīgs un aiz bada pusmiris. Viņš nāca gar upes krastu.

Bills piesauca viņu sev klāt un iedeva viņam riekšavu sudraba naudas gabalu. Zēns kļuva mēms. Viņš pilnīgi apstulba. Roku cieši sažņaudzis, tas turpināja savu ceļu.

—        Deru, ka viņš to pazaudēs, iekams tiks līdz ielai, — iesāka Bills. — Deru, ka viņš sāks skriet. Uz priekšu, jūs bailīgie spēlmaņi!

Viņam neizdevās izkustināt nevienu no visas sabiedrības. Tagad Bills kļuva īgns un mazrunīgs. Brīnumainā kārtā viņa labā oma pazuda, lai gan tas bija krietni vinnējis.

Duans neatlaidīgi novēroja Billu.

Viņš brīnījās un jautāja sev, kas gan tam varētu būt padomā, šie vīri bija untumaināki nekā bērni, nepastāvīgāki par ūdeni un bīstamāki par dinamītu.

—        Bili! Es gribu saderēt, ka tu no šejienes nevari Izgāzt to, ko tas peons [8] tur nes savā spainī, — teica vīrs, ko pārējie sauca par Džimu.

Billa galva pēkšņi pacēlās. Tā atgādināja vanaga kustību, kas dodas uzbrukumā.

Duans vērsa savus skatus no Bleķa uz ielas pusi.

Tur gāja kāds kropls strādnieks. Viņš nesa cinkota skārda spaini un devās uz upes pusi.

Šis peons bija plānprātis indiānis. Tas dzīvoja pussagruvušā būdā un veica meksikāņiem visnepatīkamākos darbus. Duans bija jau bieži viņu saticis.

—   Es pieņemu derības, Džim, — atbildēja Bills Bleks.

Viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas Duanu piespieda apgriezties. Billa Bleķa acīs viņš saskatīja dīvainu uzliesmojumu.

—        Ak, Bili, šāvienam tas ir par tālu, — ierunājās Jaspers, kamēr Bills, atspiedis savu elkoni uz ceļgala, tēmēja ar savu smago, garo koltu.

Atstatums līdz peonam bija apmēram piecdesmit soļi. Tātad, tas bija par lielu pat ļoti labam šāvējam — lai trāpītu kustīgu mērķi spaiņa apjomā.

Duans, kas vispār ļoti labi prata novērot tēmēšanas virzienus, bija pārliecināts, ka Bleks vērš ieroča stobru daudz par augstu.

Nākošajā mirklī viņš, vēlreiz ielūkodamies skarbajā sejā, kas uztraukumā bija kļuvusi gluži sarkana, skaidri, redzēja, ka Bleks nemaz nedomā tēmēt uz spaini.

Duans piesteidzās klāt un izsita no Bleķa rokas pacelto, revolveri.

Kāds cits vīrs pacēla to no zemes.

Bleks izbrīnā nosēdās. Atbruņots viņš nelikās nemaz vairs tas vīrs, kāds tas bija pirms nedaudz mirkļiem.

Vai arī viņš bija satrūcies par Duana pašapzinīgo un bailes izraisošo rīcību.

Bleks, īgni rūkdams, nogriezās sānis.

Pēc sava ieroča viņš pat nejautāja.

Astotā nodaļa blanda atgrieŠanĀs

Kāda starpība, tā domāja Duans, starp šo kluso vakaru un manas dvēseles sabangoto stāvokli!

Rietošā saule savā zeltainajā spožumā vēl kavējās virs tālajām Meksikas kalnu grēdām. Vakara krēsla nāca lēni augšup. No upes pūta liega, maiga atspirdzinātaja vēsmiņa. Kāds balodis vēl klusu dūdoja, un kādas govs kaklazvans skanēja. Tie bija vienīgie trokšņi, kas traucēja pār ieleju gulošo liego mieru.

Duanu, turpretim, plosīja iekšējs nemiers.

Šī nu jau trešā sadursme ar izstumto, trimdinieku, kas bija gatavs uz visu — spieda viņu zaudēt līdzsvaru. Tai nebija ļaunu seku, bet tā slēpa sevī jaunus draudus.

Duana būtnes labākā puse modināja viņā vēlēšanos labāk pašam mirt, nekā šaut uz neapzinīgiem nabaga mežoņiem. Bet ļaunās dziņas bija tik stipras, ka prāts un sirdsapziņa nespēja tās uzvarēt.

Viņš nespēja pretoties šīm varenajām, spēcīgajām dziņām. Tas juta, ka viņā kaut kas pamirst. Viņš cieta. Viņam šķita, ka jebkādas cerības ir zudušas. Duanu sagrāba izmisums un padarīja viņu pavisam bezprātīgu tad, kad tas atcerējās Dženiju.

Duans bija viņu piemirsis.

Viņš bija aizmirsis savu solījumu glābt viņu. Tas gandrīz vairs neatcerējās, ka bija bijis cieši pārliecināts par to, ka spēs izdzēst tik daudz cilvēku dzīvību, cik to stāv starp meiteni un viņas brīvību. Atmiņa vairījās no viņa slimīgās paštiesas. Viņa bija izņēmums. Cik dīvaini bija to iedomāties.

Duans izjuta pret Dženiju pateicību.

Apstākļi viņu bija piespieduši meklēt patvērumu putnu brīvo «ļaužu» zemē. Viņa bija nolaupīta savai ģimenei un aizvesta gūstā.

Abi viņi bija nejauši sastapušies šinī izstumto upes cietoksnī. Viņš — lai dēstītu tās sirdī cerības zaļo zaru. Viņa — lai kļūtu par līdzekli, kas pasargātu to no noslīpēšanas līdz parastajam laupītāju līmenim.

Duanu pārņēma stipras un neatvairāmas ilgas: viņam vajadzēja to redzēt, vajadzēja ar viņu runāt.

Ceļā uz Blanda kundzes mājokli šī doma viņu vairs neatstāja.

Duans ļāva Euhrem iet agrāk, lai rastu mazliet vairāk laika atgūt savu pašsavaldīšanos.

Bija jau tumsa, kad viņš sasniedza savu mērķi.

Namā nedega neviena uguns.

Blanda kundze gaidīja viņu palievenī.

Viņa to apskāva. Sīs pēkšņās, straujās un neparastās skavas tā satrieca Duanu, ka viņš pavisam piemirsa to smago spēli, ko tas spēlēja.

Savā uztraukumā Blanda sieva nepamanīja viņa vairīšanos. No viņas skavām un nesakarīgiem vārdiem, ar ko tā viņu pie tam apbēra, Duans saprata, ka Euhre ir pastāstījis viņai par viņa sadursmi ar Bleķu.

—  Viņš taču varēja nogalināt tevi, — jau saprotamāk čukstēja Kate Blanda.

Ja vien jebkad savā mūžā Duans kādas sievietes balsī bija sadzirdējis izskanam mīlu, tad tagad viņš to dzirdēja. Viņam tas patika. Viņa taču bija sieviete, kas pakļāvās savai iedzimtībai, kas bija nelaimīga savos piedzīvojumos, nolemta nelaimei un traģēdijai.

Viņš ļāvās viņas skavām un skūpstīja to.

Satraukums, ko viņa rādīja, būtu padarījis tīkamu jebkuru sievieti. Blanda kundzei netrūka pievilcības. Bija ērti un pat patīkami viņu skūpstīt. Bet Duans bija nolēmis, lai cik tāli ari sniegtos viņas gatavība, neiet nekādā ziņā tālāk par to, kas izrieta no viņa viltības.

—   Buk, vai tu mani mīli? — Kate čukstēja.

—   Zināms, zināms, — viņš pasteidzās apgalvot, lai tiktu pāri savam neveiklajam stāvoklim. Runājot šos vārdus, tas redzēja caur logu Dženijas sejiņas bālo burvību. Viņš kaunējās un bija priecīgs, ka viņa to nevarēja redzēt. Vai viņa atcerējās vēl savu solījumu, ka pilnīgi uzticēsies viņam, lai ko arī tas nedarītu? Ko gan viņa domāja par to, ja redz to ārā, tumsā, skavās ar šo pārdrošo, nebēdīgo sievieti?

Dženijas bālā seja, viņas lielo, tumšo acu skumjais skats pildīja visu viņa būtni un iedrošināja to smagajam uzdevumam, kas stāvēja viņa priekšā.

—   Klausies, mīļā, — viņš teica sievietei, bet viņa vārdi bija domāti meitenei, — es atbrīvošu tevi no šīs izstumto alas pat tad, ja man vajadzētu nogalināt Blandu, Allovaju, Ruggu, ikvienu, kas man nostātos ceļā. Tevi ar varu atveda šurp. Tu esi laba — es zinu to! Kaut kur tev smaida laime — pajumte pie labiem ļaudīm, kas gādās par tevi. Tikai pacieties, kamēr …

Viņa balss aprāvās. No uztraukuma tas nespēja tālāk runāt.

Kate Blanda aizvēra savas acis. Viņa pieglauda savu galvu viņa krūtīm.

Duans dzirdēja pukstam viņas sirdi pie savas sirds. Viņa sirdsapziņa pamodās. Ja nu Kate viņu tiešām mīlēja! Bet tad Buks atcerējās viņas īsto dabu. Arī saprāts padarīja Buku cietāku.

Viņš pievērsa viņai tagad vienīgi tikdaudz līdzcietības, cik tas bija parādā viņai kā sievietei, bet ne vairāk.

—   Manu mīļo zēn, to tu biji labi domājis, — viņa čukstēja, — bet tas viss nāk par vēlu. Esmu neglābjama. Ar mani ir beigas. Nevaru atstāt Blandu. Viss, ko es vēlos, ir, lai tu mani mazliet mīlētu un neielaistos nekādās šaudīšanās.

Rietumos pār tumšo kalnu grēdu bija uzlēcis mēness. Visu ieleju pārplūdināja maigs spožums. Smuidrās apses zīmēja savas kustīgās ēnas uz sudrabotās zemes.

Pēkšņa zirgu pakavu klaboņa piespieda Duanu pacelt galvu un klausīties. No ielejas augšgala tuvojās zirgi.

Jātnieki nemēdza še ierasties šādā neparastā stundā.

Mēness gaismā ielu krustoja melnas, kustīgas ēnas. Duans saskatīja divus zirgus.

—   Tas ir Blands! — klusu iesaucās Kate. Drebošām rokām viņa turējās pie Duana. — Tev jādodas projām! Nē, viņš redzēs tevi. Tas būs ļaunāk. Tas noteikti ir Blands! Es pazīstu viņa zirga pakavu troksni.

—   Bet tu taču sacīji, ka viņam nav jausmas, kālab es atrodos še, — Duans iebilda. — Euhre ir kopā ar mani. Viss būs kārtībā.

—  Varbūt, — ar redzamu piespiešanos un pašsavaldīšanos atteica viņa.

Acīmredzot, viņas bailes no Blanda bija ļoti lielas.

—   Ja tikai es varētu tam ticēt! — viņa turpināja. Tad viņa pievilka Duanu pie nama durvīm un iestūma iekšā.

—     Euhre! nāc ārā pie manas! Duan, tu paliksi pie meitenes! Es sacīšu Blandam, ka tu esi viņā iemīlējies. Dženij, ja tu mūs nodosi, tad es tev nolauzīšu sprandu.

Ātrā rīcība un enerģiskie čuksti rādīja Duanain, ka Blanda kundze atkal ir pilnīgi atguvusi līdzsvaru. Duans piegāja pavisam tuvu Dženijai, kas stāvēja pie loga.

Viņa nerunāja neviena vārda, bet viņas rokas stiepās pretim Duana rokām. Mazas, trīcošas, ledusaukstas rokas.

Viņš turēja tās cieši — ar savu spēcīgo spiedienu tas mēģināja pateikt meitenei savas jūtas — ka viņš to aizstāvēs un sargās.

Viņa pieglaudās tam, un tad viņi abi raudzījās pa logu.

Duans bija mierīgs un pašpaļāvīgs.

Atskaitot viņa jūtas pret baiļu pilno meiteni, viņu patlaban visvairāk nodarbināja jautājums, kā gan Blanda kundzei izdosies izkļūt patlaban no sarežģītā stāvokļa.

Viņš redzēja jātniekus kāpjam no segliem. Gurdeniem soļiem tie nāca uz priekšu.

Kāds zēns aizveda zirgus.

Euhre, vecais lapsa-kūmiņš, runāja skaļi. Ar apbrīnojamu vieglumu tas stāstīja uz vietas izdomātu «gadījumu»:

«— tas bija sešdesmitajos gados, kara laikā. Lopu zagšana toreiz nebija tāda, kāda tā ir tagad. Vairs nav vecie, labie laiki. Tagad ļaudīm niez nagi šaut tā, kā toreiz niezēja spēlēt pokeru. Vienīgais īstais trumpmanis, kas mums toreiz še bija, bija Bills. Domāju, ka Bills jau sen deg elles liesmās.»

Vīri, dzirdot balsis, apstājās tagad kādus divdesmit soļus no palieveņa. Tad Blanda kundze pēkšņi izgrūda kādu saucienu, kam vajadzēja izrādīt pārsteigumu, un skrēja tiem pretim.

Viņa sirsnīgi apsveica savu vīru un laipni sasveicinājās ar tā pavadoni.

Duans nevarēja ēnā skaidri saredzēt Blanda biedru, bet domāja, ka tas ir Allovajs.

—     Esam noguruši kā suņi un arī izsalkuši, — Blands kūtri teica. — Kas ir pie tevis?

—     Tur, uz palieveņa, ir Euhre. Duans ir iekšā, pie loga ar Dženiju, — Blanda sieva atbildēja.

—     Duans! — viņš iesaucās. Tad Blands teica vēl kaut ko, bet tik klusā, čukstošā balsī, ka Duans nevarēja saprast.

—  Jā, es lūdzu viņu atnākt, — Blanda kundze sacīja.

Viņa runāja nepiespiesti, dabīgi un nemainīja balss noskaņu.

—        Dženija vārguļo. Dienu no dienas tā kļūst vājāka un bālāka. Kādu dienu atnāca Duans ar Euhri, ieraudzīja Dženiju un ieķērās viņas gludajā sejiņā tāpat kā jūs, visi vīrieši. Tālab atļāvu viņam nākt.

Blands klusu lādējās. Viņš dziļi ievilka elpu.

Viņa biedrs taisīja kādu spēju kustību, bet, acīmredzot, viņu nomierināja kāda valdītāja roka.

—        Kate, tu atļauj, ka Duans sagroza Dženijai galvu? — Blands neticīgi jautāja.

—       Jā, tieši to es daru! — viņa sieva spītīgi atcirta. — Kāpēc gan nē? Dženija ir viņā iemīlējusies. Ja viņš ņem to un apprec, tad viņa var kļūt par godīgu sievu.

Blands klusēja kādu brīdi. Tad viņš izplūda skaļos, rupjos smieklos.

—        Ehes', — viņš iesaucās, — vai tu dzirdēji? Patiešām, Dievs sodi, ko tu domā par manu sievu?

—       Viņa melo vai arī ir zaudējusi prātu, — atbildēja Ehess Allovajs. Viņa balss skaņas nebija laipnas.

Blanda kundze sašutusi lūdza sava vīra adjutantu nekavējoties ciest klusu.

—   Ho, ho, ho! — vēlās Blanda smiekli.

Viņš gāja uz palieveni. Viņa pieši skanēja. Ieroči, ko tas nesa, žvadzēja. Tad viņš smagi nokrita uz kāda sola.

—   Kā klājas, bos? [9] — Euhre vaicāja.

—   Labi, vecais! Iet labi.

Allovajs lēni tuvojās palievenim un atbalstījās pret margām. Euhres sveicienu tas atņēma, pamājot ar galvu. Tad viņš turpināja stāvēt kā drūms, mēms tēls.

Blanda kundze skaļā balsī lika atskanēt vienam jautājumam pēc otra. Viņa centās atņemt pašreizējam stāvoklim jebkādu apmulsumu. Blands īsi atbildēja, stāstot par ļoti izdevīgu un panākumiem bagātu ceļojumu.

Duans nosprieda, ka ir pienācis laiks parādīties. Viņam bija tāds iespaids, ka ne Blands, ne Allovajs viņa aiziešanai pašreiz neliks ceļā nekādus šķēršļus. Acīmredzot, viņi bija samulsusi. Allovajs bez tam likās esam grūtsirdīgs un domīgs.

—        Dženij, — Duans čukstēja, — to Blanda kundze gudri darīja. Mēs turēsimies pie šiem māņiem. Tagad ik brīdi esi gatava!

Viņš to cieši pievilka sev klāt.

—   Pasteidzies! — tikko sadzirdami ieskanējās viņa ausīs.

—   Ar labu nakti, Dženij, — viņš skaļi teica. — Es ceru rīt atrast jūs pie labākas veselības.

Tad viņš iznāca ārā mēnesnīcā un runāja.

Blands atņēma viņa sveicienu. Tas izklausījās ja ne laipni, tad tomēr ne naidīgi.

—   Iejājot satiku Jasperu, — Blands tagad iesāka. — Viņš stāstīja man, ka jūs esat pataisījuši Billu Bleķu gluži traku. Būšot šaudīšanās. Kāpēc jūs izsitāt viņam revolveri no rokas?

Duans paskaidroja sadursmes iemeslus.

—   Ļoti nožēloju, ka es nejauši gadījos tur. Man ar visu šo lietu nav nekāda sakara.

—   Neģēlīgs gadījums, — Blands norūca. — Jūs darījāt gluži pareizi. Neraugoties uz to, Duan, — es jau reiz lūdzu jūs nemeklēt ķildu ar maniem ļaudīm. Ja jūs būtu viens no mūsējiem, tad lieta būtu citāda. Es nevaru aizkavēt savus ļaudis šaudīties. Bet man nav ne vismazākās patikas paciest savā nometnē kādu nepiederīgu, kas sašauj manus vīrus.

—   Rādās, ka man laikam gan vajadzēs doties tālāk — kurp acis raugās, — noteica Duans.

—   Kāpēc jūs neiestājaties manā bandā? Jūs nu reiz taču esat ņēmis greizu virzienu. Cik es pazīstu pierobežu, tad jūs nekad vairs nekļūsiet par godājamu pilsoni. Jūs esat dzimis nāvētājs. Pazīstu katru ļaunu tipu šinī robežzemē. Ne viens vien no viņiem ir man atzinies, ka tam pēkšņi smadzenēs kaut kas pārtrūkstot, un, kad tas atkal atjēdzoties, tad zemē guļot vēl viens kluss un beigts vīrs. Ar mani tādas lietas nenotiek. Arī man, protams, ir bijušas savas mazas šaudīšanās. Bet es nekad vēl neesmu nogalinājis, lai atsvabinātos no sava iepriekšējā, pēdējā nogalinātā rēga. Mani miroņi nesēž naktīs kā lietuvēni uz manām krūtīm. Tās ir revolvera varoņa mokas. Tas ir traks. Viņam vajag nogalināt arvien kādu citu vīru — viņam tas jādara, lai varētu aizmirst pēdējā nošautā spoku.

—   Bet es neesmu nekāds revolvera varonis, — noraidīja Duans. — Apstākļi pataisīja mani…

—   Par to es nemaz nešaubos, — Blands iesmējās un pārtrauca viņu. — Apstākļi pataisīja mani par lopu laupītāju. Jūs pats sevi nepazīstat. Jūs esat vēl jauns. Jūs esat mantojis zināmu kaisli. Jūsu tēvs bija viens no visbīstamākajiem vīriem, kādi jebkad dzīvojuši Teksasā. Neparedzu, pat ar labāko gribu, jums arī nekādu citu dzīves gājumu. Lai jums nevajadzētu palikt vienam, lai nebūtu jātop par «vientuļo vilku» — kā saka teksasieši — kālab negribat pievienoties citiem? Jūs dzīvotu tad ilgāk.

Euhre nemierīgi grozījās savā vietā.

—   Bos, esmu teicis zēnam ne vienreiz vien gluži to pašu. Tālab jau paturēju viņu pie sevis. Ja viņš būs ar mums labos draugos, tad nebūs arī vairs nekādu ķildu. Bandai viņš būtu smalks numurs. Esmu redzējis Vildu Billu Hitčkoku tveram revolveri un mazo Billiju un Hardinu un še, mūsu Ehesu — veiklākos zēnus visā pierobežā. Bet, ar jūsu laipnu atļauju, man tomēr jāsaka, ka Duans viņus visus iebāzīs maisā. Viņa tvēriens ir citāds. Nemaz nevar saskatīt, kā īsti viņš to dara.

Euhres jūsmīgajai slavas dziesmai sekoja īss klusuma brīdis. Ehess Allovajs nepatīkami mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņa pieši viegli skanēja. Galvu viņš nepacēla. Blands, likās, nogrima pārdomās.

—   Bet tā arī ir vienīgā īpašība, kas man dotu tiesību iestāties jūsu bandā, — Duans nepiespiesti teica.

—  Ar to pilnīgi pietiek, — Blands īsi atbildēja.

—   Vai gribat lietu vēlreiz pārlikt?

—   Es padomāšu. Ar labu nakti.

Duans atstāja pulciņu. Euhre sekoja viņam.

Tie vēl nebija sasnieguši uz Blanda namu vedošās tekas galu, nebija arī pārmijuši savā starpā neviena vārda, kad Blands sauca Euhri atpakaļ.

Duans lēnām gāja pa mēness apgaismoto ceļu lejup uz namiņu. Viņš nosēdās uz kāda sola un domāja par to smago uzdevumu, kas tuvākā nākotnē viņu gaidīja.

Dīvainas, saldas jūtas ieplūda viņa sirdī. Tās radās, domājot par Dženiju. Vēl tagad viņš juta viņas mazās, aukstās rokas spiedienu. Viņš nedomāja par viņu kā par sievieti un nevarēja pats vēl saprast savas jūtas. Viņā nāca un gāja sapņainas domas un jēdzieni. Viss tas savijās ar neatlaidīgiem un nopietniem viņas glābšanas un atbrīvošanas plāniem.

Čirkstoši soļi pēkšņi atgrieza viņu īstenībā.

Euhres tumšais stāvs nāca starp kokiem pa mēness apstaroto zāli.

Kacl vecais vīrs pienāca Duanam klāt, tikai tad pēdējais ievēroja, ka viņš ir ļoti uzbudināts. Bet Duanu tas nevarēja iespaidot. Viņš tagad bija bruņojies ar pacietību, mieru un spēku.

—   Blands tevi aizkavēja diezgan ilgi, — viņš sacīja.

—   Ļauj tikai man atņemt elpu, — Euhre atbildēja.

Viņš sēdēja kādu brīdi klusēdams. Tad pievēdināja

ar savu lielo platmali gaisu savai sejai, lai gan nakts bija vēsa. Tad viņš iegāja namiņā, lai tūlīt atkal atgrieztos ar aizdedzinātu pīpi.

—   Skaists vakars, — viņš teica. Viņa balsī ieskanējās tas īpatnējais humors, kas Duanam vairs nebija svešs. — Skaists vakars! Gluži kā radīts mīlētājiem. Tas jāsaka.

—  To jau es arī pamanīju, — Duans sausi piebalsoja.

—   Tātad, es negribu būt krietnas mātes dēls, ja es nupat nestāvēju klāt un neskatījos, kā Blands žņaudza savu sievu, kamēr tai mēle izkārās no mutes un viņas seja tapa gluži melna.

—   Tas nav iespējams! — Duans iesaucās.

—   Gribu nosprāgt tūlīt uz vietas, ja tas tā nebija! Buk, atļauj man tagad tev visu to notikumu pastāstīt. Kad es atgriezos palievenī, tad redzēju, ka Blands atžilbst. Viņš bija par daudz saguris no garā jājiena, lai visu saprastu. Allovajs un Kate bija iegājuši namā aizdedzināt lampas. Dzirdēju Kates skaļo balsi, bet Allovajs spītīgi klusēja. Viņš nekad nerunā daudz, bet, kad viņš ir tāds, kāds bija šovakar, kad tas ir sasodīti bīstams. Blands uzstādīja man dažus jautājumus, trāpot naglai tieši uz galvas. Es biju sagatavojies uz to un zvērēju, ka mēness ir zaļā siera ripa. Viņš bija apmierināts. Blands aizvien ir ticējis man un var mani labi ieredzēt. Man bija ļoti neērti viņu tik neģēlīgi krāpt. Bet viņš tomēr ir ļauns tēviņš, un tam ir neķītri nodomi pret Dženiju. Tos es gribu izjaukt par jebkuru cenu. Tad mēs gājām iekšā. Dženija bija aizgājusi uz savu istabiņu. Blands pasauca viņu. Viņa atteica, ka esot jau izģērbusies. Viņš pavēlēja tai atkal apģērbties. Un ko tad viņš darīja, tas ļoti pārsteidza. Viņš gluži mierīgi tēmēja uz Kati. Tik tiešām, kā es te sēžu, viņš vērsa sava lielā, zilā «kolta» stobru pret to un teica:

«Es gribētu nošaut tevi kā traku suni.»

«Dari to!» atbildēja Kate tik aukstasinīgi, cik vien tas iespējams.

«Tu meloji!» Blands kliedza.

81

Kate smējās viņam sejā. Blands nometa revolveri un sagrāba viņu. Viņa turējās tam pretim, bet viņš bija spēcīgāks. Tad satvēra to pie rīkles un kratīja tā, ka man šķita, ka viņš to nožņaugs. Allovajs metās starpā. Kate iekrita gultā un kādu brīdi pūlējās atgūt elpu. Kad'viņa

6 — 25

mazliet atžilba, abi rupjie tēviņi uzbruka tai nolūkā piespiest viņu atzīties. Man šķiet, Blands ir greizsirdīgs. Viņš domā, ka Katei ir kaut kas ar tevi un viņa tur viņu par nelgu. Pēc kāda laiciņa Blands atlaidās. Viņš lādēja un lamāja viņu. Viens viņa vārds ir vērts, ka tu to aizliec sev aiz auss: «Nogalināt kādu vīru man ir nieks. Par to es daudz neko nebēdāju. Bet es gribu zināt, tu, ragana!» Pēc tam viņš devās uz Dženijas istabiņu un izrāva to ārā. Viņai tomēr bija pieticis laika apģērbties. Viņš bija tik mežonīgs, ka sagrūda tai viņas slimo kāju. Tu jau zini, ka viņa dabūja šo ievainojumu, cīnoties tumsā ar kādu no šiem neģēļiem. Redzot, ka Blands viņu sagrābj un dara viņai sāpes, man pirmo reizi manā mūžā radās vēlēšanās, kaut būtu pie rokas bijis revolveris. Brīnījos par Dženu. Viņa bija baltāka par papīra lapu, tās acis bija plaši atvērtas un stingušas, bet viņai bija drosme! Pirmo reizi redzēju to tādu.

«Dženij,» Blands teica, «mana sieva saka, ka Duans nākot šurp, lai apmeklētu tevi. Esmu pārliecināts, ka viņa melo. Domāju, ka viņai ir kaut kas ar to! Es gribu zināt! Ja tas tā ir un tu man sacīsi patiesību, tad ļaušu tev skriet. Sūtīšu tevi uz Huntsvillu. No turienes tu varēsi sazināties ar saviem piederīgajiem. Došu tev arī naudu!»

Domāju, ka šinī brīdī Katei Blandai vajadzēja pārdzīvot elles mokas. Ja jebkad kāda vīra acīs es esmu saskatījis nāvi, tad tagad tā slēpās Blanda skatā. Viņš mīl to. Tas ir dīvaini, bet tā ir patiesība!

«Vai Duans nāca šurp, lai apmeklētu manu sievu?» jautāja Blands. Viņš bija mežonīgs kā velns.

«Nē!» atbildēja Dženija.

«Vai viņš neliek tevi mierā?»

«Jā.»

«Kate saka, ka viņš esot tevī iemīlējies.»

«To — to — es nezinu. Viņš man to nav teicis.»

«Bet tu mīli viņu?»

«Jā!» viņa atteica. Buk, ja tu būtu varējis viņu šinī brīdī redzēt! Viņa atmeta galvu atpakaļ, un tās acīs dega liesmas. Blandu, likās, šīs ugunis apžilbināja. Bet Allovajs, — jā, — viņš tieši iekaucās. Viņu ievainoja pašā sirdī. Viņš ir Dženā iemīlējies. Un viņas skats bija pietiekoši spēcīgs, lai padarītu vienu no abiem bezspēcīgu. Allovajs aizzagās no istabas. Es jau stāstīju tev, ka viņš gribēja piedabūt Blandu, lai tas viņam neliegtu apprecēt

Dženiju. Arī tāds sīksts koks kā Allovajs var iemīlēt sievieti.

Blands smagiem soļiem krustoja istabu. Viņam nācās ļoti grūti ar to samierināties.

«Dženij,» viņš teica, griežoties vēlreiz pie viņas, «zvēri pie savas dzīvības, ka tu esi teikusi taisnību! Katei patiešām nav nekas kopīgs ar Duanu? Viņa ļāva tam nākt šurp vienīgi tādēļ, lai tas varētu apmeklēt tevi? Viņu starpā tiešam nav nekas bijis?»

«Nē, nekas. Es zvēru to!» atbildēja Dženija. Blands apsēdās kā cilvēks, kas visu zaudējis.

«Taisies, kā tieci gultā, tu bālā …» Blands norija kādu, domāju, nekrietnu lamu vārdu un sabruka savā krēslā.

Dženija gāja, bet Katei uznāca viņas lēkmes. Tad tēvocis Euhre turēja par labāku pazust un atgriezās mājās.»

Duans neteica neviena vārda par Euhres garo stāstījumu.

Viņš jutās atvieglots. Patiesībā viņš bija sagaidījis daudz ko ļaunāku. Viņš nodrebēja, iedomājoties, ka Dženija bija zvērējusi nepatiesi, lai izglābtu šo paklīdušo sievu.

Kas gan par noslēpumainām būtnēm bija sievietes!

— Tā, lūk, stāv pašreiz mūsu lietas, — Euhre noslēdza savu stāstu. — Tu to zini gluži tikpat labi kā es, ja tu nebūtu puisis, kas parādījis, kāds revolvera virtuozs viņš ir, tad tu jau tagad būtu piesātināts ar svinu. Ja tev izdosies nošaut Blandu un Allovaju, tad varēsi justies še, robežzemē, tikpat drošs kā San Antonio pilsētā. Tā ir drošā strēlnieka slava šinī zemē, kur ātra roka ir viss.

Devītā nodaļa smagas cĪŅas

Abi vīri jau laikus bija kājās. Viņi klusēja, bija domīgi un raižu pārņemti. Bija pienācis bridis ilgi lolotā nodoma īstenošanai.

Likās neparasti, ka tāds runīgs vīrs kā Euhre varēja tik ilgi savaldīt savu mēli. Bet šis fakts daudz liecināja par viņa nodoma bīstamo raksturu.

Brokastu laikā viņš runāja tikai visnepieciešamāko. Tām beidzoties, šķita, ka tas bija galīgi izšķīries par to, kas darāms.

—   Buk! Parolei tagad jābūt: — jo ātrāk, jo labāk! — viņš iesāka, un viņa acis iedegās. — Jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo mazākas kļūs mūsu izredzes pārsteigt Blandu.

—   Esmu gatavs, ja tu tas esi, — Duans mierīgi atbildēja. Viņš piecēlās no galda.

—   Labi! Tad — seglo zirgus, — Euhre īsi teica. — Piesprādzē tos divus saiņus, ko esmu sagatavojis. Katriem segliem vienu. Varbūt zirgi izturēs otrtik. Abi ir lieli un spēcīgi dzīvnieki. Vai atvest jūsu zirgus šurp un turēt viņus gatavībā nebija tēvoča Euhres gudrā doma, ko?

—   Euhre, es cerēju, ka tev nebūs nepatikšanas. Baidos, ka tu tagad pats gribi doties tanīs. Ļauj man nokārtot visu pārējo.

Vecais vīrs uzmeta viņam zobgalīgu skatu.

—   Tas taču būtu briesmīgi, vai ne tā? Ja jau nu reiz tu gribi zināt, tad man tev jāsaka, ka es jau esmu ķezā. Es tev vēl neesmu teicis, ka pagājušajā naktī mani apmeklēja Allovajs. Viņš drīz vien būs par visu skaidrībā.

—   Euhre! Tu dosies man līdzi? — Duans, uzminot patiesību, pēkšņi jautāja.

—     Domāju, ka jā! Abi uz pekli vai arī droši pāri kalniem! Es tagad gribētu būt revolvera varonis. Negribu atstāt šejieni, nenokārtojis kādu mazu lietu ar šo truša ādu Bensonu. Tagad, Buk, dari, kas te vēl jādara, kamēr es mazliet iziešu. Vēl ir agrs rīts, bet tas ir jo labāk.

Euhre uzmauca dziļi uz pieres savu lielo platmali. Kad viņš gāja projām, Duans redzēja, ka tas ir aplicis patronu jostu ar revolveri.

Tā bija pirmā reize, kad Duans redzēja Euhri apbruņotu.

Duans sakravāja savas nedaudzās lietas seglu somās un iznesa tos iežogojumā. Lielas āboliņa kaudzes, kas tur gulēja, liecināja, ka zirgiem še bija klājies labi. Pa savu uzturēšanās laiku ielejā tie bija kļuvuši treknāki. Viņš padzirdīja tos, uzmeta seglus un uzmauca iemauktus. Tad viņš piepildīja abus ūdens maisus.

Kad viss tas bija veikts, viņš atgriezās namiņā, lai gaidītu Euhri atgriežamies.

Šinī mirklī Duans nesajuta ne mazāko uztraukumu vai nemieru.

Nu vairs nebija laika tālākām pārdomām un jaunu plānu kalšanai. Stunda sita. Un viņš bija gatavs uz visu.

Duanam bija gluži skaidrs, cik pārdrošs un cik bistams ir solis, ko viņš sper.

Viņa domas pievērsās Euhrem. Viņš apbrīnoja šī vecā, sīkstčaulainā izstumtā dziļo uzticību un viņa labo sirdi.

Laiks vilkās lēni.

Duans paraudzījās savā pulkstenī.

Viņš cerēja doties ceļā un būt jau tālu projām, iekams visa nometne būs atmodusies.

Beidzot viņš sadzirdēja Euhres zābaku čirkstoņu uz cietās tekas. Viņam likās, ka tā soļi smagāki kā parasti.

Kad Euhre nāca gar nama stūri, Duans likās esam vairāk noraizējies kā pārsteigts: vecais vīrs stāvēja viņa priekšā bāls un drebošs. No viņa sejas plūda sviedri. Tas izskatījās pavisam apmulsis.

—   Laime ir ar mums, — viņš izdvesa.

—   Tu pēc tāda gan neizskaties, — piezīmēja Duans.

—    Esmu gluži slims, nupat nogalināju kādu vīru. Pirmo savā mūžā.

—   Ko? — Duans sastindzis jautāja.

—     Bensonu. Lai cik slikti arī nejūtos, es priecājos par to. Gāju pa ielu un redzēju Allovaju, kas devās pie Degersa: viņi ir lieli draugi. Nodomāju, ka viņš grib to izprašņāt. Katrā ziņā es priecājos, redzot to tālu projām no Blanda mājas. Bet viņš mani neredzēja. Kad nonācu Bensona krodziņā, tad tur nebija neviena, izņemot pašu trušādu un pāris meksikāņu. Bensons nekad nav bijis mans draugs. Viņš pienāca man klāt un teica, ka viņš par manu dzīvību nedodot vairs ne sarkana graša.

«Kālab nē?» es vaicāju.

«Tu spēlē divējādu spēli ar Blandu un Ehesi,» viņš atbildēja.

«Benson, cik tu dod pats par savu dzīvību?» es viņam jautāju.

Viņš saslējās pavisam satraukts un neģēlīgi uzlūkoja mani. Es trāpīju melnumā. Viņš krita. Meksikāņi aizbēga. Es vairs nekad nevarēšu gulēt, bet man vajadzēja to darīt.

Duans jautāja, vai šāviena troksni kāds varēja dzirdēt.

—   Neredzēju nevienas dzīvas dvēseles, izņemot abus meksikāņus. Esmu pilnīgi drošs, ka vēroju apkārtni ļoti uzmanīgi. Atgriezos šurp pa mežiņu, kas aug aiz Blanda mājas. Negribēju, ka mani kāds redz. Tomēr manī radās vēlēšanās paraudzīties, vai Blands jau ir piecēlies. Ieskrēju Beppo tieši rokās. Tā sauc zēnu, kas apkopj Blanda zirgus. Zēns arvien ir laipns pret mani un pakalpīgs. Kad es to izprašņāju par viņa kungu, viņš man teica, ka Blands nemaz neesot gājis gulēt, bet esot visu nakti ķildojies ar senjoru. [10] Var pieņemt par pilnīgi drošu, ka vakarējais atgadījums nedod Blandam miera. Viņš bija saniknots un mocīja Kati ar saviem jautājumiem, laī piespiestu to atzīties. Bet tikpat labi tas varbūt arī uzmācās Dženijai nekrietnos nolūkos. Katrā ziņā — starp Kati un viņu šonakt ir norisinājusies karsta cīņa. Mums ir laime!

—   Tā šķiet. Es eju! — Duans īsi noteica.

—   Mums ir laime! Man tiešām jāsmejas. Blands pēc tik nogurdinoša dienas jājiena ir bijis visu nakti nomodā, šorīt tas būs gurdens un miegains. Viņš nezina, ka elle jau sagaida to vēl pirms brokastīm. Ej tagad pāri, uz viņa māju. Ierīko tā, ka tu viņu noteikti sastopi. Kā — tā ir tava darīšana;. Bet dodu tevi padomu: kad viņš iznāk laukā, tad saki, ka gribi ar viņu apspriesties. Saki viņam, ka esi pārdomājis viņa priekšlikumu par iestāšanos tā bandā un ka tu pieņem to vai arī ne. Tev vajag viņu nošaut, un tā tu iegūsi laiku izvilkt revolveri. Būtu gudri darīts, jo viņam laikam ir gluži līdzīgs nodoms.

—   Kā būs ar zirgiem?

—        Es tos paņemšu un sekošu tev pēc divām minūtēm. Man šķiet, ka pa to laiku tu varētu būt lietu jau veicis un izvedis arī Dženiju, kad es ieradīšos. Ja seglos, tad auļos projām no nometnes, iekams Allovajs vai kāds cits var ko uzsākt. Dženija nesver daudz vairāk par trusi. Lielais melnis panesīs jūs abus.

—        Norunāts! Bet vēlreiz dodu tev padomu palikt še un neiemaisīties šinī lietā, — ļoti nopietni teica Duans.

—        Nieki! Es eju līdzi! Tu taču dzirdēji, ko man teica Bensons. Allovajs nedos man laika apšaubīt viņa draudu nopietnību. Vēl viens pēdējais vārds, Buk! Piesargies no Blanda sievas!

Duans tikai pamāja ar galvu un teica, ka zirgi esot sagatavoti. Tad viņš aizgāja pa mežiņu.

Ejot taisni pa to un pāri laukiem, Blanda namu varēja sasniegt kādās piecās minūtēs.

Duanam šoreiz šķita, ka ceļš tomēr ir daudz garāks. Viņš ar nodomu kavēja savus soļus.

Ejot viņā norisinājās pakāpeniska un dīvaina pārvērtība.

Atkal viņš atradās ceļā uz kādu jaunu sadursmi. Viņš būtu varējis to novērst. Viņš nemaz neizjūta neizskaidrojamo, karsto asiņu saviļņojumu.

Šīs dienas cēlā darba iemesli nebija meklējami viņā pašā. Tas radīja zināmu starpību.

Uz ielas neviens nebija redzams. Daži meksikāņu gani bija pie saviem lopiem.

Pār dažiem namiņiem pacēlās un riņķoja zili dūmu mutuļi. To stiprā smaka atgādināja Duanam viņa tēva mājas. Arī to, kā viņš tur bija skaldījis malku pavardam.

Virs upes gulēja maigi, pienaini miglas mākoņi, kas lēnām zuda rīta saules staros.

Tagad Duans iegriezās pa teku uz Blanda namu.

Jau no tālienes viņš izdzirda vīra un sievas skaļās un saniknotās balsis. Blands un Kate arvien vēl ķildojās! Ātri viņš apskatījās visapkārt. Tuvumā nebija pat neviena meksikāņa.

Duans paātrināja soļus.

Pusceļā viņš atskatījās vēlreiz atpakaļ, lai novērotu mežiņu.

šoreiz viņš tur redzēja Euhri, kas veda zirgus.

Nekas neliecināja par to, ka beigās vecais vīrs var pazaudēt galvu. Duans bija baidījies par to.

Mierīgos soļos viņš sasniedza palieveni. Tagad tas varēja skaidri dzirdēt, ko iekšā runāja.

—       Bland, ja tu to darīsi, tad — zvēru tev — es nogalināšu kā tevi, tā viņu!

Tā bija Kates Blandas spiedzīgā balss.

—       Laid mani vaļā! Es iešu iekšā, es tev to saku! — Blands aizsmacis atteica.

—   Ko tu gribi tur darīt?

—       Mazliet palakstoties ar viņu. Vēlos vēlāk pazoboties, bet — ar pilnām tiesībām — par viņas jaunāko mīļāko.

—  Tu melo! — spiedza Kate Blanda.

—   Es jau nemaz nesaku, ko es vēlāk ar to darīšu!

Viņa balss aizsmaka vēl vairāk. Blandu plosīja kaisle.

—   Laid tagad mani vaļā!

—       Nē, nē! Es tevi nelaidīšu! Tu gribi izspiest no viņas patiesību, tu gribi viņu nonāvēt.

—   Patiesību! — izdvesa Blands.

—       Jā. Es meloju! Džena meloja! Bet viņa meloja, lai glābtu mani. Tu viņu nedrīksti nogalināt tādēļ.

Blands izplūda šausmīgos lāstos.

Tiem sekoja divu ķermeņu izmisuma cīņas trokšņi — kāju švīkstoņa — piešu šķindoņa — apgāzta krēsla vai galda krišana — sievietes sāpju kliedzieni.

Duans nostājās atvērtajās durvīs.

Kate gulēja, pa pusei uzmesta uz galda. Viņa mēģināja atkal tikt uz kājām. Blands bija novērsies sāņus. Viņš bija atrāvis durvis, kas veda uz Dženijas istabiņu, un viena viņa kāja patlaban atradās uz sliekšņa.

Duans sadzirdēja meitenes kluso, baiļu pilno kliedzienu.

Tagad viņš skaļi un skaidri sauca:

—   Stāt!

Veikli ka kaķis Blands apsviedās apkart un sastindzis stāvēja uz sliekšņa.

Viņa skats, kas bija tikpat žigls kā viņa kustība, pēkšņi saprata, ko Duans gribēja.

Blanda lielais stāvs pildīja atvērtās durvis.

Revolvera satveršanai viņa stāvoklis nebija ērts. Bet viņam vairs neatlika laika to grozīt. Šo izmisuma domu Duans vēl nolasīja no viņa acīm.

Blands uzmeta savai sievai ātru skatu. Tad viņa stāvs, likās, auga līdzi viņa roku kustībai.

Duans izšāva.

Blands krita uz priekšu. Viņa revolveris gāja vaļā, kad tas atsitās pret zemi un izslīdēja no rokas, kuras pirksti tagad atslāba.

Duans noliecās pār viņu, lai apgrieztu to uz muguras. Blands ar dziestošu skatu paraudzījās uz augšu.

Tad viņš mira.

—        Tu nogalināji viņu, Duan! — Kate aizsmakusi kliedza. — Es zināju, ka tev tas jādara!

Viņa streipuļoja pret sienu.

Kates Blandas acis bija plaši atvērtas. Viņas spēcīgās rokas bija drudžaini savilktas. Tās seja pamazām kļuva balta. Viņa bija satraukta, apmulsusi, bet neizrādīja nekādas sēras vai žēlabas sava kritušā vīra dēļ.

—   Dženij! — Duans asi iesaucās.

-rO, Duan! — sekoja pusapspiesta atbilde.

—   Jā! Nāc ārā! Žigli!

Viņa iznāca. Viņas ceļi ļodzījās. Dženija redzēja vienīgi Duanu. Viņa streipuļoja pār Blanda līķi.

Duans satvēra viņu pie rokas un aizstūma sev aiz muguras.

Viņš bijās no sievietes, kad tā redzēs, ka viņa ir pievilta. Sī kustība bija piesardzīga, un arī viņa virzīšanās uz durvju pusi zīmīga.

—   Duan! — iesaucās Blanda kundze.

Runām neatlika laika.

Duans atvirzījās vēl vairāk atpakaļ, aizvien slēpjot Dženiju savā aizmugurē.

Šinī mirklī uz tekas kļuva dzirdama zirgu pakavu klaboņa.

Kate Blanda skrēja uz durvīm.

Kad viņa atkal apgriezās, tad viņas izbrīns bija pārvērties izpratnē.

—        Kurp tu gribi doties ar Dženu? — viņa sauca. Tās balss atgādināja vīra balss skaņas.

—   Nost no ceļa! — atteica Duans.

Viņa skats jau bez šiem vārdiem pateica viņai visu.

Vienā mirklī viņa pārvērtās fūrijā.

—        Tu, suns! Visu laiku tu muļķoji mani! Tu izlikies iemīlējies. Tu liki man ticēt — tu zvērēji, ka mīli mani! Tagad redzu šo nekrietnību. Viss tikai meitenes dēļ! Bet tu viņu nedabūsi. Dzīvu tu viņu nedabūsi. Šurp ar meiteni! Viņa vairs nepavedīs še nometnē nevienu vienīgu vīrieti!

Kate Blanda bija spēcīga sieviete. Duanam vajadzēja saņemt visus savus spēkus, lai viņu atvairītu. Kate tvēra pēc Dženijas pār Duana paceltām rokām. Viņas dusmas pieauga ar katru nākošo sekundi.

—   Palīgā! Palīgā! Palīgā! — viņa kliedza balsī, kuras skaņām vajadzēja sasniegt pēdējo būdiņu ielejā.

—   Laid vaļā! Laid vaļā! — Duans sauca klusu, bet asi. Viņa labajā rokā vēl atradās revolveris. Tam bija grūti atgaiņāties no galīgi satrakotās sievietes. Viņa miers bija izgaisis pēc viņas kliedzieniem pēc palīdzības. — Laid vaļā, — viņš atkārtoja un nikni deva vaiņai spēju, stipru belzienu.

Pēkšņi viņa paķēra no sienas dubultstobreni un atlēca atpakaļ. Viņas spēcīgās rokas darbojās ap slēdzeni. Viņa atvēra ieroci, iebāza stobros patronas un uzvilka gaili.

Duans metās uz Kati un pasita ieroci uz augšu.

Tas gāja vaļā. Pulveris apdedzināja viņa seju.

—   Dženij, skrieni! LIz zirgiem! — viņš izgrūda.

Dženija izmetās pa durvīm kā zibens.

Duans turēja ieroča stobrus kā dzelzī. Viņš bija tos sagrābis ar savu kreiso roku. Tagad viņš rāva ieroci tik spēji uz priekšu, ka bezprātīgā sieviete pakrita uz grīdas. Bet viņš nevarēja atsvabināties no viņas. Tā bija tikpat stipra kā viņš.

—   Kate! Laid vaļā!

Duans mēģināja to iebaidīt. Bet viņa vai nu nemaz neredzēja revolveri, ko tas turēja viņai pret seju, vai arī viņas prātus bija aptumšojusi kaisle tādā apjomā, ka tai viss šķita esam vienaldzīgs.

Viņa lādējās. Tā lietoja gluži tos pašus lāstus, ko nesen vēl bija lietojis Blands. Viņa cīnījās ar to kā saniknota tīģera mātīte. Tās seja vairs nebija sievietes seja.

No pagalma viņš sadzirdēja kādu kliedzienu — kāda vīra brīdinātāju un aizsmakušu saucienu. Tas atgādināja viņam še velti zaudēto laiku. Šī sātaniskā sieviete varēja izjaukt vēl visu viņa plānu.

—   Laid vaļā! — viņš čukstēja. Viņa lūpas atteicās paklausīt. Acumirklīgā niknuma uzliesmojumā viņš atlaida mazliet slābāk satvertā ieroča stobrus. Ar pēkšņu dubultotu neatvairāmu spēku uzliesmojumu Kate izrāva ieroci un nospieda.

Duans izjuta grūdienu — spēju sitienu — degošas sāpes krūtīs. Tad lielās dusmās tas deva ierocim tādu belzienu, ka sieviete aizlidoja līdz sienai. Viņa pakrita un likās, ka tā zaudē samaņu.

Duans atlēca atpakaļ, apmetās apkārt un izskrēja uz palieveņa.

Asa revolvera šāvienu rīboņa piespieda viņu apstāties.

Dženija turēja pie pavadas vienu no zirgiem. Euhre sēdēja uz otra.

Vecais vīrs bija pacēlis savu koltu un šāva uz tekas pusi.

Pēkšņi atskanēja viens vienīgs smags šāviens. Euhre mitējās šaut un noslīdēja no zirga.

Ašu skatu Duans ieraudzīja nākam pa teku kādu vīru. Ehess Allovajs! Viņa revolveris kūpēja. Viņš sāka skriet.

Tagad tas saskatīja Duanu. Viņš mēģināja apstāties un pacēla roku. Bet šī mazā nokavēšanās kļuva tam liktenīga.

Duans šāva.

Allovajs krita tai mirklī, kad viņš nospieda savu ieroci. Lode aizsvilpa garām un ieurbās mājas sienā.

Duans metās uz zirgiem. Dženija pūlējās savaldīt zirgu, kas slējās stāvus.

Euhre gulēja uz muguras. Viņš bija miris. Viņa kreklā bija redzams lodes caurums. Vecā vīra seja bija saraukta, viņa rokas vēl turēja revolveri un zirga pavadas.

—        Tev ir drosme, Dženij! — iesaucās Duans, savaldot zirgu, ko viņa mēģināja noturēt. — Kāp seglos! Tā! Nerūpējies par kāpšļiem! Turies, kā vari!

Viņš izrāva grožus no Euhres stingstošajām rokām un lēca seglos.

Satrauktie zirgi joņoja pa teku lejup uz ielu. Duans redzēja dažus vīrus izskrienam no namiem un būdiņām. Viņš dzirdēja kliedzienus. Bet neatskanēja neviens šāviens. Dženija, likās, spēja noturēties uz zirga. Bet bez kāpšļiem tā grīļojās te uz vienu, te uz otru pusi. Duans piejāja viņai blakus un satvēra viņas roku.

Tā viņi jāja pa ieleju uz kalna teku, kas veda pāri Rim-Roka kalnājam.

Kad zirgi sāka lēnāk kāpt augšup, Duans atskatījās atpakaļ.

Nekādi vajātāji nebija redzami.

—        Dženij! Mēs tiksim cauri! — iesaucās Duans. Viņa balsī skanēja īsta sajūsma.

Meitene, kad tas pagriezās, izbailēs raudzījās uz viņa kreklu.

—        Duan! Tavs krekls ir vienās asinīs, — viņa stostījās, rādot uz to drebošu roku.

Pie šiem vārdiem Duans pamanīja divas lietas: viņa roka, ar ko tas tvēra pie savām krūtīm, vēl turēja revolveri, un, otrkārt, viņam bija drausmīga brūce.

Šāviens bija tik dziļi gājis Duana krūtīm cauri, ka tam uznāca nopietnas bažas par savu dzīvību. Lodes ieeja un izeja asiņoja stipri, bet iekšējo audu plosījumu pazīmes nebija novērojamas. Viņš neasiņoja no mutes, bet tomēr tas sāka izklepot sārtas putas.

Tālākajā jājienā Dženija vēroja, ka Buks ir bāls un nerunīgs.

—   Esmu smagi ievainots, Dženij! — viņš teica, — bet es ceru, ka tikšu cauri!

—  Vai tā bija — tā — sieviete?

—  Jā. īsts sātans. Euhre mani brīdināja no viņas. Es biju pietiekoši veikls.

—   Tu taču nebūsi — viņu — nebūsi? … — meitene drebēja.

—   Nē! Nē! — viņš atbildēja.

Nenokāpjot no zirga, Duans pārsēja brūci ar savu lakatu. Atkopušies zirgi viegli nesa viņus augšup pa stāvo teku. No atklātām vietām Duans aizvien lūkojās atpakaļ.

Beidzot kāpums izbeidzās. Tagad bēgļi atradās RimRoka virsotnē. Ielejā nekas nebija saskatāms, kas liecinātu, ka viņiem sekotu vai tos vajātu.

Mežonīgas, klinšainas sienas ap viņiem atgādināja cietokšņa mūrus. Tagad Duans griezās pie meitenes un teica, ka viņiem esot drošas izredzes izbēgt.

—   Bet — tava — brūce, — stostījās viņa, raugoties savām tumšajām un biklajām acīm. — Redzu, ka arī no muguras tev sūcas asinis.

—   Dženij, man vajadzēs vēl dažu labu nonāvēt, — viņš pēdīgi sacīja.

Tad viņš klusēja un pievērsa visu savu uzmanību nelīdzenajai tekai. Viņš tagad redzēja, ka tā nav tā pati teka, pa kuru tas bija ieradies Blanda nometnē. Bet šim apstāklim nebija nekādas nozīmes. Ikviena teka, kas atradās Rim-Roka otrā nogāzē, bija pietiekoši droša.

Duana mērķis bija kāda vēl nezināma, bet vientulīga patvēruma vieta, kur tas varētu paslēpties, kamēr sadzīs viņa vārīgā brūce.

Viņa krūtīs, likās, dega uguns. Viņš sajuta slāpes; bieži dzesināja tās ar malku ūdens.

Duans izjuta lielas sāpes, kas kļuva arvien stiprākas. Pamazām tās pārgāja vispārīgā bezjūtībā. Viņam vajadzēja saņemt visus savus spēkus un izturību. Pakāpeniski viņš zaudēja savu vingrumu un sejas pantu stingrumu.

Ja viņi tagad sastaptu ienaidniekus vai arī tos panāktu ļaudis no Blanda nometnes, tad Dauns nevarētu tiem sekmīgi pretoties. Tāpēc viņš iegriezās kādā tekā, kas viņam šķita maz lietota.

Drīz vien viņš sajuta stinguma, it kā nemaņas pieaugumu.

Duans gan varēja vēl kādu laiciņu noturēties seglos,, bet viņa spēki zuda ātri.

Viņš tomēr atcerējās, ka viņam jādod Dženijai daži lietišķi norādījumi, lai, palikusi viena, viņa zinātu, kas tai jādara.

— Dženij, ar mani tā lieta vairs ilgi nevilksies, — viņš teica, — nē, ne tā, kā tu to domā! Bet es drīz sabrukšu. Mani spēki izbeidzas. Ja es tomēr nomirtu, tad jāj atpakaļ uz lielo teku. Paslēpies un guli dienas laikā. Jāj naktīs. Teka ved uz ūdeni. Domāju, ka tu nokļūsi pie Nuesas straumes. Tur tevi uzņems kāds no fermeriem lopkopjiem.

Duans vairs nesaprata Dženijas nesakarīgās atbildes atsevišķo vārdu nozīmi.

Viņš jāja tālāk.

Drīz vien Duans vairs nespēja saskatīt teku; nedzirdēja arī sava zirga soļu troksni. Viņš nezināja, vai viņi ir nojājuši vienu jūdzi vai vairākas.

Kad zirgi apstājās, Duans vēl bija pie samaņas. Viņam šķita, ka tas slīd no segliem.

Duans juta Dženijas rokas, pirms viss ap viņu nogrima tumsā.

* * *

Kad samaņa atkal atgriezās, viņš atrada sevi mazā, no meskvitu koka zariem celtā būdiņā. Tā bija labi būvēta un jau pāris gadus veca. Tanī bija divas durvis, katras savā pusē. Būdiņu laikam bija uzcēlis kāds bēglis, kas, lai netiktu pārsteigts, bija parūpējies, lai aizvien atrastu lieku izeju.

Duans gulēja.

Viņš jutās tik nespēcīgs, ka tam nebija ne mazākās vēlēšanās pat pakustēties.

Kur gan īsti tas atrodas? Dīvaina sajūta par kādu pagājušu laika sprīdi, par tāli, par kaut ko tādu, kas viņam bija jau aiz muguras, nospieda Duanu.

Abi saiņi, ko bija taisījis Euhre, dūrās viņam acīs. Tie lika tam atcerēties Dženiju. Kas gan bija noticis ar viņu?

Uguns liesmas un mazs nokvēpis kafijas katliņš liecināja par viņas darbību. Laikam viņa bija ārā, lai apraudzītu zirgus vai atnestu ūdeni.

Viņam šķita, ka tas dzird soļus.

Bet viņš bija vēl tik vārgs. Duana acis aizvērās. Viņš no jauna iegrima miegā.

Kad viņš atkal pamodās, tad ieraudzīja Dženiju sēžam blakām savai guļas vietai. Viņa izlikās tam stipri pārvērtusies.

Duanam ierunājoties, Dženija saslējās un spēji pievērsās viņam.

—   Duan! — viņa iesaucās.

—        Hallo! Kā tev klājas, Dženij, un kā stāv ar mani? — viņš jautāja, atklādams, ka runāšana ir diezgan grūts darbs.

—        Man iet labi, — viņa atbildēja, — un tu atkal esi atguvis samaņu! Brūce ir sadzijusi. Bet tu biji ļoti slims. Man šķiet, tev bija drudzis. Es darīju visu, ko spēju.

Duans tagad redzēja, cik ļoti viņa bija pārvērtusies. Meitene bija bāla, ar iekritušām acīm un pārpūlētiem sejas pantiem.

—   Drudzis? Cik ilgi es še guļu? — viņš vaicāja.

Viņa izņēma vairākus mazus akmentiņus no viņa platmales un saskaitīja tos.

—   Deviņi! Deviņas dienas!

—        Deviņas dienas! — viņš neticīgi iesaucās. Bet viens vienīgs acu uzmetiens pārliecināja to, ka meitene zina, ko viņa saka. — Un es biju visu laiku slims, un tu kopi mani?

—   Jā.

—   Blanda ļaudis te garam negaja?

—   Nē.

—   Kur atrodas zirgi?

—   Viņi ganās lejā, gravā. Tur ir laba zāle un ūdens.

—   Vai tu vispār maz esi gulējusi?

—   Mazliet. Beidzot es vairs nespēju palikt nomodā.

—        Mans Dievs! Naktis un dienas sēdēt še un kopt mani. Un uzmanīt klaidoņus. Nāc, pastāsti man visu!

—  Tur nav daudz, ko stāstīt.

—        Es gribu zināt visu, ko tu esi darījusi — ko esi izjutusi.

—        Visu es vairs gluži skaidri nevaru atcerēties, — viņa vienkārši atteica. — Tanī dienā, kad bēgām, mēs

būsim nojājuši kādas četrdesmit jūdzes. Tu visu laiku asiņoji. Pievakarē tu gulēji uz zirga kakla.Kad mē|s ieradāmies še, tu nokriti no segliem. Es ievilku tevi te iekšā un apturēju asiņošanu. Domāju, ka tanī naktī tu nomirsi. Bet, rītam austot, man atkal radās maza cerība. Par zirgiem es biju gluži aizmirsusi. Bet par laimi viņi nebija aizskrējuši tālu projām. Es tos noķēru un turēju visu laiku lejā, gravā. Kad tavas brūces sadzija un tu iesāki atkal stiprāk elpot, es domāju, ka tu drīz vien izveseļosies. Bet drudzis atkal novārdzināja tevi. Tu diezgan stipri plosījies, un tas bija ļauni, jo es nespēju tevi saturēt. Ja kāds būtu mums dzinis pēdas, tad tas būtu jau no tālienes sadzirdējis tevi. Nezinu tiešām, kad es baidījos vairāk: vai tad, kad tu trakoji, vai tad, kad tu biji mierīgs un kad visapkārt še valdīja vientulība, klusums un tumsa. Katru dienu metu vienu akmentiņu tavā platmalē.

—   Tu man izglābi dzīvību, — teica Duans.

—   To es nezinu. Varbūt. Es darīju, ko varēju, — viņa atteica. — Bet tu esi izglābis man dzīvību un vēl ko vairāk nekā tikai to.

Viņu acis sastapās ilgā skatienā. Viņu rokas savienojās.

—   Mēs tiksim cauri, Dženij! — priecīgi teica Duans. — Pēc pāris dienām es atkal būšu uz kājām. Tu zini, cik es esmu stiprs. Mēs dienās slēpsimies un jāsim naktīs. Es pavadīšu tevi pāri upei.

—   Un tad? — viņa jautāja.

—   Tad mēs atradīsim kādu godīgu un krietnu lopkopi.

—   Un tad? — viņa neatlaidās.

—   Hm! — viņš gari novilka. — Par tālāko es vēl neesmu padomājis. Vari man ticēt, ka man nenācās viegli tikt līdz šejienei. Bet tas nozīmē drošību tev. Tu stāstīsi savu stāstu. Tevi nogādās kādā sādžā vai pilsētiņā. Rūpēsies par tevi, kamēr atradīsies kāds draugs vai radinieks.

—   Bet tu? — viņa savādā balsī jautāja.

Duans klusēja.

—   Ko tu gribi iesākt? — turpināja viņa.

—   Es atgriezīšos mežonībā. Nevaru rādīties starp godīgiem pilsoņiem. Es esmu izstumtais.

—  Tu neesi noziedznieks! — viņa kaisli iesaucās.

—  Te, robežas tuvumā, mazajai starpībai starp izstumto un noziedznieku nav lielas nozīmes.

—   Tu taču negribēsi atgriezties pie šiem šausmīgajiem ļaudīm? Tu, ar savu maigumu un krietnumu — visu to cēlo, kas slēpjas tevī? Ak, Duan, nedari to — to tu nedari!

—   Es negribu piebiedroties kādai bandai. Nē, es palikšu viens. «Vientuļš vilks», kā viņi saka pierobežā. Ko gan lai es citu darītu, Dženij?

—   Ak, es to nezinu. Vai tu nevari paslēpties? Vai tu nevarētu atstāt Teksasu, doties tālu projām?

—   Es nemaz neizkļūšu no Teksasas. Viņi apcietinātu mani. Es varētu paslēpties, bet cilvēkam ir jādzīvo. Ak, Dženij, nerūpējies par mani!

Pēc trim dienām Duans bija tik tālu atveseļojies, ka varēja, kaut gan ar lielām pūlēm, uzkāpt zirgā. Dienas laikā ar daudziem pārtraukumiem viņi jāja atpakaļ uz galveno teku, kur tie atkal paslēpās, kamēr Duans atpūtās. Tad tumsā tie jāja ārā no Rim-Roka ielejām un gravām. Agrā rītā viņi nonāca pie kāda tekoša ūdens un .apmetās tur.

No turienes viņi jāja tālāk, tikko iestājās tumsa, un dienās gulēja. Duans zināja; kolīdz viņi būs pāri Nuesas upei, meitene atradīsies drošībā, bet viņš pats būs apdraudēts.

Viņi tagad bija sasnieguši apvidu, ko tas nepazina. Kaut kur uz rītiem gulēja izkaisītas dažas lopu fermas. Bet liktenis varēja novest viņus tikpat labi pie tāda lopkopja, kam bija draudzīgas attiecības ar lopu laupītājiem, kā pie godīga fermera.

Duans cerēja, ka viņa laime nepametīs viņu arī šinī pēdējā pakalpojumā, ko tas vēl varēja izdarīt Dženijai.

Pie tam arī viņa veselības stāvoklis darīja tam zināmas raizes. Viņš bija par daudz agri piecēlies un arī par daudz ilgi un aši jājis. Tagad viņš juta, ka ikkatrā nākošajā mirklī viņš atkal var noslīdēt no segliem.

Beidzot tālā apvāršņa malā — kādā tuksnesīgā, ar meskvitu puduriem nosētā līdzenumā viņš ieraudzīja zaļu laukumu un kādu mazu, zemu fermera mājiņu.

Duans virzīja zirgus uz turieni un pūlējās Dženijas dēļ rādīt jautru seju. Viņa pavadone likās esam vienā un tai pašā laikā laimīga un skumja.

Piejājot tuvāk, tas redzēja, ka saimniecība nepiederēja pie_ bagātajām. Bet trūcība še bija ķīla godīgumam.

Āboliņa lauki, augļu koki, laidars, vējdzirnu ūdens sūknis un apūdeņošanas grāvji ietvēra mazu, glītu māla namu. Pagalmā spēlējās pāris bērnu. Ieraudzījuši Duanu, viņi aizbēga. Tas bija lieks pierādījums tai lielajai vientulībai un šejienes dzīves noslēgtībai no visas ārpasaules.

Duans ieraudzīja durvīs iznākam vispirms kādu sievu un tad arī kādu vīru.

Virs bija teksasietis ar smilšu krāsas matiem un vasaras raibumiem sejā. Viņš pētīdams noraudzījās Duanā un tad iznāca pagalmā.

—        Labdien, svešinieki — viņš iesaucās, kad Duans pieturēja. — Kāpiet zemē pats un arī jūsu sieva. Hallo! Vai esat slims vai sašauts, vai ar jums kas cits noticis? Atļaujiet..

Duans paliecās seglos uz priekšu un pētīja teksasieti saviem skatiem. Viņš domāja saskatījis laipnību, krietnību un gatavību palīdzēt. Viņš šinī ziņā paļāvās uz sava skata asumu.

Duans gandrīz nokrita no zirga. Fermeris viņu uzķēra un palīdzēja tikt līdz kādam solam.

—   Marta, panāc mazliet šurp! — viņš sauca.

—        Sis vīrs ir slims. Nē, viņš ir ticis sašauts, vai arī es vairs neprotu izšķirt asiņu plankumus.

Dženija nolaidās no sava zirga un piesteidzās Duanam. Tas, šķita, jebkurā nākošajā mirklī varēja zaudēt samaņu.

—  Vai jūs esat viņa sieva? — fermeris vaicāja.

—       Nē. Esmu tikai kāda meitene, ko viņš izglāba no bandītu gūsta. O, viņš ir bāls kā līķis. Duan! Duan!

—        Buks Duans! — fermeris spēji iesaucās. — Vīrs, kas nošāva Blandu un Allovaju? Jums, jaunais cilvēk, es esmu daudz pateicības parādā un gribu, cik tas stāvēs manos spēkos, to jums arī atmaksāt.

Fermera sieva iznāca no nama. Viņa mēģināja tādā veidā, kas liecināja par tās laipnību un piedzīvojumiem, dot Duanam degvīnu no kādas pudeles. Duans noraidīja alkoholu, bet palūdza malku ūdens. Kad viņš to izdzēra, tad varēja atkal runāt.

—        Jā, es esmu Duans. Esmu tikai pārpūlējies. Brūces, ko dabūju pie Blanda, dzīst. Vai gribat pieņemt un paturēt pie sevis šo meiteni, kamēr bandītu nometnē pāries uztraukums?

—  Ar lielāko prieku! — atteica fermeris.

—        Paldies! Es to nekad neaizmirsīšu un būšu jums aizvien pateicīgs.

—   Ko tad j ūs gribat darīt?

—   Mazliet atpūsties, tad doties atpakaļ mežonībā!

—       Jaunais cilvēk, man jāsaka jums, ka jūs uzveļat sev daudz par daudz! Vai Blanda ļaudis jums ir uz pēdām?

—  Mēs esam tiem, man šķiet, izbēguši.

97

—        Klausieties, ko es jums teikšu. Uzņemšu jūs un meiteni tik ilgi pie sevis, kamēr jūs atkal stāvēsiet stingri uz kājām. Še jūs atrodaties pilnīgā drošībā. Līdz

7 — 25

tuvākajam kaimiņam ir piecas jūdzes. Šurp nenāk neviena dzīva dvēsele.

—   Jūs uzņematies daudz. Nevien Blanda ļaudis var vajāt mani. Arī zemes jātnieki meklē mani.

—   Vēl visā savā mūžā neesmu redzējis šinī apgabalā neviena zemes jātnieka. Un ar trimdiniekiem-izstumtajiem aizvien esmu labi saticis — izņemot Blandu. Kā jau teicu jums, jūs esat izdarījis man lielu pakalpojumu.

—  Mani zirgi jūs nodos! — Duans vēl iebilda.

—   Es tos paslēpšu kādā vietā, kur ir pietiekoši daudz zāles un ūdens. Tur tos neviens neuzies. Tagad nāciet līdzi. Atļaujiet man jums palīdzēt ieiet namā.

Duanam pēdējais iespaids šīs grūtās dienas beigās bija neparastā sajūta, ka viņš guļ īstā gultā, ir atbrīvots no smagajiem zābakiem un ka Dženija tur savas maigās

un vēsās rokas uz viņa karstās pieres.

* *

*

Tikai pēc trim nedēļām, visu šo laiku pavadot gultā, Duans sāka atlabt. Pēc ceturtās nedēļas tas jau varēja, iestājoties krēslai, mazliet pastaigāties. Tad viņa spēki ātri pieauga. Viņš tagad kļuva arī daudz jautrāks. Savas slimības laikā viņš pa lielākai daļai bija bijis mazrunīgs un drūms.

—   Dženij, drīz es atkal varēšu jāt, — viņš teica kādā vakarā. — Ir gluži neiespējami vēl ilgāk apgrūtināt šo labo Andrevsu. Es nekad neaizmirsīšu viņa laipnību. Arī Andrevsa kundze ir pret mums tik sirsnīga. Jā, Dženij, tev un man nu drīz vajadzēs šķirties.

—   Nesteidzini to tā! — viņa atbildēja.

Viņš saprata viņas raizes kā jaunu viņas skumju pazīmi par to, ka tagad viņam atkal jāatgriežas atpakaļ mežonīgajā dzīvē.

Meitene bija ļoti pārvērtusies.

Viņa valkāja gludu baltu kleitiņu no drānas, ko tai bija devusi Andrevsa sieva. Kārtīgs miegs un labais uzturs bija uzlabojuši viņas izskatu. Tagad viņa bija daudz skaistāka kā Blanda mājā. Bet aizvien vēl Dženija bija tikpat bāla. Viņas tumšās acis izstaroja to pašu skumību, kurā pazibēja spokainas ēnas.

Kad Duans to redzēja, viņš sāka uzmanīgāk vērot viņu un aizvien vairāk pārliecinājās, ka viņš skums, kad meiteni vairs neredzēs ik dienas savā tuvumā.

—   Jādomā, ka mēs vairs savā mūžā nekad neredzēsimies, — viņš teica. — Tās ir dīvainas domas. Mēs esam dalījušies smagās dienās, un man šķiet, ka es pazīstu tevi jau ilgi, ilgi.

Dženija kļuva bikla, gandrīz bēdīga. Tālab Duans novirzīja sarunu uz lietām, kam nebija personīga rakstura.

* *

*

Kādā vakarā Andrevss atgriezās pēc vairāku dienu ilga ceļojuma no Huntsvillas.

Viņam bija krājumā daudz jaunu ziņu. Viņš, likās, piedeva sev īstu svinīgumu.

—   Duan! Visa pasaule runā tikai par jums un par to, ka jūs esat iztīrījis Blanda bandu. Spriežot pēc tā, ko viņi tur stāsta, liekas, ka tie mazliet pārspīlē. Bet jūs esat atradis šinī Nuesas krastā jaunus draugus. Es galvoju /jums par to, ka šē nav tādas pilsētas, kur jūs neatrastu ļaudis, kas jūs draudzīgi uzņems. Huntsvillā tomēr sabiedrības domas dalās. Puse no visiem iedzīvotājiem ir blēži. Viegli var būt, ka taisni tie, kas jums dzied vissaldākās slavas dziesmas, ir vislielākie krāpnieki. Piemēram, teikšu jums, ka satiku tur Kingu Fišeru, šī apgabala izstumto galveno virsaiti, kas, protams, uzskata pats sevi par goda vīru. Viņš stāstīja man, kādu lielu pakalpojumu jūs esot izdarījis robežzemei un visiem godīgajiem lopkopjiem. Nu, tagad, kur Blands un Allovajs ir beigti, Kingam Fišeram lopu zagšana būs daudz vieglāka. Runā, ka Hardins gribot pārcelties uz Blanda ieleju. Bet es tam neticu. Arvien, kad krita kāds liels vadonis, tā banda sāka nīkuļot un iznīka. Nebija neviena, kas spētu valdīt pār to.

—   Vai nedzirdējāt, vai kāds vai kādi neseko man? — Duans jautāja.

7*

99

—   No Blanda bandas neviens! Tas ir pilnīgi droši, — atbildēja Andrevss. — Fišers apgalvoja, ka neesot seglots neviens vienīgs zirgs, lai vajātu jūs. Nevienam nebija lielas simpātijas pret Blandu. Bez tam Blanda ļaudīm vienkārši ir bailes uzsākt ar jums ķildu. Jūs varētu mierīgi iejāt Huntsvillā. Tas būtu īsts uzvaras jājiens! Arī par savu dzīvību jūs varētu būt drošs — izņemot gadījumu, kad kāds ieskurbis nelga vai kāds muļķīgs lopu puisis mēģinātu šaut uz jums slavas dēļ. Sādi tipi var visur iznirt, kur jūs dosities cauri, Duan!

—   Pāris dienās es varēšu atkal jāt un rūpēties pats par sevi, — teica Duans. — Tad es došos projām. Tālab es labprāt parunātu ar jums par Dženiju.

—  Viņa ir tīkama viešņa manā mājā.

—   Es jums pateicos, Andrevss! Jūs esat labs vīrs. Bet es gribētu dabūt Dženiju tālāk projām no Rio Grande. Še viņa nekad nebūs īsti droša. Bez tam, varbūt viņa var atrast savus radus. Viņai tādi ir, lai gan tā nezina, kur tie dzīvo.

—   Ir jau labi, Duan! Kā jūs atrodat par pareizāku. Domāju, vislabāk būtu, ja jūs aizvestu to uz kādu pilsētu. Dodieties uz ziemeļiem, uz Selbijvillu vai Kroketu. Abas ir glītas pilsētiņas. Es pateikšu Dženijai to ļaužu vārdus, kas tai tur palīdzēs. Jums nemaz nevajadzēs pašam iejāt pilsētā.

—   Kura no tām ir tuvāk? Un cik tālu tā ir?

—   Selbij villa? Divu dienu jājiens. Slikts apvidus lopkopjiem. Tātad jūs, domāju, tur nesastapsiet lopu zagļus. Bet labāķ tomēr būs, ja jāsiet naktīs, un — esiet uzmanīgi!

Divas dienas pec šīs sarunas, saulei rietot, Duans un Dženija kāpa savos zirgos un atvadījās no fermera un viņa sievas.

Andrevss nemaz negribēja klausīties Duana pateicības izplūdumā.

—   Es jums saku, ka vēl arvien esmu jūsu parādnieks, — viņš paskaidroja.

—   Labi! Bet vai es nevaru kaut ko darīt jūsu labā? — jautāja Duans. — Varbūt atkal kādreiz mans ceļš vedīs mani še garām.

—   Tad jums jānokāpj un jāiegriežas pie manis, vai arī jūs tad vairs nebūsiet mans draugs. Domāju, cita nekā man nevajag. Bet — tomēr — man vēl kaut kas iekrīt prātā!

Ar šiem vārdiem viņš noveda Duanu savrup no sievietēm.

—   Paklausieties, Buk!—viņš čukstot turpināja.—Man reiz dzīvē gāja labi, bet kāds nelietis — vārdā Brovns — Rodnejs Brovns — novilka man ādu pār acīm. Viņš dzīvo Huntsvillā un ir mans ienaidnieks. Es nekad neesmu bijis revolvera varonis, citādi būtu viņam jau atmaksājis. Šis plukata Brovns mani pazudināja. Visu nozaga man. Viņš ir zirgu un lopu zaglis. Huntsvillā ir pietiekoši daudz ļaužu, kas stāv viņa pusē. Domāju, ka vairāk man nav jums jāsaka.

—        Vai tas ir tas pats Brovns, kas šāva uz kādu Stevensu? — Duans ziņkārīgi jautāja.

—        Jā, tas viņš ir. Es dzirdēju par šo lietu. Viņš zvēr, ka esot trāpījis Stevensam krūtīs. Bet Stevenss aizjāja, un neviens neko noteiktu nezina.

—        Luke Stevenss mira no šī šāviena. Es to apraku, — teica Duans.

Andrevss neko neteica, un abi vīri atgriezās pie sievietēm.

—        Tātad, apmēram trīs jūdzes pa galveno ceļu, tad, kur tas šķeļas — pa labi un taisni uz priekšu. Tā taču bija, Andrevss?

—   Jā gan! Un daudz laimes jums abiem!

Duans un Dženija izjāja rikšos mijkrēslī. Neatlaidīga doma mocīja Duanu. Abi, Luke Stevenss un Andrevss,bija likuši tam pie sirds nogalināt vīru, ko sauca par Brovnu.

Duans no visas sirds vēlējās, lai viņi to nebūtu darījuši, nemaz jau nerunājot par to, ka tie sava lūguma izpildīšanu turēja par pilnīgi drošu lietu.

Viņš nolādēja asiņaino zemi, nosodīja tās vīrus, kam nāvēšana bija paradums, un saprata, ka tikai prāts un ticība kaut kam augstam un cēlam var viņu glābt.

Tad viņš uzsāka sarunu ar Dženiju un rādīja viņai cerību pilnas nākotnes ainas.

Pēkšņi iestājās gandrīz pilnīga tumsa.

Pie debesīm stāvēja smagi mākoņi. Nekustējās ne mazākā vēsmiņa. Karstums un spiedīgums pareģoja smagu negaisu.

Drīz vien Duans nevarēja uz priekšu redzēt vairs ne desmit soļus. Šinī tumsā viņš viegli varēja aizjāt garām ceļa nozarojumam, kur tiem vajadzēja nogriezties pa labi.

Tā bija laimīga sagadīšanās, ka viņi nonāca augstākā vietā, kur mazāk auga meskvitu koku, un tālab arī tumsa nebija vairs tik necaurredzama.

Duans atrada vietu, kur ceļš izdalījās, nonāca uz pareizā ceļa un jutās atvieglots.

Bet tad iesāka līt sīks, miglains lietus. Slapjam laikam Dženija nebija pietiekoši apģērbta, un arī viņš pats nē.

Duans aplika Dženijai ap pleciem savus svārkus, ko tas reti lietoja sausā, siltā laikā. Visu laiku tie bija piesprādzēti aizmugurē pie segliem.

Viņi jāja tālāk.

Lietus lija neatlaidīgi un arvien stiprāk. Duans kļuva gluži slapjš un trīcēja. Duana biezo svārku dēļ Dženija i

gāja mazliet labāk, bet viņa pastāvēja uz to, ka jāuzmeklē kāda pajumte, kur tie varētu uzkurt uguni un izžāvēt drēbes. Viņa bija noraizējusies par savu biedru, kas vēl nebija pietiekoši vesels, lai panestu saaukstēšanos.

Duanam patiešām klabēja zobi, jo viņu bija pārņēmušas saltas trīsas.

Atrast šinī mežonīgajā apvidū kādu patvērumu likās esam veltīgas pūles.

Gluži negaidīti viņi uzdūrās kādai pamestai māla būdiņai, kas stāvēja mazliet sānis no ceļa.

Ūdens bija pietiekoši visās peļķēs, bet zirgiem zāles nebija.

Krietna uguns, silts ēdiens un dzēriens lika viņiem stāvokli atrast par gluži pieņemamu.

Dženija devās pie miera.

Duanam tomēr vajadzēja palikt nomodā. Sī būda nebija nekāda drošā patvēruma vieta.

Lietus gāza arvien spēcīgāk. Vējš grozījās.

— Ziemeļvētra! — murmināja Duans. — Var turpināties divas, trīs dienas! — Viņš sajuta, ka viņa parastā laime šoreiz bija viņu pametusi. Tomēr arī tagad bija kaut kas labs: ceļotājus šī vētra aizkavēja.

Dženija gulēja, kamēr Duans bija nomodā.

Šīs meitenes izglābšana tomēr nozīmēja viņam daudz vairāk kā kāda nodoma izvešana vien. Blakām vispārīgai cilvēciskai sajūtai, ka tas bija varējis palīdzēt nelaimīgajai jaunavai, un, atskaitot zināmas lepnuma jūtas, viņš taču ir kaut kas vairāk kā izstumtais vien, viņā bija vēl kāda cita, dīvaina, personīga, silta un sargātāja sajūta.

Viņš noraudzījās lejup uz viņu, kā tā gulēja, maiga, slaida meitene ar dubļainām drēbēm un vētras izjauktiem matiem. Viņas seja bija bāla un mierīga, miegā mazliet par nopietnu. Garās, tumšās skropstas sasniedza tās vaigus.

Viņš redzēja viņas trauslumu, viņas maigumu, viņas sievišķīgumu tā kā vēl nekad agrāk.

Bez viņa palīdzības tā tagad būtu salauzta, pazemota un pazudināta meitene, tālu no šejienes, Blanda mājā.

Šis fakts deva viņam cēlo pašapziņu, ka viņš ir bijis iespaidīgs un viņas likteņa labvēlīgs pašķīrējs.

Viņa bija vēl nevainīga un jauna. Viņa aizmirsīs visu, kas ir noticis; būs atkal laimīga, dzīvos, lai kļūtu par krietnu sievu un māti.

Sī doma lika viņa sirdij straujāk pukstēt. Lai cik nāvīgs arī bija viņa darbs, tomēr tas bija labs un palīdzēja tam satvert zūdošās cerības.

Kopš viņa domas bija nodarbinātas ar Dženiju, naktīs gandrīz nekad vairs neatgriezās baigie rēgi, lai to mocītu.

Jau rīt viņa atradīsies pie labiem cilvēkiem. Viņai radīsies iespēja atrast savus tuviniekus. Viņš pateicās Dievam par to. Tomēr tas sajuta sāpes.

Viņa gulēja ilgāk kā dienas pusi. Duans modri sargāja to. Vienalga, vai tas sēdēja, stāvēja vai staigāja apkārt.

Lietus neatlaidīgi grabēja uz jumta. Dažreiz tas, vēja nests, iešļāca pa durvīm.

Zirgi atradās ārā, kādā nojumē, kas tos maz aizsargāja. Viņi nemitīgi dīžājās. Duans turēja tos apseglotus un sagatavotus.

Apmēram četros pēcpusdienā Dženija pamodās.

Viņa izvārīja pusdienas. Vēlāk viņa nosēdās pie mazās uguns.

—   Rīt ap šo laiku tu būsi Selbijvillā, — teica Duans.

—   LJn kur būsi tu? — viņa aši jautāja.

—   Es? Es atradīšos ceļā uz kaut kādu vientuļu vietu, — viņš atbildēja.

Dženija nodrebēja.

—   Esmu Teksasā uzaugusi. Atceros, cik grūti klājās vīriem manā ģimenē. Bet viņiem tomēr bija jumts virs galvas, pavardā uguns un arī kāds, ko tie varēja mīlēt. Bet tu, Duan! Ak, mans Dievs, kāda gan dzīve jādzīvo tev? Aizvien zirga mugurā, arvien jāslēpjas, vienmēr jāuzmanās! Ne krietna ēdiena, ne spilvena, ne laipna vārda, ne spodru drānu, ne mīļas sievietes rokas! Zirgi, tekas, klintis, alas — tās būs vissvarīgākās lietas tavā dzīvē! Arvien tālāk jāt, arvien slēpties, nogalināt — līdz pats tu …

Nepabeigusi teikumu, meitene iesaka šņukstēt. Viņa ļāva galvai noslīdēt uz ceļiem.

Duans bija pārsteigts un dziļi aizkustināts.

—   Es tev pateicos, Dženij, ka tu tā raizējies par mani, — viņš sacīja. Viņa balss viegli trīcēja. — Tev nav ne mazākās jausmas, ko tas man nozīmē.

Dženija pacēla savu seju. Tā bija pārplūdusi asarām, izteiksmīga un brīnišķīgi daiļa.

—   Esmu dzirdējusi, ka še, pierobežā, pat vislabākie vīri kļūst ļauni. Tu nē! Apsoli, man to! Nekad vēl neesmu — sastapusi — pazinusi vīru — kāds esi tu! Tādu nekad vairs nesatikšu pēc šīs dienas. Nekad neaizmirsīšu tevi. Es lūgšu Dievu par tevi. Nekad nerimšos kaut ko tevis labā darīt. Nepadodies izmisumam! Nekad, nekad nav par vēlu! Arī man tikai cerība saglabāja dzīvību — tur — pie Blandiem — iekams tu ieradies. Biju tikai nabaga, nespēcīga meitene! Bet, ja es varēju nezaudēt cerību, tad arī tu to varēsi. Vairies no šiem vīriem. Topi «vientuļš vilks»! Cīnies par savu dzīvību. Paliec savā patversmes vietā — un varbūt — kādā dienā …

Viņa nespēja tālāk runāt. Duans satvēra viņas roku. Aizkustināts tikpat dziļi kā Dženija, Duans apsolījās aizvien domāt par šiem viņas vārdiem. Savā izmisumā par viņu meitene instinktīvi bija atradusi vienīgo pareizo ceļu, ko tam turpmāk vajadzēja iet.

Duana uzmanība lielā dvēseles saviļņojuma dēļ bija mazliet atslābusi.

Pēkšņi viņš pamanīja, ka brūnis, uz kura bija jājusi Dženija, ir pārrāvis savu apaušu pavadu un aizskrējis projām.

Slapjā, mīkstā zeme bija apslāpējusi pakavu troksni. To pēdas bija skaidri redzamas mitrajā zemē.

Varbūt zirgs bija aizskrējis uz kādu tuvējo meskvitu krūmāju? Bet tur tas nebija.

Būdiņa atradās pārāk tuvu lielajam ceļam, lai Duans pamestu tur Dženiju gluži vienu. Tāpēc viņš uzsēdināja to sava zirga mugurā un lika viņai sekot.

Lietus bija nostājies, lai gan vētra, kā to varēja redzēt, vēl nebija rimusies.

Brūņa pēdas veda uz kādu prāvu peļķi, tad — pāri tai — uz līdzenumu, kur meskvitu, dadžu, vīģu un ērkšķu krūmi bija saauguši tik biezi, ka Dženija nevarēja tur iejāt.

Duans bija ļoti sapīcis. Viņam vajadzēja katrā ziņā brūni noķert. Laiks nestāv uz vietas. Drīz pienāks nakts. Viņš nevarēja prasīt, lai meitene kājām spētu krūmos .ātri sekot.

Tāpēc viņš nolēma to atstāt biezokņa malā, bet doties tur iekšā viens.

Ieejot biezoknī, viņš sadzirdēja kādu skaņu. Vai tā cēlās no sausā zara, ko tas soļojot bija pārlauzis vai atstūmis sānis?

Viņš dzirdēja sava zirga nepacietīgo dižāšanos. Tad atkal viss apklusa. Tomēr viņš, nebūdams apmierināts, turpināja klausīties. Attiecībā uz drošību piesardzība un uzmanība nekad nebija liekas lietas. Viņš pārāk labi zināja, ka šinī zemē tas nekur nevarēja justies drošs.

Brūnis bija izlauzies cauri biezokņa malai. Duans nevarēja sev izskaidrot, kas gan zirgu bija spiedis to darīt. Zāle droši vien nē, jo tā tur neauga.

Pēkšņi viņš izdzirda zirga auļus un skrēja tam pakaļ.

Dubļi bija dziļi, asie ērkšķi apgrūtināja skriešanu. Viņš panāca zirgu.

šinī acumirklī Duans krustoja vairāku zirgu pēdas. Viņš noliecās tās izpētīt.

Duans satrūkās, jo tās izrādījās gluži svaigas. Pēdas bija radušās jau pēc lietus. Tās bija no labi apkaltiem zirgiem.

Duans pacēlās un uzmanīgi apskatījās visapkārt.

Duans nolēma nekavējoties atgriezties pie Dženijas. Bet viņš bija iegājis biezoknī diezgan dziļi. Ātri skriet nebija iespējams.

Reizi vai arī divreiz viņam šķita, ka krūmājā atskan zaru lūzuma troksnis, bet viņš nebija par to stingri pārliecināts.

Pārliecība bija tāda, ka draud jaunas briesmas.

Pēkšņi viņa priekšā skaidri atskanēja pakavu dimdoņa..

Tad vējš atnesa kādu kliedzienu.

Duans lēca uz priekšu, izlauzdams sev ceļu ērkšķainajā krūmājā.

Vēl reizi viņš dzirdēja Dženijas saucienu — baiļu pilnu kliedzienu, kas tūlīt tika apslāpēts. Tagad tas nāca jau vairāk no labās puses.

Duans metās turp.

Viņš sasniedza kādu izcirtumu. Dziestošs ugunskurs, un daudzās kāju pēdas liecināja, ka te nupat vēl bija. bijusi kāda nometne.

Pārskrējis izcirtumam pāri, viņš izkļuva biezokņa malā..

Diemžēl bija jau par vēlu.

Viņa zirgs bija nozudis. Dženija bija projām. Neviens jātnieks vairs nebija redzams. Neviena skaņa nebija vairs dzirdama.

Dziļas pakavu pēdas veda uz ziemeļiem. Dženija bija nolaupīta — laikam no bandītiem.

Duans saprata, ka jebkāda sekošana izrādīsies veltīga' un ka Dženija ir pazudusi.

Desmitā nodaļa «vientuĻais vilks»

Apmēram simts angļu jūdzes augšup no tām vietām, kur bija norisinājušies Duana piedzīvojumi, tur, kur Nuesa vēla savus dzidros ūdeņus starp dzeltenām klintīm, stāvēja kāda maza, pamesta, no meskvitu pāļiem celta būdiņa.

Tā bija būvēta labi sen atpakaļ, bet bija vēl labi saglabājusies.

Vienas durvis atradās pret aizaugušo tecinu, bet otrās veda uz biezokni un kalnu gravu.

Šinī pierobežā tie, kas vairījās no likuma, un tie, kas baidījās no atriebības par kaut kādu ļaunu darbu, nekad nedzīvoja tādās mājās, kam būtu tikai viena vienīga izeja.

Vieta bija mežonīga un vientulīga, nepiemērota cilvēka mājoklim — ja tā nebūtu domāta izstumtajam.

Tas varbūt uzskatītu par smagu pārbaudījumu apmainīt tieši šo vietu pret kādu citu vientulīgu stūrīti šinī mežonīgajā zemē.

Lejā, gravā, bija aizvien pietiekoši daudz svaiga ūdens. Zāle zaļoja te cauru gadu. še atradās vēsas, ēnainas atdusas vietas. Te bija brieži, truši, meža tītari, dažādi augļi. Šaurās, dziļās, ar klinšu drumstalām pusaizbērtās un bieziem, ērkšķainiem, nepieejamiem krūmājiem aizaugušās aizas līkumoti aizstiepās jūdzēm tālu.

Še bija dzirdama panteras dobjā rēkšana, mežakaķa šņākšana un jaguāra aizsmakušie rējieni.

Neskaitāmas bitītes sīca starp pavasara puķēm. Šķita, ka viņas šķiež vējā smaržīgo medu.

No agra rīta līdz vēlam vakaram atskanēja putnu dziesmas. Pāri visām tām skanēja zobgalīgo strazdu izsmējīgi skaļā un saldā dziesma.

Gaišās dienās — apmākušās dienas še vispār bija retas — kad, saulei rietot, norima vējš, būdiņa šķita klusuma apgarota. Tāli, tumšzili kalni zeltītām malām bālēja dziestošā gaismā.

Šinī mierīgajā stundā kāds vīrs kāpa augšup no gravas. Viņš nosēdās pie tām būdiņas durvīm, kas izgāja uz rietumiem.

Šis vientuļais vakara sargs, šis klusuma vērotājs bija Duans. Būdiņa bija tā pati, kurā pirms trim gadiem Dženija, viņu kopjot, saglabāja tam dzīvību.

Kāda vīra, vārdā Sellers, nogalināšana un dažādu apstākļu kļūmīga sagadīšanās, kas pārvērta šo nāvi par nožēlojamu traģēdiju, ienesa Duana darbos ja ne pārmaiņu, tad zināmu pārtraukumu.

Viņš bija vajājis Selleru, lai nonāvētu to, jo turēja viņu par Dženijas nolaupītāju. Pēc tam, kad Duans bija uzzinājis, ka Sellers klaiņo viens, viņš bija ilgu laiku tam sekojis. Duanam nebija pilnīgi drošu, neapšaubāmu ziņu par Dženijas nāvi. Nenoteiktas baumas, daži vārdi te un tur, nepārbaudāmi stāstījumi — bija viss, ko Duans bija savācis šinīs gados. Uz to viņš dibināja savu pārliecību, ka Dženija īsi pēc savas otrās gūstniecības sākuma ir mirusi.

Bet nekas drošs Duanam nebija zināms. Sellers būtu varējis to viņam pateikt. Ja Duans nevarēja to piespiest runāt, tad viņš gribēja lasīt viņa acīs.

Pēc šīs sastapšanās Duans ilgi gulēja kāda draudzīga lopkopja būdā. Kad viņš bija atveseļojies no Sellera lodes radītās brūces, tas ar diviem zirgiem un vienu saini devās uz vientuļo gravu pie Nuesas.

Tur viņš slēpās mēnešiem ilgi. Viņš bija savas sirdsapziņas gūsteknis, sapņotājs, baigo rēgu upuris.

Viņam vajadzēja strādāt, lai uzturētu savu dzīvību šinī klinšu cietoksnī. Darbs un kustības palīdzēja tam aizvadīt stundas. Savos bezdarbības mirkļos un naktīs viņam bija jādzīvo ar elli savā sirdī.

Saules riets un klusā krēslas stunda darīja visu pārējo' panesamu.

Viņam šķita, ka mazajā būdiņā gravas malā vēl tagad jūtama Dženijas reālā klātbūtne. Viņam nelikās, ka viņš sajustu viņas garu. Ja tas būtu bijis tā, tad viņš iegūtu skaidru pārliecību par tās nāvi.

Duans cerēja, ka Dženija nav pārdzīvojusi savu otro nelaimi, šī cerība bija pārvērtusies par ticību, ja ne par ciešu paļāvību.

Pēc savas atgriešanās šinī vietā, pēc tam, kad tas bija spēris pirmo soli pāri būdiņas slieksnim, viņš bija visu atradis gluži tāpat, kā toreiz bija atstājis.

Te gulēja sairis, izbālējis lentas gabaliņš, ar ko Dženija bija apsējusi savus mirdzošos matus. Neviens klejotājs, izstumtais vai ceļotājs nebija uzdūries šai vientuļajai vietai, kas Duanam kļuva aizvien dārgāka.

Laiks bija velti centies padarīt Duana atmiņā Dženijas attēlu bālāku. Viņam piemita brīnišķīgi dzīvas iedomas spējas. Aizverot acis, tas varēja tik dzīvi iedomāties Dženiju, it kā viņa miesīgi pati tur stāvētu.

Duans varēja sēdēt tā stundām ilgi un sapņot par dzīvi, ko tas nekad nebija redzējis un arī nekad neredzēs.

Viņš skatīja Dženijas slaido, gleznaino tēlu, viņas veco, brūno, nodriskāto tērpu, ko tā valkāja tai dienā, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja meiteni Blanda mājā. Viņas kājiņās bija meksikāņu sandales. Tās bija viņas mazās, bet sastrādātās rokas, viņas apaļie elkoņi un slaidais kakls, bālā, grūtsirdīgā, skaistā sejiņa un starojošās, melnās acis. Viņš atcerējās ikvienu meitenes skatu, ko viņa tam bija dāvājusi, un ikvienu vārdu, ko tā bija sacījusi, tāpat kā katru viņas pieskaršanos.

Viņš domāja par viņas daiļumu un pievilcību. Domāja par tiem nedaudzajiem kopīgajiem piedzīvojumiem, kas deva viņam tiesības secināt, ka meitene tiešām bija viņu mīlējusi. Viņš spieda sevi domāt par tiem. Galvenokārt, par viņas dzīvi Blanda namā, par kopīgo bēgšanu, par viņas jauno sagūstīšanu — jo šīs atmiņas radīja viņā rūgtas, nevajadzīgas sāpes. Viņam vajadzēja cīnīties un ciest — viss tas grauza viņa sirdi.

Tagad viņš sēdēja še un sapņoja vaļējām acīm — par vecajām tēva mājām un savu sirmo māmuļu. Viņš pilnā apjomā izbaudīja drausmīgo vientulību, šīs izstumto dzīves bezcerīgo izmisumu.

— Esmu vientuļais vilks! Esmu brīvs kā putns, esmu izstumtais, esmu miris krietnai un godīgai pasaulei. Ne mātes, ne pajumtes, ne sievas, ne bērnu! Esmu viens — viens! Labāk es būtu bezjūtīgs dzīvnieks vai līķis! Šīs domas dara mani ārprātīgu. Cilvēk, kas vēl tev ir atlicis? Patversmes stūrītis, vilka ala, vientuļas, mēmas dienas, vientuļas naktis, kad valda spoki. Kā lai tas beidzas? Kas gan mani vēl gaida? Tikai šī nejēdzīgā un neapvaldāmā dziņa dzīvot, turēties pie šīs nožēlojamās dzīves — nebīties no nāves, bet vēlēties mirt tā, kā izstumtais reti kad mirst — ne savos apavos. Bain! Tu biji pirmais un jau sen esi atriebts. Es labprāt būtu tavā vietā! Seller! Tu biji pēdējais un arī esi atriebts. Un jūs, pārējie — arī jūs esat atriebti. Dusiet mierīgi savos kapos un dāviniet man mieru!

Bet viņi nedusēja mierīgi savos kapos un nenesa tam mieru.

No ēnām un miglas cēlās augšup rēgi un pavadīja viņu uz viņa guļas vietu.

Cik bieži viņš bija teicis sev: — Mani prāta spēki visi paklausa man. Es neesmu traks. Viss tas ir fantāzija — iedomas — nav īstenība. Man nav darba, nav vietas, nav ideālu, nav cerību. Manu prātu apgrūtina un nospiež pagātnes tēli. Un šie tēli, gluži dabīgi, ir tie cilvēki, ar kuriem man bija sadursmes. Es nevaru tos aizmirst. Viņi atgriežas pie manis stundu pēc stundas. Un tad mans izmocītais gars kļūst vārgs.

Tā, guļot savās ērtajās cisās, domāja Duans.

Nakts izlēja savu zvaigžņu gaismu pār gravu un gulēja tumšās ēnās starp klintāja sienām. Knišļi dunēja, sīca un dungoja dziļu, vienmuļīgu nakts dziesmu. Upes gultnē pāri akmeņiem liegi šalca ūdens. No gravas dziļumiem atskanēja pūces žēlais vaids.

Duanu smagi nospieda vientulības svina sega. Viņš nevarēja aizdzīt savas grūtsirdīgās domas. Ar tādiem pašiem panākumiem tas varētu mēģināt noraut ar roku kādu zvaigzni no debesīm.

Viņš domāja par to, cik daudz izstumto līdzīgi viņam pašreiz guļ zem šīs zvaigznēm rotātās, samtainās debesu velves. Visā šinī pusotra tūkstoša angļu jūdžu garajā, mežonīgajā zemē, no E1 Paso līdz Rio Grande grīvai. Plašs, mežonīgs apgabals — to ļaužu valsts, kas nekad nepazīst miera!

Kaut kur viņš bija dzirdējis vai lasījis, ka zemes jātnieki Teksasā vedot sarakstus par visiem izstumtajiem. Tur esot atzīmēti viņu vārdi un dzīves gājumi — trīs tūkstoši pazīstamu izstumto! Un tomēr tā droši vien nebija pat ne puse tā nelaimīgo leģiona, kas te bija saradušies no visiem Savienoto Valstu štatiem.

Duans bija ceļojis no nometnes uz nometni, no alas uz alu, no paslēptuves uz paslēptuvi. Viņš pazina šos vīrus.

Viņu lielākā daļa bija nelabojami noziedznieki. Daži bija atriebēji. Bet starp viņiem atradās maz tādu, kam •bija nodarīta pārestība.

Reti kad viņu starpā gadījās vīrs ar krietnām īpašībām, savdabīgi cilvēcīgs, godīgs — ciktāl tas bija iespējams, vēl nepazudis labajam ceļam. Bet vienā ziņā visi viņi bija līdzīgi — savās nemiera pilnajās dziņās.

Arī šinī zvaigžņotajā naktī viņi gulēja kā vilki, drūmām sejām: daži baros, daži vientulīgi kā pelēkais vilks, kas nepazīst neviena biedra.

Duans savās pārdomās nešķiroja tos. Lielākā izstumto daļa slīka noziegumos, neģēlībās un alkoholā. Siem vīriem bija svešas jebkādas cēlas jūtas — tie bija īsti pazuduši, mežonīgi suņi.

Duans apšaubīja, ka to starpā atrastos kaut viens vienīgs vīrs, kas pats vēl nebūtu skaidrībā par savu smago morālisko sabrukumu un neglābjami izpostīto dzīvi. Viņš bija sastapis starp tiem nabaga velnus, kas to zināja.

Duans ticēja, ka viņš pazīst viņu domas un zina visu viņu dzīves patiesību — cietsirdīgo, izstumto, rupju, nezinātāju, lopisku, kas slepkavo, kā to bija darījis Bills Bleks, kas zog zagšanas dēļ, kas tīko pēc naudas, lai to paspēlētu un nodzertu, kas nebēdīgi raugās nāvei acīs kā drausmīgais bandīts Helms, kas uz ešafota kliedza: — Cērt!

Duanam šķita, ka viņš saprot un pazīst tos jaunos zēnus, kas slāpst pēc s.lavas un mežonīgām dēkām — kovbojus ar svītru revolvera spalā, kas lepojās ar to, ka par viņiem jau zina zemes jātnieki. Viņam nebija sveši greizie ziemeļnieku stāvi, visi šie zagļi, viltotāji, slepkavas: bālām sejām, iekritušām krūtīm — īstie, mežonīgo rietumu dzīvei nepiemērotie, dzīvie miroņi. Tas pazina blēdīgos ganus, kas stāvēja sakaros ar lopu laupītājiem, pazina ari vecos, nosirmojušos, līkkājainos, mūžīgos, dzimušos klaidoņus.

Duans bija nācis ar visiem tiem sakaros. Tas bija viņus novērojis un kļuvis pazīstams ar tiem.

Bet vislabāk viņš pazina tos vīrus, pie kuriem viņš pats piederēja. Tas bija skaitliski ne sevišķi lielais, izlasītais revolveru varoņu pulks.

Pasaule, kas sprieda par viņu un viņa darbiem, saskatīja viņā tikai mašīnu, nāvētāju mašīnu ar vienu vienīgu uzdevumu: vajāt citus cilvēkus, panākt un iznīcināt tos.

Duanam bija bijuši vajadzīgi trīs bezgalīgi gari gadi, lai tas beidzot sāktu saprast savu tēvu.

Tagad Duans bija nešaubīgi atzinis, ka tādus revolvera varoņus kā Blandu, kā Allovaju, kā Selleri — ļaunus vīrus, kas nepazina nekādus sirdsapziņas pārmetumus, ko neapmeklēja nekāda Nemesīda [11] — ka viņus visus tomēr mocīja kaut kas tāds, kas atņēma tiem visu viņu mieru, miegu un atpūtu. Šis kaut kas bija daudz spēcīgāks par sirdsapziņu un atriebēju dievieti — tās bija ārkārtīgas un tālu parasto apjomu pāraugušas bailes no nāves!

Duans pazina arī šādus vīrus. Viņš bija tos nošāvis un lasījis viņu acīs priekšnojautu, ko gribasspēks nevar apvaldīt, un tad — drausmīgo atziņu!

Šie vīri bija pārdzīvojuši nāves cīņu ik reizes, kad tie bija sastapušies ar kādu iespējamu vai drošu ienaidnieku — nāves cīņu, kas bija šausmīgāka par lodes brūci vai sitienu.

Viņi bija apsēsti no šīm bailēm, apsēsti no ikviena upura, kas brēca no kapa, ka nekas pasaulē nav tik neizbēgams kā nāve, kas glūn no katra stūra, kas slēpjas ikvienā ēnā un dziļi guļ jebkura ieroča melnajā stobrā.

Šiem vīriem nevarēja būt nekādu draugu. Viņi nedrīkstēja mīlēt vai uzticēties kādai sievietei. Viņi zināja, ka viņu dzīves vienīgā iespēja bija saistīta ar viņu piesardzību. Tā dibinājās uz viņu uzmanību, izmaņu, veiklību un apziņu, ka, tādu dzīvi dzīvojot, nekādas cerības nevar būt ilgstošas.

šie vīri bija pazudinājuši paši sevi.

Kas gan varēja norisināties viņu sirds dziļumos, kad tie devās savās guļas vietās šādā spožā, zvaigžņotā naktī ar savu baigo klusumu un ēnām, ar lidojošo tagadni un melno nākotni, kuras noslēpumu tuvināja ikviena stunda?

Jā, kas gan cits varēja atrasties viņu sirds dzelmēs, ja ne elle?

Elle Duana sirdī nebija bailes no cilvēkiem vai bailes no nāves.

Viņš būtu juties laimīgs, ja varētu nokratīt no sevis dzīves nastu. Uz nāvi tas raudzījās kā uz kaut ko tādu, kas ir pats par sevi saprotams. Bieži viņš bija to vēlējies. Bet spilgtā pašsaglabāšanās apziņa izslēdza ne vien pašnāvību, bet arī atgaiņāja vēlēšanos, lai to ķertu naidnieka lode.

Dažreiz viņam iešāvās prātā neskaidrā nojauta, ka pašsaglabāšanās instinkts ir tas spēks, kas padarījis mežonīgos Ziemeļamerikas dienvidrietumus baltajam cilvēkam apdzīvojamus.

Duana upuri gan pa vienam, gan visi kopā aizvien atgriezās pie viņa.

Tie nepārmeta viņam bezgodību vai gļēvulību. Viņi nesūdzējās par necilvēcību vai slepkavību. Viņu apsūdzības raksts bija īss un skanēja: tu esi nonāvējis!

Šķita, ka viņi tagad zinātu vairāk, kā zināja dzīvojot. Likās, ka viņi būtu mācījušies saprast, ka dzīvība ir dievišķīga, noslēpumaina balva, ko nedrīkst laupīt.

Viņi apstāja to ar mēmu kliedzienu un dziestošām acīm riņķoja ap viņu.

Vienpadsmitā nodaļa dĪvains aicinĀjums

Duans bija pavadījis Nuesas gravā gandrīz sešus mēnešus. Tad šādas dzīves bezdarbība un vientulība dzina viņu tālāk. Viņam atkal vajadzēja uzmeklēt kalnāju tekas, vajadzēja gūt kaut ko citu nekā šo nepanesamo vientulību, kas to pakjāva viņa smago domu mokām.

Mirklī, kad viņa jājiens to veda atpakaļ pie cilvēkiem,, viņā notika ievērojama pārvērtība.

Viņā pacēlās savāds siltums, neatvairāma vēlēšanās redzēt sejas, dzirdēt balsis — grūtsirdīgi priecīgs, dīvains uztraukums.

Bet tā bija tikai viņa rūgtās, mūžīgās bezmiega nakšu piesardzības priekšnojauta.

Kad Duans vientulīgi slēpās mežonīgos krūmājos, tas bija pasargāts no visa — izņemot savu dziļāko un labāko «es». Atstājot savu paslēptuvi, dodoties uz cilvēku mājokļiem, viņa spēki un griba bija pievērsti vienam vienīgam mērķim — dzīvības saglabāšanai.

Pirmais ciemats, kurā iejāja Duans, saucās Mercera. Viņam tur bija daudz draugu. Mercera izjuta, ka tā ir Duanam daudz pateicības parādā.

Ciemata nomalē atradās kāds kaps, kas bija tā apaudzis krūmiem, ka Duans, jājot tam garām, no sava zirga muguras gandrīz nevarēja saskatīt stabu ar vienkāršo uzrakstu, kas to apzīmēja.

Šo uzrakstu tas nekad nebija lasījis, bet viņam iekrita prātā Hardins, kas bija bijis pirmais Blanda sabiedrotais.

Kopš daudziem gadiem Hardins jau nebija devis mieru lopu dzinējiem un liellopu kopējiem Mercerā un tās apkaimē. '

113

Kādā nebaltā dienā viņš vai viņa nedarbu biedri bija

8 — 25

noslepkavojuši un aplaupījuši kādu vīru, kas kādreiz grūtā brīdī bija palīdzējis Duanam.

Duans bija saticis Hardinu mazajā ciemata laukumā, apveltījis to ar visiem robežnieku žargonā lietotiem lamu vārdiem, izaicinājis viņu un nošāvis tanī mirklī, kad Hardins bija tvēris pēc sava ieroča.

Duans devās uz kāda sava laba paziņas, Džona Burta, namu. Tas bija pazinis jau viņa tēvu. Tur viņš atrada laipnu uzņemšanu. Krietnas rokas spiediens, drauga balss, bērnu čalošana, kas nebijās no viņa un tā revolvera, labi, spēcīgi ēdieni, jaunas drēbes — padarīja Duanu par gluži citu cilvēku.

Zināms, viņš nerunāja daudz. Godalga, kas bija izsolīta par viņa galvu, nasta, kas to nospieda, darīja to mazrunīgu. Bet viņš kāri uzsūca sevī visas tās jaunās ziņas, ko tam še stāstīja. Visus tos gadus, ko viņš bija pavadījis trimdā, tālu projām no savas dzimtenes, tas nebija dzirdējis neviena vārda par savu māti vai par savu tēvoci. Tie, kas robežzemē bija Duana patiesie draugi, protams, nemaz nedomāja dot un ievākt jebkādas ziņas, rakstīt vai saņemt vēstules, kas varētu sniegt kaut niecīgākos norādījumus par viņa uzturēšanās vietu.

Duans palika augu dienu pie Džona. Krēslai iestājoties, viņš labprāt pieņēma neatlaidīgo uzaicinājumu pārnakšņot. Reti kad Duanam bija izdevība pavadīt nakti zem jumta.

Agrā pievakarē Duans sēdēja kopā ar diviem sava viesmīlīgā saimnieka dēliem lievenī. Viņš ļāva tiem sevi godbijīgi apbrīnot. Te pēc ātra gājiena uz pasta biroju atgriezās Džons.

Viņš tūliņ aizsūtīja zēnus projām. Viņš bija ļoti uztraukts.

—   Duan! Pilsētā ir zemes jātnieki, — viņš čukstēja. — Visur runā un stāsta, ka jūs esat še. Jūs esot iejājis ilgi pēc saules lēkta. Daudz ļaužu redzējuši jūs. Nedomāju, ka atrastos kāds vīrs vai zēns, kas jūs nodotu. Drīzāk to var izdarīt sievietes. Tās ir pļāpīgas, bet zemes jātnieki ir skaisti zēni un — velnišķīgi brunču mednieki.

—   Kura rota? — Duans mierīgi jautāja.

—   Pirmā rota, «A». Tās komandieris ir. jaunais zemes jātnieks kapteinis Mak-Nellijs, kas ar savu drošsirdību guvis karā plaši pazīstamu vārdu. Kopš viņš ir zemes jātnieku dienestā, tas jau pastrādājis brīnuma lietas. Viņš iztīrījis vairākas ļaunas vietas dienvidos un strādā tagad ziemeļos.

—   Mak-Nellijs. Esmu par viņu dzirdējis. Aprakstiet man to.

—   Slaids puisis, "muskuļains un sīksts. Gaiša seja, melnas ūsas, melni mati. Asas, melnas acis. Pavēlētāja skats. Mak-Nellijs ir smalks zēns. Pieder pie labas dienvidu štatu ģimenes. Es negribētu, ka viņš jūs še redzētu.

Duans klusēja.

—   Mak-Nellijs ir sparīgs, un viņa jātnieki visi ir pieredzējuši ļaudis. Ja viņi jūs zinās esam še, tad būs jums cieši uz papēžiem. Mak-Nellijs viegli netver pēc revolvera, bet viņš nevilcinātos pildīt savu pienākumu arī tad, ja viņam būtu jāskatās nāvei acīs. Un tas šinī gadījumā tieši tā arī būtu. Duan! Izvairieties no kapteiņa MakNellija!

Duans vel arvien cieta klusu. Viņš nedomaja par briesmām, bet gan par to, cik nemierīgiem un nepastāvīgiem jābūt viņa uzturēšanās brīžiem pat draugu vidū.

—   Esmu jums jau sagatavojis provianta saini, — Džons turpināja. — Es tagad steigšos seglot jūsu zirgu. Uzmaniet pats sevi!

Viņš gandrīz vēl nebija pabeidzis šos vārdus, kad no bruģētās ielas atskanēja klusi soļi, kas ātri tuvojās.

Kāds vīrs ienāca pa vārtiem.

Jau metās krēsla, bet vēl bija pietiekami gaišs, lai saskatītu kādu neparasti liela vīra stāvu. Kad tas pienāca tuvāk, bija redzams, ka vīrs tur abas rokas paceltas gaisā virs savas galvas. Viņš palēlināja savus soļus..

—  Vai še dzīvo Džons Burts? — viņš klusu, bet steidzīgi jautāja.

—   Es domāju gan. Esmu Burts. Ko jūs vēlaties no manis? — atbildēja Džons.

Svešais vīrs bikli apskatījās visapkārt un nāca tuvāk,, aizvien turot savas rokas augšā.

—   Ir zināms, ka Buks Duans ir še. Kapteiņa MakNellija nometne atrodas upes krastā, pie pašas pilsētas. Viņš liek pateikt Duanam, lai tas pēc tumsas iestāšanās iznāktu ārā pie viņa.

Svešinieks apgriezās un pazuda tikpat ātri un noslēpumaini, kā bija ieradies.

—   Piķis un zēvele! Ko tu uz to teiksi? — Duans domīgs iebilda.

8*

115

—   Tā ir pirmā tik trakā lieta, ko esmu dzirdējis no Mak-Nellija. Nezinu tiešām, kā tas saprotams. Būtu varējis zvērēt, ka Mak-Nellijs arvien ir atklāts. Uz mani viņš atstāja godīga cilvēka iespaidu. Bet, pie visiem

jodiem, viņam tomēr, liekas, prātā ir nodevība. Nevaru šinī lietā saskatīt kaut ko citu.

—   Varbūt kapteinis grib man dot izdevību padoties bez asins izliešanas, — piezīmēja Duans. — Ja viņš tiešām tā domā, tad tas ir ļoti cēli.

—   Viņš aicina jūs ierasties viņa nometnē pēc tumsas iestāšanās. Duan! Lieta, šķiet, nav visai droša. Bet Mak-Nellijs ir zemes jātnieks, jauns vīrietis un nav šejienietis. Viņš dara daudz ko savādu. Varbūt viņam kas sakāpis galvā. Lai kādi arī būtu viņa nodomi, viņa klātbūtne Mercerā saka mums pietiekoši daudz. Duan! Dodieties ceļā un atstājiet dažas jūdzes starp sevi un laipno kapteini. Rīt es došos pie viņa un jautāšu tam, ko, velna milti, viņš īsti grib.

—   Ziņnesis, ko viņš bija sūtījis, bija kāds zemes jātnieks, — Duans teica.

—   Protams, tas viņš bija un pie tam spēcīgs puisis. Taisīt šādu gājienu nebija viegli. Duan! Šim zellim nebija revolvera. To esmu gatavs apzvērēt. Šis triks ir vairāk kā dīvains. Bet jūs nedrīkstat tam uzticēties. Duan! Laiks doties ceļā!

īsi pēc šīs sarunas pa pļavas teku aiz Džona mājas rikšoja kāds melnis. Viņa pakavi bija ievīstīti. Tas nesa staltu, drūmu jātnieku, kas aizdomīgi vēroja ikvienu stūri. Jātnieks drīz vien uzjāja uz lielceļa, spieda zirgam sānos piešus un ātrā gaitā atstāja Merceru sev aiz muguras.

Pēc piecpadsmit vai divdesmit jūdzēm Duans iegriezās kādā meskvitu mežā. Tur viņš nokāpa un uzmeklēja zāļainu noru. Piesējis zirgu garā pavadā, viņš lika seglus •spilvena vietā un, apsedzies ar segu, iemiga.

Otrā rītā Duans jau laikus bija zirga mugurā un jāja uz dienvidiem.

Nākošajās dienās viņš izdarīja īsus apmeklējumus dažās sādžās, kas gulēja viņam ceļā. Un ikvienā no tām kādam labam draugam aizvien bija kaut kas sakāms, kas darīja Duanu arvien domīgāku. Kāds zemes jātnieks bija gluži mierīgi un neuzkrītoši apmeklējis visus šos draugus un atstājis pie tiem šādu ziņu: — Sakiet Bukam Duanam, lai viņš pēc tumsas iestāšanās ierodas pie kapteiņa MakNellija nometnē.

Duans no tā secināja, un visi viņa draugi tam piekrita, ka jaunā zemes jātnieka vadoņa galvenais mērķis Nuesas apgabalā ir notvert vai nogalināt Buku Duanu. Dīvainais aicinājums šķita viņam pašam un viņa draugiem tikai īpatnēja, neparasta viltība, kas varēja ievērojami iespai•dot dažu izstumto spītīgi lepno raksturu. Bet uz Duanu tādu iespaidu tas neatstāja.

Viņa ziņkārība tomēr bija pamodināta, bet tā nepavedināja to spert bezprātīgi pārdrošu soli.

Duans griezās uz dienvidvakariem un nojāja kādas simts jūdzes, kamēr tas atkal sasniedza retāk apdzīvotu zemi. Te viņš vairs neko nedzirdēja par zemes jātniekiem.

Tas bija tuksnesīgs apgabals, pa kuru tas bija agrāk tikai reizi jājis. Toreizējais jājiens bija tam dārgi maksājis. Viņš bija bijis spiests atbrīvot sev ceļu ar revolveri. Izstumtie nesadzīvoja labi ar lopkopjiem un viņu kovbojiem, kas še ganīja liellopu barus. Viņš bija dzirdējis, ka starp diviem trimdiniekiem un meksikāņu bandītiem, un šiem lopkopjiem jau ilgāku laiku pastāv dziļš naids. Nepazīdams šinī apvidū ceļus un tekas, Duans bija nokļuvis starp divām ugunim, lai gan bija cerējis izvairīties. Kāds bises šāviens no kādas mājas bija noteikts mēģinājums nogalināt viņu tikai tāpēc, ka tas šinīs vietās bija nepazīstams. Šī lode rādīja Duanam, ka tas kļūdījies. Smags, nogurdinošs jājiens, kas izveda Duanu no šī bīstamā apvidus, pārliecināja viņu, ka tam nepieciešams atgriezties pie sava vecā paraduma — slēpties dienā un jāt naktī.

Viņš nokļuva mežonīgās vietās bez ceļiem un tekām. Viņš jāja trīs dienas, netiekot tālu uz priekšu, bet bija pārliecināts, ka atrodas apgabalā, kur tam vairs nedraud nekādas briesmas. Divreiz viņš nonāca plašās, zaļās ielejās ar vītoliem, kārkliem un apsēm. Tur izlocījās kāda upe. Duans domāja, ka tas ir Nuesas lejasgals.

Kādā vakarā, lienot no biezokņa, kurā bija dienā atpūties, Duans ieraudzīja kādas sādžas ugunis. Viņš mēģināja apjāt tai apkārt no kreisās puses. Bet tas izrādījās neiespējami, jo biezoknis ielejā sniedzās gandrīz līdz sādžas nomalei. Viņam vajadzēja griezties apkārt un jāt tagad pa labi.

Drāšu žogi un zirgi, kas atradās ganībās, apgrūtināja šī nodoma īstenošanu tik lielā mērā, ka viņš to veica tikai labi vēlu pēc pusnakts. Tad viņš atkal dienā nojāja savas desmit vai vairāk jūdzes. Tālāk tas lietoja, lai gan visai piesardzīgi, kādu ļoti izbrauktu ceļu. Viņš jāja garām vairākiem biezokņiem. Duans labprāt būtu pieturējis, lai še paslēptos pa dienas laiku. Bet tur nebija ūdens. Tikai pēc ilga laika tas atrada ūdeni, bet tad tur atkal nebija biezokņa vai meskvitu apakšaugsnes, kas tam dotu patvērumu. Tā viņš bija spiests jāt tālāk.

Zeme, kas bija viņa priekšā, bija viļņota. Ieplakās auga apses, pakalnos — meskvitu un jukka koki. Nonācis kādā pakalnā, Duans redzēja, ka ceļš taisa asu leņķi, kas neatļāva saskatīt to, kas aiz tā atrodas. Viņš lēni jāja pa ceļa līkumu, kas veda starp ieplakas augstām, dzeltenām māla sienām. Te viņa straujais zirgs dzirdēja kaut ko. Tas spēji satrūkās. Viņš sāka trakot. Tie nedaudzie lēcieni, ko tas taisīja, pirms jātnieka dzelzs roka atkal viņu savaldīja, izrādījās par pietiekošiem, lai sasniegtu aso ceļa pagriezienu.

Ātrs Duana skats atklāja tam nelielu ieplaku, seklu,, klinšainu strautu, apšu mežiņu un pulciņu vīru, kas meta drūmus skatus uz viņu.

Pie kāda koka zariem karājās divi baigi, dīvaini tēli.

šāda aina nebija neparasta Teksasas dienvidvakaros, bet vēl nekad Duans nebija atradies tai tik nepatīkami tuvu.

Kāda aizsmakusi balss sauca:

—   Sasodīts! Tur vēl ir viens!

—   Jāj tuvāk, svešiniek, un pierādi, kas esi! — kliedza kāds cits.

—   Rokas augšā!

—   Pareizi, Džek! Neizlaid viņu! Trāpi tam!

Šie izsaucieni ātri sekoja viens otram. Duans svieda savu zirgu apkārt. Pēkšņi norībēja bises šāviens. Lode ķēra Duana kreisās rokas stilbu zem elkoņa. Pavadas izkrita no viņa rokām. Zirgs satrūcies auļoja projām. Vēl viena lode nosvilpa Duanam garām. Tad straujais ceļa līkums paglāba viņu no drošas nāves. Viņa satrakotais zirgs drāzās kā vējš lejup no kalna.

Duanam nemaz nevajadzēja atskatīties, lai zinātu, kas viņu gaida. Vislielākās raizes tam darīja viņa ievainotā roka. Kauls, par laimi, bija palicis neskarts. Bet tā bija mīkstas svina lodes brūce un izskatījās visai ļauna. Asinis plūda aumuļām. Duans ļāva zirgam skriet. Viņš apsēja brūci ar savu kakla autu un savilka to mezglā ar neievainotās rokas un zobu palīdzību. Tikai tad viņš atskatījās pāri plecam atpakaļ.

Jātnieki sacēla uz ceļa putekļu mākoņus. Tie parādījās no līkuma, kur aizlocījās ceļš, aizvien lielākā skaitā. Priekšējais bija varbūt jūdzes ceturksni iepakaļ. Duanam pietika ar vienu vienīgu acu uzmetienu, lai pārliecinātos, ka viņa vajātāji visi bija ātri un aši jājēji kovboji, šinī zemē visi vīri jāja labi, un viņiem bija tikai spēcīgi, ātri zirgi. Bez tam, šis bija apgabals, kurā lopkopji bija bezgala daudz cietuši no bandītu nekrietnībām, uzbrukumiem un zādzībām.

Kļūmīgas nejaušības dēļ Duans bija uzdūries linča tiesai. [12] tas bija noticis taisni tādā laikā, kad ikviens svešinieks bija apdraudēts un jebkurš izstumtais bija laimīgs, ja varēja izglābt kailo dzīvību.

Duans vairs neskatījās atpakaļ, līdz ceļa kalnainā daļa atradās tam aiz muguras un tas atkal nenokļuva ielejā.

Viņš tagad bija saviem vajātājiem daudz tālāk priekšā kā pirmīt. To redzot, viņš mēģināja saudzēt savu zirgu, palēninot nāvīgo ātrumu. Zirgs bija lielisks kustonis, liels, spēcīgs un ātrs, bet viņa izturība vēl nekad nebija izmēģināta tādā nogurdinošā veidā.

Duanam bija viens vienīgs plāns — vienīgais, kas bija lietojams šinī gadījumā — sasniegt upes krastu. Varbūt tur, kārklu biezoknī, viņš varēja izbēgt saviem vajātājiem. Līdz upei bija kādas piecdesmit jūdzes. Tas bija tāds attālums, ka nevajadzēja zaudēt cerību to veikt ar labu zirgu, ja tikai tas nebija pārāk notrenkts.

Duans drīz vien atzina, ka kovboji paliek iepakaļ tālab, ka viņi apzināti neizmanto savu zirgu spējas līdz galam. Sādi jātnieki nemēdza taupīt savus zirgus — tā bija gluži neparasta lieta. Šis apstāklis radīja zināmu nemieru. Bet varbūt viņi apmierinājās ar to, ka var izdzīt svešinieku no savām robežām.

Duanam atkal uzausa cerība. Viņš raudzījās pēc kāda ceļa, kas nogrieztos pa labi vai pa kreisi. Bet tāda nebija. Abās ceļa malās izpletās akmeņaini klajumi ar meskvitu un jukka kokiem. Duans atkal paātrināja sava zirga auļus. Viņam kļuva skaidrs, ka sādža viņam jāapiet. Upe atradās sādžas nomalē. Ja viņš nokļuva kārklu biezoknī, tad bija drošībā.

Pēkšņi putekļu mākoņi viņa priekšā pavairoja viņa raizes. Vai tur bija rati ar kravu, vai izklaidēti lopi? Nē, drīz vien viņš varēja izšķirt vairākus jātniekus. Šāvieni un kliedzieni viņam aiz muguras liecināja, ka viņa vajātāji arī ieraudzījuši jaunpienākušos.

Abas grupas šķīra atstatums, kas bija lielāks nekā viena angļu jūdze. Tomēr šis-attālums netraucēja viņu saprašanos.

Izgrūdis lāstu starp zobiem, Duans sāpīgi spieda savam melnim piešus sānos un svieda to sānis, nost no ceļa, mežā. Viņš izvēlējās labo pusi, kur viņš varēja sasniegt upi. Atklāti smilšaini klajumiņi atradās še starp ērkšķaino vīģu un meskvitu krūmiem. Lai gan Duans jāja līču loču, viņš atklāja, ka tiek labi uz priekšu. No saviem vajātājiem tas vairs nekā neredzēja. Viņš pieņēma, ka abas grupas sastapsies un tad atkal sekos viņa pēdām.

Bet cik liels bija viņa pārsteigums un dusmas, kad tieši no krūmiem viņš izjāja uz kādu zemu, bet ļoti saplaisājušu klintsmalu, kur zirga soļošana bija pavisam neiespējama lieta. Viņš pagrieza un jāja tagad pa kreisi. Smilšainā augsne pārgāja akmeņainākā, kur zirgam bija vieglāk. Arī audzes te bija mazāk, šis apstāklis gan atviegloja jāšanu, bet paslēpa mazāk. Viņš vērīgi paraudzījās un atkal ieraudzīja kustīgus putekļu mākoņus un tumšus zirgu apveidus. Jātnieki bija pusjūdzes atstatumā un jāja šķērsām pāri klajumam. Tas bija skaidrs pierādījums, ka tie labi pazina šī apvidus īpatnības un tās grūtības, ar kurām bēglim vajadzēja sastapties.

Nekavējoties nevienu acumirkli, Duans virzīja savu zirgu tieši uz priekšu. Viņam vajadzēja tikt vīriem garām. Dziļa ūdens plaisa, likās, darīja to neiespējamu.

Pēkšņi Duanā pamodās auksta, pārgalvīgi drošprātīga sajūta. Vai tas bija gals? Viņam radās vēlēšanās jāt tieši uz saviem vajātājiem. Bet prāts uzvarēja neprātīgo dziņu. Viņš bēga, lai saglabātu savu dzīvību.

Duans zināja, ka vismaz šie trīs jātnieki patlaban skaidri redz viņu. Bet jau nākošajā mirklī tie izzuda viņa skatienam, un viņš nokļuva atkal meskvitu krūmājā. Tagad viņš gribēja sasniegt ceļu. Viņš neatlaidīgi skubināja savu zirgu un tomēr taupīja viņa spēkus pēdējai, izšķirošajai cīņai. Klintis, biezokņi, ūdens plaisas — viss tas kavēja viņu ieturēt taisnu virzienu. Viņš gandrīz pavisam būtu zaudējis spējas aptvert stāvokli un, galu galā, būtu ieskrējis saviem ienaidniekiem tieši rokās. Te, par laimi, viņš nokļuva kādā izdegušā klajumā.

Abās malās — turpat revolvera šāviena attālumā — viņš ieraudzīja savus vajātājus. Viņu skaļie kliedzieni un Duana pieši piedeva viņa zirgam to ātrumu, no kura tagad atkarājās viņa dzīvība un nāve.

Vēl nekad Duans nebija sēdējis ātrākā, labākā un izturīgākā zirgā. Tas, šķita, darīja neiespējamo. Melnim bija spars, uguns un plaušas. It kā smags akmens novēlās no Duana krūtīm. Viņš bija saviem vajātājiem priekšā. Varenos auļos tas izjāja kādā citā laukumā, kur stāvēja daži koki! Bet še viņu sagaidīja, atkal revolvera šāviena attālumā, otrs jātnieku pulciņš. Tie kliedza un jāja viņam pretim, bet nešāva. Viņš svieda savu zirgu apkārt uz labo pusi.

Tikai viens iemesls kavēja Duanam apstāties un pieņemt cīņu: viņam iekrita prātā abi pakārtie, kas šūpojās pie koka zariem. Šķita, ka vajātāju mērķis bija viņa sagūstīšana tad, kad tas būs izšāvis savu pēdējo patronu. Tad viņu sagaidīja karātavas. Duana bailes no pakāršanas pārspēja iedzimto dziņu cīnīties.

Tagad iesākās putekļainas un trokšņainas medības pelēkajos meskvitu krūmājos. Duans gandrīz nemaz nevarēja skatīties. Lūstošie zari sitās viņam sejā, padarot to aklu. Vējš svilpoja gar viņa ausīm. Viņš pazaudēja nojautu par savu vajātāju attālumu. Vai tie nebija viņam cieši uz papēžiem? Vai tie šāva uz viņu? Viņš domāja, ka dzird šāvienus, bet līdzīgs troksnis varēja celties arī no lauztiem sausiem zariem. Viņa kreisā roka karājās. Tā bija gandrīz nelietojama. Viņš vadīja zirgu ar labo. Piekļāvies seglu cekulam, tas jāja, zemu noliecies uz priekšu. Sviedri sāļi plūda viņam acīs, rēta dega, bet tukšo, auksto vēderu mocīja bads. Bez tam viņu plosīja ārprātīgas dusmas. Viņš vēlējās cīnīties, bet tam vajadzēja bēgt!

Viņam vajadzēja saņemt visus savus prāta spēkus, lai pārvarētu rūgto naidu pašam pret sevi, pret saviem vajātājiem, pret šo trako jājienu un savu sagandēto dzīvi.

Pēkšņi viņš izlauzās no meskvitu krūmiem un ieraudzīja savā priekšā ceļu. Garš, brīvs ceļa posms! Mežonīgā priekā un mežonīgā ātrumā viņš auļoja uz to. Viņš drāzās kā vējš pa lielceļu, jo bija drošs, ka tas ir brīvs.

Viņa zirgam vēl netrūka ne spēka, ne ātruma, tomēr tās jau izrādījās neizbēgamā drīzā sabrukuma pazīmes. Vajātāji — viņš nevarēja saskatīt, cik īsti to bija — atkal sekoja viņam. Tomēr viņš nepiegrieza tiem lielāku uzmanību. Sakostiem zobiem tas joņoja uz priekšu, nikns un apņēmies izbēgt tiem par katru cenu.

Viņš auļoja garām dažām vientuļām lopkopju fermām, kur zirgi zviedza aplokos un ļaudis izbrīnā noskatījās viņam iepakaļ. Duana zirgs auļoja vēl ar to pašu ātrunu, bet tam trūka pirmītējais svaigums. Lēcieni bija piepūlēti un nevienādi. Tās bija pazīmes, ka nabaga kustoņa spēki ir gandrīz izsmelti.

Sādžu Duans sasniedza ātrāk, kā bija domājis, tāpēc tās skats viņu pārsteidza. Tad viņš pamanīja, ka ir nonācis drāšu žogu rajonā. Viņš nedrīkstēja atgriezties* bet joņoja tālāk. Duans nolēma jāt sādžai cauri.

Tagad tas redzēja savus vajātājus pusjūdzes atstatumā. Tāds attālums bija par lielu, lai sādžinieki varētu aizkavēt viņa bēgšanu.

Jājot pirmajam namam garām, Duans pamanīja, ka viņa zirgs sāka grīļoties. Duans vairs neticēja, ka tas izturēs jājienu cauri sādžai.

Apsegloti zirgi kāda veikala priekšā spēji deva viņa domam citu virzienu.

Viņš sarāva pavadas un izlēca no segliem. Patlaban no nama iznāca divi fermeri. Viens no tiem tuvojās labi noaugušam, ugunīgam brūnim. Fermeris jau lika kāju kāpslī. Te viņš ieraudzīja Duanu un apstājās, paturot kāju kāpslī.

Duans panāca uz priekšu un sagrāba zirga pavadas.

—  Mans ir nokausēts, bet nav beigts! — viņš izgrūda. — iVlainies ar mani!

—   Nu ja, svešniek, es labprāt arvien taisu veikalu, — vīrs nesteidzīgi teica, — bet vai jūs neesat mazliet par steidzīgu?

Duans atskatījās.

Viņa vajātāji pašreiz iejāja sādžā.

—   Esmu Duans — Buks Duans! — viņš draudīgi iesaucās. — Vai gribi mīt? Ātri!

Fermeris nobāla, izvilka kāju no kāpšļa un nogāja sānis.

—   Esmu ar mieru, — viņš sacīja.

Duans uzlēca un spieda brūnim piešus sānos. Zirgs bailēs iešņācās un drāzās projām. Viņš bija jauns, žigls un pusmežonīgs. Duans auļoja, garām pēdējām mājām uz klajumu.

Bet ceļš vai nu beidzās šādžā, vai arī veda tai citā vietā cauri, jo Duans tūdaļ nokļuva laukos un no tiem akmeņainā tuksnesī. Sasniedzis meskvitu krūmāju, tas atskatījās atpakaļ un redzēja aiz sevis bises šāviena attālumā sešus jātniekus. Tālāk iepakaļ jāja vēl citi.

Duana jaunais zirgs nebija kļuvis vēl silts, kad tas sasniedza kādu augstu smiltāju, zem kura gulēja kārklu biezoknis. Cik tālu vien sniedza viņa skati — sniedzās platā, līdzenā, iesarkanā krūmāju josla. Kāds baudījums viņa acīm! Viņš jutās kā dzenāts vilks, kas saguris un klibs beidzot sasniedz savu alu klintājā.

Duans jāja lejup pa smilšaino nogāzi un virzīja zirgu tieši uz biezokņa malu, bet tas slējās stāvus. Nevarēja velti zaudēt laiku.

Duans nolēca zemē un vilka untumaino zirgu aiz pavadas biezoknī. Bet tas izrādījās par grūtu un darbietilpīgu lietu. Duans nedrīkstēja riskēt. Viņam vajadzēja pamest zirgu! To viņš darīja, sava jaunā stāvokļa spiests.

Pats tas veikli izlocījās starp kārklu ceriem. Vēl īstā laikā viņš bija atradis paslēptuvi, jo dzirdēja savus vajātājus jājam pa augsto krastu. Viņi runāja skaļi, pārliecināti, brutāli. Tie ar lielu troksni ielauzās biezoknī.

—   Hallo, Sid, te jau ir tavs brūnais! — kāda balss uzsauca tam vīram, ko Duans bija piespiedis mīties zirgiem.

—   Klausieties! Ja jūs, dulnā banda, apstātos uz mirkli, tad es jums kaut ko pastāstītu! — atskanēja kāda cita balss no krasta kāpu augšienes.

—   Nāc vien, Sid, mēs viņu esam ielenkuši! — pirmais runātājs sacīja.

—   Var jau būt, un, ja tas arī tiešām tā būtu, tad tomēr jums stāv priekšā vēl sasodīti grūts darbs. Tas vīrs ir Buks Duans!

Šim paskaidrojumam sekoja pilnīgs klusums. To pārtrauca tikai lejup ripojošu oļu troksnis un tad lēnas balsis:

—  Viņš nevar tikt pāri upei, — sadzirdēja Duans. — Tas sēž biezoknī. Es pazīstu šo slazdu.

Duans ātri un bez trokšņa aizslīdēja starp kārklu puduriem projām un vairs nedzirdēja savus vajātājus. Viņš gāja tieši uz upi. Līst cauri kārklu biezoknim viņam bija parasta lieta. Šinī mākslā viņš bija tik veikls, ka to varēja apskaust pat indiānis.

Rio Grande ar savām pietekām plūst Teksasā pa lielākai daļai plašās, lēzenās lejās. Tās ir apaugušas ar vītoliem. Apses, meskviti, ērkšķainie vīģu koki kopā ar kārkliem rada tādu biezokni, ko ikviens apstākļu nepazinējs uzskatīs par nepieejamu un nekrustojamu. Raugoties no augšas, šie labirinti izskatās zaļi. Iekšā tie ir pelēki un dzelteni. Reti var sastapt tekas un noras.

Arī še bija tikai daži celiņi, ko bija izlauzušas pekarisas, mežonīgās purvu cūkas. Zeme bija mālaina un parasti sausa. Dažreiz tā ir tik cieta, ka uz tās nepaliek ne māzākās pēdas. Tur, kur aug apšu grupas, kas atvaira kārklus, parasti atrod garu, biezu zāli un nelielus krūmus. Vītoliem ir slaidi stumbri, kas stāv tik cieši, ka tie gandrīz skar viens otru. Lapotie zari rada ciešu jumtu.

Sī biezokņa dziļumi, kuros tagad ielauzās Duans, bija klusi, sapņaini, dīvaini. Gaišā dienas laikā gaisma še bija drūma un nespodra. Ja vējš locīja zarus, tad cauri zaļajai segai traucās slaidas saules bultas un zelta traipi dejoja pa zemi.

Duans arvien bija dziļi izjutis šādu vietu iespaidīgās īpatnības. Bet reizē ar to viņam likās, ka še pati daba sargā un lolo vajātās dzīvās būtnes, it kā parādot cilvēkam un zvēram savu bezgalīgo mīlu.

Cilvēki var še uzturēties tikai dažu metru atstatumā viens no otra, var iet viens otram gluži tuvu garām un tomēr paši to nezināt.

Dzīves uzturēšanai nepieciešamos līdzekļus še nenākas viegli sagādāt, bet vajāti cilvēki un zvēri iztiek ar mazumu.

Duans gribēja, ja tas vien būs iespējams, šķērsot upi, paslēpties biezoknī un izlauzties augšup, lai sasniegtu labvēlīgāk noskaņotus apgabalus. Viņam iekrita prātā tas, ko par upes pāriešanu bija teicis kāds vīrs no viņa vajātāju bara. Arī viņam radās šaubas, vai maz būs iespējams nokļūt viņējā krastā.

Bet viņš nolēma izmantot pirmo iespēju, lai liktu starp saviem vajātājiem un sevi pašu upi. Viņš lauzās tālāk. Bija jāsargā ievainotā kreisā roka. Viņš to gandrīz vairs nevarēja pakustināt. Ar labo viņš šķīra kārklus, līda iesānis un tika diezgan ātri uz priekšu. Duans atrada ceļā ūdens izgrauztas bedres, dziļas ejas, zvēru tekas. Tas izmantoja visu, lai skrienot, lienot, rāpojot, klūpot tiktu ātrāk uz priekšu.

Šādos apstākļos ieturēt pareizo virzienu nebija viegla lieta. Tomēr tas viņam izdevās tādā veidā, ka viņš ievēroja savā priekšā kādu saules apspīdētu koka stumbru. Kad viņš bija to sasniedzis, tad apskatījās atkal pēc jaunas ceļa zīmes.

Protams, jo dziļāk tas ielauzās biezoknī, jo lēnāk tas tika uz priekšu. Tas tāpēc, ka biezoknis kļuva aizvien mežonīgāks un tumšāks. Moskīti sīca ap viņa galvu. Viņš sev neatļāvās ne mazāko atpūtu. Ēnas zem vītoliem kļuva dziļākas un rādīja tam, ka jau ir vēla pēcpusdienas stunda. Viņš jau sāka baiļoties, ka dodas nepareizā virzienā. Beidzot gaismas svītra Duana priekšā izgaisināja viņa šaubas.

Pēc grūtās izlaušanās caur piekrastes vēl sarežģītāko biezokni Duans sasniedza upes malu.

Viņa priekšā gulēja plata, lēna, dūņaina straume. Viņējā krastā biezoknis atkal pacēlās kā zaļš un dzeltens mūris.

Jau pirmais acu uzmetiens pateica Duanam, ka pārkļūt upei ir neiespējami. Kūtri plūstošais ūdens visur apskaloja peldošo smilšu saliņas. Viss upes dibens sastāvēja no peldošām smiltīm, un bija ļoti iespējams, ka ūdens, nekur nebija dziļāks par kādu pēdu. Peldēt un brist bija neiespējamas lietas. Nevarēja pārbīdīt pat kādu baļķi pāri upei. Ikvienu cietu lietu vai priekšmetu, kas skāra gludās, dzeltenās smiltis, tās satvēra un iesūca sevī. Lai pārbaudītu savas aizdomas, Duans iemeta upē kādu garu koka stumbru. Likās, ka tieši še nodevīgajai smiltij nemaz nav dibena.

Duans atmeta cerību pāriet upi. Nebija šaubu, ka jūdzēm tālu augšup un lejup apstākļi bija gluži līdzīgi..

Iekams Duans atstāja upi, viņš piesēja savu platmali pie kādas kārts. Tādā ceļā iesmēla pietiekoši daudz ūdens, lai remdinātu savas slāpes.

Tad viņš atkal lauzās cauri biezoknim, kamēr sasniedza' mazliet retākas vietas, kur varēja ātrāk tikt uz priekšu. Tagad viņš gāja augšup, kamēr tumsa kļuva tik liela, ka tas vairs neko nevarēja saredzēt un izšķirt. Viņš sataustīja kādu vietiņu, kas bija diezgan liela, lai tur varētu guļot izstiepties.

Pašreizējā mirklī viņš bija še gluži tikpat drošs, kā tad, ja tas atrastos Rim-Roka viņējā nogāzē.

Duans bija noguris, bet ne sabrucis.

Neraugoties uz lielajām sāpēm rokā, tas tūlīt aizmiga..

Divpadsmita nodaļa ASINSSUŅI

Naktī Duans pamodās. Smags, dziļš klusums klāja melno biezokni kā īsta, bieza, necaurredzama sega. Nevarēja redzēt nevienu zvaigzni, izšķirt tuvākā koka stumbru vai saskatīt roku pat tad, ja to turēja cieši acu priekšā. Viņš gulēja nomodā un klausījās. Viņš bija pārliecināts, ka viņu uzmodinājusi kāda neparasta skaņa. Parastie mežonīgo apvidu nakts trokšņi nekad netraucēja viņa mieru. Viņa prāti bija tikpat apbrīnojami asi un izsmalcināti kā veco trimdinieku un ilggadīgi vajāto.

Gara, klusa un kūtra vēja pūsma nošalca pāri vītolu virsotnes lapām un pazuda tālē. Kāds nezināms nakts zvērs vieglos soļos skrēja tumsā, čabēja nokaltušās lapas. Kāda vientuļa lapsa rēja tālumā. Bet neviens no šiem trokšņiem nebija varējis pārtraukt Duana miegu.

Pēkšņi, pārtraucot iestājušos klusumu, atskanēja kāda asinssuņa rējieni. Duans uzreiz saslējās sēdus. Viņš nodrebēja savos sirds dziļumos. Sakustoties viņš atcerējās savu ievainoto, bezspēcīgo roku. Tagad ierējās arī citi suņi — bet attālāk. Atkal viņu iekļāva klusums. Bet tas bija spiedīgs, draudīgs un vēstīja ļaunu.

Pa viņa pēdām bija tikuši palaisti asinssuņi, un vadītājs suns vairs nebija tālu. Duans jau no bērna dienām pazina asinssuņus un viņu paražas. Viņš zināja, ja to bars necaurredzamā tumsā ieslēdz viņu, tad nākošajā dienā to atradīs un ietrenks nāvē tikpat droši, kā briedi notver un saplosa vilku bars.

Viņš uzlēca kājās un gatavojās bēgšanai, cik tas izrādītos par iespējamu. Viņš nogaidīja, lai pārliecinātos, kādu virzienu tam vajadzētu tagad ņemt.

Vadītāja suņa riešana atskanēja no jauna. Tās bija dziļas, asas, savādas, liela spēka pilnas šausminātājas

skaņas. Duana ķermeni pārklāja auksti sviedri. Viņš nogriezās un ar izstiepto veselo roku taustīja krūmājā pēc ceļa. Tā kā nebija iespējams atrast šaurās ejas, tad viņam vajadzēja līst, nirt un rāpot caur izliektiem, šmaugiem stumbriem. Tas sacēla tādu troksni, ka viņš vairs nedzirdēja suņu riešanu.

Viņš vairs nevarēja cerēt, ka tam izdosies izbēgt no tiem. Duans gribēja uzrāpties pirmajā apsē, kas tam gadīsies ceļā šinī aklajā bēgšanā. Bet viņam nelaimējās atrast piemērotu koku. Bieži viņš paklupa, krizdams gan tieši zemē, gan palikdams karājoties krūmos.

Bēgšana bija tik grūta tāpēc, ka viņš varēja strādāt tikai ar vienu roku, pašķirot cieši saaugušos krūmu pudurus. Tanī pašā laikā viņa kājas ķērās čemurotās, asās saknēs.

Duans izcīnīja izmisuma cīņu. Viņam šķita, ka vītoliem un kārkliem ir neskaitāmas rokas. Tās, likās, tvēra viņu. Tās piederēja ienaidniekiem, kas kavēja katru viņa kustību.

Viņš saplēsa savas drēbes uz asajiem zariem. Viņa miesa asiņoja no ērkšķu dzeloņu pēdām. Bet ar varenu enerģiju tas devās neatlaidīgi uz priekšu un beidzot sasniedza kādas apses stumbru. Atbalstoties pret to, viņš atvilka elpu.

Nekad vēl viņš nebija atradies sabrukumam tik tuvu kā šinī brīdī.

Duans bija klāts sviedriem, rokas bija saplosītas un dega, krūtis cilājās smagi, bet kājas bija vienās brūcēs.

Tagad, pieslējies apsei, viņš klausījās, kur atradās suņi, kas dzina viņa pēdas. Ilgu laiku tas nevarēja uztvert nekādas skaņas, ko viņi būtu radījuši. Bet viņš negribēja nodoties veltām cerībām. Bija tādi asinssuņi, kas bieži rēja, bet bija atkal citi, kas, sekojot pēdām, pilnīgi klusēja. Pirmie bija vērtīgāki viņu īpašniekiem, pēdējie bīstamāki vājātajam.

Pēkšņi Duana ausis sasniedza visa bara īsie rējieni. Asinssuņi bija uzgājuši viņa guļas vietu un tagad atradās uz tā svaigām pēdām.

Duans bija pārliecināts, ka tie viņu drīz vien panāks. Tāpēc viņš sāka rāpties kokā. Viņa stāvoklī tas nebija nekāds vieglais darbs.

Par laimi, kokam bija diezgan resns stumbrs, kas piecpadsmit pēdu augstumā sadalījās un kam bija krietni daudz zaru. Duans rāpās augšup, līdz viņš izkļuva no visu sedzējas tumsas joslas.

Bāla, pelēka migla klāja krūmāja biezokni. Cauri miglai nespodri atspīdēja vesela uguņu rinda. Duans saprata, ka tie ir ugunskuri, kas aizdedzināti, lai apgrūtinātu viņa bēgšanu tanī pusē. Virzienā, ko tas turēja par ziemeļpusi, kā viņam likās, ugunskuri dega vēl lielākā skaitā. Bet tā ka te migla bija biezāka, gluži droši arī tas nebija.

Viņam sēžot, pārliekot un klausoties suņos, tumsa un migla pašķīrās vienā no apvāršņa malām. Tur vajadzēja būt rītiem, un drīz tur vajadzēja parādīties rīta blāzmai. Tas iepriecināja Duanu. Viņš norāpās zemāk, līdz koka zemākajam zaram.

Viņa stāvoklis šķita tam vēl arvien bīstams. Bet tas vairs nebija tik bezcerīgs, kā bija bijis. Suņi drīz viņu sasniegs. Viņš nogalinās tos vai aiztrenks projām. Nevarēja taču pielaist varbūtību, ka kāds vīrs varētu naktī un tumsā sekot biezoknī skrejošiem suņiem. Duanam ugunis sagādāja vislielākās raizes. No savu vajātāju vārdiem viņš bija secinājis, ka biezoknis nav nekas cits kā plašs slazds. No šī slazda varēja izkļūt tikai vienā virzienā, un šis iespējamais virziens bija tas, ko tas bija ņēmis, iejājot biezoknī. Tur arī dega tagad ugunis, un tur atradās viņa vajātāji, kas visu nakti tās kurināja.

Tālākas Duana pārdomas par šo tematu pēkšņi pārtrauca brīkšķēšana biezoknī un daudzu samērā vieglu kāju troksnis.

Zem Duana gulēja pelēka, miglaina tumsa. Viņš nevarēja saskatīt ne zemi, ne kaut ko citu, izņemot sava koka melno stumbru.

Bet viņam nemaz nevajadzēja redzēt, lai zinātu, ka asinssuņu bars tuvojas. Ar lielu sparu suņi izlauzās biezoknim un sasniedza koku. Zaru lūšana un smagu ķetnu atsišanās pret stumbru sacēla drausmīgu troksni.

Duana vajātāji dienvidu pusē noteikti dzirdēs šo troksni un zinās, ko tas nozīmē. Dienai austot vai pat vēl agrāk tie šķērsos biezokni, vadoties no suņu riešanas, kas savu medījumu bija uzdzinuši kokā.

Jau pēc īsa brīža Duans varēja saskatīt suņu vēl nenoteiktos apveidus lejā, pelēkajā miglā. Bet viņš vēl nogaidīja. Viņš nedrīkstēja izšķiest velti nevienu vienīgu lodi. Duans zināja, kā jāapietas ar asinssuņiem.

Tumsa pamazām zuda. Beidzot Duans redzēja suņus savam nolūkam pietiekoši labi.

Pirmais šāviens nogalināja vadītāju suni. Tad tas ar apbrīnojamu noteiktību nošāva vienu pēc otra vairākus asinssuņus.

Riešana aprima. Sacēlās gaudošana, kas gāja caur kauliem. Bars bailēs bēga. Viņu ceļu apzīmēja dažu ievainoto kaukšana.

Duans pielādēja atkal savu revolveri un pārliecinājās, vai tiešām visi suņi ir projām. Tad viņš nokāpa no koka un devās ceļā uz ziemeļvakariem.

Uzlēcošā saule bija jau miglu izkliedējusi, kad Duans apstājās, lai pirmo reizi atpūstos. Sī atpūtas vieta atradās dažas jūdzes no tā koka, kurā tas bija sagaidījis asinssuņus.

No biezokņa še pacēlās stāva, augsta un gluži kaila klinšu siena, kas iespaidīgi aizkrustoja tālāko ceļu.

Klints pakājē iešana bija viegla, un Duans gāja gar to uz upi. Beidzot viņš sasniedza to un atklāja, ka šinī stūrī tālākā bēgšana bija pilnīgi izslēgta. Ar lielām pūlēm, ko dubultoja viņa ievainotā roka, Duans piekļuva upei tik tuvu, ka varēja pildīt savu platmali ar ūdeni.

Apmierinājis savas slāpes, viņš apraudzīja savu brūci. Tā bija sarecējusi asinīm un dubļiem. Viņš izmazgāja to. Aukstais ūdens mazināja sāpes. Tad viņš apsēja brūci, cik labi vien varēja. Tad iekāra roku kakla saitē. Tas samazināja sāpes, un ievainotais loceklis tagad atradās mierīgā stāvoklī, kas sekmēja brūces sadzīšanu.

Kāpjot atkal augšā no upes, Duans sajuta sevi atsvaidzinātu. Viņa lielais spēks un sīkstums neļāva viņam padoties pārpūlei. Tomēr nepieciešamība cauru dienu un nakti iet kājām nogurdināja viņu gluži tāpat kā ikvienu rietumu jātnieku.

Sekodams pats savām pēdām, tas atkal sasniedza vietu, kur tas bija atdūries pret klinšu sienu. Te viņš nosprieda soļot gar to pretējā virzienā tik i'gi, kamēr tas atradīs kādu izeju vai secinās, ka viņa pūles bijušas veltas.

Duans tika ātri uz priekšu. Laiku pa laikam tas apstājās, lai klausītos. Bet arī tā jau viņa acfe un ausis arvien bija trauksmes stāvoklī, kas tam bija kļuvis par otru dabu.

Ap pusdienas laiku viņš bija apgājis biezokņa plašo loku un tagad raudzījās uz dienvidiem. Klinšu siena pamazām bija kļuvusi zemāka. Tomēr arī tagad tā bija stāva un mežonīga. Nebija nevienas plaisas vai nogāzes, pa ko varētu nokļūt tās augšienē. Viņš devās atkal ceļā, un viņa cīņas gatavība pieauga par tik, par cik tas tuvojās bīstamai joslai.

129

Kad tas tuvojās atkal upei no šīs puses, tad atrada par labāku doties mazliet dziļāk kārklu biezoknī.

9 — 25

Pēcpusdienā Duans sasniedza kādu vietu, no kuras tas redzēja klinšu sienas augstienē dažus vīrus, kas soļoja uz priekšu un atpakaļ.

Tagad viņam kļuva skaidrs, ka visas tās vietas, kur tas varētu izbēgt, stingri apsargāja.

Duans piezagās tuvāk. Tagad tas atradās tikai kādus simts soļus no tās vietas, kur atradās vīri. Tie bija vīri un zēni — visi apbruņoti. Pēc teksasiešu paraduma tie skatījās uz savu uzdevumu no vieglās puses. Tālāk lejup Duans redzēja uz klints kraujas apvāršņa malā melnus, kustīgus punktus. Tiem vajadzēja būt citiem sargiem pie kādas citas izejas. Likās, ka bija mobilizēti visi apgabala vīrieši, kādi vien bija sadabūjami. Tā kaut kas bija teksasiešiem «pa zobam». Duans atcerējās, ka viņš pats bija agrāk piedalījies līdzīgās sargu sasauksmēs.

Uzmanīgi lūkojoties caur zariem, Duans novēroja apkārtni. Vairākus tūkstošus soļu -tālāk klints kļuva pieejama. Viņš piegrieza tagad lielāku vērību bezrūpīgajiem sargiem. Visiem tiem bija ieroči, tātad gaišā dienā tikt viņiem garām nebija nekādu izredžu. Mēģinājumam to darīt naktī varēja būt labāki panākumi. Tāpēc viņš ātri izšķīrās par pēdējo un nolēma še paslēpties, lai pēc tumsas iestāšanās lūkotu izlauzties cauri sargu ķēdei.

Pēkšņi ierējās kāds suns, kas nodeva viņa klātbūtni tiem sargiem, kas atradās augšā uz klints sienas.

Duans redzēja, ka vīri saskrien kopā, uzbudināti sarunājas un novēro biezokni. Tas bija viņam signāls, ka .jāpaslēpjas aiz kārklāja. Viņš netaisīja ne mazāko troksni un bija pārliecināts, ka tie viņu nevar redzēt. Viņš tomēr sadzirdēja saucienus, pēc tam šāvienus. Lodes svilpa pār lapu segu. Diena bija karsta un bez mazākā vēja. Duans droši zināja, ka arvien, kad tas pieskārās kādam vītola stumbram, galotnē iedrebējās lapas un nodeva sargiem viņa atrašanās vietu.

Kāda lode aizlidoja viņam gluži tuvu garām; otra ieurbās zemē pie viņa kājām.

šāvieni pamodināja Duanā tik lielu niknumu, ka tas gandrīz būtu sācis atbildēt ar lodi pret lodi. Viņam šķita rūgti bēgt no šiem vajātājiem, un tas ienīda tāpēc viņus tāpat kā pats sevi. Bet viņš līda tālāk vītolos, un beidzot šauteņu uguns apsīka.

Viņš tagad atkal turējās pa kreisi, ejot vienā līnijā ar klinšu sienu, un jautāja sev, ko gan nesīs nākošā jūdze.

Tā atnesa vēl ko ļaunāku. Kāds izlūks ar labām acīm atklāja bēgli. Mežonīga apšaudīšana spieda viņu skriet

uz dzīvību un nāvi. Laimīgā kārtā viņu tikai viegli ievainoja, pareizāk sakot, ieskrambāja plecā.

Vēlāk dienā arvien vēl drošprātīgs viņš atkal tuvojās sava slazda sienai. Viņš atrada, ka, tuvojoties vietai, kur tas bija iekjuvis biezoknī, briesmas kļūst lielākas.

Viņš gaidīja nakti.

Kad ugunskuru gaisma bija mazliet atslābusi, Duans izlīda no biezokņa. Viņam izdevās sasniegt še zemās klinšu sienas pakāji. Bet, kolīdz tas iesāka uzmanīgi rāpties augšup, jau atkal viņu nodeva kāds modrīgs suns.

Atkāpšanās biezoknī bija visgrūtākais uzdevums, kādu tas jebkad bija veicis.

Vismaz simts šauteņu stobri — tā viņam šķita — spļāva uguni uz viņu. Vīri sekoja tam vēl labu gabalu biezoknī, kurā svilpoja lodes.

Kad Duans beidzot atradās drošībā, tad atzina, ka liktenis viņu saudzējis.

Vajāšanas troksnim mitējoties, Duans tumsā apsēdās.

Tagad viņš pārlika, vai tūlīt mēģināt atkal lauzties cauri sargu ķēdei, vai nogaidīt kādu izdevīgu gadījumu. Viņš nespēja izšķirties. Viņa prāts teica tam, ka katra nākošā stunda pamazina iespēju izbēgt. Bet pat vislabākā gadījumā šīs iespējas bija visai niecīgas. Tās padarīja jaunu bēgšanas mēģinājumu tik grūtu.

Duans nevērtēja dzīvību augstu, drudžaini neturējās pie tās. Agri vai vēlu, tikpat sitīs stunda, kas izlems par šo pārdomu un bezgalīgo uztraukumu mistru. Bet īstais brīdis vēl nebija pienācis.

Viņš ilgi sēdēja, lai atvēsinātos un atpūstos no skrējiena. Duans atgūlās, bet biezi moskitu bari neļāva viņam aizmigt. Sis biezokņa stūris gulēja zemu un tuvu upei. Tālab tas bija īsts šo nikno asinssūcēju perēklis. Duans apsedza galvu un rokas ar svārkiem un palika, pacietīgi guļot. Tā bija gara, briesmīga nakts. Rīts atrada viņu vēl miesīgi stipru, bet garastāvoklis bija šausmīgs.

Vispirms viņš devās uz upi. Bada mokas tas vēl varēja panest, bet slāpes vajadzēja apmierināt. Viņa brūce izsauca drudzi. Tāpēc pieauga tiklab karstums, kā arī slāpes. Tagad tas atkal jutās svaigs.

Šinī rītā viņam bija sevišķi grūti atteikties no mēģinājuma šķērsot upi. Ja atrastu kādu vieglu, sausu stumbru, tad viņš varbūt tomēr varētu brist pāri. Bet tūlīt vēl gan nē.

9*

131

Duans, atkal jūtot nogurumu un mazdūšību, gāja uz klinti. Visu dienu un nakti, tāpat ari nākošo dienu un

nākošo nakti viņš līdzīgi vajātam indiānim zagās no upes uz klinti. Un ikviena jauna stunda veda to tuvāk rūgtai atziņai, ka viņš tiešām atrodas slazdā.

Viņš pazaudēja laika apziņu un aizmirsa notikumu virknes pareizo kārtību.

Pienāca kāda stunda, kad viņa vajātāji atkal bija tam cieši uz pēdām biezokņa dienvidu stūrī. Tie iedzina viņu kārklāja augsnē. Duans ticēja, ka tā ir viņa pēdējā paslēptuve.

Ja tikai šie asinssuņi cilvēku izskatā nāktu ātrāk! Kaut ātrāk norisinātos pēdējā, sīvā cīņa un pienāktu gals! Bet šie cilvēku mednieki, lai cik ļoti tie arī ilgojās viņu notvert, tomēr baiļojās paši par savu ādu. Viņi riskēja maz. Tie bija viņu ielenkuši.

Dienas vidus bija karsts, putekļains, spiedīgs un smacīgs. Kā čūska Duans rāpoja uz kādu vietu biezokņa vistumšākajā daļā un palika tur nekustīgi guļot.

Ienaidnieki bija nogriezuši viņam ceļu uz upi, uz klintāju, acīm redzot — uz visām pusēm. Bet viņš dzirdēja balsis priekšā un no kreisās puses. Ja izeja uz upi nebija aizšķērsota, tad lielas nozīmes tam tomēr nebija.

—       Nāciet šurp, zēni — še, lejā! — sauca kāds vīrs pie klintāja.

—   Beidzot mēs to ielencām! — kliedza kāds cits.

—       Labāk neesi tik drošs. To mēs jau pāris reižu tā domājām, — iebilda trešais.

—   Es saku tev, ka redzēju viņu!

—   Nieki! Būs bijis kāds meža zvērs!

—       Bet Bills atrada svaigas pēdas un asinis pie vītoliem.

—  Ja viņš ir aizšauts, tad mums ir laika diezgan.

—       Halo, zēni! — sauca no klints kāda balss, kuras skaņas rādīja, ka tās īpašnieks ir radis pavēlēt. — Lēnāk! Jūs laikam visi pēc ilgajām medībām esat palikuši traki!

,— Pareizi, pulkvedi! Atturi viņus. Jūs laikam vēlaties nogaršot svinu! Viņš drīz vien sacels mūs kājās.

—   Mēs ielenksim šo stūri un izmērdēsim viņu.

—  Aizdedziniet biezokni!

Cik skaidri katrs vārds skanēja Duana ausīs! Tā viņš noklausījās savā nāves spriedumā. Tas bija gals. Aizvien viņš bija to gaidījis. Bieži tas bija bijis viņam tuvu, bet vēl nekad tik tuvu kā tagad.

—       Mans Dievs! — čukstēja Duans, — vienīgais, ko es vēl varu darīt, ir iziet klajumā un cīnīties.

Šinī mirklī viņš sajuta sevī gandrīz pārcilvēcisku spēku. Jā, viņam bija jāmirst, tas bija ceļš uz nāvi. Ko gan citu varēja sagaidīt no Buka Duana? Viņš pacēlās ceļos un izvilka revolveri.

Sapampušajā, gandrīz nelietojamā kreisajā rokā viņš paņēma visas vēl atlikušās patronas. Nepamanīti viņam vajadzēja iznirt biezokņa malā, pēkšņi nostāties vajātājiem pretim un — līdz pēdējam dvašas vilcienam — nogalināt, nogalināt, nogalināt!

Vajātājiem visiem bija šautenes. Cīņa būs īsa. Bet zemes virsū nebija tāda droša strēlnieka, kas varētu šinī cīņā atņemt Bukam Duanam jebkādas izredzes. Tikai pēkšņi parādīties! Tad šāvienu pēc šāviena no revolvera. Katra lode gāzīs savu vīru!

Tā prātoja Duans. Tā viņš gribēja cīnīties ar likteni un rast savu nāvi.

Bet, kad tas jau gribēja doties uz priekšu, kaut kas aizturēja viņu. Viņš gribēja piespiest pats sevi, bet nevarēja. šķērslis, kas nostājās ceļā viņa gribai, bija tik nepārkāpjams kā stāvā klinšu siena.

Lēni tas noslīdēja atkal zemē un izstiepās visā augumā. Viņš, kas nupat vēl bija gribējis niknā lepnumā skatīties nāvei acīs, nu mierīgi gulēja še. Bija pazaudējis pats savās acīs pēdējo pašcieņas drumstalu.

Duans jautāja sev, vai tas bīstas. Vai viņš, pēdējā savas cilts atvase, sajūt bailes? Nē! Bailes neatturēja viņu. Bet tie, tur klajumā, bija notiesājuši viņu uz nāvi. Ja viņš tagad izietu no biezokņa, tad pats apzīmogotu šo greizo spriedumu!

Turpretim, ja viņš paliek savā paslēptuvē, tad viņam vēl var rasties iespēja šinī cīņā par dzīvību un nāvi gūt uzvaru, šo pēdējo, šo vispēdējo iespēju vajadzēja izmantot. To darīt Duanam pavēlēja asinis, kas ritēja viņa dzīslās, viņa tēva raksturs, brīvās kā putni dzīves gadi, viņa nejaušā un ienīstā karjera un — vēl kaut kas neizsakāms, kas slēpās dziļi viņa dvēselē — viss dzina viņu izmēģināt, tvert vēl šo pēdējo izdevību.

Gaidas izvērtās par miesīgām un garīgām mokām. Viņš gulēja dedzinošajā saulē. Viņu mocīja slāpes. Duans elpoja smagi, svīda un asiņoja. No neatlaidīgiem moskitu dzēlieniem viņa seja bija uzpampusi, sāpēja un niezēja.

Viņš ieraudzīja, ka no apvāršņa malas uz sauli virzās mazi, melni mākoņi un aizsedz to. Šķita, ka tuvojas vētra. Bet cik lēni tā nāca! Gaiss bija kā tvaiks. Ja uznāktu viens no tiem stiprajiem negaisiem, kādi še, kaut arī diezgan reti, atgadās, tad, plosoties vētrai un lietus gāzēm, viņš varbūt varētu izlauzties no dzīvā loka. Cerība, kas viņā neapvaldīti mita, pacēlās no jauna. Viņš apsveica to, gan rūgti kaunoties pats no sevis.

Negaidīti, viegli un ātri soļi lika Duanam pēkšņi sastingt. Tas nebija cilvēku kāju, bet dzīvnieka ķetnu soļu troksnis. Brūna ēna pazibēja pāri nelielam klajumiņam biezoknī. Suns! Mirklis, kamēr suns parādījās, vilkās pusi no gadsimta.

Suns nebija asinssuns. Ja tas arī sekoja vai bija atradis kādas pēdas, tad, likās, tās nebija pareizās. Duans gaidīja neizbēgamo. Ikviens medību suns varēja uzokšķerēt viņu biezoknī.

No malas kļuva dzirdamas balsis, kas mudināja suni. Viņi to sauca par Roveru. Duans pacēlās sēdus tai mirklī, kad suns ienāca mazajā, tumšajā slēptuvē. Viņš gaidīja, ka tas ieriesies un nodos viņa atrašanās vietu.

Savāds atvieglojums pāršalca viņa ķermeni.

Gals tomēr bija tuvu. Viņam vairs nebija izvēles. Lai viņi nāk! Ātra apmaiņa lodēm — un mokas beigsies!

Duans gaidīja, ka suns sacels trauksmi. Bet tas paskatījās uz viņu un aizrikšoja garām, neizdodot nevienu skaņu.

Duans negribēja ticēt saviem prātiem. Viņš domāja, ka tas ir pēkšņi kļuvis kurls.

Viņš redzēja, ka suns pazūd biezoknī, skraida vītolājā uz priekšu un atpakaļ. Tad tas attālinājās aizvien vairāk, kamēr to vairs nemaz nevarēja saklausīt.

—   Lūk, kur Rovers! — sauca kāda balss no klinšu sienas. — Viņš iznāca no melnā cauruma!

—  Tātad mūsu truša tur nav, — piebilda kāds cits.

—   Blēņas, tikai suns neder nekam, — īgni norūca kāds no vīriem. — Sūtiet kārklos īsto suni.

—   Izkūpiniet to zelli! Aizdedziniet biezokni, pirms sāks līt.

Balsis kļuva vājākas. Acīmredzot, vīri gāja pa klintāju tālāk.

Duanam atkal bija jāpanes smagā gaidu, nomoda un klausīšanās nasta. Tātad gals taču vēl nebija! Vēl bija iespēja glābties — vēl bija cerība — varbūt labāka, varbūt arī lieka.

Krēsla nolaidās pār biezokni negaidītā ātrumā. Viņš domāja, ka tā ir negaisa priekštece. Bet mākoņi un gaiss bija gandrīz nekustīgi. Kaut kur tālē rūca pērkons. Rietēja saule. Nakts iestājās ātri, jo apvārsni klāja mākoņi.

Tagad, kad Duanam bija kļuvis skaidrs, ka tuvojas nakts, viņā pamodās visi viņa spēki. Viņš tomēr gribēja izbēgt saviem vajātājiem. Viņš tūlīt aptvēra laimīgo apstākli, kas tam nāca palīgā, sagadīšanās nozīmi.

Bez liekas steigas, nedzirdami viņš līda uz upes pusi. Tā nebija tālu. Viņš sasniedza krastu, vēl pirms iestājās pilnīga tumsa. Uz klintāja atradās vīri. Tie nāca un nesa malku ugunskuriem.

Vienā mirklī Duans gribēja padoties kārdinājumam un iet gar upi tieši garām vītolājam. Bet, kad tas piecēlās kājās un apskatījās, tad redzēja, ka šāds mēģinājums viegli vien var neizdoties.

Sinī brīdī tas ieraudzīja savā tuvumā rupji aptēstu planku, kas bija iznesta malā un ieķērusies piekrastes vītolu saknēs.

Zibensātrumā viņš saprata šo viņa laimes izmisīgo mājienu. Duans ievīstīja savu revolveri eļļotā audekla maisiņā un iebāza to savā kabatā.

Krasts te bija augsts un irdens. Viņš nedrīkstēja nobirdināt zemi, kas, ūdeni krītot, saceltu lieku troksni. Dažus soļus no krasta auga kāds vītols. Uzmanīgi viņš nolieca jauno koku pār straumi tā, ka tas nevarēja tūlīt atliekties atpakaļ, ja to palaistu vaļā. Duans uzticēja vītolam sava ķermeņa svaru un uzmanīgi nolaidās no krasta. Viņš iekļuva ūdenī gandrīz līdz ceļiem.

Duans juta, ka peldošās smiltis apņem viņa kājas. Tad viņš noliecās, pievilka planku sev klāt un uzgūlās tai virsū.

Bez trokšņa, lēni viens plankas gals iegrima ūdenī. Otrais, likās, vēl bija nostiprināts vītolu saknēs.

Tad Duans ļoti rūpīgi sāka atsvabināt savu labo kāju no sūcējām smiltīm. Likās, ka kāja būtu saistīta pie kādas klints. Bet Duans juta, ka tā tomēr lēni nāk augšā, un vilka ar visu spēku, ko drīkstēja šinī gadījumā pielietot. Lēni, bet droši viņš to atbrīvoja. Kreiso kāju izvilkt izrādījās vieglāks darbs.

Nākošajos nedaudzajos mirkļos Duans pievērsa visu savu uzmanību plankai. Vajadzēja noskaidrot, vai viņa svars nenogremdēs to smiltīs. Plankas otrais gals ar lēnu troksni ieslīdēja no vītolu saknēm ūdenī un pamazām nogrima dibenā, bet negrima dziļāk.

Duana lielākām raizēm tātad nebija pamata.

Bija neiespējami tik ilgi noturēt galvu augšā, tāpēc viņš līda uzmanīgi un lēni pa planku uz priekšu, kamēr varēja atbalstīt plecu un vienu roku pret vītoliem.

Kad Duans apskatījās apkārt, viņš redzēja, ka nakts ir dīvaini apgaismota. Kāds ugunskurs dega klintāja pēdējā stūrī, bet otrs kādus simts soļus tālāk. Pār biezokni izpletās gaišs atspulgs.

Duans izdzirdēja vēja šņākšanu un saprata, ka viņa vajātāji ir aizdedzinājuši biezokni. Viņš nedomāja, ka tas tiem daudz ko dos. Biezoknis gan bija sauss, tomēr par zaļu, lai degtu ātri. Pēc ugunīm tas noskaidroja, ka -sargiem trūkst malkas un ka viņi uztur tās ar eļļu un degvielām, kas piegādātas no sādžas.

Ducis vīru atradās uz klintāja, tikai kādus piecdesmit •soļus no tās vietas, kur slēpās Duans.

Viņi tērzēja, jokoja un dziedāja. Acīmredzot, cilvēka medības sagādāja tiem lielu baudu.

Kamēr dega gaišās ugunis, Duans nedrīkstēja pakustēties. Viņam bija pietiekoši daudz pacietības, lai nogaidītu negaisu. Bet, ja tas nenāktu, tad viņš nolēma izturēties mierīgi līdz agrai rīta stundai, kad pirms mijkrēšļa upi klās pelēka, bieza un tumša migla.

Bēgšanas izdošanās tagad atkarājās vienīgi no viņa paša. Tā bija viņa pārliecība.

Sādā garastāvoklī, ciets kā tērauds savā paļāvībā viņš juta, ka tagad izturēs visu, ko vien spēj panest cilvēka ķermenis.

Vējš nāca spējos grūdienos, kļuva mežonīgāks. Tas gaudoja vītolos un svieda gaisā gaišas dzirksteles. Pērkons dārdēja lejup pa upi. Liesmoja zibens. Lietus krita stiprās gāzēs, bet pārejoši. Zibens uzliesmojumi lauztās bultās un plašās svītrās sekoja tik bieži viens otram, ka Duans baidījās doties upē. Bija skaidrs, ka negaiss vairos to vīra uzmanību, kas atradās uz klintāja.

Duans varēja gaidīt, un viņš gaidīja. Pacietīgi viņš panesa sāpes, krampjus un aukstuma trīsas. Negaiss pārgāja tikpat ātri, cik ātri bija uznācis.

Iesākās garā nakts.

Lāgiem Duanam šķita, ka viņu ķērusi trieka. Tad brīžiem viņam neērtā stāvokļa dēļ uznāca viegls ģībonis, kļuva gluži nelabi ap sirdi.

Pirmās dziestošās zvaigznes Duans sveica mežonīgā priekā. Viņš novēroja, ka tās kļūst arvien bālākas un vājākas un ka tās pazūd viena pēc otras.

Kāda ēna nolaidās pār upi, sedza to un kļuva aizvien biezāka. Ugunis uz klintāja pazuda aiz miglas priekškara. Sargi izskatījās kā spocīgi, neskaidri tēli.

Duans bija aiz ilgas bezdarbības kā sastindzis. Viņš lēni pakustināja kājas, veselo roku un ķermeni. Beidzot viņam izdevās pārvarēt stingumu.

Viņš gremdēja rokas smiltīs, saturēja planku ar ceļiem un stūma to uz upes vidu. Sprīdi pa sprīdim viņš tika uz priekšu, kamēr pavisam izkļuva no kārklu un vītolu ceriem.

Atskatoties uz klintāju, viņš redzēja sargu ēnas. Duans baidījās, ka viņi to redzēs. Bet tad stūmās aizvien uz priekšu tik lēni un uzmanīgi, cik vien tas bija iespējams.. Lāgiem viņa elkonis šļakstināja ūdeni. To viņš nekādi nevarēja novērst. Sīs skaņas, likās, izsmēja viņu un viņa piesardzīgo rīcību.

Vaļējā upē viņš atrada diezgan spēcīgu straumi, kas aizkavēja tās tiešu šķērsošanu.

Sprīdi pa sprīdim viņš tika uz priekšu.

Katrā nākošajā mirklī Duans sagaidīja šauteņu rīboņu un ložu svilpienus. Viņš negribēja atskatīties, bet tomēr to darīja.

Ugunis tagad viņam likās vājākas, ēnainie stari mazliet, tumšāki.

Reiz planka ieurbās smiltīs un negribēja vairs slīdēt tālāk. Ar kāju palīdzību Duans pārstūma to pāri bīstamajai vietai.

Tagad tas tika ātri uz priekšu. Migla, kas sedza upi, ietina arī viņu savā sargājošajā segā.

Kad Duans vēlreiz atskatījās, vīru stāvi saplūda ar miglu un ugunis bija vairs tikai vāji gaismas plankumi..

Bet debesis pāri viņa galvai tapa gaišākas. Rīta ausma nebija vairs tālu. Rietumos vēl valdīja pilnīga tumsa.

Ar bezgalīgu uzmanību, nesalauztu garu, bet zūdošiem spēkiem Duans virzīja planku uz priekšu.

Kad viņš beidzot ieraudzīja tumšo viņējo krastu, tad tam ienāca prātā, ka tiešām bijis pats pēdējais laiks to sasniegt.

Duans izrāpās krastā.

Kamēr vēl pieturējās krēsla, viņš atpūtās. Tad viņš devās pa vītolu biezokni uz ziemeļiem.

Trīspadsmitā nodaļa «tŪkstoŠ DOLĀRU…»

Vēlākos laikos Duans nekad nevarēja skaidri atcerēties, cik ilgs laiks viņam bija bijis vajadzīgs, lai izkļūtu no tā apgabala. Beidzot tas sasniedza pazīstamas vietas. Viņu uzņēma pie sevis kāds draudzīgs fermeris, lopkopis.

Duana roku ārstēja. Labs uzturs un kārtīgs miegs darīja brīnumus. Jau pēc dažām nedēļām viņš atkal bija tas pats vecais.

Kad beidzot pienāca laiks doties tālākā ceļā, viņa draugs vilcinādamies paziņoja tam kādu ļoti nepatīkamu lietu.

Trīsdesmit jūdzes tālāk uz dienvidiem, Širlejas ciemata tuvumā, esot izlikts kāds plakāts, kas par Duana sagūstīšanu — dzīvu vai mirušu — piesolot tūkstoš dolāru lielu atalgojumu.

Duans jau bija kaut ko dzirdējis par šādu paziņojumu atklātībai, bet vēl nekad nebija redzējis pašu plakātu.

Viņa viesmīlīgais saimnieks bija ļoti atturīgs. Tas liedzās pateikt, kāda gadījuma dēļ šāda godalga izsolīta par Duana galvu. Šī atturība modināja Duana ziņkāri.

Vēl nekad viņš nebija nokļuvis Širlejai tuvāk par šī fermera sētu. Droši vien viņam bija pierakstīta kāda pasta aplaupīšana vai šaudīšanās. Viņu bija apvainojuši vēl smagākos noziegumos.

Duans pēkšņi nolēma jāt uz turieni, lai pārliecinātos, kas īsti vēlas dabūt viņu savās rokās dzīvu vai mirušu un kamdēļ.

Iegriežoties dienvidus ceļā, Duanam iekrita prātā, ka šī ir pirmā reize, kad tas brīvu prātu un apzinīgi dodas nepatikšanās.

Viņš nogrima pārdomās un secināja: pēdējās, šausmīgājās cīņās Nuesas lejas galā un, guļot savā atveseļošanas laikā gultā, tas bija stipri pārvērties.

Duanu bija pārņēmis dziļš, bezcerīgs sarūgtinājums. Viņa pacietība bija beigusies. Visi viņa dvēseles un prāta spēki nespēja grozīt viņa likteni. Un viņa liktenis bija — būt izstumtajam, trimdiniekam, brīvam kā putnam — jebkurā šī vārda nozīmē. Tam vajadzēja kļūt par to, par ko viņu turēja — par ļaundari!

Vēl nekad viņš nebija pastrādājis kādu nekrietnu noziegumu. Vai tagad tas neizbēgami būtu jādara?

Duans atzina, ka līdz šim pārkāpumus viņam uzspieda ar varu. Tie nebija viņa brīvās gribas sekas. Ja viņu spieda darīt ļaunu, tad tas vairs nepazina robežas! Tagad viņš saprata daudz izstumto dīvainību, kas līdz šim tam bija svešas. Viņš saprata, kālab tie atkal un atkal atgriežas to noziegumu vietās, kas tos padarījuši par trimdiniekiem. Saprata, kālab tie aukstasinīgi izaicina liktenī un dažreiz jāj nāvei rīklē, lai tiem ļaudīm, kam viņi darījuši pāri vai viņu vajātājiem, zemes jātniekiem, smietos tieši sejā. Sos vīrus dzina gluži tas pats sarūgtinājums, kas tagad bija pārņēmis viņu pašu.

Pēc pusdienas Duans no kāda plaša pakalna skatīja zaļojošus laukus un kokus un redzēja atmirdzam kādas apdzīvotas vietas namu jumtus. Tai vajadzēja būt Širlejai.

Pakalna pakājē viņš nokļuva krustceļos. Tur stāvēja ceļrādis. Pie staba karājās kāds plakāts. -

Duans pievilka pavadas un paliecās uz priekšu, lai lasītu izbalējušo tekstu.

«Tūkstoš dolāru atlīdzības par Duana notveršanu — dzīvu vai mirušu!»

Duans skatījās asākām acīm un lasīja sīkākos, vēl vairāk izbalējušos vārdus, kas atradās zem šī treknā virsraksta.

Viņš dabūja zināt, ka viņu meklē slepkavības dēļ, kotas esot pastrādājis Sirlejas tuvumā pie kāda Džefa Aikena sievas. Tika minēts septembris, bet tiešais datums bija nesalasāms. Atlīdzību bija izsludinājis nogalinātās sievietes vīrs. Tā vārds stāvēja plakāta beigās, blakus vietējā šerifa vārdam.

Duans izlasīja tekstu divreiz. Kad tas atkal saslējās seglos taisni, viņu pārņēma šausmas par savu likteni.. Bet viņā uzliesmoja arī mežonīgas dusmas pret šiem: maldinātajiem nelgām, kas bija noticējuši, ka viņš, Buks Duans, vispār varētu nodarīt kādai sievietei kaut ko ļaunu.

Te viņam iešāvās prātā Kate Blanda. Arvien, kad viņš to atcerējās, tas nodrebēja savā sirdī. Jau gadiem ilgi klīda baumas, ka viņš esot to nogalinājis. Tātad ļaudīm nenācās nemaz grūti noticēt, ka viņš ir spējīgs izdarīt šādu noziegumu. Varbūt tas jau bija bieži atgadījies. Bija ļoti iespējams, ka viņš nesa uz saviem pleciem neskaitāmus viņam uzveltus noziegumus.

Dziļš, kaisls niknums sagrāba viņu. Tas kratīja viņu, kā auka krata ozolu. Kad tas pārgāja, Duans tapa dīvaini .auksts. Viņa uzacis drūmi savilkās. Acis dega.

Duans tagad izšķīrās.

Viņš spieda zirgam sānos piešus un jāja tieši uz sādžu.

Sirleja bija liels ciemats. Kā likās, tanī dzīvoja pārtikuši ļaudis. Še beidzās arī kāds dzelzceļa atzarojums. ■Galvenā iela bija plata, apstādīta kokiem. Tās malās stāvēja prāvi, glīti nami. Vairāki veikali atradās ķieģeļu celtnēs. Ciemata vidū bija plašs tirgus laukums, kas gulēja milzīgu koku ēnā.

Duans apturēja savu zirgu, kas cēlās uz pakaļkajām un sprausloja, kādas slinkotāju vīru grupas priekšā. Tie sēdēja uz soliem koku ēnā. Cik bieži Duans jau bija redzējis šādus kreklos izmetušos teksasiešus slinkojam! Bet vēl nekad viņš nebija redzējis, cik ātri šādi vaļīgi, mierīgi, omulīgi un labsirdīgi vīri spēj grozīt savu sejas izteiksmi un savu izturēšanos.

Acīm redzot, viņa ierašanās uzkrita. Viņi uzreiz saprata, ka tas ir neparasts viesis.

Cik Duans varēja spriest, tad likās, ka neviens viņu nepazīst un nevienam nav pat aizdomas, kas viņš patiesībā ir.

— Esmu — Buks Duans! — viņš teica. — Es lasīju plakātu — laukā, pie krustceļa staba. Tie ir sasodīti meli! Lai kāds atsauc šurp šo Džefu Aikenu. Gribu viņu redzēt.

Šo paziņojumu saņēma ar pilnīgu klusuciešanu. Tas bija vienīgais iespaids, ko viņš pamanīja, jo vairījās uzlūkot sādžiniekus. Tādas rīcības iemesls bija ļoti vienkāršs. Duana uztraukums bija viņu pārspējis, un tas izplūda asarās.

Viņš nosēdās uz kāda sola, atspieda savus elkoņus uz ceļiem un apklāja seju rokām. Kas gan viņam vairs bija kopīgs ar viņa likteni! Šis negods — tas bija tas salmiņš — pēdējais, kas salauza viņa mugurkaulu.

Te viņš pamanīja sakustēšanos laužu vidū. Viņš sadzirdēja čukstam klusas, skarbas balsis. Tad troksni, aši bēgošu kāju troksni.

Pēkšņi kāda steidzīga roka izrāva revolveri no viņa jostas.

Duans uzlēca kājās. Viņa priekšā stāvēja kāds kalsens vīrs ar bālu seju. Tas drebēja kā apses lapa, bet apdraudēja Duanu ar viņa paša revolveri.

—   Rokas augšā! Hallo, Buk Duan! — vīrs kliedza un vicināja ieroci.

Likās, ka tā bija zīme ellišķīga trokšņa sākumam. Duans gribēja runāt, bet viņa vārdi nebūtu sadzirdami pat tad, ja tas kliegtu ar visu spēku. īgni un nicīgi viņš paskatījās uz kalseno vīru un pārējiem, kas ar bezprātīgu kliegšanu centās saniknot paši sevi.

Duans nemaz nedomāja celt rokas augšā. Tagad, kad tas bija neapbruņots, sādžinieki spēlēja drošprātīgos. Vairāki vīri sagrāba viņa rokas un sasēja tās aiz muguras. Pretošanās būtu veltīga arī tad, ja Duans vispār par to domātu. Viņi paņēma no segliem viņa laso un sasaistīja to līdz nevarībai.

No ielām, veikaliem un namiem tagad saskrēja kopā ļaudis. Veci vīri, kovboji, rakstveži, zēni un fermeri steidzās šurp. Pūlis auga. Pieaugošais troksnis pievilka arī sievietes. Pieskrēja arī kāds meiteņu pulciņš, ko bailes un līdzjūtība turēja attālāk.

Kovboju klātbūtne grozīja stāvokli. Viņi pašķīra ļaužu drūzmu, tuvojās Duanam un sagrāba to savām rupjajām, bet pieradušajām rokām. Viens no viņiem piespieda trakojošo pūli atkāpties un vairs nespiesties uz priekšu. Viņam arī izdevās atspiest satracinātos ļaudis puslokā atpakaļ, bet troksnis mazliet norima tikai pēc laba brīža. Tagad viņu varēja dzirdēt visi.

—   Apmierinieties taču, jūs tur, jūs visi! — kliedza kovbojs. — Te taču neviens nevar pats savus vārdus sadzirdēt. Atpakaļ, jūs tur — tā! Palieciet taču klusu! Atļaujiet paraudzīties, kas še īsti notiek!

Kovboju, cik varēja spriest, labi ieredzēja vai labi pazina. Viņam pūlis paklausīja. Tagad viņš griezās pie kalsenā vīra, kas vienmēr vēl vicināja revolveri.

—   Liec pie malas šaujamo! — viņš sacīja. — Šis daikts var pats no sevis iet vaļā. Abe, labāk dod man to! Tātad — kas ir šis saistītais džentlmenis, un ko viņš ir noziedzies?

Kalsenais vīrs, ko pārciestās bailes tikko nebija nogāzušas gar zemi, pacēla savu drebošo roku:

—   Tas zellis tur — ir Buks Duans! — viņš stostījās.

No pūļa atskanēja draudīga murmināšana.

—        Striķi! Kur ir striķis! Pie koka! Pakariet viņu! — kliedza kāds uzbudināts sādžinieks.

—   Buks Duans! Buks Duans!

—   Pakariet to!

Kovbojs apmierināja saucējus.

—        Kā tu to zini, ka tas ir Buks Duans? — viņš skarbi jautāja.

—   Viņš pats to pateica, — atbildēja kalsenais Abe.

—   Ko? — sekoja neticīgs sauciens.

—        Skaidra patiesība! — stostījās Abe un patētiski pacēla savas rokas. Viņš bija jau vecāks vīrs, un viņa varoņdarba nozīme likās tam pārmērīga. — Viņš ieauļoja še uz sava zirga, gandrīz pāri mūsu galvām. Tad viņš nolēca, teica, ka esot Buks Duans, un gribēja dabūt rokā Džefu Aikenu, lai tam ko nodarītu.

Sī runa atkal izsauca spēju pūļa sakustēšanos un troksni. Bet pēdējais drīz vien norima. Kamēr kovbojs, ko atbalstīja daži viņa biedri, nodibināja atkal kārtību, kāds jau bija paguvis apmest Duanam ap kaklu laso cilpu.

—        Augšup ar viņu! — kliedza kāds jauneklis ar mežonīgu skatu.

Kovboji atstūma pūli atpakaļ.

—        Abe! Ja tu neesi piedzēries vai neesi kļuvis nejēga, tad pastāsti vēlreiz visu, — prašņātājs sacīja.

Abe jutās mazliet ievainots savā pašcieņā. Tālab viņš atkārtoja savu stāstu, centās piedot sev lieku svarīgumu.

—        Ja tas vīrs tur ir Buks Duans, tad, velns lai parauj, kā tu tiki pie viņa revolvera? — kovbojs strupi jautāja.

—        Nu — lūk — viņš tā nosēdās — un saņēma savu galvu rokās — es pakampu viņa revolveri, un tad tas atradās manā varā.

Kovbojs skaļi iesmējās. Viņš ar to parādīja, ko domā par šo «varoņdarbu». Arī viņa biedri plaši atņirdza zobus. Tad kovboju vadonis griezās pie Duana.

—        Svešiniek, es domāju, būs labāk, ja jūs runāsiet pats, — viņš teica.

Šie vārdi apklusināja pūļa čalošanu tā, kā to nebūtu spējusi panākt neviena pavēle.

—   Esmu Buks Duans! — saistītais mierīgi atteica.

Lielais kovbojs sarāvās, it kā to būtu ķēris pēkšņs sitiens. Viss siltais sārtums nozuda no viņa sejas. Viņa žoklis pastiepās uz priekšu. Viņa kakla dzīslas sapampa un pārvērtās resnos valgos. Acumirklīgi viņa seja pieņēma cietu, svešu un nopietnu izteiksmi. Kovbojs izstiepa savu spēcīgo roku un sagrāba Duanu no priekšas pie krekla.

—   Te kaut kas nav kārtībā! Bet, ja jūs tiešām esat Duans, tad jūs sēžat sasodīti dziļi tintē. To zina katrs nelga. Tātad — nolūks?

—  Jā!

—   Iejājāt, lai šo ligzdu sašautu lupatas? Ko? Arvien tā pati jūsu, revolveru varoņu, vecā burvība! Nošaut to vīru, kas izsludinājis atalgojumu par jūsu galvu? Gribējāt sastapt Džefu Aikenu, lai izrēķinātos ar to?

—   Nē! — atbildēja Duans. — Jūsu godātais pilsonis ir uztvēris to lietu mazliet nepareizi. Šķiet, ka ar viņu nav viss kārtībā.

—   Ar kādu vīru še noteikti kaut kas nav kārtībā. Jūs tātad gribat būt Duans ar visiem viņa pastrādātiem darbiem?

—   Es esmu Duans! Bet nevēlos atbildēt par lietām, par kurām man nekas nav zināms. Tāpēc esmu še. Redzēju krustcelēs plakātu, kur solīts atalgojums. Līdz šai stundai neesmu nekad bijis tuvāk šai vietai kā dienas jājiena pusi. Mani še apvaino noziegumā, ko es nekad neesmu pastrādājis. Es iejāju še, teicu, kas esmu, un lūdzu, lai kāds ataicina Džefu Aikenu.

—   Un tad jūs -mierīgi apsēdāties un atļāvāt šim vecajam zēnam jūs apdraudēt ar jūsu paša revolveri? — kovbojs izbrīnā jautāja.

—  Tā laikam gan tas bija! — atbildēja Duans.

—   Nu, tas ir sasodīti ērmoti, ja jūs tiešām esat Buks Duans.

Kāds vīrs lauzās cauri ļaužu aplim.

—   Tas ir Duans. Es pazīstu viņu. Ne vienreiz vien esmu viņu redzējis. Tu vari paļauties uz to, Zibert, ko es saku. Nezinu, vai tas ir traks kļuvis, vai kaut kas cits noticis ar viņu. Bet vienu zinu skaidri — tas ir īstais Buks Duans. Ikviens, kas tikai reizi viņu redzējis, noteikti viņu atkal pazīs.

—   Kāda iemesla dēļ jūs gribējāt satikt Aikenu? — jautāja kovbojs Ziberts.

—   Lai pateiktu tam, ka es nekad neesmu viņa sievai nodarījis neko ļaunu.

—   Kamdēļ?

—  Tamdēļ, ka esmu nevainīgs!

—        Iedomāsimies tagad šādu gadījumu. Mēs ataicināsim Aikenu šurp, un viņš netic jūsu vārdiem. Ko tad?

—        Ja viņš neticēs man — nu, tad mana lieta stāv slikti. Tad labāk nāve!

īso klusuma brīdi, kas sekoja šiem vārdiem, pārtrauca Ziberts.

—        Ja tas nav sasodīti ērmoti, tad man vairs nav, ko teikt! Zēni! Domāju, vispareizāk būs, ja ataicināsim šurp Džefu.

—        Kāds jau aizgāja pēc viņa. Viņam drīz vajag būt še, — teica kāds vīrs.

Duans bija veselu galvu garāks par ziņkārīgo pūli. Viņš redzēja pāri tam un varēja ieskatīties tanī. Tā viņš varēja saskatīt pūļa malā kādu pulciņu sieviešu.

Dažas no tām bija vecas. Viņu sejas bija tikpat cietas kā vīriešu sejas. Bet citas bija jaunas un daiļas. Viņu lielāko daļu nospieda uztraukums un bailes.

Sievietes ir cilvēcīgākas par vīriešiem, domāja Duans. Viņš sastapa acis, ko savaņģoja viņa skats. Bet tās nenovērsās. Tikai vecās sievas bija pļāpīgas. Viņas skaļi izteica savas jūtas.

Apses stumbra tuvumā stāvēja slaida meitene baltā kleitā. Duana klejojošais skats apstājās pie viņas. Viņas acis cieši raudzījās tā acīs. Kāda meitene ar mīkstu sirdi, kas droši vien negribēja, ka viņu pakar.

—  Tur nāk Džefs Aikens! — kāds vīrs sauca skaļi.

Pūlis izstiepa kaklus un nepacietīgi bungoja kājām.

Duans redzēja tuvojamies divus vīrus. Priekšējais bija

spēcīgi noaudzis. Viņš turēja rokā revolveri. Visa viņa izturēšanās liecināja par mežonīgu enerģiju.

Kovbojs Ziberts sašķēla uzbāzīgo, ziņkārīgo apli.

—        Pagaidi, Džef! — viņš iesaucās, nostājoties pienācējam ceļā.

Kovbojs runāja tik klusi, ka Duans nevarēja sadzirdēt, ko viņš teica. Viņa stāvs āizsedza Aikena seju.

Cilvēku aplis, sekojot lietas jaunajam virzienam, saplūda atkal kopā tā, ka Ziberts un Aikens bija tanī ieslēgti. Daudzi stūmās un spiedās uz priekšu. Atskanēja aizsmakuši kliedzieni, rokas stiepās uz priekšu. Atkal draudēja izcelties lielā kņada. Tie bija kliedzieni pēc linča tiesas, kas Teksasā bija paredzēta šādām reizēm.

Ziberts kliedza uzmācīgajā pūlī. Kovboji, kas bija ap viņu, velti grūda un sita satrakotos ļaudis.

—   Džef, vai gribi uzklausīt? — Ziberts steidzīgi jautāja un uzlika savu roku uz Aikena rokas.

Aikens auksti pamāja.

Duans bija redzējis jau daudzus vīrus līdzīgos apstākļos kā še un gluži tikpat aukstasinīgus. Viņš pazina noskaņojumu, kas tagad valdīja pār Aikenu.

Vīrs bija bāls kā līķis, auksts, bez kaislībām. Ap viņa lūpām vilkās rūgtu raižu grumba.

Ja Duans kādreiz bija izjutis nāves draudus, tad šinī mirklī viņš tos izjuta.

—   Protams, ka tā ir tava lieta, — sacīja Ziberts. — Bet uzklausi taču mani kaut vienu minūti. Domāju, ka nevar būt nekādu šaubu par to, ka šis vīrs ir Duans. Viņš redz krustceļā plakātu. Viņš iejāj še — Širlejā. Viņš saka, ka ir Buks Duans un meklē Džefu Aikenu. Tas viss ir ļoti skaidrs un saprotams. Tu zini, ka šie kaušļi aizvien mēdz meklēt ķildas. Bet te man kaut kas izliekas dīvaini. Duans apsēžas uz sola un pieļauj, ka vecais Abe Striklands atņem viņam revolveri, ļauj ņemt viņam virsroku. Vēl vairāk — viņš saka man, ja tas nevarēšot tevi pārliecināt par savu nevainību, tad labāk gribot mirt. Tu redzi pats, ka viņš nav ne piedzēries, ne traks. Viņš man neizliekas pēc tāda, kas atjājis še, lai izlietu asinis. Esmu pārliecināts, ka visgudrākais būtu, ja tu vispirms uzklausītu, kas viņam tev sakāms.

Džefs Aikens tikai tagad vērsa savu skatu uz Duanu.

145

—   Klausieties, — Duans nopietni iesāka un raudzījās cieši Aikenatn acīs. — Es esmu Buks Duans. Vēl nekad savā mūžā neesmu melojis kādam vīram. Esmu spiests dzīvot trimdinieka izstumtā dzīvi. Man nekad nav bijis izdevības atstāt šo zemi. Lai glābtu savu dzīvību, esmu nogalinājis vīrus. Nekad neesmu ar nodomu ļāvis matam krist no kādas sievietes galvas, šodien es nojāju trīsdesmit jūdzes vienīgi tamdēļ, lai redzētu, kas īsti ir ar šo par manu galvu izsolīto godalgu, kas to piedāvā un par ko. Kad es izlasīju plakātu, man kļuva nelabi līdz manas sirds dziļākiem dziļumiem. Tāpēc es atjāju šurp, lai uzmeklētu jūs un pateiktu jums sekojošo: līdz šai dienai es vēl nekad neesmu redzējis Širleju. Ir pavisam neiespējama lieta, ka es būtu varējis nogalināt jūsu sievu.. Septembrī es atrados simts jūdzes uz ziemeļiem no Nuesas augšgala. To es varu pierādīt. Vīri, kas mani pazīst, apliecinās jums, ka es neesmu spējīgs noslepkavot sievieti. Man nav ne mazākās jausmas, kā mani vispār var apvainot šādā noziegumā. Tās var būt tikai pierobežas

10 — 25

tenkas. Man nav ne mazākās jausmas, kādu iemeslu dēļ jūs uzveļat man atbildību šinī lietā. Zinu tikai to — jums nav taisnība. Un redziet, Aiken, esmu sabeigts vīrs. Man pašam šķiet, ka esmu gandrīz sabrucis. Dzīve mani nevilina, mani vairs nekas nevilina. Ja jūs spējat lūkoties manās acīs, nostāties kā vīrs pret vīru un neticēt man — tad — Dieva vārdā! — nogaliniet mani!

Aikens elpoja smagi.

—   Buk Duan! Vai tas, ko jūs nupat sacījāt, atstāj uz mani iespaidu, vai nē — tas še nepieder pie lietas. Jums ir apsūdzētāji — taisnīgi vai netaisnīgi, — to mēs drīz vien redzēsim. Lieta grozās ap to, vai mēs varam pierādīt, ka jūs esat vainīgs, vai nē. Mana meita Lūcija redzēja manas sievas slepkavu.

Viņš pamāja pūlim pašķirt tam ceļu.

—   Zibert, ej un atved Lūciju. Tad šī lieta noskaidrosies.

Duans visu to dzirdēja kā cilvēks, kas redz baigu sapni.

Sejas, kas bija ap viņu, un pūļa balsu dunoņa šķita kā tālē. Viņa dzīvība karājās mata galā. Bet viņš par to domāja mazāk kā par sievietes slepkavas kauna pilno zīmogu, ko tam negribot varēja uzspiest sabiedēts bērns ar dzīvām fantāzijas spējām.

Pūļa aplis pavērās un atkal saslēdzās. Duans kā caur plīvuru saskatīja kādu mazu meiteni, kas bikli turējās pie Ziberta rokas. Skaidri viņš vairs nevarēja redzēt. Aikens pacēla bērnu augšup un mierinot čukstēja viņai, lai nebīstas. Tad viņš to pienesa tuvāk Duanam.

—   Saki man, Lūcij, vai tu jau kādreiz esi redzējusi šo vīru? — Aikens apspiesti un klusi vaicāja. — Vai viņš ir tas, kas toreiz ienāca mājās, kas pasita tevi gar zemi, tas, kas sagrāba māmiņu?

Aikena balss aprāvās.

Likās, ka Duana miglainās redzes spējas pāršķēla un noskaidroja spējš zibens. Viņš redzēja meitenes bālo un skumjo sejiņu un tumši zilās acis, kas bailēs un briesmās urbās viņa acīs. Neviens cits šausmīgs mirklis nevarēja līdzināties šim mēmajam acumirklim.

—   Tas nav viņš! — bērns kliedza.

Ziberts norāva cilpu no Duana kakla un atraisīja saites no viņa rokām.

Uztraukumā it kā sastingušais pūlis izplūda tagad aizsmakušos, Duanam labvēlīgos saucienos.

—   Nu jūs, neprātīgie, tagad paši redzat, cik viegli jūs būtu pakāruši nevainīgo! — iesaucās kovbojs, griezdams laso gaisā. — Jūs man esat īstā policija!

Ziberts atraisīja pēdējās Duana saites un iebāza tam revolveri atpakaļ jostas makstī. — Un tu, Abe, izdarīji šoreiz lielu muļķību. Nākošajā reizē esi prātīgāks! Ļaudis, es domāju, ka Duanam ir pierakstīts sasodīts milzumstādu nedarbu, ko tas nekad nav pastrādājis. Jūs, tur, — prom no ceļa! Kur ir viņa zirgs? Duan, ceļš no Širlejas ir brīvs!

Ziberts pastūma skatītājus sāņus un pieveda Duanu pie viņa zirga, ko turēja kāds cits kovbojs.

Gluži neapzinīgi Duans kāpa seglos, juzdams, ka viņam piepalīdz. Tagad kovboja skarbā seja atplauka platā smaidā.

—   Domāju, ka tas nebūs nepieklājīgi no manas puses, ja teikšu: taisieties, ka tiekat prom!—viņš vaļsirdīgi teica.

Ziberts izveda zirgu cauri pūlim. Aikens piebiedrojās viņam no otrās puses. Abu vīru vidū Duans jāja soļos pāri laukumam. Pūlis sekoja, it kā to spiestu kāda neredzama vara.

Aikens apstājās un uzlika savu lielo roku uz Duana ceļa. Laikam gan neapzinīgi tas arvien vēl turēja revolveri.

—   Vēl pēdējais vārds, Duan! — viņš sacīja. — Ticu, ka jūs nemaz neesat tik melns, par kādu jūs pataisa. Sakiet taču — vai jūs pazīstat zemes jātnieku MakNelliju?

—   Nē, — Duans pārsteigts atbildēja.

—   Es sastapu viņu pagājušā nedēļā Fairfīldā,—Aikens steidzīgi stāstīja. — Viņš apgalvoja, ka jūs neesat noslepkavojis manu sievu. Es neticēju viņam un apstrīdēju to. Mēs gandrīz sanācām tamdēļ naidā. Nu, tagad es to nožēloju. Viņa beidzamie vārdi bija šie: «Ja tu kādreiz sastapsi Duanu, nenogalini viņu. Sūti viņu uz manu nometni — pēc tumsas iestāšanās.» Viņam ir kaut kas savāds padomā. Kas — to es nezinu pasacīt. Bet viņam bija taisnība, un man bija netaisnība. Ja Lūcija būtu teikusi kaut vienu vārdu, es būtu jūs nošāvis. Tomēr es jums neieteiktu uzmeklēt Mak-Nelliju. Viņš ir viltīgs. Var jau būt, ka no viņa kā zemes jātnieka tā nebūtu nodevība. Es to jums tik tāpat saku. Varat pats padomāt, kā tas rīmējas. Palieciet sveiks! Lai Dievs jums palīdz tālāk, kā tas jums palīdzēja šodien!

Duans atvadījās un skāra zirgu piešiem.

—   Uz redzēšanos, Buk! — sauca Ziberts.

Viņa brūno seju pārlidoja vaļsirdīgs, silts smaids.

Augsti tas pacēla savu sombrero.

•

Četrpadsmita nodaļa zemes JĀTNIEKS

Kad Duans atkal nokļuva krustceļos, uz vienas no ceļrāža rokām tas izlasīja vārdu: F a i r f i 1 d a.

Tas darīja galu viņa šaubām. Viņš izšķīrās par šo virzienu, sekodams neizprotamai, neatvairāmai dziņai.

Kā viņam bija vajadzējis sadzīt Džefu Aikenu, tā tagad likās nepieciešami uzmeklēt šo nepazīstamo zemes jātnieku kapteini.

Pašreizējā Duana garastāvoklī veselais cilvēka prāts, skaidrā doma un piesardzīgā apdomība bija nenozīmīga. Viņš devās uz Fairfildu tāpēc, ka juta, ka viņam tas ir jādara.

Pēc tumsas iestāšanās viņš iejāja kādā pilsētā. Tā izrādījās Fairfilda.

Kapteiņa Mak-Nellija nometne atrodoties tūlīt aiz pilsētas robežām — viņējā malā.

Šķita, ka neviens, izņemot zēnu, ko tas iztaujāja, neievēroja viņa ierašanos. Tāpat kā širleja, arī šī pilsētiņa, ja to salīdzināja ar neskaitāmām citām sādžām, ciematiem un pilsētiņām, kas bija izkaisītas plašajos Teksasas dienvidvakaros, likās esam diezgan prāva un pārtikusi.

Duans, jājot cauri pilsētai, piesardzīgi izvairījās no galvenās ielas. Pēkšņi viņa ausis saklausīja baznīcas zvana skaņas. Tās izsauca viņā sēras atmiņas par veco dzimteni.

Pilsētas nomalē nekāda nometne nebija redzama. Bet, kad Duans pacēlās seglos un pētīdams raudzījās visapkārt, tad viņš saskatīja tumsā šaudīgu liesmu atspulgu. Viņš jāja tālāk.

Pēc jūdzes ceturkšņa tas sasniedza kādu meskvitu mežu.

Vairāku ugunskuru liesmas pataisīja tumsu vēl melnāku. Duans redzēja kustamies tumšus vīru stāvus un sadzirdēja zirgu sprauslošanu.

Viņš jāja mierīgi uz priekšu. Ik mirkli viņš sagaidīja, ka to apturēs.

—   Kas jāj? — atskanēja skarbs sauciens no tumsas.

Duans apstādināja savu zirgu. Tumsa bija necaurredzama.

—   Kāds vīrs — viens pats! — viņš atbildēja.

—   Svešs?

—   Jā!

—   Ko jūs gribat?

—   Es meklēju zemes jātnieku nometni.

—   Tā ir še. Ko jūs vēlaties?

—   Gribu runāt ar kapteini Mak-Nelliju.

—       Nokāpiet un nāciet tuvāk. Lēnāk! Nekustiniet rokas! Ir tumsa, bet es redzu.

Duans nokāpa no zirga, ņēma to pavadā un tuvojās lēnos soļos. Savā priekšā viņš saskatīja tumši mirdzošu priekšmetu — revolveri un tikai tad aiz tā vīru, kam tas piederēja. Vēl pāris soļu tālāk, un Duans varēja izšķirt tumšu stāvu, kas aizkrustoja ceļu. Duans apstājās.

—        Tuvāk, svešniek! Ļaujiet sevi mazliet aplūkot! — sargs īsi pavēlēja.

Duans gāja tālāk, līdz atradās gluži tuvu vīram. Ugunskura liesma apspīdēja Duana seju.

—        Svešs jūs esat, tas taisnība. Kas jūs esat, un ko jūs gribat no kapteiņa?

Duans vilcinājās un pārlika, ko atbildēt.

—        Sakiet kapteinim Mak-Nellijam, ka še ir tas vīrs, ko viņš lūdza ierasties viņa nometnē pēc tumsas iestāšanās, — Duans beidzot sacīja.

Zemes jātnieks aši paliecās uz priekšu un asi vēroja nakts apmeklētāju.

—        Lai kāds no jums nāk šurp, bet ātri! — viņš, nepagriezdamies uz nometnes uguņu pusi, sauca.

—        Hallo! Kas noticis, Peikins? — nekavējoties atskanēja atbilde. Tai sekoja smagu zābaku ātra dunoņa uz mīkstās zemes. Kāds tumšs stāvs krustoja ugunskura liesmu atspīdumu. No tumsas iznira kāds cits zemes jātnieks, kas nostājās uz posteņa stāvošajam blakus.

Duans dzirdēja sačukstēšanos viņu starpā, bet nevarēja saprast, ko runā. Otrais zemes jātnieks lādējās savā bārdā. Tad tas apgriezās un steidzās projām.

—        Hallo, zemes jātnieka kungs, mans apmeklējums ir draudzīgi miermīlīgs, ja jūs nevēlaties to citādu. Neaizmirstiet, ka esmu lūgts ierasties še pēc tumsas iestāšanās.

Duana skaidrā un skajā balss skanēja tālu. Zemes jātnieki, kas sēdēja pie ugunskuriem un klausījās, dzirdēja, ko viņš teica.

—        Hallo, Peikins, saki tam puisim, lai viņš uzgaida, — atbildēja kāda balss, kas bija pieradusi pavēlēt. Tad no tumšā, kustīgā pulciņa, kas sēdēja pie nometnes ugunskura, atdalījās kāds slaids stāvs un steidzās tuvāk.

—   Esiet uzmanīgi, kaptein, — brīdināja zemes jātnieks.

—  Mierā — jūs tur! — skanēja atbilde.

Virsnieks, acīmredzot, kapteinis Mak-Nellijs, pienāca klāt abiem zemes jātniekiem, kas stāvēja Duana priekšā. Viņš nepazina bailes. Tas pienāca Duanam pavisam tuvu:

—        Esmu Mak-Nellijs. Ja jūs esat vīrs, ko es gaidu, tad nenosauciet savu vārdu — vēl nē!

Ņemot vērā iepriekšējos notikumus, Duanam viss likās dīvaini.

—       Es šodien runāju ar Džefu Aikenu, — sacīja Duans. — Viņš sūtīja mani…

—       Jūs sastapāt Aikenu? — klusi, bet pārsteigti iesaucās Mak-Nellijs. — Tas taču ir kaut kas ārkārtīgs! Atkāpieties, ļaudis! Atstājiet mūs uz brīdi vienus!

Tad tas atkal savaldījās un kļuva atturīgāks.

Zemes jātnieki lēnām atkāpās.

—       Buks Duans! Vai tiešām jūs tas esat? — viņš steidzīgi čukstēja.

—  Jā!

—       Lieku ķīlā savu vārdu, ka jūs neapcietinās, bet draudzīgi uzņems — vai gribat ienākt nometnē ar mani apspriesties?

—   Labprāt!

—        Duan! Priecājos jūs redzēt, — sacīja Mak-Nellijs un izstiepa savu roku.

Duans bija tā apmulsis un aizkustināts, ka viņš nespēja pilnīgi aptvert notikumu gaitu un nozīmi. Viņš pasniedza savu roku un sajuta otrā nepārprotami silto rokasspiedienu.

—        Liekas, ka tas ir nedabīgi, kaptein Mak-Nellij, bet ticu, ka arī es esmu priecīgs jūs sastapt, — vaļsirdīgi atbildēja Duans.

—       Jūsu prieks būs vēl lielāks! Tagad iesim nometnē. Nelieciet vēl saprast, kas jūs esat!

Viņš veda Duanu uz nometnes ugunskuriem.

—   Peikins, ejiet atpakaļ uz savu sargvietu! Beson, pieskatiet zirgu!

Izejot cauri meskvitu kokiem, kas slēpa nometni, Duans ieraudzīja sēžam ap ugunskuru kādu apmēram piecpadsmit vīru lielu zemes jātnieku grupu. Turpat tuvumā atradās zema, gara nojume, kur stāvēja zirgi. Otrā pusē bija neliela, no māla celta māja.

—   Mēs nupat kā vakariņojām, bet es paraudzīšos, vai nebūs palicis arī jums kaut kas pāri. Tad mēs runāsim! — teica Mak-Nellijs. — Ierīkoju še nometni ilgākam laikam. Mums te ir lopu zādzības lieta. Kad jūs būsiet paēdis, tad nāciet vienkārši namā.

Duans bija izsalcis, bet viņš tomēr pasteidzās ar bagātīgajām vakariņām, ko tam pasniedza. Izbrīna un ziņkāre nedeva viņam miera.

Vienīgais iespējamais izskaidrojums viņa klātbūtnei zemes jātnieku nometnē bija, pēc viņa domām, kapteiņa Mak-Nellija cerība iegūt vērtīgas ziņas. Bet tas vēl nevarēja izskaidrot kapteiņa tik vēlīgo izturēšanos. Nebija šaubu, ka te bija kāda mīkla, kuras atrisinājumu Duans gandrīz nespēja nogaidīt.

Pēc pirmajiem mierīgi pētošajiem skatiem zemes jātnieki nepiegrieza viņam tālāku vērību. Visi viņi jau ilgu laiku atradās dienestā — to Duans redzēja — un visi bija norūdīti, spēcīgi vīri ar dzelzs muskuļiem.

Neraugoties uz dažiem jaunāko biedru jokiem un sarunām pie nometnes ugunskura, Duans tomēr novēroja, ka viņa ierašanās likās tiem neparasta un uzkrītoša. Arī viņiem tā bija mīkla. Duans juta, ka tiem tomēr bija tumša nojauta, kas viņš ir.

Jau pēc īsa laika viņš vēra mājas durvis.

—   Nāciet iekšā un apsēdieties! — teica Mak-Nellijs, pamājot pārējiem klātesošajiem piecelties.

—   Atstājiet mūs vienus un aiztaisiet durvis. Es vēl pārskatīšu ziņojumus.

Mak-Nellijs sēdēja pie kāda galda, uz kura stāvēja lampa un atradās papīri. Apskatot viņu gaismā, tas izrādījās par labi saglabājušos, kareiviska izskata, apmēram četrdesmit gadus vecu vīru ar tumšiem matiem, tumšām acīm un nopietnu, bronzas brūnu seju, kas bija stingra, bet ne nelaipna. Viņš steigā pārlasīja dažus papīrus un ielika tos aploksnēs. Nepaveroties augšup, viņš piestūma Duanam kasti ar cigāriem. Kad Duans pateikdamies noraidīja piedāvājumu, tad viņš pats paņēma vienu. Uzcēlies un aizdedzinājis cigāru virs lampas stikla, tas atkal atsēdās atpakaļ krēslā un pievērsa skatu Duanam. Tagad Mak-Nellijs mēģināja, lai gan nesekmīgi, apspiest kaut ko lidzīgu gandarījumam par kādas ilgi lolotas vēlēšanās piepildīšanos.

—       Uz šo stundu, Duan, es gaidīju kopš diviem gadiem, — viņš iesāka.

Duans mazliet pasmaidīja — tas bija smaids, kas dīvaini piestāvēja viņa sejai.

Duans nekad nebija bijis sevišķi runīgs. Likās, ka runāt še ir ārkārtīgi grūti.

Mak-Nellijs sajuta to. Viņš raudzījās ilgi un pētot Duanā. Viņa ātrā, nervozā izturēšanās pārvērtās domīgumā.

—       Man ir bezgala daudz kas sakāms, bet ar ko sākt? — viņš murmināja. — Kopš jūsu piespiestās bēgšanas jūsu dzīve bijusi grūta. Nekad agrāk neesmu jūs saticis, nezinu, kā jūs izskatījāties kā zēns. Bet es redzu, ka — nu, zemes jātnieka dzīve arī nav aizvien rožaina.

Viņš valstīja cigāru starp lūpām šurp un turp, izpūzdams veselus dūmu mākoņus.

—       Vai esat kaut ko dzirdējis par mājām, kopš pamētāt Vellstonu? — tas pēkšņi jautāja.

—   Nē! ,

—   Neviena varda?

—  Neviena! — Duans skumji atbildēja.

—       Tas ir smagi! Priecājos, ka varu jums pastāstīt, ka vēl nesen jūsu māte, jūsu māsa un tēvocis — visi jūsējie — bija sveiki un veseli. Arvien es liku par to man ziņot. Pašā pēdējā laikā es gan vairāk neko par viņiem, nezinu.

Duans nogriezās uz mirkli un nogaidīja, kamēr varēja norīt rīklē sakāpušās asaras. Tad viņš teica:

—  Tas ir tā vērts, ko es šodien izcietu.

—       Varu iedomāties jūsu sajūtu. Kad es biju karā — bet atstāsim to un pievērsīsimies šīs sastapšanās īstajam mērķim.

Viņš pievilka savu krēslu gluži tuvu Duanam.

—       Jūs taču pēdējos divos gados vairākkārt saņēmāt ziņu, ka es jūs gribu redzēt?

—  Trīs reizes, cik atceros, — atbildēja Duans.

—Kāpēc jūs neieradāties?

—       Domāju, ka jūs turat mani par revolvera kausli, kas nespēj atteikties no jebkāda riska un iejās jūsu nometnē, kur to viegli varētu apcietināt.

—   Tas bija gluži dabīgi. Jūs nepazināt mani, citādi jūs būtu paklausījis manam aicinājumam. Esmu zaudējis daudz laika, kamēr nu reiz dabūju jūs rokā. Bet mans

' uzdevums, cik tālu tas attiecas tieši uz jums, prasīja no manis piesardzību! Duan! Jums nebūs sveša ļaunā slava, kas jums ir visos dienvidrietumos?

—   Diemžēl!

—   Teksasas pierobežā nav ļaunākas par to, izņemot Murrela un Ceseldina! Bet starpība tomēr ir. Par Murrelu bija zināms, ka viņa šausmīgā slava ir dibināta. Ceseldina pašreiz tāpat. Bet es esmu Teksasas dienvidvakaros saticis simtiem vīru, kas ir jūsu draugi. Viņi gatavi apzvērēt, ka jūs nekad neesat pastrādājis noziegumu. Jo tālāk uz dienvidiem, jo biežāk tas dzirdams. Es gribu zināt taisnību, Duan! Tas negrozīs manu plānu. Un, ja es saku ko noziedzīgu, tad es domāju to, ko es un katrs prātīgs teksasietis turētu par tādu.

—   Manas rokas no kaut kā tāda ir tīras, — atbildēja Duans.

—   Jūs nekad neesat uzbrucis kādam nepazīstamam, nekad neesat provianta dēļ izlaupījis kādu veikalu, neesat zadzis zirgu, kad tas bija jums nepieciešams, neesat pastrādājis neko līdzīgu?

—   No šādām lietām arvien esmu turējies tālu.— arī tad, kad man klājās visgrūtāk.

—   Duan, — velns lai parauj — esmu priecīgs par to! — iesaucās Mak-Nellijs un satvēra Duana roku. — Priecājos par to jūsu mātes dēļ. Tomēr Teksasā jūs esat izsludināts par «putnabrīvo», un jums draud likuma bardzība. Jums taču ir skaidrs, ka pie pašreizējā lietu stāvokļa, ja jūs kristu likuma rokās, jūs karātos vai labākā gadījumā jūs ieslodzītu uz ilgāku laiku cietumā?

—   Taisni tāpēc es jau biju spiests vest visus šos gadus klaidonīgu dzīvi, — atbildēja Duans.

—   Saprotams! — Mak-Nellijs izņējna cigāru no mutes. Viņa acis sašaurinājās un iedegās. Viņa brūno vaigu muskuļi savilkās asi un cieti. Viņš pieliecās Duanam tuvāk un smagi uzlika savu dzīslaino roku uz viņa ceļgala.

—   Klausieties! — apspiesta balsī čukstēja Mak-Nellijs. — Ja es panāktu jūsu apžēlošanu, pataisītu jūs atkal par brīvu, godājamu pilsoni, noņemtu jūsu vārdam slikto slavu, padarītu jūsu māti un māsu uz jums lepnas — vai šādā gadījumā jūs apņemtos veikt kādu zināmu uzdevumu, ko es no jums par to prasītu?

Duans sēdēja gluži mēms un apmulsis.

Nopietni aizkustinātais kapteinis Mak-Nellijs atkārtoja savu jautājumu lēnāk un iespaidīgāk.

—  Mans Dievs! — izlauzās no Duana krūts. — MakNellij! Ko tas nozīmē? Tā nevar būt jūsu nopietnība?

—   Nekad visā savā mūžā neesmu bijis nopietnāks. Spēlēju augstu spēli. Spēlēju ar atklātām kārtīm. Ko jūs man atbildēsiet?

Viņš piecēlās. Duans, it kā viņu kāds spiestu, darīja to pašu. Virsnieks un izstumtais skatījās viens otra acīs, meklējot dvēseli.

Duans lasīja Mak-Nellija acīs nopietnu, nesalaužamu gribu, pat prieku un uzvaras apziņas uzliesmojumu.

Divas reizes Duans mēģināja runāt. Bet viņš varēja izgrūst tikai nesakarīgas, aizsmakušas skaņas. Beidzot viņš atrada vārdus.

—   Veikt kādu zināmu uzdevumu? — tas iesa.ucās. — Apņemos veikt jebkādu uzdevumu! Mak-Nellij! Lieku par to jums ķīlā savu vārdu!

Mak-Nellija seju pārklāja prieka atspulgs, kas izdzēsa visas drūmuma pēdas. Viņš izstiepa savu labo roku. Duans satvēra to ar spiedienu, kas krietniem vīriem augstu dvēseles saviļņojumu brīžos ir neapzināti sirsnīgs.

Kad rokas izšķīrās, Duans atslīga atkal atpakaļ savā krēslā. Mak-Nellijs taustīja pēc jauna cigāra — pirmo tas bija sakodis gabalos — un aizdedzināja to. Tad tas atkal auksts un mierīgs griezās pie sava viesa. Kapteinis izskatījās kā cilvēks, kas patlaban ar lielām pūlēm ir izcīnījis uzvaru. Viņš izvilka kādu prāvu ādas vēstuļu somu un izņēma no tās vairākus salocītus papīrus.

—   Te ir apžēlošanas raksts, ko izdevis gubernators [13] , — tas mierīgi teica. — Kad jūs būsiet to izlasījis, tad redzēsiet, ka apžēlošana ir saistīta ar kādu noteikumu. Parakstiet šo papīru še, tad noteikums ir izpildīts.

Viņš nogludināja loksni, pasniedza Duanam jau iemērkto spalvu un nozīmēja ar rādītāju pirkstu kādu punktotu svītru.

Duana roka trīsēja. Gadi bija pagājuši kopš tā brīža, kad tas bija turējis savā rokā spalvu. Ar pūlēm viņš dabūja gatavu savu parakstu. Buklejs Duans! Cik dīvainas izskatījās viņa vārda melnās līnijas.

—   Tās ir Buka Duana kā izstumtā un revolvera vīra gaitu beigas! — noteica Mak-Nellijs.

Viņš apsēdās, paņēma spalvu no Duana rokas un izdarīja dokumentā vairākās vietās īsus ierakstus no savas puses. Tad viņš smaidot sniedza to Duanam.

—   Ar šo jūs esat iecelts par Teksasas zemes jātnieku korpusa nodaļas «A.» pilntiesīgu locekli.

—  Tātad tas! — iesaucās Duans, kam tagad uzausa gaisma. — Jūs gribat, lai topu par zemes jātnieku?

—   Katrā ziņā! Tas ir tas! — īsi atbildēja kapteinis. — Bet tagad uzminiet, kāds īpatnējs uzdevums jūs gaida. Esmu bijis ļoti nodarbināts vīrs, kopš es uzņēmos šo darbu. Varbūt, ka jūs jau esat dzirdējis, ka man ir bijuši datā panākumi. Nav ne mazākā mērķa sacīt jums, ka šinī postenī esmu nostādīts politisku iemeslu dēļ. Teksasas valdības aprindās pastāv dažādas domas par zemes jātniekiem. Daži vispār apstrīd viņu nozīmi un neatzīst labumus, ko tie nes. Es piederu tai partijai, kas aizstāv zemes jātnieku nepieciešamību. Apgalvoju, ka tikai zemes jātnieku korpuss padara Teksasu apdzīvojamu! Uz mani gulstas nepieciešamība vārdus pierādīt ar darbiem! Līdz šim esmu paspējis diezgan daudz. Mana lielākā vēlēšanās būtu iztrenkāt bandas Rio Grande [14] krastos. neesmu vēl līdz šim iedrošinājies ķerties taisni tur pie lietas, jo man trūka vietnieka, kas man bija nepieciešams. Saprotams, ka jūs bijāt tas vīrs, par ko es domāju. Mans nodoms ir sākt augšā pie Rio Grande un sākt ar Česeldinu. Viņš pašreiz ir slavenākais un varenākais bandas vadonis. Viņš ir vairāk kā lopu laupītājs. Ceseldins un viņa banda ķeras pie bankām, uzbrūk tām un izlaupa. Tā ir mana personīgā pārliecība, ko es nevaru pierādīt. Ceseldins neatstāj nekādus pierādījumus. Viņš ir gudrs un viltīgs. Liekas, ka to vēl neviens nekad nav redzējis. Neviens nezina, kā viņš izskatās. Protams, man ir zināms, ka jūs esat pilnīgi svešs tanī apgabalā, kurā valda Ceseldins. Tas atrodas apmēram pieci simti jūdžu uz Vakariem no jūsu pastāvīgām uzturēšanās vietām. Tur ir kāda pilsētiņa Fairdale. Tā ir laupītāju bandas ligzda. Viņi laupa un slepkavo pēc sirds patikas. Neviens nezina, kas ir vadonis. Es gribu to izdibināt. Jums jārīkojas gluži patstāvīgi. Jums jāvirzās uz priekšu pa to ceļu, ko jūs turat par labāko. Jūs pats esat sev priekšnieks. Jūs pazīstat šo ļaužu paražas un zināsiet, kā vislabāk tiem piekļūt. Laiks ir neierobežots. Ja tas izrādītos par vajadzīgu, lietai var ziedot pat mēnešus. Bet ir nepieciešami, ka jūs paliekat ar mani kontaktā. Bet tas būs grūti. Ceseldins valda par ļoti plašiem apgabaliem. Jums vajadzēs atrast ceļu un veidu, kā paziņot man, kad es un mani zemes jātnieki būs vajadzīgi. Plāns ir — Ceseldina bandas iznīcināšana. Tas ir visgrūtākais uzdevums pierobežā. Apcietināt vienīgi viņu pašu nav nekādas nozīmes. Nogalināt to — gluži tas pats. Mēs gribam iznīcināt vai apcietināt visu šo izmeklēto laupītāju bandu, bet sīkās atliekas izgaiņāt uz visām četrām vēja pusēm. Viņus atrast, nokļūt starp viņiem, izzināt viņu kustības, izlikt slazdus, ko mēs, zemes jātnieki, tad aizcirtīsim ciet — tas, Duan, ir tas uzdevums, kas jums jāpilda un — Dievs zina! — tas ir liels uzdevums!»

—   Es to uzņemos, — atbildēja Duans.

—   Jūsu darbs būs slepens. No šī mirkļa jūs esat zemes jātnieks manā dienestā. Neviens, izņemot tos, kam to ziņot es turēšu par vajadzīgu, nedrīkst to zināt, kamēr mēs neuzspridzināsim mīnu. Jūs esat vienkārši — Buks Duans, kamēr mūsu plānā neietilpst paziņojums Teksasai, ka jūs esat zemes jātnieks. Jūs redzēsiet, ka dokumentam nav datuma. Neviens nekad nedabūs zināt, kad jūs esat iestājies dienestā. Varbūt mēs varēsim iegrozīt tā, ka visi tie darbi, ko jūs līdz šai dienai esat pastrādājis vai ari lielais vairums jūsu labo darbu ir veikti valsts interesēs. Jā, es pilnīgi ticu, ka lieta galu galā tiešām arī ņems šādu virzienu.

Mak-Nellijs pārtrauca uz brīdi savu steidzīgo runu. Viņš košļāja savu cigāru, drūmi savilka uzacis un turpināja: — Visā pierobežā neviens labāk par jums nezina šāda dienesta nāves briesmas. Tūkstotis pret vienu — ka jūs pieveiks. Es gandrīz teiktu, ka nebūtu ne mazākās iespējas tikt cauri ar veselu ādu, ja lieta negrozītos tieši ap jums, Buk Duan! Jūsu slava bandās skan tālu. Varbūt, ka tā jūsu drošsirdība un jūsu revolveris izraus jūs no šīs pekles dzīvu. Es to pārliecināti ceru. Bet — jūsu atgriešanās varbūtības nav pārāk lielas.

—   Tam nav nekādas nozīmes! — teica Duans. — Bet„ ja man nāktos krist — kas tad?

—   Atstājiet to man, — Mak-Nellijs viņu pārtrauca. — Tādā gadījumā jūsu piederīgajiem nekavējoties paziņos par jūsu apžēlošanu un jūsu kalpošanu zemes jātniekos. Ja jums vajadzētu tur atstāt jūsu dzīvību, tad es rūpēšos par jūsu piemiņas šķīstīšanu un par to, ka jūsu nopelni kļūst zināmi atklātībai. Uz to jūs varat pilnīgi paļauties!

—  Tad esmu apmierināts, — Duans atbildēja. — Tas ir daudz vairāk, kā es varēju cerēt.

—   Tātad — tas būtu izlemts. Došu jums naudu izdevumiem. Jūs dosieties ceļā, cik ātri vien tas ir iespējams — jo ātrāk, jo labāk. Ceru, ka man vēl kaut kas iekritīs prātā, sevišķi, kas zīmējas uz sakaru iespējamibām ar mani.

Vēl ilgi pēc tam, kad uguns jau bija izdzēsta un murmināšana ap ugunskuriem rimusi, Duans gulēja pilnīgā nomodā un vaļējām acīm stīvi raudzījās nakts tumsā, brīnoties par šīs dienas notikumiem. Viņš bija pazemīgs un pateicīgs līdz pat savas sirds dziļumiem.. Milzīgs akmens bija novēlies no tās. Viņš apsveica bīstamo uzdevumu, ko tam vajadzēja veikt tā vīra labā, kas to bija izglābis. Viņš domāja par savu māti un māsu, par tēvoci Džimu, par saviem vecajiem draugiem un par dzimteni.. Viņu aizkustināja apziņa, ka pēc gariem gadiem tas, kavējoties šais atmiņās, pirmo reizi sajūt prieku.

Kad viņš atmodās, bija jau gaiša diena. Mak-Nellijs. aicināja viņu brokastīs.

No ārienes ielauzās dienas troksnis: vīru balsis, uguns sprēgās, zirgu mīņāšanās un sprauslas, suņu riešana. Duans iztinās no savas segas un cītīgi izmantoja ziepes, dvieli, skūšanās piederumus un suku, kas gulēja uz kāda sola. Tie mūžīgajam klejotājam likās esam luksus priekšmeti. Tad viņš izgāja ārā.

Zemes jātnieki sēdēja ap kādu zemē izklātu telts segu un ēda.

—   Zēni! — Mak-Nellijs teica. — Spiediet Bukam Duanam roku! Viņš ir manā slepenā zemes jātnieku dienestā. Šis uzdevums drīz vien sacels jūs visus kājās. Protams, jums jāklusē! Dienesta noslēpums!

Zemes jātnieki pārsteidza Duanu ar savu trokšņaino apsveikumu. Viņš drīz vien saprata, ka šo gaviļu sirsnība izrietēja no lepnuma par šādu jaunu locekli savās rindās, kā arī aiz sajūsmas par kapteiņa aizrādījumu attiecībā uz gaidāmo sacelšanu kājās.

Visi viņi bija jautri, mežonīgi vīri, kam tomēr netrūka vajadzīgās nopietnības, lai savā apsveikumā parādītu pietiekoši daudz godbijības un cieņas, ko Duans bija izpelnījies viņu acīs ar savu «vientuļā vilka» dzīves veidu.

Kad Duans tagad nosēdās viņu starpā kā līdzīgs starp līdzīgiem, viņš juta, ka viņa sirdī uzplaukst maigas un •cēlas jūtas.

Pēc brokastīm Mak-Nellijs noveda Duanu sānis.

—   Te ir nauda. Mēģiniet iztikt ar to, cik ilgi iespējams. Vislabāk dodieties tūlīt uz E1 Paso, paokšķerējiet un apklausieties tur visapkārt. Tad uz Valentini. Tā ir tuvu Rio Grande un apmēram jūdzes piecdesmit no Rim-Roka grēdas. Tur kaut kur slēpjas Ceseldins. Kaut kur uz ziemeļiem guļ Fairdales pilsētiņa. Bet Ceseldins ne aizvien slēpjas klintājā. Tikai pēc kādas pārdrošas laupīšanas vai uzbrukuma. Sim bandītu virsaitim paklausa vesela rinda robežjoslas pilsētu — viņš tās laikam ir iebiedējis. Mēs gribam ar šīm vietām iepazīties, it īpaši ar Fairdali. Rakstiet man ar adjutanta adresi uz Austiņu. Man jums nav jāsaka, ka jums jābūt uzmanīgam ar vēstuļu nodošanu. Jājiet vajadzības gadījumā simts un divi simti jūdžu vai tūlīt līdz EI Paso.

Mak-Nellijs apklusa, likdams saprast, ka viņam vairāk nekas nav sakāms.

Duans lēni piecēlās.

—   Es tūlīt došos ceļā, — viņš teica un sniedza kapteinim roku. — Es gribu — es vēlētos jums, kaptein, pateikties.

—   Pie joda, vīrs! Nepateicieties man! — atbildēja MakNellijs, spiezdams pasniegto roku. — Esmu jau daudz ļaudis sūtījis nāvē, varbūt, jūs arī esat viens no tiem. Bet, kā jau es teicu, jums ir izredzes — viens pret tūkstoti. Un piesaucu dzīvo Dievu! Es tiešām negribētu būt šis Ceseldins vai kāds cits, ko vajā Buks Duans. Nē, ne ardievu! Adios, Duan! Uz redzēšanos!

Piecpadsmita nodaļa gaitas un sastapŠanĀs

Uz rietumiem no Pckosas straumes Teksasa bija plašs„ mežonīgs apgabals. Par tā ziemeļdaļu, Llano Estakado [15] virzījās smilšu kāpas. Dienvidu daļa — gar Rio Grande — bija auglīga. Dzelzceļa stiga krustoja šo zemi pieci simti jūdžu garumā gluži taisnā līnijā. Pilsētiņas un ciemati gulēja tieši pie dzelzceļa vai tā tuvumā.

Šie Teksasas rietumi vēl nebija apdzīvoti. Celmlauži kolonisti, neraugoties uz laupītāju bandām, kas visus likumus mina kājām un saimniekoja še pilnīgi pēc savas patikas, traucās zemē arvien tālāk.

Vispirms bija ieradušies vientulīgi lopkopji. Viņiem, piebiedrojās kaimiņi tuvākās un tālākās ielejās. Tad radās mazās sādžas, bet tām sekoja dzelzceļš un pilsētas. Vēl arvien ieplūda celmlauži, iespiedās arvien dziļāk ielejās un plūda arvien tālāk un plašāk pār līdzenumiem. Tās bija ar meskvitiem un kaktusiem noaugušas stepes, kur ūdens darīja brīnumus. Uz viena morgena** zemes zāles nebija daudz, bet morgenu bija miljoniem. Lopkopība zēla, un lopkopji kļuva bagāti.

Rio Grande tecēja gar rietumu rebežu kādas tūkstoš angļu jūdzes gandrīz tieši uz dienvidiem. Tad, it kā tai tas būtu apnicis, tā pēkšņi pagriezās uz ziemeļiem, radot tādā veidā to, ko sauca par Big-Bendu — Lielo Loku.

Dzelzceļš, kas veda uz rietumiem, lauzās cauri kalniem.

Visa zeme, ko ziemeļos ierobežoja dzelzceļš, bet dienvidos upe, bija tikpat mežonīga kā Llano Estakado. Te nebija nevienas cilvēku mītnes.

Big-Benda priekšā, lai to it kā noslēgtu no ārpasaules, gulēja Orda kalnājs. No tā strauji pacēla savas kailās virsotnes Orda, Doma un Ziloņa kalni. Kalnāja piekājēs, grēdu ielejās un tālāk līdzenumā gulēja lopu fermas. Vēl tālāk uz ziemeļiem bija sādžas un pilsētas, kā Marfa un Alpine.

Tāpat kā citas Teksasas daļas, arī šī bija atsevišķa pasaule — pasaule, kur lielajiem lokpopjiem vajadzēja dalīties savās bagātībās ar lielajiem laupītājiem.

Šī apgabala sākumā gulēja Orda, pilsētiņa, kas bija dabūjusi savu vārdu no tumšas kalna virsotnes — pāris jūdžu uz dienvidiem no tās. Sākumā tā bija bijusi meksikāņu nometne — vēl bija redzamas katoļu misiones māla nama drupas, — bet pēc lopu laupītāju un bandītu parādīšanās daudz iedzīvotāju bija nošauti vai aizdzīti. Tagad, Ordas ziedu un sliktās slavas laikos, te dzīvoja tikai nedaudz meksikāņu, kas varēja izvēlēties, vai nu iet ar lopu laupītājiem roku rokā, vai kļūt par dzīviem mērķiem šo mežonīgo vīru revolveru lodēm.

Jaukā septembra dienas pievakarē Ordā iejāja kāds •svešinieks.

Pat še, kur gandrīz ikviens vīrs šādu vai tādu iemeslu •dēļ bija ievērības cienīgs, svešais jātnieks modināja interesi. Bija ļoti iespējams, ka pirmo un visdzīvāko uzmanību saistīja viņa zirgs. Acīmredzot, šinī apgabalā zirgus vērtēja augstāk nekā vīrus.

Nevarētu sacīt, ka zirgs izceltos ar savu skaistumu. Uz pirmā acu uzmetiena tas varēja izlikties pat nejauks. Bet tas bija milzīgs kustonis, melns kā piķis un, neraugoties uz visu kopšanu, pinkains. Viducis bija garš, locekļi smagi. Tas bija koloss šī vārda tiešā nozīmē. Kāds no klātesošajiem atrada, ka zirgam esot lieliska galva. Patiešām, ja raudzītos tikai uz galvu vien, tad tas būtu bijis īsts skaistulis. Līdzīgi cilvēkiem, arī zirgi parāda savu īsto būtni savas galvas formā, līnijās, lielumā un ■raksturā. Šī zirga galva liecināja par dedzīgumu, ātrumu, dižciltību, uzticību. Acis bija maigas un paļāvīgas kā sievietei. Taisni pieres vidū tam bija apaļš, balts plankums.

— Sakiet, mister, vai drīkst jautāt, kā viņu sauc? — ierunājās kāds skrandains zeņķis. No viņa acīm mirdzēja iedzimta mīlestība uz zirgiem.

—   Lode! — atbildēja jātnieks.

—   Droši vien tās baltās lodes dēļ, kas viņam ir uz pieres? — zēns iečukstēja kādam otram. — Tam tik vajag lēkt! Lielākais zirgs, ko es jebkad esmu redzējis.

Lode nesa lielus, melnus, sudrabā apkaltus meksikāņu seglus, laso, ūdens blašķi un nelielu, telts segā ievīstītu saini.

Skaidrs, ka jātnieks lielāko vērību veltīja sava zirga izskatam. Viņa paša āriene atgādināja kovboju, kas nepazīst uzpūtību. Viņa svārki bija apnēsāti un notriepti. Zābaki liecināja par tuvāku iepazīšanos ar kaktusu dzeloņiem.

Līdzīgi zirgam, arī vīrs bija milzis, bet lunkanāks un ne tik smagi būvēts. Uzkrītošākais pie viņa bija drūmā seja un mati, kas deniņos bija gluži sirmi. Viņš nēsāja divus revolverus. Abi tie karājās pie jostas diezgan zemu — bet Big-Bendā tā bija parasta lieta, kas nevarēja izsaukt sevišķu ievērību.

Ar asāku skatu apveltīts novērotājs tomēr būtu saskatījis kādu mazu īpatnību: jātnieka labā roka bija brūnāka un skarbāka nekā kreisā. Viņš nekad nenēsāja labajā rokā cimdu!

Jātnieks nokāpa pie kāda nama, kura plašajā, augstajā priekšpusē bija liela izkārtne ar uzrakstu: «Viesnīca». Pa ielu starp vecu namu, veikalu un krogu rindām nāca un gāja jātnieki.

Cļrda nepavisam neizskatījās viesmīlīga. Amerikāņi, acīmredzams, še bija piesavinājušies labu tiesu meksikāņiem iedzimtās kūtrības. Viesnīcas priekšā bija dēļu grīda, kas vienā un tanī pašā laikā bija veranda un trotuārs. Tur sēdēja vai atbalstījās pret rupji tēstām koka margām vīri dažādā vecumā. Viņu lielākai daļai bija vecas drēbes un saburzīti sombrero galvā. Nevienam nebija svārku, bet visi nēsāja vestes. Revolveru skaits šinī pulciņā pārsniedza vīru skaitu.

Tā bija sabiedrība, kas, likās, bija par kūtru, lai izrādītu pat ziņkāri.

Visā visumā tie likās esam labsirdīgi, bet to izturēšanās tomēr atšķīrās no tās vaļsirdības un dzīvesprieka, kas piemita kovbojiem vai lopkopjiem fermeriem, kad tie uz pāris dienām ieradās pilsētā. Sie vīri bija slinkuma lāpītāji. Kas viņi varbūt vēl bija, to uzminēt nenācās grūti.

161

Jaunpienākušais svešinieks uzmeta tiem īsu skatu.

11—25

Viņam tūlīt kļuva skaidrs, ka šiem vīriem nekad nav bijis nekā kopīga ar darbu.

No pulciņa atdalījās kāds liela auguma vīrs, kura ūsas nokārās lejup.

—  'dien, svešniek! — viņš teica.

Svešais bija noliecies, lai atraisītu seglu jostu. Viņš teica: — Traki slāpst!

Pār klātesošo sejām pārskrēja platas ņirgas. Tas bija vilinātāja sveiciens. Viens pēc otra vīri sekoja svešajam viesnīcā.

Viesu istaba bija liela un auksta kā šķūnis. Tā nelabi smakoja. Bufete bija gandrīz vīra augstumā.

—  Tuvāk, mani kungi! — sauca svešais.

Vīri gandrīz klūpot traucās uz priekšu, lai ātrāk nokļūtu pie bufetes. No viņu vidus atskanēja aizsmakuši smiekli, rupji joki, pat lāsti. Neviens no viņiem neievēroja, ka svešais jātnieks nemaz nebija tik izslāpis, kā tas bija apgalvojis. Viņš izlikās dzeram, lai gan patiesībā tas nedzēra neviena piliena.

—    Mans vārds ir Džims Flečers, — teica lielais vīrs, kura ūsas karājās uz zemi. Viņš runāja īsi, bet tādā balsī, kas rādīja, ka tas ir pārliecināts par savu lielo popularitāti. Kaut kas slēpās šinī vārdā, bet, likās, tas uz svešo nedarīja ne mazāko iespaidu.

—    Mans vārds varētu būt Blazijs, bet tāds tas nav, — viņš atbildēja. — Kā sauc šo ligzdu?

—    Šī metropole saucas Orda. Vai jūs to nezinājāt, svešiniek?

Ar šiem vārdiem Džims Flečers atgāzās ar muguru pret kroga stoiķu. Viņa dzeltenās ačteles, skaidras kā kristāls un dzidras kā vanagam, nekustīgi pievērsās svešiniekam.

Pārējie vīri spiedās tuvāk un nostājās lokā. Likās, ka viņos pamodusies ziņkāre un tie ir gatavi nostāties par vai pret svešo, atkarībā no tā, kādu iznākumu dos Flečera eksāmens.

—    Tiešām, Orda man ir mazliet sveša. Diezgan tālu no dzelzceļa, vai nē? Ērmoti ceļi šinī apvidū.

—   Cik tālu jūs vēl gribat doties?

—    Domāju, tik tālu, cik nokļūšu, — atbildēja smiedamies svešinieks. Smiekli bija asi.

Šī atbilde atstāja savu iespaidu uz klausītājiem. Daži apmainījās skatiem. Flečers domīgi skrullēja savu ūsu galus. Viņa tonis vairs nebija tik ass un pētošs.

—      Hm, — viņš sacīja. — Orda ir izejpunkts, zināmā

mērā — lecamais dēlis. Par Big-Bendu jūs taču jau būsiet dzirdējis, ko?

—        Protams. Taisni turp es gribu doties, — svešais atteica.

Flečers griezās pie kāda vīra, kas stāvēja dzīvā loka pēdējā rindā.

—   Knell, panāc šurp!

Uzrunātais izlauzās cauri. Tas bija vīrelis, nedaudz lielāks par zēnu. Blakām visiem šiem vīriem ar sejām bronzas krāsā tas likās esam bāls. Viņam bija iegarena, vāja, neizteiksmīga seja.

—        Knell, šis te ir … — aprāva Flečers. Tad viņš griezās pie svešā:

—   Kā tad jūs sauc?

—        Kopš neilga laika man pazudusi griba sacīt savu vārdu.

Šis joks izsauca lielu jautrību. Svešais jātnieks raudzījās vēsi, bezrūpīgi un vienaldzīgi apkārt.

Knells pienāca tuvāk. No tā, kā Flečers grieza viņam ceļu, varēja spriest, ka tagad parādās kāds svarīgāks vīrs.

—   Darīšanās še? — viņš īsi jautāja.

Knellam runājot, viņa neizteiksmīgā seja atradās dīvainā pretrunā ar viņa balss skaņu, spēku un nežēlību, šī balss skaidri rādīja, ka tās īpašniekam nepiemīt ne mazākā mērā humors, laipnība vai sirsnība.

—   Nē, — atbildēja svešais.

—  Vai pazīstat kādu šinī apkaimē?

—   Nevienu dvēseli.

—   Tikai caurjājot?

—   Jā.

—  Mukat uz malieni — vai ne?

Iestājās klusums, šķita, ka svešais kļūst mazliet īgns. Viņš nicīgi saslējās.

—        Tā kā jūs visi še, Big-Bendā, liekaties esam laipni un diskrēti ļaudis, tad negribu jūs apbēdināt un teikšu: jā. Es mūku, — viņš ar vieglu izsmieklu teica.

—        No Ordas rietumiem — varbūt no E1 Paso apgabala?

—   Tieši no turienes.

—  Aha! No turienes? — Knella vārdi asi šķēla gaisu.

Telpā kļuva klusu. — Jūs nākat no upes lejasgala. Tur

viņi lieto līdzīgus izteicienus. Svešiniek, jūs esat, melis!

ti*

163

Pūlis atvirzījās atpakaļ. Skanēja pieši, rībēja kājas. Knells un svešais palika vieni apļa vidū.

Šāda tipa mežonīgie vīri nekad nemaldās savos slēdzienos par kāda vīra drošprātību. Knells bija griezīgi izmetis apvainojumu un stāvēja pilnā cīņas gatavībā.

Svešais pēkšņi mainīja savu izteiksmes veidu. Viņš pārvērtās bronzas tēlā. Šāds stāvoklis tam, likās, bija parasts. Viņa acīs dejoja dīvains spīdums, kas svārstījās kā kompasa adata.

—   Protams, ka es meloju, — viņš teica. — Tāpēc es nejūtos apvainots. Gribu gūt sev draugus, ne ienaidniekus. Jūs man nemaz neizliekaties viens no tiem kaušļiem, kam aizvien* nesas prāts kādu nošaut. Bet, ja es kļūdītos — tad, lūdzu, sāciet deju … Es mēdzu aizvien dot priekšroku revolvera tveršanai.

Knells auksti nolūkojās savā pretiniekā. Viņa dīvainajā sejā nepakustējās nekas. Tomēr kaut kas viņa skatā nodeva to: šis metāls še izdeva citu skaņu nekā gaidīto.

Uzaicināts pēc savas iegribas uzsākt cīņu vai atkāpties, Knells parādīja īsta revolvera vīra augstākās pazīmes.

—   Es atkāpjos, svešniek! — viņš noteica, pagriezās pret stoiķu un pasūtīja viskiju.

Sasprindzinātība pazuda. Klusums izbeidzās. Vīri atkal spiedās tuvāk. Starpgadījums bija beidzies. Džims Fiečers piebiedrojās svešajam. Godbijība un laipnība mazināja tagad viņa skarbumu.

—   Hm! Cita vārda trūkuma dēļ saukšu jūs par Dodžu, — viņš sacīja.

—   Dodžs skan tikpat labi kā jebkurš cits vārds.. . Nāciet atkal tuvāk, mani kungi! Un, ja jūs nespējat būt laipni, tad esiet piesardzīgi!

Tāda bija Buka Duana pirmā debija mazajā laupītāju ligzdā — Ordā.

* * *

Duans bija atstājis Nuesas apgabalu jau kopš trim mēnešiem. E1 Paso viņš nopirka labāko zirgu, kāds vien bija atrodams, apbruņojās un apgādājās ar visu viņa uzdevumam nepieciešamo. Tad viņš devās pa nezināmām takām. Nesteidzīgi viņš jāja no pilsētas uz pilsētu, no sādžas uz sādžu, no fermas uz fermu. Savas runas un savu nodarbošanos Duans aizvien pieskaņoja iespaidam, ko tas vēlējās atstāt uz tiem dažādajiem ļaudīm, ko tas sastapa. Tās raibajā virknē bija bijis kovbojs, lopkopis, lopu kupcis, zemju mākleris un zemju uzpircējs.

Jau ilgi, pirms tas sasniedza mežonīgo un neviesmīlīgo Ordu, viņš bija uzņēmies izstumtā bēgļa lomu, kas dodas uz jaunu vietu. Viņš ceļoja lēni, jo gribēja iepazīties ar zemi un ļaudīm, ar sādžām un fermām, ar darbiem un paražām, tenkām, izpriecām. Viņš nekad nepieminēja lietu, kas to interesēja visvairāk — nerunāja par Ceseldinu un tā biedriem. Bet tajā pašā laikā, tērzējot še un tur, sijājot vecas fermu un lopu vietas un notikumus, viņš guva norādījumus, kam vajadzēja sekmēt viņa plānu. Viņa nodomu izvešanā laiks bija nenozīmīgs. Ja izrādītos par vajadzīgu, viņa uzdevums varēja prasīt gadus. Sī uzdevuma dīvainību un bīstamību pasvītroja ilgstošie un nogurdinošie priekšdarbi.

Kad Duans dzirdēja Flečera vārdu un redzēja savā priekšā Knellu, tad viņam kļuva skaidrs, ka vieta, ko viņš bija sasniedzis, ir meklētā.

Orda gulēja prērijas malienē. Tai bija ļoti apšaubāma slava. No šejienes droši vien veda līkumoti ceļi uz nekad vēl netraucēto «putnubrīvo» paradīzi — Big-Bendu.

Duans padarīja — lai gan ne ļoti — Džimu Flečeru un vēl pāris vīrus sev par draugiem, kas labprāt pļāpāja un kam tas izmaksāja ēdienus un dzērienus. Tad, apkopis savu zirgu, viņš izjāja pāris jūdzes no pilsētiņas uz kādu mežiņu, ko bija jau agrāk nozīmējis. Tur viņš sagatavojās naktsdusai. Šādai rīcībai bija divējādi iemesli. Pirmām kārtām —• še viņš atradās lielākā drošībā un — otrām kārtām — šāda paraža nostiprināja viņa trimdinieka slavu, kas varēja labvēlīgi atsaukties izstumto vidū. Tie tad viņu vieglāk noturēs par bēgli, kas pieskaitāms «vientuļo vilku» šķirnei.

Duans bija smagi cīnījies pats ar sevi un guvis grūti pelnīto uzvaru. Viņa ārējā dzīve un paražas bija palikušas tās pašas, bet iekšķīgi tas bija milzīgi pārvērties. Lai arī nekad vairs viņš nekļūs laimīgs cilvēks, lai arī nekad viņam neizdosies nokratīt baigos rēgus, kas to bija noveduši gandrīz pilnīgā izmisumā un ārprātā, tomēr tagad tam bija uzdevums, ko nevarēja veikt neviens cits cilvēks. Ko tas nozīmēja, to viņš bija izjutis brīnišķi un dīvaini paceļamies savās krūtīs. Tamdēļ viņš gluži pareizi sprieda, cik kaisli un neatlaidīgi tas ir pieķēries šai lietai, kam vajadzēja izdzēst viņa agrāko kaunu. Dzelzs pinekļi vairs neapdraudēja viņa rokas, un viņa sapņos vairs nespokojās dzelzs durvis. Nekad viņš neaizmirsa, ka ir brīvs vīrs.

Šinī atdzimšanas sajūtā auga un iesakņojās pavēloša doma ļaunprātīgos likuma bardzību izaicinātājus elementus — Česeldinus un viņu biedrus — nogādāt soģa rokās. Sī lieta grozījās ap vazaņķiem, zagļiem, laupītājiem, slepkavām, visāda veida noziedzniekiem. Tos vajadzēja veikt.

Duans sajuta sevī neapmierināmu īsta mednieka dziņu.

Dažreiz viņš baiļojās, ka šinīs dziņās neparādās viņa kā zemes jātnieka centība un lepnums, bet ka tā krūtīs paceļ savu galvu vecā, no tēva mantotā hidra ar tās neapvaldāmajām tieksmēm — nogalināt. Bet pārliecināts par to tas nebija. Viņš bijās no pārdomām. Viņam vajadzēja nogaidīt.

Sinī vakarā rietumos vēl ilgi sārtojās brīnišķīgi košas debesis. Pret dzidro, zeltīti sarkano apvāršņa pusi pacēlās kailā, melnā Orda kalna virsotne. Skaista, bet tāla, drūma — bet vilinoša.

Kā apburts Duans lūkojās uz virsotni.

Tur, kaut kur klinšainajās nogāzēs vai kādā mežonīgā aizā atradās Ceseldina noslēpumainā bāze.

Visur un aizvien savā garajā jājienā no El Paso līdz šejienei Duans bija dzirdējis par Ceseldinu, par tā bandu, par viņa briesmu darbiem, viltību, tā tālajām laupītāja gaitām un viņa pēkšņo izniršanu še un tur, kas atgādināja malduguni.

Bet nekur un nekad Duans nedzirdēja kādu vārdu par

Ceseldina paslēptuvi vai par viņa izskatu.

* *

*

Nākošajā rītā Duans atkal atgriezās Ordā.

Viņš turējās ziemeļu virzienā un jāja lejup pa kādu akmeņainu un stāvu ceļu. To, likās, dažreiz lietoja arī lopu baru dzīšanai. Tā kā viņš bija nācis no vakariem, tad šis ziemeļu virziens noveda to gluži nepazīstamā apvidū. Jājot viņš asi novēroja apkaimi, lai tam iespiestos atmiņā viss, kas varētu izrādīties par noderīgu varbūtējā atgriešanās gadījumā.

Akmeņainā, mežonīgā un krūmiem noaugusī nogāze pamazām pārvērtās līdzenumā ar bagātīgi augošu zāli. Duans tomēr līdz pat dienas vidum neredzēja nevienu ganāmpulku vai kādu fermu. Ap to laiku viņš saskatīja kāda dzelzceļa lokomotīves dūmus.

Pēc vairāku stundu ilga jājiena Duans nonāca kādā pilsētā, kas apprasoties izrādījās par Bradfordu. Tā bija lielākā pilsētiņa, kādu tas bija redzējis pēc Marfas. Viņš novērtēja tās iedzīvotāju skaitu uz tūkstoti vai pusotru, neskaitot meksikāņus.

Tā ka tā bija Ordai tuvākā pilsēta, tikai kādas četrdesmit jūdzes no pēdējās, tad Duans secināja, ka būtu lietderīgi apmesties uz kādu laiku te.

Viņš piesēja savu zirgu kādas viesnīcas priekšā un devās kājām tālāk pa Bradfordas ielām, lai iepazītos ar to tuvāk.

Duana aizdomas attieksmē uz Bradfordu apstiprinājās tikai pēc tumsas iestāšanās. Šī pilsēta, kas dienā šķita klusa un miegaina, atdzīvojās tumsā. Gara krodziņu, deju lokālu un spēļu eļļu rinda darbojās pilnā sparā. Duans apmeklēja visas šis vietas un bija pārsteigts, sastopot še gluži to pašu mežonību un pārmērības kā Blanda vecajā upes nometnē tās pagajušās slavas dienās, še viņam uzausa atziņa — jo tālāk tas jās gar upi uz rietu^ miem, jo retāk tas sastaps godīgās nometnes, bet jo biežāk šaubīgus stāvus un arvien lielāku bezkaunību.

Duans atgriezās savā viesnīcā, ieguvis pārliecību, ka realizēt Mak-Nellija domu par Big-Benda zemes iztīrīšanu būs neizmērojami grūti. Tomēr, tā viņš sprieda, kāda bezbailīga un ātri šaujoša zemes jātnieku grupa varētu, piemēram, šo pašu Bradfordu drīz vien izmēzt.

šinī naktī viesnīcniekam bija vēl kāds viesis. Tas izrārījās par kādu teksasieti garos, melnos svārkos un platā sombrero. Viņš Duanam atgādināja tā vectēvu.

šim vīram bija urbjošas acis, pieklājīga uzvešanās un nepārprotamas tieksmes biedroties, un alkas pēc piparmētru šņabjiem. Viņš nosauca sevi par pulkvedi Vebbu no Marfas un atrada par gluži dabīgu, ka Duans nedod par sevi nekādas ziņas.

— Tas man ir gluži vienaldzīgi, mans kungs, — viņš teica un pamāja ar roku. — Esmu tālu ceļojis vīrs. Teksasa ir brīva zeme, un šinī pierobežā ir veselīgāk un ikvienam vīram tieši ieteicami neparādīt nekādu ziņkāri par savu sabiedrību. Jūs varat būt Ceseldins no Big-Benda vai tiesnesis Littls no E1 Paso — tas man ir gluži vienalga. Man ir liels prieks saskandināt savu glāzi ar jums.

Duans pateicās viņam un izjuta pie tam tādu atturīgu pašcieņu, kāda tam vēl nebija pirms trim mēnešiem un par kādu tas toreiz nedrīkstēja pat sapņot.

Kā aizvien, tā arī tagad viņš izrādījās par labu klausītāju. Pulkvedis Vebbs stāstīja, starp citu, ka viņš esot ieradies Big-Bendā, lai nokārtotu sava mirušā brāļa lietas, kas esot bijis lopkopis un šerifs kādā šejienes pilsētā — Fairdalē.

—   Neatradu nekādus īpašumus, nekādu lopu fermu, neatradu pat viņa kapu, — teica pulkvedis Vebbs. — Un to es jums saku, ja elle ir pat uz pusi labāka kā šī Fairdale, tad es negribētu tanī izpirkt savus grēkus.

—   Fairdale! To varu iedomāties. Šerifam te, nomalē, ir ļoti grūts stāvoklis, — piezīmēja Duans, pūlēdamies apslāpēt savu ziņkāri.

Pulkvedis nikni lādējās.

—   Mans brālis bija vienīgais godīgais šerifs, kāds Fairdalei jebkad ir bijis. Taisni brīnišķi, cik ilgi tas saglabāja dzīvību. Bet viņš bija drošsirdīgs vīrs, prata šaut un bija piesardzīgs. Bez tam viņš bija pietiekoši gudrs, lai sekotu pārkāpumiem tikai savā pilsētā un tās tuvākajā apkaimē. Atsevišķos jātniekus klaidoņus viņš atstāja pilnīgi mierā, citādi tas jau sen būtu nobeigts. Kas še, pierobežā, būtu bijis vajadzīgs, tās ir sešas zemes jātnieku nodaļas.

Duans pamanīja pulkveža pētošo skatienu.

—   Vai pazīstat dienestu?

—   No agrākiem laikiem. Pirms desmit gadiem, kad es dzīvoju San Antonio. Smalki zēni un vienīgais glābiņš Teksasai.

—   Gubernators Stone ir citās domās, — Duans iebilda.

Pulkvedis Vebbs eksplodēja. Acīmredzams, ka gubernators kā lielā štata augstākās varas nesējs neatrada viņa piekrišanu. Kādu laiku tas runāja par politiku un par to, ka milzīgās zemes platības, kas guļ no Pekosas straumes uz rietumiem, valdošās aprindas Austiņā [16] pietiekoši neievēro.

Viņš runāja pietiekoši, lai Duans saprastu, ka pulkvedis Vebbs ir viens no tiem prātīgajiem, labi informētajiem un cienījamiem pilsoņiem, kādus tas aizvien jau bija vēlējies sastapt. Duans tālab centās parādīt savu līdzdalību un līdzjūtību. Viņš redzēja, ka še bija iespēja iegūt vērtīgu pazīšanos, varbūt pat draudzību.

—   Sinī apgabalā es esmu svešs, — Duans beidzot teica. — Kas īsti ir ar tiem bandītiem un klaidoņiem, par kuriem jūs runājat?

—   Mans kungs, tā ir sasodīta lieta un pie tam neticama lieta. Tā vairs nav lopu zādzība, bet lopu baru zagšana vairumā! Lielie lopu tirgotāji, ko visi tur par godīgiem ļaudīm, piedalās zādzībās gluži tāpat kā īstie blēži. Šinī pierobežas zemē lopi arvien zagti lielā apjomā. Bet grūti bija zagto pārdot. Banda, kas saimnieko apgabalā, kurš atrodas starp šejieni un Valentinu, jādomā, nepazīst šinī ziņā nekādas grūtības. Neviens nezina, kur paliek nozagtie lopu bari. Bet es neesmu vienīgais, kas domā, ka tie pāriet vairāku lielu lopu tirdzniecības firmu rokās. Tās tos sūta tālāk uz San Antonio, Austiņu, JaunOrleānu un arī uz E1 Paso. Kad jūs jāsiet pa lielo lopu dzenamceļu starp šejieni, Marfu un Valentinu, tad visgarām ceļam jūs redzēsiet kritušus lopus un ari noklīdušus krūmājos ceļa malās. Barus dzen ātri un tālu. Par noklīdušajiem lopiem neviens nebēdā. Lai tie skrien.

—   Liels veikals! — Duans piezīmēja. — Kas tad ir šīs lielās lopu tirdzniecības firmas?

Pie šī pēkšņā jautājuma pulkvedis Vebbs samulsa. Viņš raidīja savu pētošo skatienu uz Duanu un domīgi glaudīja savu smailo bārdu.

—  Vārdus, protams, es negribētu saukt. Izteikt aizdomas ir viena, bet nosaukt vārdus — gluži cita lieta. Šinī zemē veselīgi ir dot izziņas.

Kad sarunas gaita pievirzījās atkal bandītiem pašiem, pulkvedis Vebbs bija atkal gatavs runāt gluži atklāti. Duans nespēja spriest, vai šis temats bija tikai pulkveža iemīļotais sarunu priekšmets, vai bandīti un viņu nedarbi še tik lielā apjomā nodarbināja sabiedrības prātus, ka ikviens zināja par tiem visu.

Lielākais vārds pie upes bija Česeldinam. Tiešām, šķita, ka tas ir tikai vārds, kas pilnīgi atdalījies no nesēja.

Neviens uzticams cilvēks, ko pulkvedis Vebbs personīgi pazina, nekad nebija redzējis Ceseldinu vaigu vaigā, bet tie, kas lielījās ar šīs pazīšanās apšaubāmo godu — deva par viņu tik dažādus aprakstus, ka Česeldins kļuva vēl noslēpumaināks.

Big-Bendā asinis plūda kā ūdens. Visas slepkavības pierakstīja Česeldinam. Tomēr bija un palika nenoliedzams tas fakts, ka neviens aculiecinieks nevarēja saistīt, vīru ar Ceseldina vārdu ar šiem asiņainajiem varas darbiem.

Dīvainā pretstatā ar šo noslēpumaino personību atradās viņa vietnieku Poggina un Knella raksturi un darbi.

Viņi bija pazīstami stāvi divi simti jūdžu lielā aplī, kura centrā gulēja Bradforda.

Knellam bija sava noteikta slava, bet Poggins kā revolreva varonis stāvēja tam tālu priekšā, jo viņa upuru saraksts bija neticami garš.

Neviens nekad nebija dzirdējis par Poggina draugiem.

Simtiem nostāstu staigāja no mutes mutē par Pogginu, par viņa drošsirdību, šaušanas mākslu, kaislību kāršu spēlē, par viņa mīlu uz tā zirgu, beidzot, par viņa auksto un nepielūdzamo jebkura cilvēka dzīvības izdzēšanu, kam gadījās nostāties viņa ceļā.

—   Ceseldins ir vārds, briesmīgs vārds, — teica pulkvedis Vebbs. — Dažu labu reizi es sev jautāju, vai tiešām tas nav tikai vārds. Bet tādā gadījumā kas ir šīs bandas smadzenes? Kaut kur aiz šīm pierobežas laupīšanām vajag slēpties meistaram. Tādam meistaram, kas spēj savaldīt tādus izdzimumus kā Poggins un Knells. Šie divi ir lielākie bandīti visos rietumos. Lejāk, dienvidos, arī ir sastopami vēl daži tēviņi, bet es ļoti šaubos, ka kāds no tiem spētu mēroties nedarbos ar Knellu un Pogginu — izņemot varbūt Buku Duanu! Vai jūs esat kādreiz par to dzirdējis?

—  Jā, šo un to, — Duans mierīgi atbildēja. — Es nāku no Dienvidteksasas. Tātad Buku Duanu pazīst arī še?

—   Hm, mans kungs, kur gan nepazīst šo vārdu? — atbildēja pulkvedis Vebbs. — Esmu sekojis viņa darbiem tāpat kā pārējo. Protams, Duans kā vienpatis un «vientuļais vilks» arī ir noslēpumains vīrs, lai gan ne tādā apjomā kā Ceseldins. Še par viņu stāsta daudzus nostāstus, dažus pat ļoti drausmīgus. Tomēr šim puisim piemīt laba daļa romantikas. Viņš ir nošāvis trīs lielos bandu vadoņus — es domāju Blandu, Hardinu un vēl vienu, kura vārdu esmu piemirsis. Hardins bija pazīstams Big-Bendā. Viņam še bija draugi. Blandam bija slikta slava Rio Grande krastos.

—  Tad šī Duana vārdam pieder diezgan neparasta slava uz rietumiem no Pekosas, — pētīja tālāk Duans.

—  Viņu uzskata vairāk par viņam līdzīgo ienaidnieku nekā godīgu cilvēku ienaidnieku. Esmu dzirdējis no ticamas puses, ka Duanam ir daudz draugu un ka veselas grāfistes gatavas likt savu galvu ķīlā par viņu — slepenībā, protams, jo par viņa galvu ir izsolīts atalgojums. Viņa slava šinī zemē saistās ar viņa nepārspējamo šaušanas mākslu un tā ienaidu pret bandu vadoņiem. Jau dažu labu lopkopi fermeru esmu dzirdējis sakām: «Lai

Dievs dotu, ka Duans ierastos mūsu apgabalā! Es dotu piecsimt peso, lai redzētu, kā viņš un Poggins stāv viens otram pretim. Ir pavisam dīvaini, cik greizsirdīgi ir šie lielie bandīti viens uz otru.»

—  Jā, tiešām, viss tas ir ļoti dīvaini. Vai Ceseldina banda pēdējā laikā ir bijusi aktīva?

—   Nē. Kopš mēnešiem šinī apvidū.nav laupīti lopi, lai gan manīta lielu baru pārvietošana. Laikam tie lopi, ko tagad pārsūta no vienas vietas uz otru, ir nozagti jau pirms ilgāka laika. Ceseldins darbojas apgabalā, kas ir par plašu, lai ziņas izplatītos dažu nedēļu laikā. Tad dažreiz kādu laiku nav itin nekas dzirdams. Bet šie klusuma brīži pareģo vētru, kas noteikti uznāk pēc īsāka vai garāka laika. Jo retāki top Ceseldina uzbrukumi, jo plašāki un pārgalvīgāki tie ir. Daži ļaudis domā, ka česeldinam nav nekā kopīga ar banku aplaupīšanām un uzbrukumiem dzelzceļiem, kas še pēdējos gados notikuši. Bet tie maldās. Visas šīs lietas ir tik labi noorganizētas un izvestas, ka tās nevar būt meksikāņu vai vienkāršu lielceļa laupītāju darbs.

—   Ko jūs domājat par nākotnes izredzēm? Kā tas viss reiz varētu beigties? Vai laupītāju bandas kādreiz iznīcinās? — Duans jautāja.

—   Nekad! Rio Grande arvien būs šo nelikumīgo elementu paradīze. Visas pasaules karaspēki nespēj iztīrīt tās krastu pusotra tūkstoša jūdzes garo biezokni. Bet agrāk vai vēlāk zudīs lielie bandītu vadoņi un pāries viņu ziedu laiki. Noziedznieku pasaule plūst uz dienvidvakariem. Bet ne tik strauji un tik lielā mērā kā pionieri, kultūras celmlauži. Bez tam, bandīti paši iznīcina cits citu. Pamazām arī lopkopji top nikni, lai gan neizrāda sevišķu pretestību. Bet arī tā . drīz nāks. Ja fermeriem gadīsies vadonis, tad tie uzsāks cīņu. Arī tā nāks. Runā par izlūkiem, kā to jau redzējām Kalifornijā un kas tagad darbojas Idaho štatā. Pagaidām par to tikai runā. Bet pienāks arī še tādi laiki. Un tad Česeldinu un Pogginu dienas būs skaitītas.

* * *

Nākošajā rītā Duans kāpa sava meļņa mugurā.

Šoreiz viņa mērķis bija Fairdale. Viņš bija izprašņājis ceļu un zināja, ka šī pilsētiņa atrodas divu dienu jājiena

attālumā no Bradfordas uz ziemeļiem. Pasta kariete mēroja šo ceļu divreiz nedēļā.

Duans, gribēdams iepazīties, cik labi vien tas bija iespējams, ar apkaimi, jāja bez steigas. Ceļā tas redzēja tikai dažas lopkopības fermas. Jo tālāk tas ceļoja, jo labāku zāli viņš sastapa, bet dīvainā kārtā arvien mazāk ganāmpulku. Tieši ap saules rietu viņš ieraudzīja kādu māla būdu kopu, kas atradās taisni pusceļā starp Bradfordu un Fairdali. Duanam bija stāstīts, ka še atrodoties ērta viesnīca ceļotājiem.

Kad viņš apstājās pie vārtiem, viesnīcnieks un viņa ģimene, kā arī pulciņš slaistu apsveica to diezgan strupi.

—  Vai pasts redzams? — kāds vaicāja.

—   Tur jau tas nāk, — atbildēja kāds cits. — Joels šovakar ir braucis sasodīti ātri.

Vēl tālu uz ceļa saskatīja putekļu mākoni, zirgus un karieti, kas stipri līgojās. Novietojis savu zirgu, Duans atgriezās pie ļaudīm viesnīcas priekšā. Viņi gaidīja pastu kā cilvēki, kas visur dzīvi piedalās.

Lielā, dubļainā, apputējusī pasta kariete pieripoja. Bagāža, saiņi un somas bija sakrautas uz jumta un piesietas ratu pakaļpusē. Izkāpa kāds pulciņš ceļotāju. Trīs no tiem modināja Duana ziņkāri.

Viens no tiem bija liels, tumšs, acīs krītošs vīrs, bet pārējās bija aizplīvurotas dāmas garos, pelēkos mēteļos.

Duans dzirdēja, ka viesnīcnieks uzrunā kungu par pulkvedi Longstretu. Kad sabiedrība devās namā, Duana asā dzirde uztvēra dažus vārdus. No tiem viņš noprata, ka Longstrets ir Fairdales pilsētas galva.

Pēc tam Duans pats devās iekšā viesnīcā. Tur dzirdēja, ka vakariņas esot gatavas. Pie kopgalda viņam iznāca sēdēt tieši pretim tām trim personām, kas bija valdzinājušas viņa ziņkāri.

—   Es apskaužu šos laimīgos kovbojus, Ruta! — teica Longstrets.

Ruta bija meitene sprogainiem matiem un acīm, kuru krāsa svārstījās starp pelēko un riekstu brūno.

—   Man traki gribas jāt uz mežonīgiem zirgiem, — viņa sacīja.

No šiem vārdiem Duans secināja, ka viņa Rietumteksasā ir tikai viešņa. Otrās meitenes dziļā, dzidrā balss, kas atgādināja zvana skaņas, deva Duanam iemeslu to aplūkot vērīgāk.

Viņa bija tik daiļa, kādu tas vēl nekad nebija redzējis esam sievieti. Meitene bija slaida, bet tās stāvs bija tā attīstīts, ka Duans deva viņai gadus divdesmit vai pat mazliet vairāk. Viņas rokas bija apburošas. Skaistākas Duans nevarēja iedomāties. Viņai nebija ne mazākās līdzības ar pulkvedi, kas, acīm redzot, bija viņas tēvs. Viņa izskatījās nogurusi un mierīga, pat mazliet sērīga. Smalki veidota seja, skaidra olīvkrāsas āda, lielas, plaši atvērtas acis, kas bija melnas kā ogles; smails, taisns deguns, kura viegli drebošās nāsis Duanam atgādināja sugas zirgus; mute, kas nebija maza, bet pilnīgām lūpām, tumši, melni mati. Viss tas liecināja Duanam par viņas skaistumu. Viņš turēja to par kādas vecas Rītteksasas franču kolonistu ģimenes atvasi. Viņš bija par to pilnīgi pārliecināts, kad tā, sajuzdama Duana gandrīz nepārtrauktos skatus, paraudzījās viņā. Lepnums un kaisle kvēloja viņas acīs. Duans juta, ka viņš apmulsumā nosarkst. Viņa skatieni varbūt bija uzbāzīgi, bet viņš to neapzinājās. Cik gadu gan nebija pagājuši, kopš tas pēdējo reizi bija skatījis meiteni kā šo! Pēc viņas pārmetošā skatiena Duans raudzījās lejup uz šķīvi. Tomēr viņam šķita, it kā viņš būtu modinājis abu meiteņu interesi.

Pēc mielasta visi sapulcējās kādā plašā viesistabā, kur vaļējā kamīnā kvēloja meskvitu bluķi, izstarojot siltumu un omulību. Duans nosēdās stūrī pie kāda galda un iesāka lasīt kādu laikrakstu, ko viņš tur atrada. Pēkšņi tas pacēla savas acis un ieraudzīja divu vīru tumšās sejas. Tie bija svešinieki, kas līdz šim vēl nebija rādījušies. Viņi tagad zagšus ielūkojās no priekšnama viesistabā. Kad tie ievēroja, ka Duans viņus redz> tad vīri aši atvilkās atpakaļ.

Viņu izturēšanās Duanam tūlīt šķita aizdomīga. Pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados Teksasā bija slikta politika, ja kāds nebija pietiekoši piesardzīgs no nepazīstamiem. Duans mirkli pārlika. Tad viņš izgāja, lai apskatītu aizdomīgos vīrus.

Priekšnams veda uz pagalmu. Pagalma viņā pusē atradās drūmas, netīras dzertuves telpas. Še Duans sastapa saimnieku, kas pašreiz lēja degvīnu svešajiem priekšā noliktās glāzēs. Duanam ienākot, svešie atskatījās, un viens no tiem kaut ko iečukstēja biedram. Duanam likās, ka viņš šo, pirmo, jau kādreiz ir redzējis. Vīri, kas Teksašā dzīvo uz zirga muguras, savām bronzas krāsā iedegušām, vēju appūstām un skarbām sejām tik lielā mērā līdzinājās viens otram, ka uzzīmēt blēžus nenākas viegli. Duana robežjoslas gadi bija vēl stipri padziļinājuši viņa iedzimtās spējas cilvēku rakstura noteikšanā. Viņš tūlīt zināja, ka šie svešinieki ir apšaubāmi.

—   Metīsim vienu? — glūnot jautāja pirmais. Abi nolūkoja Duanu no galvas līdz kājām.

—   Nē, pateicos, es nedzeru, — atbildēja Duans un, savukārt, pētīja viņus. — Gribat izmēģināt roku BigBendā?

Abi vīri samulsa. Duanam bija pieticis ar vienu vienīgu asu skatu, lai pazītu blēžu tipu, ko bieži vien varēja sastapt pie Rio Grande. Siem svešajiem bija savs īpatnējs zīmogs, un viņu uztraukums pierādīja, ka viņam ir taisnība. Viesnīcnieks jutās neērti, jo bija pārsteigts tāpat kā viņa viesi. Acumirklī vairāk neko nerunāja. Abi tēviņi taisījās, ka tiek projām.

—   Sakiet taču, saimniek, vai jūs pazīstat šos zeļļus? — Duans jautāja.

—   Nē.

—   No kurienes tie ieradās?

—   Ja mana atmiņa mani neviļ, tad tie atjāja no pretējām pusēm, — viesnīcnieks atbildēja. Pie šiem vārdiem tas uzlika abas rokas uz stoikas un uzlūkoja Duanu. — Viņi ēda te. Esot jājuši no Bradfordas, tā viņi stāstīja. Ienāca te tikai pēc pasta pienākšanas.

Kad Duans atgriezās viesistabā, pulkvedis Longstrets bija izgājis. Arī daži citi ceļotāji bija atstājuši telpas. Ruta sēdēja krēslā, ko bija pametis Duans. Viņai pretim — pie galda — sēdēja Longstreta meita.

Duans nekavējoties griezās pie abām jaunavām. — Atvainojiet! — viņš tās uzrunāja. — Es tikai gribēju jums pateikt, ka te ložņā aizdomīgi zeļļi. Es tos nupat redzēju. Droši vien tiem ir kaut kas ļauns padomā. Sakiet savam tēvam, lai viņš ir piesardzīgs. Noslēdziet šonakt savas durvis un aizbultējiet savus logus.

—   Oh! — Ruta klusu iesaucās. — Vai tu dzirdi, Raja?

—   Pateicos jums. Mēs uzmanīsimies, — Raja Longstrete laipni sacīja. No viņas vaigiem pazuda dzīvās krāsas. — Es redzēju tos vīrus, kas jūs novēroja pa pusatvērtām durvīm. Viņiem bija tādas spožas, melnas acis. Vai tiešām še ir bīstami?

—  Man tā šķiet, — skanēja Duana atbilde.

Klusi, ātri soļi… tad kāda skarba balss:

—   Rokas augšā!

Neviens nespēja tik ātri aptvert šo vārdu nopietnību kā Duans. Viņa rokas saslējās pāri galvai. Ruta-izgrūda īsu saucienu un atkrita atpakaļ savā krēslā. Raja Longstrete nobāla, un viņas acis kļuva platas. Abas meitenes raudzījās uz kādu vīru aiz Duana.

—  Apgriezieties! — pavēlēja skarbā balss.

Lielā auguma tumšais, bārdainais svešinieks, kas dzertuvē bija čukstējis kaut ko savam biedram ausī un Duanu uzaicināja dzert, tagad apdraudēja viņu ar revolveri, kura gailis bija uzvilkts. Degošām acīm viņš tuvojās Duanam. Ar labo roku blēdis turēja ieroci pie viņa krūtīm. Ar kreiso kampa krūšu kabatā un izvilka no tās naudas zīmju paciņu. Tad viņš sniedzās zemāk, sataustīja Duana revolveri un paņēma to. Tad bandīts uzsita Duanam pa otriem sāniem. Acīm redzot, ka tas meklēja otro ieroci. Kad viss tas bija paveikts, tad tas atkāpās atpakaļ. Viņa sejā atspoguļojās ļaunprātīgs gandarījums. Duans no tā secināja, ka viņam šoreiz ir darīšana tikai ar prastu zagli, ar iesācēju šinī augstajā spēlē.

Otrais tēviņš durvīs turēja paceltajā rokā revolveri, ar ko tas tēmēja uz diviem citiem vīriem, kas stāvēja satrūkušies un mēmi.

—   Taisi ātrāk, Bili! — steidzīgi atskatoties, sauca šis blandonis. Ārā bija dzirdama zirgu mīņāšanās. Protams, laupītāju zirgi atradās gatavībā. Bills krustoja istabu, bikstīja abus ceļotājus rupji un nesaudzīgi ar sava ieroča stobru un pārmeklēja viņus. Laupītājs, kas atradās priekšnamā, atkal sauca: — Taisi drīz! — un nozuda. Duans brīnījās, kur gan paliek viesnīcnieks, pulkvedis Longstrets un pārējie ceļotāji. Bārdainais laupītājs meklēja steidzīgi. No viņa īgnās rūkšanas Duans secināja, ka tas ir vīlies. Tad viņš vēlreiz apgriezās. Duans nebija pakustinājis neviena muskuļa. Viņš stāvēja gluži mierīgs ar augstu paceltām rokām. Laupītājs atkāpās un pievērsa savas sasarkušās acis abām meitenēm. Raja Longstrete nesavilka pat uzacis, bet Ruta, likās, bija tuvu ģībonim.

—   Ne skaņas! — laupītājs asi čukstēja. Viņš vērsa ieroci pret Rutu. Duanam tagad kļuva gluži skaidrs, ka bārdainais nav lielceļa bruņinieks, bet pavisam vienkāršs rīkļurāvējs. Viņa kabatā bija vēl viens maza kalibra revolveris, ko laupītājs, viņu pārmeklējot, nebija pamanījis. Duans apsvēra varbūtības.

—   Naudu, rotas, briljantus! — šņāca laupītājs.

Ruta paģība. Tagad viņš griezās pie Rajas Longstretes, kas stāvēja ar roku pie krūtīm. Šādu pozu laupītājs uztvēra tā, it kā viņa būtu tur paslēpusi dārgumus. Bet Duans uzminēja, ka viņa gluži nevilšus bija piespiedusi roku savai uztrauktajai sirdij.

—   Surp to! — tēviņš skarbi pavēlēja un tvēra pēc meitenes.

—   Neiedrošinieties mani aizskart! — liesmainām acīm iesaucās Raja. Viņa nepakustējās. Viņa bija drošsirdīga.

Duans sarāvās. Viņš redzēja tuvojamies kādu iespēju. Viņš bija mācījies gaidīt, bet te gaidīt bija grūti. Ruta gulēja nemaņā — tas bija labi. Raja izrādīja pretestību. Tas varēja sekmēt Duana nodomu, bet varēja izvērsties viņai pašai par jaunu. Raja atvairīja divus laupītāja tvērienus. Bet tad tā rupjā roka sagrāba viņas blūzi un plēsa to. Pazibēja skaists, sniegbalts plecs. Viņa iekliedzās. Doma tikt aplaupītai vai nogalinātai viņai nebija likusies tik šausmīga kā šī rupjā varmācība. Neģēlis bija novērsies no Duana mazliet sānis. Sevis dēļ Duans nebūtu ilgāk gaidījis. Bet viņas dēļ! Laupītāja ieroča stobrs gandrīz skāra viņas krūtis. Duans redzēja tikai to. Kāda pēkšņa, skarba, rejoša skaņa lika viņam atskatīties.

Pulkvedis Longstrets stāvēja priekšnamā varenā niknumā. Ieroča viņam nebija. Viņš neizrādīja ne mazākās bailes. Atkal tas it kā ierēcās. Duana ašais skats novēroja kādu pēkšņu laupītāja kustību. Tas likās satrūcies. Duans sagaidīja, ka laupītājs šaus uz Longstretu. Turpretim laupītāja roka, kas cieši turēja Rajas ģērbu, atlaidās. Otrā roka, kas turēja revolveri, lēni slīdēja lejup, kamēr stobrs rādīja uz zemi.

Zibeņātri Duans izvilka savu revolveri un izšāva. Nosvilpa lode, bet viņš nevarēja pasacīt, vai tā bija ķērusi laupītāju, vai ieurbusies griestos. Tad sprēgāja laupītāja ierocis, nenodarot nekā ļauna. Laupītājs pakrita. Asinis plūda pār viņa seju. Duans redzēja, ka bija ķēris, bet lode neģēli bija tikai ieskrambājusi.

Raja grīļojās un būtu nokritusi, ja Duans nebūtu viņu uztvēris. Līdz kādam zvilnim bija tikai daži soļi. Pa pusei viņš to nesa, pa pusei atbalstīja. Noguldījis viņu, tas traucās no istabas priekšnamā, no priekšnama pagalmā, no pagalma dzertuvē un no turienes dārzā. Lai gan Duans to visu darīja lielā steigā, viņš tomēr bija piesardzīgs. Tumsā viņš saskatīja apseglotu zirgu. Tas laikam gan bija domāts tam tēviņam, ko viņš bija sašāvis. Tā nedarbu biedrs bija izbēdzis. Duans devās atpakaļ viesistabā. Viņš atrada tur īstu pekles traci.

Viesnīcnieks bija atskrējis ar dakšām. Acīm redzot, tas bija bijis šķūnī. Viņš tagad kliedza, gribēdams uzzināt, kas še īsti noticis. Joels, pasta važonis, mēģināja apmierināt aplaupītos vīrus. Iesteidzās kāda ceļotāja sieva. To

sagrāba krampji. Meitenes bija klusas un bālas kā krīts. Laupītājs Bills gulēja vēl turpat, kur bija pakritis. Duans redzēja, ka tomēr bija labi tēmējis. Bet Duanam visvairāk uzkrita Longstreta dusmas. Vēl nekad viņš nebija redzējis līdzīgu niknuma izvirdumu. Pulkvedis bļāva un plosījās kā sagūstīts lauva. Kad tas beidzot uz vienu mirkli apklusa, viesnīcnieks spiedzošā balsī protestēja:

—   Kungs, kālab jūs tā trakojat? Neviens nav ievainots.. Viss ir norisinājies vēl gluži labi. Zvēru pie Dieva, ka man ar šiem tēviņiem nav it nekā kopīga.

—   Man vajadzētu jūs pataisīt aukstu! — Longstrets. kliedza pērkonīgā balsī, kuras spēks Duanā sacēla izbrīnu.

Tuvāk apskatoties, Duans atrada, ka viņa lode ievainojusi laupītāja deniņus, dziļi ieskrambājusi prāvu gabalu galvas ādas un tad atlēkusi. Viņš nebija nāvīgi ievainots.. Bija saskatāmas jau samaņas atgriešanās pazīmes.

—   Izvāciet šo tēviņu! — pavēlēja Longstrets. Tad tas pievērsās savai meitai.

Duans paņēma savu naudu un revolveri, atdeva arī pārējiem ceļotājiem atpakaļ, kas tiem bija atņemts. Tad viņš nodeva ievainoto viesnīcniekam un pasta važonim, kas to aiznesa projām.

Raja Longstrete, bāla, bet apvaldīta, sēdēja uz zviļņa,. uz kura gulēja arī Ruta, ko tur bija novietojis pulkvedis. Tagad viņa gulēja gluži mierīga, ar tumši apēnotām acīm, bālu un valgu seju. Pulkvedis izturējās pret savām dāmām laipni un rūpīgi. Tas mierināja Rutu. Viņš notēloja piedzīvojumu par mazāk bīstamu, nekā tas patiesībā bija, teikdams, ka viņai jābūt drošsirdīgai šinī zemē,, kur arvien kaut kas var notikt.

—   Vai es vārētu jums ar kaut ko pakalpot? — Duans noraizējies jautāja.

—   Ļoti pateicos, — atteica pulkvedis. — Domāju, ka jūsu palīdzība še vairs nav vajadzīga. Tomēr, palieciet un pakavējiet laiku šīm nobiedētajām meitenēm, kamēr es iešu palūkot, kas īsti ir ar šo cietā galvaskausa īpašnieku — laupītāju. — Viņš vēlreiz apgalvoja meitenēm, ka tagad visas briesmas ir garām, un izgāja.

Raja sēdēja un saturēja ar vienu roku savu saplēsto blūzi. Otro viņa sniedza Duanam.

Viņš to neveikli saņēma. Dīvaina sajūta pārņēma viņu.

177

—   Jūs izglābāt man dzīvību, — maigā nopietnībā sacīja viņa.

12 — 25

—        Nē, nē! — Duans atbildēja. — Tas cilvēks Varbūt "būtu jūs pagrūdis vai ievainojis, bet vairāk gan ne.

—        Es saskatīju nāvi viņa acīs. Viņš domāja, ka es slēpju zem savas blūzes dārglietas. Nevarēju panest viņa pieskaršanos. Es būtu pretojusies. Mana dzīvība noteikti atradās briesmās.

—       Vai jūs nogalinājāt viņu? — jautāja gulošā Ruta, kas noklausījās sarunā.

—   Nē, viņš nav bīstami ievainots.

—        Esmu priecīga, ka viņš dzīvs, — teica Raja. Viņa nodrebēja.

—   Mans nodoms bija ļaunāks, — turpināja Duans.

—   Man šī lieta nebija tik vienkārša. Redziet, viņš bija ieskurbis. Es baiļojos, ka viņa revolveris varētu iet vaļā. šis vīrs bija nelga, pie tam nepiesardzīgs nelga!

—       Tomēr jūs sacījāt, ka neesat mani izglābis? — aši iebilda Raja.

—        Hm, atstāsim to tā, — atbildēja Duans. — Kaut kā jau es jūs izglābu!

—        Pastāstiet man visu, kas te notika, — teica Ruta. Viņa ātri atguvās.

Redzami samulsis, Duans atstāstīja starpgadījumu no sava redzes viedokļa.

—       Tātad — jūs stāvējāt visu laiku ar paceltām rokām un nedomājāt par it neko citu — vienīgi gaidījāt uz to mirkli, kad varēsiet tvert savu revolveri? — jautāja Rutas jaunkundze.

—        Domāju, ka laikam gan tas tā bija, — viņš atbildēja.

—       Masīc, ta bija laime, — domīgi sacīja Raja, — ka šis kungs nejauši gadījās še. Tēvs ironizē — smejas par briesmām. Viņš, liekas, domā, ka nekas nevarēja notikt. Bet vēlāk viņš tik ļoti uztraucās.

—        Vai jūs dosieties kopā ar mums uz Fairdali? — jautāja Ruta. Viņa laipni sniedza savu roku Duanam.

—    Esmu Ruta Herberte, un tā ir mana māsīca Raja Longstrete.

—        Es ceļoju uz turieni, — atbildēja Duans. Viņš nezināja, kā izturēties šinī stāvoklī.

Tad atgriezās pulkvedis Longstrets. Viņš diezgan stīvi pateica Duanam: — Labu nakti! — un aizveda dāmas sev līdzi.

Arī Duans izgāja, lai apraudzītu ievainoto laupītāju un uzdotu varbūt tam dažus jautājumus. Viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums.

Nelietis bija projām. Līdz ar to arī viņa zirgs. Viesnīcnieks arī bija uztraucies. Viņš teica, ka licis nolikt ievainoto dzertuvē uz grīdas.

—   Vai tas bija atguvis samaņu? — Duans pētīja.

—   Protams. Viņš prasīja degvīnu.

—  Vai viņš vēl ko teica?

—  Man nē. Dzirdēju, ka viņš runāja ar pulkvedi.

—   Jūs domājat, pulkvedi Longstretu?

—  Jā. Tas tik bija sašutis! Taisni tā, it kā es būtu vainīgs šai niecīgajā uzbrukumā!

—   Ko jūs domājat par vecā kunga dusmām? — vaicāja Duans, novērodams viesnīcnieku. Tas šaubās kasīja galvu. Viņš bija vaļsirdīgs. Duans ticēja viņa godīgumam.

—  Hm! Jods viņu zina, ko lai par to domāju! Domāju, ka viņš ir traks vai ka viņš ir drošsirdīgāks nekā lielākā teksasiešu daļa.

—  Drošsirdīgāks? Var jau būt! — piebilda Duans. — Parādiet, saimniek, man tagad manu gultu!

12*

179

Gultā un tumsā Duans vēlreiz ķērās pie šī vakara notikumu pamatīgākas pārlikšanas. Pulkveža dusmu skaļais izvirdums tādos apstākļos, kad ikviens teksasietis, būtu palicis aukstasinīgs, mulsināja Duanu. Beidzot viņš piedēvēja to Longstreta rakstura īpatnībām. Ilgi viņš prātoja par laupītāja izturēšanos tai mirklī, kad tas izdzirda Longstreta dusmu rēcienus. Šis nelietis, tik rupjš un pārdrošs tips, kādu Duans jebkad bija sastapis, kaut kāda iemesla dēļ satrūkās, šis satraukums, atkāpšanās un bailes varēja celties tikai no kādas atkalredzēšanās. Kālab gan šis pārgalvīgais laupītājs ļāva savam ierocim slīdēt lejup un stāvēja mēms un stīvs, kad tam uzbrēca Fairdales pilsētas galva? Atbildes te nebija. Longstrets, likās, nedomāja, ka viņa meitai draud nopietnas briesmas, lai gan to rupji sagrāba un tā atradās revolvera, stobra galā. Revolvera — ar uzvilktu gaili! Duans rūpīgi pārbaudīja šo dīvaino gadījumu, pielietojot visas savas Teksasas mežonīgajā dzīvē un trimdas gados gūtās zināšanas un pieredzējumus. Viņš atzina, ka tanī pašā mirklī, kad uzbrukuma vietā parādījās pulkvedis Longstrets, viņa meitai vairs nedraudēja nekādas tālākas briesmas. Kamdēļ? To Duans nevarēja pateikt. Tad šis sašutums! Duans secināja, ka Longstreta dusmas izsaukušas domas, ka taisni viņa, ne kāda cita vīra meitu apdraud laupītājs! No visas šīs lietas nevarēja tikt gudrs. Duans nolēma saglabāt to tik ilgi savā

atmiņā, kamēr tā nogatavosies. Tad to varēs rūpīgāk izpētīt.

Otrā rītā Duans uzzināja, ka šī mazā apdzīvotā vieta saucas Sandersona un ir lielāka, nekā viņš to bija domājis. Viņš gāja pa galveno ielu uz augšu un tad atkal lejup. Kad tas atgriezās viesnīcā, tur pašreiz pieturēja vairāki jātnieki. Taisni tagad no nama iznāca pulkvedis Longstrets ar dāmām. Duans dzirdēja kādu pulkveža saucienu. Tad tas redzēja, ka Longstrets apsveic kādu liela auguma vīru ar rokas spiedienu. Pulkvedis pie tam izskatījās pārsteigts un sadusmots. Viņš runāja sparīgi. 'Tomēr Duans nevarēja sadzirdēt, ko īsti viņš teica. Vīrs iesmējās, bet Duans redzēja, ka tas bija sapīcis, iekams tas ieraudzīja Raju. Tad viņa seja pārvērtās, un viņš vicināja savu sombrero.

—   Vai tu ieradies pajūgā? — Longstrets asi jautāja.

—   Nē, es jāju, labi un braši, — skanēja atbilde.

—   Hm! Es tev vēlāk vēl ko pastāstīšu! — Tad tas griezās pie savas meitas. — Raja, tas te ir brālēns, par ko es tev stāstīju. Pirms desmit gadiem tu spēlējies kopā ar viņu — Floids Lavsons. Mana meita, Floid, un mana māsasmeita Ruta Herberte.

Jebkuru sastapto cilvēku Duans asi aplūkoja. Tagad viņam vajadzēja pārņemt bīstamu lomu. Viņš nojauta Longstreta svarīgo un neikdienišķo personību. Tāpēc viņš vērsa asus, pētījošus skatus uz Floidu Lavsonu.

Tas vēl nebija trīsdesmit gadus vecs, bet jau sirms deniņos. Tumša, gludi skūta seja, ar līnijām, ko bija ievilcis mežonīgums un izvirtība. Ēnas zem acīm. Stingra un sāpīga mute, stūrains zods. Neganta, drūma un tomēr skaista seja, kas smaidot dīvaini zaudēja savu aukstumu. "Viņa izturēšanās liecināja par izglītību. Valoda bija kūtra un klusa.

Duanam bija skaidrs, ka Floids Lavsons, līdzīgi še •dažam labam jaunam cilvēkam, ir bijis spiests uzmeklēt pierobežu. Skarbā un mežonīgā dzīvē labas ģimenes audzināšanas zīmogs ir sadilis, tomēr tas vēl ir gluži labi saskatāms.

Acīmredzot, pulkvedis Longstrets nedalījās savas meitas un māsasmeitas priekšā par šī brālēna ierašanos. Pār šo sastapšanos gulēja kāds slogs. Duana ziņkāre bija ļoti liela. Tā kā pasta kariete jau bija sagatavota tālākam ceļojumam, tad viņam neizdevās šo ziņkāri apmierināt.

Sešpadsmita nodaļa fairdale

Duans sekoja pasta karietei cauri pilsētiņai klajumā uz kādu platu, cieši iebrauktu ceļu, kas šķita dzīvi lietots jau gadiem ilgi. Priekšpusdienā kariete apturēja trīs reizes. Vienreiz, lai padzirdinātu zirgus, tad pie kādiem pārtikas preču ratiem, kas piederēja kovbojiem, un beidzot pie kādas māla būdiņu kopas, kas bija nosaukta pulkveža Longstreta vārdā. No turienes līdz Fairdalei ceļā bija redzamas tikai dažas lopu fermas, no kurām ikvienai piederēja plaši zemes gabali.

Agrā pēcpusdienā Duans no kāda pakalna ieraudzīja Fairdali kā zaļu plankumu bezgalīgajā pelēkumā. Teksasas vientulīgajos klajumos tas tiešām bija atspirdzinošs skats. Šinī tuksnesī pionieri kolonisti bija darījuši brīnumus un radījuši tādas oāzes kā Fairdale.

Pirmais Duana aso acu skats atrada pulkveža Longstreta stalto īpašumu. Nams atradās uz kāda ne visai augsta pakalna, apmēram piecas minūtes no pilsētas pēdējām ēkām. Tā bija ļoti plaša sarkano, caurumoto ķieģeļu celtne ar lēzeniem jumtiem. Viss apkārt zaļoja, izņemot iežogotos aplokus un neskaitāmos šķūņus un nojumes, kas izskatījās pēc sarkaniem un pelēkiem plankumiem.

Duans drīz sasniedza pilsētiņas ēnaino nomali. Viņš ieradās Fairdalē ar dīvaini dalītām jūtām, kas sastāvēja no ziņkāres, dedzīguma un gaidām. Viņš iejāja pa galveno ielu. Abās pusēs virknējās viesnīcas, dzertuves un veikali, cieši viens pie otra. Abās ielas pusēs gar trotuāriem stāvēja piesieti apsegloti zirgi. Se un tur arī viegli medību rati. Kustība bija dzīva un skaļa.

No ārienes Fairdale neizskatījās nemaz citādāka kā visas pārējās robežpilsētas. Duans izjuta it kā vilšanos.

Tā ka diena jau tuvojās vakaram, Duans uzmeklēja mazu viesnīcu, kuras īpašnieks bija kāds Laramijs. Viesnīcas zēns paņēma viņa zirgu. Duans izprašņāja zēnu par Fairdali. Pamazām viņš nonāca pie lietas, kas stāvēja tuvāk viņa sirdij.

—   Pulkvedim Longstretam laikam gan ir daudz kalpotāju?

—   Protams, — atbildēja zēns. — Es nemaz nezinu, cik kovboju vien. Tie nāk un iet. Nepazīstu pat ne pusi no viņiem visiem.

—   Lielas baru kustības?

—  Vienā gabalā! — teica zēns ar skatu augšup.

—  Varbūt lopu laupītāji?

Bet šim jautājumam nesekoja apstiprinošs acu skatiens, ko Duans bija sagaidījis. Viņš prašņāja tālāk:

—   Dzīva kustība Fairdalē?

—   Ne tik daudz kā Sandersonā. Bet Fairdale ir. lielāka.

—  Tur, lejā, esot apcietināti divi kovboji, tā man kāds stāstīja.

—  Arī es par to dzirdēju. Džojs Beans un Briks Higgins. Abi ir šejienieši, bet reti kad ir še. Longstreta ļaudis.

Duans negribēja, ka to notur par pārāk ziņkārīgu. Tālab tas piedeva sarunai citu virzienu.

Pēc vakariņām Duans pastaigājās pa galveno ielu augšup un lejup. Iestājoties tumsai, viņš iegriezās kādā kroga, nopirka cigārus, apsēdās še un tur un novēroja. Tad viņš iegāja kādā citā namā, kas no ārienes izskatījās diezgan neglīts. Bet nama iekšējās telpas bija grezni ierīkotas un spoži apgaismotas. Vīri bariem nāca un gāja — putekļaini puiši, kas oda pēc zirgiem un tabakas. Duans uzkavējās te kādu laiku un turēja acis un ausis vaļā. Tad viņš uzmeklēja bufetes telpu, jo ļaudis plūda kā straume turp un atpakaļ. Tā bija liela četrstūraina istaba, ko apgaismoja sešas lielas lampas. Tās vienā malā atradās stoika. Galdi un krēsli pildīja pārējo telpu. Visur spēlēja. Duans pabija te kādu laiciņu un ievēroja, ka Fairdalē svešinieki bija pārāk aprasta lieta, lai durtos acīs. Tad viņš atgriezās Laramija viesnīcā, kur bija noīrējis istabu.

Duans nosēdās uz kāpnēm mazā, netīrā restorāna priekšā. Iekšā sarunājās divi vīri. Viņi nebija ievērojuši Duanu.

—   Kā tad sauc svešo, Laramij? — kāds jautāja.

—   To viņš neteica, — atbildēja viesnīcnieks.

—   Milzīgs puisis. Man viņš likās mazliet dīvains. Tas nav lopu vīrs. Ko tu domā par viņu?

—   Viņš, man tā šķiet, ir auksts un mierīgs teksasietis, kas spējīgs gadiem ilgi dzenāt kāda vīra pēdas, lai to nošautu tanī mirklī, kad viņš to beidzot atrod.

—   Tāds viņš izliekas arī man, Laramij — un — mūsu starpā runājot, — es ceru, ka tas meklē Long…

—   Klusu! — Laramijs pārtrauca runātāju. — Vai esi piedzēries vai palicis traks, ka tu iedrošinies tā tenkot?

Sarunu turpināja tik klusi, ka Duans vairs neko nevarēja sadzirdēt. Tad Laramija apmeklētājs aizgāja. Duans gāja iekšā, ērti novietojās un griezās pie viesnīcnieka ar pāris gluži parastiem jautājumiem par Fairdali. Bet viesnīcas saimnieks bija mazrunīgs.

Smagās pārdomās Duans gāja uz savu istabu. Vai Laramija apmeklētājs bija izteicis cerību, ka ieradies kāds vīrs, lai nogalinātu Longstretu? Duans to secināja no aprautās sarunas. Ar Fairdales pilsētas galvu kaut kas nebija kārtībā. Duans to juta. Tāpat viņš juta, ka, ja ir kāds jauns un bīstams vīrs, tad tas ir Floids Lavsons. Ar viesnīcnieku vajag nodibināt labas attiecības. Šinī naktī viņa pēdējās domas pievirzījās Rajai. Viņam bija aizvien jādomā par to, kādu īpatnēju iespaidu šī sastapšanās bija atstājusi uz viņu. Tā atgādināja viņam sen pagājušos laikus, kad meitenes bija kāda viņa dzīves sastāvdaļa. Kāds drūms, tumšs, bezgalīgs laika sprīdis gulēja starp tiem laikiem un tagadni. Viņš vairs nedrīkstēja sapņot par tādu meiteni, kāda bija Raja Longstrete. Un tomēr viņš nespēja atvairīt viņas tēlu …

Otrā dienā viņš slaistījās apkārt pa viesnīcu. Viņš neuzmācās mazrunīgajam saimniekam. Tagad viņam vairs nevajadzēja steigties. Duans aprobežojās ar novērošanu un noklausīšanos. Kad šī diena tuvojās savam galam, Duanā nobrieda pārliecība, ka Fairdale tomēr ir tas, par ko Mak-Nellijs viņu uzskata. Viņš sajuta, ka viņam stāv priekšā ārkārtīgi dēkaini piedzīvojumi.

Nākošās dienas Duans pavadīja gandrīz tāpat. Tikai viesnīcniekam viņš, starp citu, pateica, ka meklējot kādu vīru. Laramijs pēc tam kļuva mazliet vaļsirdīgāks un nebija vairs tik atturīgs. Tas atbildēja Duanam uz viņa uzstādītajiem jautājumiem. Pēdējais drīz dabūja zināt, ka Laramijs reiz ir redzējis labākas dienas, ka viņš tikai dzīvo trūcīgos apstākļos un ir sarūgtināts. Kāds bija nodarījis viņam smagu pārestību.

Tā pagāja vairākas dienas. Daudz tālāk Duans ar Laramiju nebija ticis. Bet viņš atrada stūros un veikalu priekšā pietiekoši daudz slaistu, kas labprāt pļāpāja un kas neturēja to izrādītās ziņkāres dēļ aizdomās. Drīz vien viņam kļuva skaidrs, ka kāršu spēlē, dzeršanā un tračos Fairdale var sacensties ar Huntsvillu. Ielas abās pusēs arvien stāvēja virkne putekļiem klātu, apseglotu zirgu. Pilsētiņa arvien bija pilna svešo. Nauda te ripoja ātrāk kā jebkādā citā pilsētā, ko Duans pazina. To izdeva ar bezrūpību, kas liecināja par tās vieglu iegūšanu negodīgā ceļā. Duans secināja, ka Sandersona, Bradforda un Orda bija zināmā mērā tikai Fairdales priekšpilsētas. Te atradās lopu laupītāju un bandītu cunftes slepenais centrs.

Duans visvairāk brīnījās par to, ka Longstrets ir Fairdales pilsētas galva un notur ik dienas tiesas sēdes. Gluži instinktīvi, vēl pirms kāda nejaušība deva viņam pierādījumus, Duans juta, ka šīs tiesas sēdes ir komēdija, ka taisnība še top mīņāta kājām. Kādam gan nolūkam šī acu apmānīšana bija vajadzīga? Duans mēģināja pārmest sev, ka viņš tur pulkvedi Longstretu tik smagās aizdomās. Tad viņam kļuva skaidrs, ka šos pārmetumus viņš izteic pats sev tikai tāpēc, ka pulkvedis Longstrets ir skaistās Rajas tēvs.

Duans apjautājoties bija izdibinājis, ka Raja Longstrete tikai kopš īsa laika bija ieradusies Fairdalē, lai dzīvotu pie sava tēva. Longstrets agrāk bija bijis zemkopis Luiziānā, kur līdz šim uzturējās viņa ģimene. Tagad viņš bija ļoti bagāts lopkopis. Viņam piederēja puse Fairdales. Viņš tirgojās ar lopiem vairumā. Floids Lavsons bija viņā palīgs un dalībnieks.

Piektās dienas pēcpusdienā pēc savas ierašanās Fairdalē Duans atgriezās pēc sava parastā sirojuma viesnīcā. Ieejot to pārsteidza kāds apšaubāma izskata zeņķis, kas metās viņam garām. Iekšā uz grīdas gulēja Laramijs. Viņa sejā asiņoja brūce. Tomēr tas nelikās esam smagi ievainots.

—   Bo Snekerss! Viņš uzbruka man un gribēja tikt pie naudas lādes! — teica Laramijs. Viņš ar piepūlēšanos lēni piecēlās.

—  Vai esat stipri ievainots? — pētīja Duans.

—   Nedomāju vis. Bet Bo velti uzbruka un sita mani. Esmu jau bez tā aplaupīts.

—   Gribu apskatīties, kur šis nelietis palicis, — sacīja Duans. Ar šiem vārdiem viņš izgāja un pētīja skatiem to ielas daļu, kas veda uz pilsētas centru. Viņš neredzēja neviena, ko varētu turēt par uzbrucēju. Tad tas pagriezās uz pretējo pusi un ieraudzīja tur jau labi gabalā kādu jaunu cilvēku, kas, vairākkārt atskatīdamies atpakaļ, steidzās ātri projām.

Duans uzsauca viņam: — Stāt! — un devās viņam iepakaļ. Snekerss iesāka skriet. Duans paātrināja soļus. Divi iemesli spieda viņu uz to: dusmas un vēlēšanās padarīt Laramiju sev par draugu, jo viņš ticēja, ka tas viņam var daudz ko pastāstīt.

Duans, kura kājas bija vieglas un soļi ļoti plati, tuvojās Snekersam arvien tuvāk. Lai gan tas meta dažādus līkumus, viņam tomēr neizdevās izkļūt no Duana redzesloka. Pēkšņi bēglis pagriezās sānis un skrēja taisni pāri laukiem uz zaļojošo pakalnu, kur stāvēja Longstreta māja. Duans gandrīz jau bija panācis zeņķi, kad tas sasniedza krūmājus un izmuka. Bet Duans paturēja to acīs. Viņš to redzēja pagalmā, kur tas skrēja tieši uz Longstreta mītni.

Bet Duans neatlaidās, lai cik dīvaina viņam arī visa šī lieta izlikās. Viņš nekavējās ar pārdomām. Tas iegāja pa pirmām vaļējām durvīm, kas tam gadījās ceļā šinī pusē. Tās veda kādā ejā, kas izbeidzās nelielā laukumā. Visapkārt bija plašas akmens verandas. Vidū auga puķes un ziedu krūmi. Duans skrēja tieši pāri. Pēkšņi tas atradās Rajas Longstretes un kāda jaunu cilvēku pulciņa priekšā. Acīmredzot, viņai pašreiz bija viesi. Pret kādu verandas pīlāru atbalstījās Lavsons. Ieraugot Duanu, viņa seja pēkšņi pārvērtās. Tā izteica pārsteigumu, uztraukumu un pat bailes. Iestājās neveikla klusuma brīdis. Raja Longstrete piecēlās. Viņa bija balta kā tās tērps. Klātesošās jaunās dāmas bija pārsteigtas, pat satrūkušās. Te atradās arī daži kovboji. Tie tūlīt kļuva uzmanīgi un klusi. Duans redzēja, ka viņa parādīšanās darīja neparastu iespaidu. Viņš bija bez elpas. Tam nebija ne platmales, ne svārku. Pie jostas viņam karājās liels revolveris. Rajas Longstretes tēls neizteicami iespaidoja Duanu. Viņš apmulsa, neredzēja nevienu citu kā vienīgi viņu un stostījās:

— Longstreta jaunkundze — es nācu — pārmeklēt jūsu māju.

Duans gandrīz neapzinājās, ko viņš saka. Bet tanī pašā mirklī, kad tas izrunāja šos vārdus, viņš saprata, ka tas bija bijis beidzamais, ko tas bija drīkstējis teikt. Viņš bija izdarījis rupju kļūdu. Bet Duans nebija pieradis apieties ar sievietēm. Sī meitene ar tumšajām acīm uztrauca viņu. Viņa sirds sita spēji, un viņa saprāts klusēja.

—        Pārmeklēt manu māju?! — Raja iesaucās, un asinis strauji ieplūda viņas vaigos. Viņa bija pārsteigta un dusmīga. — Kāpēc? Ko jūs iedrošināties! Tas ir nepieļaujami.

—        Kāds vīrs — Bo Snekerss — uzbruka un aplaupīja Džimu Laramiju, — Duans steidzīgi atteica. — Es sekoju Snekersam un redzēju to ieskrienam jūsu mājā.

—       šinī mājā? Jūs būsiet pārskatījies! Mēs neviena neredzējām! Mana tēva prombūtnes laikā es pavēlu še? Es pārmeklēšanu neatļauju!

Lavsons bija pārvarējis savu pārsteigumu. Viņš pienāca tuvāk.

—        Raja, atļauj! — tas teica māsīcai. — Šis puisis mēģina krāpt. Es to nokārtošu. Esiet tik laipns, mans kungs, pazūdiet no šejienes!

—       Es gribu dabūt rokā Snekersu. Viņš ir še, un es to dabūšu! — mierīgi atbildēja Duans.

—        Blēņas! Tie ir salti meli! — Lavsons šņāca. — Es skaidri redzu jūsu nodomu. Jūs meklējat iemeslu, kas dotu iespēju iekļūt še un satikt manu māsīcu. Kad jūs ieraudzījāt ielūgtos viesus, tad uz ātru roku izdomājāt iemeslu. Bet tagad taisieties, ka tiekat projām, citādi var kas notikt.

Duana vaigus pārklāja karsts sārtuma vilnis. Viņš juta, ka gandrīz atzīst sevi par vainīgu. Vai viņš nebija bezspēcīgs izstumt šo Raju Longstreti no sava prāta? Tagad viņas acis izteica nicināšanu. Tas mazināja viņa samulsumu.

—       Longstreta jaunkundze, vai jūs atļausiet man pārmeklēt namu? — viņš jautāja.

—   Nē!

—        Labi. Tad es nožēloju, ka man vajag to darīt bez jūsu piekrišanas.

—       To jūs nedrīkstat! — viņa izgrūda tam tieši sejā. Viņa saslējās visā augumā. Viņas krūtis viļņoja.

—  Atvainojiet — es to darīšu!

—   Kas jūs esat? — viņa piepeši jautāja.

—   Esmu Teksasas jātnieks! — Duans atbildēja.

—   Teksasas jātnieks! — viņa atkārtoja.

Floida Lavsona drūmā seja nobāla.

—        Longstreta jaunkundze, lai izdarītu kratīšanas, man nav nekādas atļaujas vajadzīgas, — Duans piebilda. — Man ļoti žēl jūs sāpināt. Jūsu piekrišana man būtu bijusi patīkama. Kāds nelietis ir meklējis patvērumu še — jūsu tēva mājā. Tas ir kaut kur paslēpies. Vai es drīkstu viņu meklēt?

—   Ja jūs tiešām esat zemes jātnieks.

Duans izvilka savus papīrus. Raja Longstrete augstprātīgi atteicās tais ieskatīties.

—   Longstreta jaunkundze, esmu ieradies Fairdalē, lai pārvērstu to par drošu, skaidru, labāku vietu sievām un bērniem. Es brīnos par jūsu dusmām. Bet apšaubīt mani ir mani apvainot. Pienāks diena, kad jūs to nožēlosiet.

Floids Lavsons strauji pameta ar roku.

—   Ej ar viesiem tālāk, māsīc. Es paņemšu dažus kovbojus un došos līdzi šim — šim Teksasas jātnieka kungam.

—   Pateicos! — Duans vēsi teica un asi paraudzījās Lavsonā. — Varbūt jūs pratīsiet ātrāk atrast Snekersu nekā es.

—   Kā jūs to domājat? — jautāja Lavsons un tapa vēl bālāks.

—   Neķildojieties! — noteica Raja Longstrete. — Ej ar viņu, Floid! Pasteidzies. Būšu uztraukta, kamēr vīru neatradīs vai kamēr noskaidrosies, ka viņa še nemaz nav.

Duans ar Floidu un vairākiem kovbojiem tagad uzsāka nama pārmeklēšanu. Viņi gāja pa istabām, meklēja, sauca, ieskatījās visos tumšos stūros. Pēc ilgas un veltas meklēšanas Duans bija tas, kas pacēla revolveri pret kādu tumšu kaktu un teica: — Nāc ārā!

Bo Snekerss parādījās gaismā — liels, slaids, jauns puisis tumšiem matiem. Viss viņa apģērbs sastāvēja no sombrero, blūzes un biksēm. Duans satvēra to aiz apkakles un pielika revolveri tik tuvu viņa sejai, ka tas sabruka. Viņš bija klāts sviedriem un bāls kā cilvēks, kas pašreiz pārdzīvojis briesmas. Viņš lūkojās Duana sejā, tad piegrieza savus pētījošos skatus tuvākajam kovbojam un pēdīgi Lavsonam. Ja Duans kādreiz savā mūžā bija redzējis atvieglotību, tad to viņš redzēja tagad. Tas arī bija viss, ko Duans bija gribējis zināt. Bet patlaban tas cerēja izdibināt vēl daudz vairāk.

—   Kas tu esi?

—   Bo Snekerss.

—   Kālab tu paslēpies še?

Zeņķis kļuva spītīgs.

—   Domāju, ka esmu pie Longstreta tikpat drošs kā visur citur.

—   Ko jūs gribat ar viņu iesākt, zemes jātniek? — pētīja Lavsons. Likās, ka viņš bija nedrošs tagad, kur meklētais bija notverts.

—   To es vēl redzēšu, — atteica Duans un grūda Snekersu sev pa priekšu pagalmā.

Duanam pēkšņi ienāca prātā aizvest Snekersu uz tiesas sēdi — pie pilsētas galvas Longstreta. Kad Duans ieradās zālē, kur notika sēde, citi bija tam jau priekšā. Bija kāds ducis vai vairāk vīru. Viņi visi likās uztraukti. Šķita, ka ziņas par notikušo bija nokļuvušas še vēl pirms Duana.

Longstrets sēdēja pie galda, kas atradās uz paaugstinājuma. Viņam blakām sēdēja kāds resns, sirms kungs ar dziļi iekritušām acīm. Tas bija Hanfords Ovens, apgabala tiesnesis. Pa labi stāvēja kāds liels, stūrains vīrs dzeltenu seju un baltām ūsām, kas nokarājās lejup. Uz viņa krūtīm atmirdzēja liela sudraba plāksne. Tas bija Gorseks, viens no Longstreta šerifiem. Te bija vēl četri vīri, ko Duans bija redzējis pilsētā, un kāds pusducis svešinieku, visi putekļaini jātnieki. Longstrets uzsita stipri uz galda, lai panāktu klusumu. Viņš nebija spējīgs noslēpt savu uzbudinājumu. Pamazām tas to panāca. No pēdējiem teikumiem, pirms iestājās klusums, Duans noprata, ka viņš ir ieradies kādā sapulcē pilsētas valdes namā.

—   Kālab jūs ielaužaties še? — Longstrets vaicāja.

—   Vai te ir tiesa? Vai jūs esat Fairdales pilsētas galva? — jautāja Duans. Viņa balss bija skaļa un skaidra, gandrīz pavēloša.

—  Jā! — atbildēja Longstrets. Viņš izturējās kā akmens stabs, bet Duans juta tā degošo ziņkāri.

—   Es apcietināju kādu noziedznieku, — sacīja Duans.

—  Apcietinājāt kādu noziedznieku? — Longstrets izgrūda. — Jūs? Kas tad jūs īsti esat?

—   Es esmu zemes jātnieks! — Duans atteica.

Sekoja zīmīgs klusums.

—   Es apsūdzu Snekersu par uzbrukumu Laramijam un par laupīšanas, ja ne par slepkavības mēģinājumu. Viņam še ir jau tumša pagātne, kā tas tiesai būs zināms, ja tā ved sodu sarakstus.

—   Ko es dzirdu par tevi, Bo? — Longstrets īgni teica. — Piecelies kājās un atbildi uz apvainojumu.

Snekerss piecēlās un, uzmetis Duanam slepenu skatu, spēra dažus soļus uz galvas pusi.

—  Tā tas nebija, Longstret, — viņš skaļi iesāka. — Es iegriezos Laramija viesnīcā paēst. Kāds vīrs, ko es nepazinu, ienāca, piekāva Laramiju un nogāza viņu uz grīdas.. Es izskrēju laukā. Tad šis garais zemes jātnieks dzinās man pakaļ un atveda mani šurp. Es neko neesmu izdarījis. Zemes jātnieks gribēja par visu varu kādu apcietināt. Tas ir viss, ko varu sacīt.

Longstrets pačukstēja kaut ko tiesnesim Ovenam. Šis godājamais džentlmenis pamāja ar savu lielo, izpūrušo galvu.

—  Tu esi brīvs, Bo! — nevērīgi teica Longstrets.. — Visiem pārējiem tagad jāatstāj telpas.

Duanam viņš vienkārši nepiegrieza nekādu vērību, šis spriedums katrā ziņā bija sitiens zemes jātniekiem un zemes jātnieku dienestam. Ja Longstrets staigāja līkumotus ceļus, tad viņa drosme bija apbrīnojama. Duans gandrīz noticēja, ka tas stāv ārpus jebkādām aizdomām. Bet Longstreta vienaldzība, viņa nicīgais izteiksmes veids, viņa kundziskā drosme — viss tas Duana asajās un ievingrinātajās acīs stāvēja pretrunā ar sakniebtajām lūpām un olīvzaļganās sejas nobālumu. Acumirklīgajā klusumā Duana pētošais skatiens atklāja Longstreta sasprindzināto ziņkāri: kas tagad notiks?

Apcietinātā ieklepošanās pārtrauca klusumu. Snekerss virzījās uz durvīm.

—   Stāt! — pērkoņoja Duans. Šis sauciens kā šāviens apstādināja Snekersu. — Longstret! Es redzēju, ka Snekerss uzbruka Laramijam! — Duans sacīja skaļi un skarbi. — Ko tiesa teiks uz to?

—  Tiesa uz to teiks šo: še, uz rietumiem no Pekosas, mums nav vajadzīgi nekādi zemes jātnieki. Mēs viņus še nevēlamies. Fairdalei tie ir lieki.

—  Tie ir meli, Longstret! — atteica Duans. — Man ir Fairdales iedzīvotāju lūgumi. Visi tie lūdz zemes jātniekuierašanos.

Longstrets tapa bāls kā kaļķis. Dzīslas viņa deniņos sapampa par resnām, mezglu pilnām auklām. Likās, ka tas ir tuvu dusmu lēkmei un velti meklē pēc atbildes vārdiem.

FJoids Lavsons iedrāzās zālē līdz pat tiesas galdam. Viņš runāja nesakarīgas lietas. Viņa dusmu izvirdumam nebija nekāda redzama prātīga iemesla. Longstrets pastūma to atpakaļ un uzmeta viņam brīdinošu skatu.

—   Kur ir jūsu pilnvaras Snekersa apcietināšanai? — kliedza Longstrets.

—      Man nav vajadzīgas nekādas pilnvaras, lai kādu apcietinātu, Longstret! Jūs nepārzināt Teksasas jātnieku varas robežas.

—   Jūs te nedzīsiet blēņas ar savām zemes jātnieka privilēģijām. Es šo niekošanos izbeigšu!

Šī Longstreta nepārdomātā, pārsteidzīgā atbilde bija tas signāls, ko Duans bija gaidījis. Viņš bija to tikai gaidījis. Viņš gribēja Longstretu piespiest spēlēt atklātām kārtīm, lai parādītu pilsētai viņa īsto seju.

Duans atkāpās tik tālu, ka tas stāvēja vientuļš un brīvs. - .

—   Fairdales vīri! — viņš griezīgi sauca. — Es runāju uz jums visiem. Es aicinu jūs visus par lieciniekiem. Longstrets, jūsu pilsētas galva, aizkavē kāda pieķerta noziedznieka apcietināšanu. Par to ziņošu ģenerāladjutantam Austiņā. Longstret! Jūs vairs nekad neaizkavēsiet kādu arestu!

Longstrets sēdēja balts kā siena aiz viņa. Tā žoklis trīcēja.

—   Jūs esat atklājis savas kārtis, Longstret! — Duans turpināja. Viņa balss skanēja tālu un turēja visus savā varā. — Ikviens godīgs Fairdales pilsonis tagad redz, ko še spēlē. Jums rokās nav vairs nekādu trumpju! Sauksim taču bērnu viņa īstajā vārdā. Tanīs divos gados, kopš jūs esat Fairdales galva, jūs neesat apcietinājis nevienu lopu laupītāju. Jūs nekad neesat nosūtījis kaut vienu vienīgu apcietināto uz Del Rio, nemaz jau nerunājot par Austiņu. Jums še pat cietuma nav. Jūsu amata laikā še ir notikušas deviņas slepkavības, neskaitāmas ielu cīņas un uzbrukumi. Apcietināts netiek neviens. Bet jūs esat devis apcietināšanas pavēles niecīgu pārkāpumu dēļ. Esat sodījis šādu pārkāpumu darītājus nesamērīgi bargi. Tiesas sēdes ir gan notikušas — par ūdens tiesībām, lopu dalīšanu, īpašumu robežām. Dīvaini, ka šinīs prāvās arvien piedalījāties jūs vai Lavsons, vai citas jums tuvu stāvošas personas. Dīvaini, ka aizvien visas šīs prāvas beidzās jums par labu!

Duans aprāva uz īsu brīdi savu auksto, iznīcinošo runu. Sinī klusumā zālē un laukā bija dzirdama vienīgi vīru dziļā elpošana. Tad Duans beidza:

—   Longstret! Vēl viens atklāts vārds jums un Fairdalei! Es neapsūdzu ne jūs, ne tiesu par bezgodību! Es saku tikai: — dīvaini! Likums še ir bijis komēdija. Šīs paviršības iemesli man nav skaidri — vēl nav skaidri. Bet no šī mirkļa — es arī piedalos spēlē!

Septiņpadsmitā nodaļa SĀNCENŠI

Duans atstāja tiesas zāli. Viņš izspiedās cauri ļaužu pūlim un gāja lejup pa ielu. Daudzu vīru sejās viņš. saskatīja gandrīz atklātu apbrīnošanu un gandarījumu. Viņš bija atradis uz ceļa vēl karstas pēdas un gribēja redzēt, kurp tās ved. Nebija nemaz izslēgts, ka viņējā galā sēdēja — Česeldins. Viņā pamodās augoša centība. Bet arvien vēl viņa smadzenēs šaudījās atmiņas par Raju Longstreti. Duans turēja viņas tēvu aizdomās, ka viņš nav tas, par,ko izliekas. Duans sacīja sev, ka varbūt, jā, tas bija gandrīz droši, viņam nāksies sagatavot šai daiļajai jaunavai skumjas un raizes. Tas sāpināja Duanu. Kādas dīvainas jūtas, kas ilgi bija bijušas apraktas viņa sirdī, pieklauvēja. Vēlējās, lai tās uzklausītu un ļautu tām izlauzties uz ārieni. Tas viss mulsināja viņu.

Atgriezies viesnīcā, viņš atrada Laramiju ar apsietu galvu, pampumu pierē, bālu, bet citādi spirgtu un veselu.

—   Kā iet, Laramij? — viņš jautāja.

—   Na! Piemēroti apstākļiem! — atbildēja viesnīcnieks.

—  Tas bija spēcīgs sitiens, ko Snekerss jums deva, — Duans piezīmēja.

—   Es negribu celt pret Bo nekādu sūdzību, — atvairījās Laramijs. Šiem vārdiem sekoja skatiens, kas deva Duana pārdomām jaunu vielu.

—   Tad apsūdzību celšu es. Notvēru viņu un novedu tiesā, bet Longstrets to atbrīvoja!

Likās, ka par šo draudzības pierādījumu Laramijs nemaz nebija sajūsmināts.

—   Laramij! — turpināja Duans, — es gluži labi zinu,, ka dažos Teksasas apgabalos ir gudrāk turēt muti.. Gudrāk un veselīgāk. Tomēr, starp mums runājot, jums jāzina, ka es stāvu sētas jūsējā pusē!

Laramijs sarāvās. Duans apgriezās un palūkojās tam acīs. Viņš bija izkustinājis viesnīcnieku no viņa parastās noslēgtības. Bet gaišums, kas bija atmirdzējis Laramija sejā, izteicot varbūt izbrīnu un prieku, drīz vien pazuda. Atkal viņš nesa to pašu veco masku. Bet Duans bija redzējis pietiekoši daudz. Viņš dzina pēdas kā medību suns.

—   Runājot par nodarbošanos, par darbu, Laramij, pie kā Snekerss strādā? — jautāja Duans.

—   Par to es neko neesmu teicis.

—   Nu, tad sakiet man to tagad, ja? Jūs esat šodien ļoti saīdzis, Laramij. Tās laikam ir puna sekas! Tātad — pie kā strādā Snekerss?

—   Ja tas vispār strādā, kas atgadās sasodīti reti, tad pie Longstreta.

—   Hm! Šķiet, ka šim Longstretam pieder visa Fairdale un tās apkaime. Nesen pazaudējis Longstreta faraona bankā [17] labu šķipsnu naudas, ļoti pukojos. Būtu es vinnējis, tad, protams, tik pikts nebūtu bijis. Bet es biju gluži melns, kad dabūju zināt, ka spēļu nams pieder šim Longstretam.

—   Viņam še visapkārt pieder vēl daudz kas, — Laramijs nospiesti teica.

—   Hm! Atkal vecā dziesma! Kā visi citi, ko esmu še sastapis, arī jūs baidāties attieksmē uz Longstretu apdedzināt muti. Droši uz priekšu, Laramij! Es prasu pat velna krustmātei par pulkveža un pilsētas galvas Longstreta kungu! Un, ja tas izrādīsies par vajadzīgu, tad es viņu acumirklīgi nokniebšu kā jebkuru citu Pekosas blēdi!

—    Runāt ir viegli! — atbildēja Laramijs, it kā lieta grozītos ap vienaldzīgu lielību, bet viņa seja kļuva sārtāka.

—   Pareizi! Jums taisnība! — teica Duans. — Parasti runāt nav manā gaumē. Vai tad nav vispārzināma lieta, ka spēļu nams «Pie cerības» pieder Longstretam?

—   Domāju, ka pie Pekosas tas visiem zināms. Bet Longstreta vārds nav saistīts ar to. Namu vada Blandijs.

—   Tā, tā, Blandijs! Viņa faraons ir viltots, vai arī es saprotu no spēles mazāk kā mans zirgs. Es zinu, ka mums ir bezgala daudz faraona banku, kas spēlē nepareizi. Tas jau nu reiz tā ir. Bet Blandijs ir nekrietns, ļaunprātīgs blēdis, kas nevienam nevar skatīties taisni

acīs. Šo «Cerības» namu vajadzēja vadīt kādam krietnam, godīgam vīram — tādam, kāds esat jūs, Laramij.

—   Pateicos jums! — tas atbildēja. Duanam šķita, ka viesnīcnieka balss ir mazliet aizsmakusi. — Vai tad jūs neesat dzirdējis, ka tas agrāk piederēja man?

—   Nē! Tiešām? — Duans ātri jautāja.

—  Taisni to es gribēju sacīt! Es uzcēlu šo būdu un divas reizes paplašināju to. Nams piederēja man vienpadsmit gadus.

—   Hm! Kas gan to būtu domājis! — Tagad bija Duana kārta būt pārsteigtam. Pārsteigumā viņam atausa gaisma. — Ļoti nožēloju, ka jūs tur vairs nesēžat. Pārdevāt?

—   Nē. Paspēlēju!

Tagad Laramijs atkusa. Viņam bija īsts atvieglojums pastāstīt savu bēdu stāstu. Līdzjūtība darīja to vaļsirdīgu.

—   Nu jau būs divi gadi — pagājušajā martā palika taisni divi gadi, — viņš turpināja, — kad es biju Longstreta dalībnieks kādā lielā lopu tirdzniecības darījumā. Mēs sapirkām ganāmpulkus, bet manu daļu, tūkstoš astoņi simti galvas, nolaupīja. Es kļuvu Longstreta parādnieks. Viņš spaidīja mani. Lieta nogāja līdz tiesai — un es — mani izpostīja.

Duanam bija sāpīgi uzlūkot Laramiju. Tas bija kļuvis bāls, un asaras ritēja pa viņa vaigiem. Duans redzēja šī vīra sarūgtinājumu, pazemojumu un bailes. Viņš gan nebija izpildījis savas saistības, bet bija skaidrs, ka tas ir veiklas krāpšanas upuris. Laramija īgnuma noslēpums tagad bija atrisināts. Kālab viesnīcnieks klaji neapsūdzēja Longstretu, kādi bija viņa atturības un baiļu noslēpuma iemesli — tos Duans nosprieda izpētīt vēlāk.

—   Nejēdzīga ķeza! Sasodīta lieta! — teica viņš. — Bet jūs esat krietns zaudētājs. Rats atkal griezīsies. Uzklausiet mani, Laramij! Man vajadzīgs jūsu padoms. Man ir daži graši naudas. Negribētu tos zaudēt spēlē, bet kaut kur ieguldīt. Uzpirkt lopus vai piedalīties kādā lopkopības veikalā. Vēlētos, lai jūs iepazīstinātu mani ar kādu godīgu lopkopi. Varbūt arī ar diviem, ja gadījuma pēc tādu ir vairāk kā viens. Negribētu ielaisties nekādās darīšanās ar tādiem lopkopjiem, kas ar lopu laupītājiem guļ zem vienas segas. Man ir tāda nojauta, ka Fairdale ir šādas pasugas pilna. Jūs, Laramij, atrodaties še kopš ilgiem gadiem un droši vien pazīstat vīrus, uz kuriem var paļauties.

193

—   Paldies Dievam! — ar pilnu krūti atsaucās Laramijs. — Te ir Franks Mortons un tur Sijs Cimmers, mani

13 — 25

draugi un kaimiņi manās labajās dienās un arī tagad vēl draugi. Uz Franku un Siju jūs varat celt namus. Bet, ja jūs gribat klausīt manam padomam, tad — neieguldiet tagad savu naudu lopos!

—   Kāpēc nē?

—        Tāpēc, ka ikvienu jaunu iesācēju, kas tagad uzpērk lopus, aplaupa, iekams var izskaitīt līdz trim. Pionieri un jaunie lopkopji ir viegls ieguvums lopu laupītājiem. Tie vēl ir nepiedzīvojuši, viņi neko nezina un nevienu nepazīst. Vecie lopkopji vismaz ir gudri un piesardzīgi. Viņi arī pretotos, ja tiem …

—       Ja tiem kas būtu? — iemeta Duans, kad Laramijs aprāva teikumu. — Ja tiem būtu zināms, kas ir zagļi?

—   Nē, tas nav tas.

—   Ja tiem būtu drosme?

—   Tās viņiem netrūkst.

—   Kas tad trūkst? Kas viņus darītu spējīgus pretoties?

—   Kāds vadonis!

—   Sveiks, Džim! — nodārdēja kāda varena balss.

Milzīgs vīrs ar sarkanu jautru seju ienāca istabā.

—        Hallo, Morton! — iesaucās Laramijs. — Iepazīstinu tevi ar kādu viesi, bet es nezinu viņa vārdu.

—  Tas ir sīkums. Reti kurš te lieto savu īsto vārdu.

—        Sakiet, mister Morton, — iebilda Duans. — Laramijs deva man kādu mājienu. Jūs esat krietns vīrs, ar ko varētu kopīgi strādāt. Man ir mazliet naudas, ko es gribētu ieguldīt lopos.

Mortons atņirdza zobus.

—        Es domāju godīgi, — Duans teica, nejuzdamies aizskarts. — Ja ari citur jūs rīkojaties tik neveikli kā patlaban, tad jūs nekad, netiksiet uz zaļa zara.

Duanam patika runāt uz šiem vīriem tik divdomīgi. Mortons izrādīja prieku un interesi, bet šaubījās.

—       Man ir nedaudz naudas. Vai gribat uzņemt mani par dalībnieku? Vai gribat man palīdzēt tikt uz kājām kā lopkopim ar kādu mazu paša baru?

—        Na, svešniek, gribu jums teikt taisni un skaidri: jūs būtu traks, ja tagad pirktu lopus. Es negribu ņemt jūsu naudu, lai vēlāk noskatītos, kā tā pazūd. Ejiet labāk atpakaļ, pāri Pekosai, kur lopu laupītāji nestrādā tā kā še. Pirms desmit gadiem man bija vairāk kā divi ar pus tūkstoš galvu. Blēži deva man laiku iekopt krietnu baru. Tas bija laipni no viņiem, vai ne tā?

—        Laipni gan. Es te par citu neko nedzirdu kā par lopu laupītājiem, — Duans nepacietīgi iebilda. — Redziet,

Morton, es vēl nekad neesmu dzīvojis šādā blēžu apsēstā zemē. Kas gan vada šo bandu?

Mortons uzlūkoja Duanu ar ziņkārīgu un jautru smaidu. Tad viņš aizsita ciet savu lielo žokli, it kā gribēdams notvert kādu pasprukušu vārdu.

—   Klausieties, Morton! Skaidrs taču ir un paliek, ka, lai cik stipri arī būtu šie lopu laupītāji, lai cik slepeni tie arī rīkotos, lai ar kādiem šķietami godīgiem tirgotājiem tie arī ietu roku rokā — tomēr mūžīgi viņi nespēs noturēties.

—   Viņi nāk ar pionieriem un turēsies tik ilgi, kamēr paliks pāri kaut viena vienīga vērša aste, — paskaidroja Mortons.

—   Nu, ja jūs to lietu uztverat tā, tad man jādomā, ka arī jūs esat lopu laupītājs.

Mortons izskatījās tā, it kā viņš gribētu ar pātagas kārta resgali nosist Duanu. Tomēr viņš nolēma, ka dusmu izvirdums neatbilstu viņa cieņai, uzņēma šo lietu no komiskās puses un skaļi iesmējās.

—   Tur nemaz nav ko smieties, — Duans turpināja,

—  ja jūs gribat izlikties par peli, kas slēpjas alā, ko tad lai citu es domāju?

—   Izlikties par peli? — Mortons atkārtoja.

—   Skaidrs. Es pazīstu vīrus ar drosmi. Arī še tie nav citādi kā kur citur. Es saku, ja jūs izrādāt bailes, tad tā ir izlikšanās. Še, Fairdalē, ir laba tiesa zaķapastalu. Jūs nepiederat pie tiem. Ja nu jūs apgalvojat, ka lopu laupītāju šķira pastāvēs mūžīgi, tad jūs tīšām parādāt mazdūšību, lai nerunātu pretim tautas balsij! Kas jums še, zemes nomalē, vajadzīgs, tas ir — mazliet svaigas asinis. Vai saprotat, ko es domāju?

—   Hm, es domāju, ka saprotu jūs, — atbildēja Mortons. Viņš izskatījās tā, it kā viņu būtu ķēris viesulis.

—   Nākošajā reizē, kad būšu pilsētā, tad apmeklēšu jūs, svešiniek!

Ar šiem vārdiem viņš aizjāja.

Laramija acis sprēgāja kā šķiltavu krama dzirksteles.

Viņš smagi elpoja un paraudzījās istabā visapkārt. Tad viņa skatiens apstājās pie Duana.

—   Tagad jūs ieguvāt īsto vīru! Bet, pie joda, kas tad jūs esat?

13*

195

Duans tvēra pēc savas ziemišķādas vestes krūšu kabatas oderes. Viņš izvilka to un rādīja Laramijam. Džima acis ieraudzīja mirdzošu sudraba zvaigzni.

—   Ak, zemes jātnieks! — tas čukstēja un sita ar dūri uz galda.

—   Laramij, vai jums ir zināms, kas ir šis Fairdales apkaimes slepenās lopu laupītāju bandas vadonis? — Duans atklāti jautāja. Viņa saltā, mierīgā balss nomierināja Laramiju.

—   Nē, — tas atbildēja.

—   Vai kāds cits to zinātu? — Duans turpināja.

—   Domāju, ka neviens godīgs pilsonis to nezina.

—   Bet jums taču ir aizdomas?

—   Katrā ziņā.

—   Ko jūs domājat par tiem ļaudīm, kas še slaistās pa krogiem kā to pastāvīgie viesi?

—   Ļauna sabiedrība! — atbildēja Laramijs. — Lielākā daļa ir gadiem še. Citi nāk un iet. Daži strādā, bet reti. Vairums zog. Zog dažus vēršus. Laupa arī citu, kas tiem gadās zem ķetnām. Visu to — lai iegūtu mazliet naudas spēlei un dzeršanai. Ļauna sabiedrība!

—   Vai jums ir kāda jausma par to, vai Česeldins un viņa banda stāv ar šiem ļaudīm kaut kādos sakaros?

—   Debesis to lai zina! Esmu aizvien turējis tos par vienu un to pašu bandu. Ceseldinu nekad nav neviena dvēsele redzējusi — taisni tas ir tas brīnišķīgais, — kamēr Knells, Poggins, Panhandls, Blossoms Kane un Flečers gandrīz arvien grozās še. Nē, Poggins nerādās tik bieži. Bet^tie citi gan. Citādi tie izklīst pa visu apgabalu, kas guļ no Pekosas uz rietumiem.

—   Es vēl par kaut ko lauzu galvu, — sacīja Duans. — Kāpēc ļaudis, acīm redzot, godīgi ļaudis ir te tik noslēgti? Vai tas ir fakts, vai tas man tikai tā šķiet?

—   Tas ir fakts, sasodīti patiess fakts! — drūmi atbildēja Laramijs. — Vīri Fairdalē ir zaudējuši lopus un gruntsgabalus — zaudējuši likumīgi vai citādi, ko nevar pierādīt. Dažos gadījumos viņi bija runājuši — bija izteikuši aizdomas. Tādus vīrus vēlāk atrada nogalinātus un aplaupītus. Miroņi nerunā. Tāpēc mēs esam tik noslēgti.

Duans iegrima drūmās pārdomās. Lopu laupīšana nebija tik traka lieta. Rietumu Teksasa plauka un zēla, kaut gan lopu laupītāji pūļiem siroja pa tās neizmērojamām zemes platībām. Bet šī aukstā, slepenā, slepkavīgā tirānija pār augošo sabiedrību bija par daudz briesmīga, lai tā varētu ilgi pastāvēt.

Duans pašreiz gribēja atkal sākt runāt, kad viņu pārtrauca pakavu dimdoņa. Kāds zirgs apstājās pie mājas.

Nokāpa kāds jātnieks. Ienāca Floids Lavsons. Viņš prasīja tabaku.

Ja arī šis apmeklējums Laramijam bija pārsteigums, tad tomēr viņš nelika to manīt. Bet Lavsons, ieraudzījis zemes jātnieku, iedegās aklās dusmās. Viņa acis drūmi zvēroja, kad tas raidīja savus skatus no Duana uz Laramiju un atkal atpakaļ. Duans bezrūpīgi atbalstījās pret stoiķu.

—   No jūsu puses tas bija slikts joks, — Lavsons teica. — Ja jūs vēl kādreiz ieradīsieties še un taisīsiet tādas muļķības, tad jūs ko piedzīvosiet!

Bija dīvaini, ka vīrs, kas bija pavadījis jau desmit gadus rietumos no Pekosas, nespēja saredzēt Duanā to, kas tam aizliegtu lietot šādus izteicienus. Tas, ko Lavsons tagad parādīja, nekādā gadījumā nebija drosme. Viri, kas nebīstas, neizrāda nepacietību. No lielo revolvera varoņu drosmes bija nešķirama auksta, mierīga izturēšanās, īsa, gandrīz klusa, bet arvien pieklājīga valoda. Lavsons bija karstgalvīgs luiziānietis, kura dzīslās ritēja franču asinis. Tas bija vīrs, rupjš un kaisls. Tās bija īpašības, kas šādā stāvoklī pataisīja viņu par nelgu.

—   Es saku vēlreiz: jūs uzvedāt visu šo zemes jātnieķa komēdiju tikai tāpēc, lai piekļūtu Rajai Longstretei, — šņāca dusmās Lavsons. — Iegaumējiet, ja jūs vēlreiz parādīsieties tur augšā — tad atvērsies elle!

—  Tur jums taisnība! Tikai ne tā, kā jūs to domājat, — Duans atcirta. Viņa balss bija asa un salta.

—   Raja Longstrete nepazemosies, lai iepazītos ar tādu kraupainu asinssuni, kāds esat jūs! — uztraukumā kliedza Lavsons. Greizsirdība bija padarījusi viņu pavisam traku. — Es nosaukšu jūs jūsu īstajā vārdā. Jūs esat krāpnieks! Jūs esat balamutis! Jūs, uzpūtīgais zemes jātnieka lupata!

—   Lavson, jūsu izteicienus es neuzskatu par apvainojumiem tālab, ka jūs domājat aizstāvēt savu daiļo māsīcu, — Duans lēni un mierīgi sacīja. — Bet atļaujiet man atdot jums atpakaļ man domātos glaimus. Jūs gan esat smalks dienvidnieks! Jūs, mazais lielmanis! Jūs, glupais lopu zaglis!

Pēdējo vārdu Duans izšņāca caur zobiem. Viņš lasīja šo patiesību Lavsona sarauktajā, kaislīgi satumsušajā sejā.

Lavsons saslējās, sakustējās un gribēja tvert revolveri. Bet cik gausi! Duans noliecās uz priekšu. Viņa garā roka taisīja īsu grūdienu. Lavsons streipuļoja atmuguriski, apgāza galdu un krēslus un atsēdās uz grīdas pie sienas.

—   Netveriet ieroci! — Duans brīdināja.

—   Lavson, rokas nost no revolvera! — kliedza Laramijs.

Bet Lavsons bija ārprātīgs no dusmām. Viņš ķēra pie saviem sāniem. Viņa seja, tagad sarkana kā biete, izskatījās ļauna un asinskāra. Duans izsita viņam revolveri no rokas. Lavsons piecēlās nikns un izskrēja laukā.

Laramijs pacēla drebošās rokas.

—   Kāpēc jūs ļāvāt viņam skriet? — viņš vaimanāja.

—   Viņš gribēja šaut uz jums. šādam tēviņam dot kājas spērienu še, nomaļzemē, nav ne mazākā prāta.

—   Šis nelga ar cieto pakausi kliegs un klaigās visur apkārt un iedzīs bandu mums tieši rokās. Viņš tieši ir tas tēviņš, ko es vēlējos sastapt. Bez tam, viņa nošaušana būtu bijusi slepkavība.

—   Slepkavība! — izsaucās Laramijs.

—   Jā, mazākais, man! — atbildēja Duans.

—   Tas var būt taisnība! Bet, ja Lavsons ir tas vīrs, par ko jūs viņu uzskatāt, tad tagad sāksies slepenā pagrīdes kustība, Lavsons nepaliks mierā ne dienu, ne nakti. Viņš un Longstrets aizvien ir izspiegojuši mani.

—   Kam jums ir acis, Laramij? — jautāja Duans.

—    Uzmaniet! Uzmeklējiet savu draugu Mortonu. Sakiet viņam, ka deja sākas. Saliecieties kopā ar četriem vai pieciem vīriem, ko jūs labi pazīstat un kuriem jūs varat uzticēties. Man varbūt būs vajadzīga jūsu palīdzība.

Tad Duans gāja no nama uz namu, no stūra uz stūri, no kroga uz krogu — aizvien novērodams un noklausīdamies. Pēc tumsas iestāšanās viņš piezagās Longstreta fermai. Vakars bija silts. Durvis bija atvērtas. Vienīgās lampas, kas spīdēja caur tumsu, atradās Longstreta lielajā dzīvojamā istabā, nama viņējā galā. Piebrauca kādi medību rati. No tiem izkāpa Longstrets un Lavsons. Duans bija labi paslēpies krūmos. Tā paslēptuvē zari bija tik biezi, ka viņš varēja uzmest Longstretam tikai īsu skatu. Ciktāl Duans varēja redzēt, tas likās mierīgs un nosvērts. Longstrets izlikās, it kā viņa gods būtu velti .aizskarts. Duanam nebija izdevības novērot Lavsonu. Klusēdami abi iegāja namā un aizvēra durvis.

Verandas viņējā galā, tieši zem kāda loga, bija starpa starp kāpnēm un sienu. Tur Duans paslēpās ēnā. Ar to pacietību, ko tas bija iemācījies dažā labā slapstīšanās stundā, viņš tumsā gaidīja. Pēkšņi iedegās kāda lampa. Duans sadzirdēja tērpu čaukstoņu.

—   Noteikti kaut kas ir noticis, Ruta! — viņš dzirdēja Raju Longstreti bailīgi runājam. — Tēvs nupat gāja priekšnamā man garām un neteica neviena vārda. Viņš likās bāls un dusmīgs.

—   Brālēns Floids izskatījās pēc negaisa padebeša, — sacīja Ruta. — Pirmā reize, kad tas nemēģināja mani noskūpstīt. Kaut kas ir noticis. Tā bija Jauna diena, Raja!

—  Ak, mīļā, ko mēs spējam darīt? Vīrieši ir tik mežonīgi. Floids bojā man visu dzīvi. Un tevi viņš moka nežē …

Ruta pārtrauca:

—   Es to nesauktu par mocību. Viņš grib parādīt, ka ir iemīlējies. Viņš skrien pakaļ katram priekšautam.

—  Tas ir skaists kompliments man, māsīca Ruta! — smējās Raja.

—  Man tas ir vienalga, — Ruta ietiepīgi atteica. — Tas ir tā. Viņš ir neapvaldīts. Un, kad tas ir dzēris un mēģina mani skūpstīt — tad es to ienīstu.

No priekšnama atskanēja soļi.

—   Hallo, meitenes! — skanēja Lavsona baiss, bet tai trūka parastās jautrības.

—   Kas tad īsti te notiek, Floid? — jautāja Raja. — Es vēl nekad neesmu redzējusi tēvu tādu, kāds tas ir šovakar. Arī tevi nē —tā saniknotu. Saki man, kas ir noticis?

—  Mums šodien bija kāds tracis, — atbildēja Lavsons ar zīmīgiem, klusiem smiekliem.

—   Tracis? — ziņkārīgi atkārtoja abas meitenes.

—   Mums vajadzēja panest sodāmu apvainojumu, — Lavsons kaisli paskaidroja. — Uzklausieties, es izstāstīšu jums šo lietu.

Viņš ieklepojās un iztīrīja tad savu kaklu tādā veidā, kas liecināja, ka tas ir dzēris.

Duans noliecās ēnā vēl dziļāk. Viņš savilka savus muskuļus ilgam un grūtam uzdevumam. Viņš klausījās ar visu savu gara spēju sasprindzinājumu. Viens vienīgs Lavsona vārds, ko tas varēja savā uztraukumā izmest, varēja būt tā atslēga, kas Duanam bija vajadzīga.

—   Tas bija pilsētas valdes sēžu zālē, — Lavsons aši iesāka. — Tavs tēvs, tiesnesis Ovens un es apspriedāmies ar trim apkaimes lopkopjiem — te šis sasodītais zemes jātnieks iestiepj iekšā Snekersu, to puisi, kas še, mājā, bija paslēpies. Viņš bija apcietinājis Snekersu par mēģinājumu uzbrukt kādam krodziniekam, vārdā Laramijs.

Snekerss, acīm redzot, bija nevainīgs. Viņu atbrīvoja. Bet tad šis zemes jātnieks iesāka izkliegt apvainojumus. Fairdalē likums esot komēdija! Še nevaldot taisnība! Tavu tēvu kā pilsētas galvu vajagot atcelt no amata. Viņš baidoties no lopu zagļiem, lielceļa bandītiem un slepkavām. Liekot apcietināt ļaudis vienīgi mazu pārkāpumu dēļ. Izmantojot savu stāvokli, lai apkrāptu fermerus un tirgoņus. Visu to zemes jātnieks bļāva skaļi, lai ikviens to dzirdētu. Tie bija sodāmi apvainojumi! Tavu tēvu, Raja, apvainoja tiesas zālē kāds blandonis, zemes jātnieks!

—   Šausmīgi! — iekliedzās Raja Longstrete. Dusmas un rūpes savijās viņas balsī.

—   Zemes jātnieku korpuss gribētu neaprobežoti valdīt pār Teksasas rietumiem, — Lavsons turpināja. — Šie tā sauktie zemes jātnieki ir rupji salašņas. Daži no viņiem ir ļaunāki par laupītājiem un izstumtajiem, ko tie vajā. Daži paši ir bijuši bandīti un izstumtie, iekams tie kļuva par zemes jātniekiem. Tas tēviņš, kas ieradies še, ir visneģēlīgākais no visas bandas. Viņš ir viltīgs, veikls, glums kā zutis. Tas padara viņu vēl bīstamāku. Viņš tiešām ir bīstams. Viņš grib nogalināt. Un viņš nogalinās. Ja tavs tēvs būtu izdarījis vismazāko kustību, tad šis tēviņš būtu viņu uz vietas nošāvis. Viņš ir aukstasinīgs tēviņš — dzimis revolvera vīrs. Lai Dievs man ir žēlīgs! Ik mirkli es domāju, ka nākošajā acumirklī tavs tēvs gulēs beigts pie manām kājām!

—   O, Floid! Kāds neizsakāms nelietis! — kaisli iesaucās Raja.

—   Kā visi zemes jātnieki, arī šis tēviņš grib kļūt slavens. Komēdiju ar Snekersu viņš uzveda vienīgi tāpēc, lai viņam būtu izdevība uzstāties pret tavu tēvu. Viņš mēģina uzrīdīt tam visu Fairdali. Lai nolādēts ir šis neģēlis! Viņš radīs mums ienaidniekus!

—   Ko tu raizējies par šāda cilvēka apvainojumiem! — sacīja Raja. — Mierīgi pārliekot, tie nevienu neiespaidos. Nedusmojies, Floid! Lai tēvs apmierinās. Pēc tik daudz gadiem to nevar sāpināt cieņā kāds dēkainis!

—   Tomēr viņu var sāpināt! — Floids ātri iebilda. — Pierobeža ir dīvaina zeme. še ir sastopami daudz sarūgtinātu vīru — vīru, kam ir bijušas neveiksmes lopkopībā un tirdzniecībā. Tavam tēvam ir tik brīnišķīgi panākumi. Zemes jātnieks ir izsējis indīgu naida sēklu, un tā uzzels.

Astoņpadsmitā nodaļa raja

Fairdalē ieradās svešinieki, bet te iejāja arī citi drūmi viri, ko gan nepazina Duans, bet kas nebija sveši fairdaliešiem. Sie jātnieki sabiezināja gaisu, radīja atmosfēru,, pilnu gaidu un sasprindzinātības. Krogu veikali plauka. To durvis nekad nenoslēdza. Pilsētiņas godīgos iedzīvotājus pamodināja jau pirms rīta svīšanas rupji vīri, kas klaiņoja un klaigāja pa ielām.

Dienās Duans palika savā patversmē. Viņš nebija tanīs domās, ka, ja tas parādītos uz ielas, tad tūlīt kjūtu par mērķi revolvera lodēm. Tā kaut kas notika reti, un, ja tas reiz notika, tad tā bija vairāk nejaušība nekā. nodoms. Bet naktīs Duans bija kustīgs. Viņš sastapās ar Mortonu, Cimmeru un viņu draugiem.

Bija nodibinājusies slepena sabiedrība. Visi tās locekļi bija gatavi cīņai. Duans ziedoja daudz nakts stundu, lai novērotu namu, kurā dzīvoja Floids Lavsons, ja tas nebija «kalnā» — pie Longstreta. Naktīs pie Lavsona bija dzīva kustība, vismaz tanī namā, kuru tas apdzīvoja.. Te ieradās veikli, slepeni apmeklētāji. Tie bija vīri, kas neizturējās kā kaimiņi vai draugi. Duanam vēl nebija izdevies uzpazīt kādu no šiem nakts apmeklētājiem. Viņš domāja, ka lieta nav vēl tiktāl nobriedusi, lai riskētu, ar kādu pārgalvīgu uzbrukumu.

Tomēr viņš bija drošs, ka šādas rīcības sekas būtu atklājums, ka Lavsons vai kāds cits zināmā nama iedzīvotājs stāv ciešos sakaros ar noziedzniekiem.

Laramijam bija bijusi taisnība. Vēl nebija pagājušas divdesmit četras stundas no viņa pēdējās sarunas ar Duanu, kad tas bija ieteicis zemes jātniekam spert ātrus soļus, kad Laramiju atrada beigtu aiz viņa stoikas — ar lodi krūtīs. Nepieteicās neviens, kas būtu dzirdējis šāvienu. Uz stoikas gulēja papīra gabals. Uz tā bija rupji uzmesti vārdi: «Visus zemes jātnieka draugus sagaida līdzīgs liktenis!»

Duana pirmais darbs bija apbedīt Laramiju. Neviens viesnīcnieka kaimiņš nepiedalījās bērēs. Pat neparādīja savu līdzjūtību viņa atstātajai nelaimīgajai ģimenei. Laramija sieva slimoja. Likteņa sitiens smagi ķēra viņu. Ar saviem pieciem bērniem tā palika gandrīz bez jebkādiem līdzekļiem. Pilsētas nomalē Duans noīrēja kādu mazu māla namiņu, pārvietoja tur ģimeni un bija tai kopējs, aizgādnis un draugs.

Dažas dienas vēlāk Duans droši devās uz pilsētu. Tas nozīmēja, ka tagad viņš nopietni grib ķerties pie lietas. Viņš bija pārliecināts, ka Fairdalē sastopami ļaudis, kas slepenībā izjūt gandarījumu par zemes jātnieka ierašanos. Viņa nodoms bija padziļināt šo sajūtu. Vesela rota kareivju nebūtu spējusi atstāt Fairdales mežonīgajos vīros tādu iespaidu, kādu darīja Duana klātbūtne. Runāja, ka viņš esot revolvera vīrs, ātrs kā zibens tā tveršanā. Stāties viņam ceļā nozīmējot drošu nāvi. Bija tādi, kas zināja •stāstīt, ka tas esot nošāvis jau trīsdesmit vīrus. Jā, par viņu sprieda, ka tas protot apieties ar revolveri tikpat labi kā Poggins vai Buks Duans!

Noziedzīgo elementu starpā klīda ne tikai baumas un prātojumi par Duana personību. Varēja novērot, ka zemes jātnieka atrašanās Fairdalē lielā mērā iespaidoja šos elementus un atturēja tos no daudz tāda, kas viņa asajām acīm varētu izlikties aizdomīgi. Pie galdiem, dzertuvēs un iemīļotās slaistīšanās vietās Duans uztvēra piezīmes. — Ko gan še izseko zemes jātnieks? Ko viņš vispirms iesāks? Vai tas kādu gaida? Kas pirmais uzbruks viņam — ko paraus velns! Vai beidzot viņu atradīs kaut kur guļot beigtu, piesātinātu ar svinu?

Kad kļuva zināms, ka Duans biedrojas ar godīgiem, krietniem pilsoņiem, lai apvienotu tos cīņai ar salašņām, tad Fairdalē parādīja savus vilka zobus. Tumsā vairākkārt šāva uz Duanu. Reiz viņu viegli ievainoja. Izplatījās baumas, ka Poggins, lielais revolvera varonis, ieradīšoties Fairdalē, lai stātos pretim zemes jātniekam.

Bet sabiedrības atkritumi neuzstājās pūļos, kas vienkārši nosistu Duanu. Iemesls tam bija pierobežai īpatnējais lepnums un lēnprātība. Zemes jātnieks dzīvoja starp viņiem. Tas bija interesanti, lai arī bīstami. Tie paši vīri, kas zināja, ka viņš tos tur aizdomās, tomēr mierīgi nosēstos ar viņu pie viena galda spēlēt un dzert. Pat viņu atklātajā, naidīgajā prātā netrūka skarba, bet krietna humora.

Bez tam arī vesela zemes jātnieku nodaļa nebūtu varējusi novērst fairdaliešu uzmanību no viņu iemīļotajām spēlēm un dzeršanas. To spētu tikai izšķiroši notikumi. Snekerss bija projām vai arī slēpās. Par Poggina gaidāmo ierašanos arvien daudz un mīklaini runāja. Bet pravietojumi nekad nepiepildījās. Kā dzertuvju pastāvīgie viesi, tā kovboji, kas iejāja pilsētā dzert un spēlēt, brīnišķīgā kārtā izturējās tagad dīvaini maigi, salīdzinot tagadējo izturēšanos ar agrāko.

Sis miers tomēr nespēja pievilt Duanu. Ilgi tas nevarēja turpināties. Bija brīnums, ka tas turējās jau tik ilgi.

Duans bieži apmeklēja Laramija atraitni un bērnus.. Kādā pēcpusdienā, kad tas atkal reiz bija tur, viņš ieraudzīja piejājam Raju Longstreti un Rutu. Viņām bija līdzi kāds kurvis. Acīmredzot, tās bija dabūjušas zināt par Laramija ģimenes nelaimi. Duans izjuta dīvainu prieku, bet viņš izgāja blakus istabā, lai ar tām nesastaptos..

—   Nāku jūs apciemot, Laramija kundze, — Raja laipni teica.

Mazā istaba nebija visai gaiša. Tai bija tikai neliels logs un durvis. Tomēr Duans varēja diezgan skaidri redzēt. Laramija atraitne gulēja vāja, iekritušām acīm,, uz gultas. Viņas kalsenajā sejā bija redzamas raižu un bēdu pēdas. Tomēr tai nebija to cieto un rūgto vaibstu, kas bija tik zīmīgi viņas nelaiķa vīra sejai.

Duans nezināja, kā Laramija atraitne izturēsies pret tā vīra meitu, kas bija iegrūdis nelaimē un pazudinājis viņas vīru.

—   Tātad jūs esat Grandžera Longstreta meita? — slimā pētīja, un viņas tumšās acis atpstājās pie apmeklētājas.

—   Jā, — Raja vienkārši atbildēja. — Un šī ir mana māsīca Ruta Herberte. Mēs ieradāmies, lai koptu jūs un jūsu bērnus. Mēs gribam palīdzēt jums visās lietās un vietās, kur jūs to atļausiet.

Iestājās ilgs klusums.

—   Jūs mazliet līdzināties Longstretam! — beidzot sacīja Laramija atraitne. — Bet jūs neesat viņam gluži līdzīga. Jūs gan laikam esat vairāk atsitusies savā mātē. Longstreta jaunkundze, es nemaz nezinu, vai drīkstu no jums ko pieņemt. Jūsu tēvs izpostīja manu vīru.

—      Jā, es to zinu! — jaunava skumji atbildēja. — Taisni šis apstāklis vēl vairāk mūs spiež lūgt atļauju jums palīdzēt. Ja jūs to dotu, tas nozīmētu man daudz.

Ja nabagajai, likteņa smagi piemeklētajai sievietei krūtīs mājotu vēl kāds naids, tad Rajas Longstretes siltās un draudzīgās izturēšanās dēļ vien tam vajadzētu izkust.

Duans domāja sevī, ka Rajas Longstretes maigums un augstsirdība aizēno viņas ārējo daiļumu. Katrā ziņā, viņa bija ātri sapratusies ar Laramija atraitni. Kolīdz Raja iesāka runāt ar bērniem, viņa bija ieguvusi tos tāpat kā māti. Kurvja atsaiņošana bija vesels notikums! … Ja šinī mirklī Duana acu priekšā atrastos Laramija slepkava, tad viņš nepazītu žēlastības. Bet Raja Longstrete un Ruta, kā maigi jūtīgas būtnes, kas visos dzīves gadījumos prata atrast pareizo toni, šķietami neņēma bēdīgos apstākļus tik ļoti pie sirds. Sinī namā bija jau pietiekoši daudz raižu un sēru. Te bija vietā uzmundrinājums, laipnība, palīdzība, darbība — un meitenes radīja visu to ar tādu sirsnību, kas Duanu iepriecināja.

—   Kas apģērba šo mazuli, Laramija kundze? — Raja pēkšņi jautāja. Duans zaglīgi ielūkojās otraja istaba un ieraudzīja viņas klēpī bērnu, kas spārdījās.

—  Zemes jātnieks, — atbildēja atraitne.

—  Zemes jātnieks?! — izsaucās Raja Longstrete.

—   Jā, viņš rūpējas par mums, kopš… kopš… — Laramijas kundzes balss aprāvās.

—   Ak, un citas palīdzības jums nebija! — Raja Longstrete steidzīgi iebilda. — Nevienas sievietes! Ļoti slikti! Es, Laramija kundze, atsūtīšu kādu un atnākšu ari pati.

—   Tas būtu jauki! — teica Laramija atraitne. — Redziet — Džimam bija maz draugu — pilsētā. Un baidījās mums palīdzēt — baidījās, ka ar viņiem nenotiek tas pats, kas ar nabaga Džimu …

—   Tas jau ir šausmīgi! — Raja Longstrete kaisli iesaucās. — Laramija kundze, tagad vairāk neraizējieties! Mēs rūpēsimies par jums. Palīdzi mazliet, Ruta! Jā, kas ir ar maziņā ģērbu?

Acīmredzot, Rajai Longstretei bija grūti apslāpēt savu saviļņojumu.

—   Gluži vienkārši. Tas saģērbts ačgārni. Kam vajadzēja būt priekšā, tas atrodas aizmugurē. Man tā šķiet, ka zemes jātnieka kungs nav daudz bērnu ieģērbis, — paskaidroja Ruta.

—   Viņš darīja, ko varēja, — teica Laramija atraitne. — Tikai debesis to zina, kas bez viņa palīdzības ar mums būtu noticis.

—   Tad viņš tomēr ir kaut kas vairak — ne zemes jātnieks vien? — pētīja tālāk Raja. Viņas balss viegli trīcēja.

—   Viņš ir daudz labaks, ka es to spēju pateikt! — teica atraitne. — Viņš apbedīja Laramiju. Viņš samaksāja mūsu parādus. Viņš pārveda mūs šurp. Viņš mūsu vietā iepirkās, vārīja un ēdināja. Viņš mazgāja un apģērba bērnus. Viņš mierināja un drošināja mani, kad es jau ticēju, ka arī man būs jāmirst. Viņš ir tik laipns, tik pacietīgs un tik maigs. Droši vien viss tas, ko Džims sākumā par viņu dzirdēja un kam tas ticēja, ir meli. Viņš spēlējās ar bērniem, kā to dara tikai labs cilvēks. Kad viņš tur savās rokās maziņo, tad es nevaru ticēt, ka tas ir asinskārs revolvera vīrs, kā viņi to saka. Viņš ir labs, bet nav laimīgs. Viņam ir tik sēras acis. Dažreiz, kad bērni rāpjas viņam uz ceļiem, viņš raugās it kā tālē. Bērni mīl to. Viņa dzīve ir skumja, bet tas visās lietās aizvien meklē labo. Reiz viņš teica, ka arī zemes jātnieki esot vajadzīgi. Nu, es pateicos Dievam, ka ir tādi zemes jātnieki kā viņš.

Duans negribēja dzirdēt vēl vairāk. Tāpēc viņš ienāca istabā.

—   Tas bija no jums prātīgi darīts, — viņš sacīja. — Te ir vajadzīgas sieviešu rokas. Es varēju maz līdzēt. Laramija kundze, jūs jau izskatāties labāk. Priecājos par to. Un mazais ir gluži balts un spodrs. Kādas pūles tu, mazulīt, man sagādāji, un tomēr es tevi biju nepareizi saģērbis! Laramija kundze, vai es arvien jums neteicu, ka ieradīsies draugi? Debesis gādās par to.

—   Tagad es ticu vairāk kā agrāk, — atbildēja Laramija atraitne. — Grandžera Longstreta meita ir atnākusi pie manis! Kādu laiku pēc Džima nāves es domāju, ka esam pazudināti. Mums nekā nebija. Kā gan lai es apgādātu savus bērnus? Bet tagad man radusies drosme…

—   Laramija kundze, neraizējieties vairs ne par ko. Es pielūkošu, ka par jums gādās. To es jums apsolu.

—   Tas ir jauki no jums, Longstreta jaunkundze, — Duans iesaucās. — Es no jums to — sagaidīju!

Viņai šķita, ka tā ir liela uzslava. Viņas baltā seja iedegās.

—   Arī jums, Rutas jaunkundz, es pateicos, ka esat atnākusi. Esmu ļoti priecīgs, ka jūs abas līdzēsiet man, vientulim, veikt šo uzdevumu. Vēl priecīgāks esmu šīs labās sievietes un bērnu dēļ. Tomēr esiet piesardzīgas. Ir bīstami ierasties še. Bet tagad iešu. Uz redzēšanos,

Laramija kundze. Šovakar es atkal pienākšu. Uz redzēšanos!

—   Vienu acumirkli, zemes jātnieka kungs! — izsaucās Raja Longstrete, kad tas gāja projām. Viņa bija bāla un brīnišķi skaista. Vina iznāca pa durvīm un gāja Duanam klāt.

—   Es velti apvainoju jus! — viņa sirsnīgi sacīja.

—   Longstreta jaunkundze, kā jūs to varējāt teikt? — viņš atteica.

—   Es ticēju tam, ko par jums teica mans tēvs un Floids Lavsons. Tagad redzu, ka esmu jums nodarījusi pārestību.

—   Tas mani atkal iepriecina. Bet, Longstreta jaunkundze, nerunājiet par veltiem apvainojumiem. Es biju revolvera vīrs. Tagad esmu zemes jātnieks. Mans pienākums ir bargs, diemžēl, kādreiz arī pret nevainīgiem. Bet, Dievs ir mans liecinieks, tas ir dažreiz bargs arī pret mani pašu.

—   Tomēr, man nebija taisnība. Ja jūs atkal kādreiz iegrieztos manā namā, tad tas mani pagodinātu. Es …

—   Lūdzu — lūdzu, nē, Longstreta jaunkundze! — Duans viņu pārtrauca.

—  Mana sirdsapziņa nerod mieru, — turpināja viņa. — Vai sniegsiet man savu roku? Vai varat man piedot?

Ar karalisku žestu viņa sniedza Duanam labo roku, spiežot kreiso pie savām krūtīm. Duans to satvēra. Viņš cita nezināja.

Duanam tomēr uzausa nojauta, ka viņas kaislā runa droši vien nozīmē vairāk kā vienkāršu atvainošanos par nodarīto vai iedomāto apvainojumu. Viņa izskatījās tik daiļa, ka Duans bija pārliecināts, ka neviens vīrietis nespētu to noraidīt.

Raja Longstrete turpināja:

—   Es cienu jūs par jūsu labsirdību pret nelaimīgo sievieti. Kad tā bija pamesta un nevarīga, jūs bijāt viņas draugs. Tas bija krietna vīra cēls darbs. Bet Laramija kundze nav vienīgā nelaimīgā sieviete pasaulē. Arī es esmu nelaimīga! Varbūt arī man, un drīz vien, būs nepieciešams draugs. Vai jūs tas gribat būt? Es ļoti baiļojos. Es bīstos… es bīstos. Ak, droši vien arī man būs nepieciešams draugs! Es baidos no tā, ko jūs agrāk vai vēlāk atklāsiet. Gribētu jums palīdzēt. Glābsim dzīvību, ja nevar glābt godu! Vai tad man vajadzēs stāvēt gluži vienai? Vai gribat, vai gribat būt mans?

Viņas balss aprāvās.

Duanam šķita, ka viņa jau ir atklājusi to, ko-viņš sāka uzminēt — ka viņas tēvs un Lavsons nebija tie goda vīri, par kādiem tie izlikās. Varbūt viņa zināja vēl vairāk! Viņas lūgums to dziļi saviļņoja. Viņš gribēja palīdzēt tai. Viņš vēlējās to dedzīgāk kā jebkad agrāk. Bet, kad tas saprata saldās jūtas, ko viņa bija atmodinājusi viņa dvēselē, tad noģida arī savu bīstamo stāvokli.

—  Man jāpilda mans pienākums! — Duans aizsmacis atbildēja.

—   Ja jūs mani pazītu, tad zinātu, ka es nekad nebūtu spējīga lūgt jūs kļūt neuzticīgam savai pienākuma apziņai.

—  Tādā gadījumā — es darīšu jūsu labā visu!

—   Pateicos. Kaunos, ka ticēju savam brālēnam Floidam. Viņš meloja — viņš meloja! Nesaprotu, ko darīt. Mans stāvoklis ir briesmīgs. Mans tēvs grib, lai es atgriežos Luiziānā. Floids mēģina mani atturēt. Viņi ķildojas manis dēļ. Es zinu, ka notiks kaut kas šausmīgs. Zinu, ka jūs man būsiet vajadzīgs — kad — kad … Vai gribat man palīdzēt?

—  Jā! — atbildēja Duans.

Viņa skatiens atkal dzina asinis viņas vaigos.

Deviņpadsmitā nodaļa «goda viri»

Pēc vakariņām Duans izzagās laukā parastajam izlūkošanas vakara gājienam. Nemirdzēja neviena zvaigzne. Lapās šalca skarbs vējš.

Duans virzīja savus soļus uz Longstreta fermas dzīvojamo ēku. Sasniedzot krūmāja malu, tas izdzirda viņam labi pazīstamos Lavsona soļus. Viņš redzēja, kā tas atver Longstreta mājas durvis. Plata gaismas svītra krita tumsā. Lavsons pārkāpa slieksni. Durvis aizvērās. Laukā atkal iestājās pilnīga tumsa. Nebija ne mazāko šaubu, ka Lavsona saruna ar Longstretu varēja interesēt Duanu. Pēdējais uz pirkstu galiem piegāja pie durvīm. Balsis varēja tikai neskaidri sadzirdēt. Bez tam še palikt bija bīstami. Tāpēc viņš gāja tālāk ap nama stūri. Sī lielās celtnes daļa bija būvēta agrāk kā pārējā daļa, kas bija arī lielāka un atradās dziļāk. Tās sienas bija no māla. Starp abiem celtnes spārniem atradās šaura eja, kas veda no lauka iekšējā pagalmā. Šī eja solīja Duanam dažas priekšrocības. Lai gan tas bija ļoti bīstami, viņš nolēma tās izmantot. Duans uzmanīgi līda uz priekšu un nonāca krūmājā pie ejas. Tumsā viņam atklājās kāda plaisa mūrī, caur ko atspīdēja blāva gaisma. Viņam vajadzēja sāniski iespiesties ejā. Tā bija ļoti šaura. Tomēr viņam tas izdevās bez lieka trokšņa. Eja pamazām paplašinājās. Duans nolēma, ka trauksmes gadījumā viņam jābēg uz iekšējo pagalmu.

Nonākušam pie plaisas, viņam atklājās, ka tā atrodas kādu pēdu virs viņa galvas. Duanam neatlika nekas cits, kā meklēt drūpošajā sienā atbalstu kājām, atbalstīt celi pret vienu, muguru pret otru sienu un tā turēties.

Kolīdz Duana acis sasniedza plaisu, tas vairs nedomāja par draudīgajām briesmām.

Longstrets likās samulsis. Tas sēdēja un glauda savas ūsas. Viņa uzacis bija sarauktas. Lavsona seja bija tumša un īgna. Tanī atspoguļojās nesavaldāma apņemšanās.

—   Šonakt mēs nokārtosim abas lietas, — teica Lavsons. — Taisni tāpēc es ierados.

—   Bet, ja es negribu te runāt par to? — Longstrets nepacietīgi noraidīja viņu. — Nekad vēl mana māja nav bijusi.. .

—   Esam gaidījuši jau pietiekoši ilgi. Šis nams ir gluži, tikpat labs kā jebkurš cits. Kopš še uzklīda zemes jātnieks, tu esi pazaudējis savu bravūru. Tātad — pirmām kārtam — vai tu atdosi man Raju?

—   Floid! Tu runā kā spītīgs, untumains zēns! Atdot tev Raju! Raja ir sieviete, un pamazām es sāku noģist,, ka viņai pašai ir sava galva. Es jau teicu, ka man nav iebildumu pret precībām. Mēģināju pierunāt Raju. Bet viņa negrib par tevi neko zināt. Agrāk tu viņai patiki gluži labi. Bet tagad vairs ne. Ko es tur varu darīt?

—  Tu vari viņu piespiest mani apprecēt, — Lavsons atteica.

—   Piespiest Raju darīt kaut ko, ko viņa negrib? Tas neiet pat tad, ja es to mēģinātu. Floid, kā nākošais znots tu man nemaz neesi vēlams. Ja Raja tevi mīlētu, tad, protams, es piekristu. Mēs visi kopā dotos projām no šejienes, pirms šis nolādētais veikals še… — Viņš aprāva pēdējo vārdu. — Tad viņa nekad neko neuzzinātu. Un varbūt tu atkal kļūtu tas, kas biji, pirms rietumi tevi samaitāja. Bet tev pašam jātiek galā ar Raju. Bet es tev jau tagad varu sacīt: tu neko nepanāksi.

—   Kāpēc tu viņu vispār atvedi šurp? — Lavsons kaisli pētīja. — Tagad esmu pilnīgi zaudējis galvu. Man vajag iegūt viņu vai mirt! Vai tad tu netici, ka es saņemtos, ja viņa būtu mana sieva? Kopš Raja ir še, mēs nedarām vairs itin neko. Banda jau uztraucas par to. Nē, Longstret, šovakar nepieciešams nokārtot lietas!

—   Kas attiecas uz Raju, tad to mēs varam tūlīt darīt, — Longstrets atbildēja. Viņš piecēlās. — Nāc! Jautāsim viņai. Tad redzēsi, kas ir.

Viņi izgāja. Durvis palika vaļā. Duans nolaidās zemē, lai atpūstos. Viņš labprāt būtu dzirdējis Rajas Longstretes atbildi. Bet viņš jau varēja iedomāties, kāda tā būs.

209

Abi vīri palika labu laiciņu projām. Beidzot Duans sadzirdēja smagus soļus. Viņš atkal ieņēma savu vietu..

14-25

Lavsons atgriezās viens. Tas bija drūms un nospiests. Bet drūmumu aizdzina niknums. Viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ, izgrūžot lāstus. Tad ienāca Longstrets. Tas bija tagad daudz mierīgāks. Duans no tā varēja secināt neko citu, kā vienīgi šo: acīmredzot, Lavsona bildinājuma noraidīšana atviegloja Longstretu.

—   Neuztraucies par to, Floid! — viņš teica. — Mēs še, rietumos, esam pietiekoši mežonīgi, bet es taču nevaru sagūstīt savu meitu ar laso un nodot to tev kā niknu bulli?

—   Longstret, es varu viņu piespiest apprecēt mani, — Lavsons aizsmacis izskaidroja.

—   Kā?

—   Tu zini, ka es tevi turu savas rokas — tevi ka šīs lopu laupītāju bandas vadoni!

—  To laikam es nekad neaizmirsīšu, — nikni sacīja Longstrets.

—   Es varu iet un pateikt Rajai, ka es to atklāti stāstīšu, ka es paziņošu to zemes jātniekam, ja viņa neprecēs mani.

Lavsons runāja bez elpas, iedubušām acīm. Viņš nekautrējās. Viņš bija kā apsēsts.

Ar dziļu, apvaldītu īgnumu Longstrets nikni vēroja savu radinieku. Viņa skatienā Duans saredzēja stipru vīru, vīru bez sirdsapziņas, kas nokļuvis uz neceļiem, bet aizvien vēl ir vīrs. Turpretim Lavsons šķita esam mežonīgs, neapvaldīts nīkulis. Duans saprata, ka gadiem ilgi stiprais bija atbalstījis vājo. Bet šie laiki bija pagājuši. Longstrets vairs negribēja un nevarēja. Lavsons bija nonācis tādā stāvoklī, kad iespaidošana ir bezspēcīga. Viņa prāts bija izvirtis. Viņš redzēja tikai sevi.

—   Bet, Floid! Raja taču ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas nekad nedrīkst dabūt zināt, ka esmu lopu laupītājs, zaglis, asinīm slacītais ļaunākās pierobežas bandas galva! — Longstrets iespaidīgi atbildēja.

Lavsons nokāra galvu. Likās, ka šī atziņa tikai tagad kļūst tam zināma. Bet viņš ātri atģidās.

—   Agrāk vai vēlāk viņa tā kā tā reiz to dabūs zināt. Es saku tev — viņa jau tagad zina, ka še kaut kas nav kārtībā. Viņai atvērušās acis. Vai tu to nemani?

—   Zinu, ka Raja ir pārvērtusies. Bet viņai nav ne mazākās jausmas, ka viņas tēvs ir laupītāju vadonis. Raja ir apbēdināta, ka nepildu to, ko viņa tur par mana amata pienākumiem. Tāpat man šķiet, ka viņa nav apmierināta ar maniem paskaidrojumiem par dažu īpašumu tiesībām.

Lavsons pārtrauca savu nemitīgo soļošanu no viena istabas gala uz otru. Rokas viņam bija kabatās. Tas izskatījās izmisis. Tomēr viņš saņēmās un piespiesti mierīgi sacīja:

—   Tas viss var tā būt, Longstret! Bez šaubām — viss, ko tu saki, ir taisnība. Bet man tas neko nevar līdzēt. Man jādabū šī meitene! Un — ja es viņu nedabūšu, mūs visus paraus velns!

Nebija īsti skaidrs, ko viņš ar to gribēja sacīt. Laikam gan visļaunāko. Longstrets viegli sarāvās. Šī kustība bija gandrīz nepamanāma, kā atmodināta tīģera astes viegls piesitiens.

Viņš sēdēja nokārtu galvu un glaudīja savas ūsas.. Duans gandrīz skaidri lasīja viņa domas. Viņš mācēja ieskatīties vīru sirdīs, kas atradās šādā satraukumā. Viņš nevarēja pārbaudīt savu aizdomu pareizību, bet bija pārliecināts, ka Longstrets nupat sapratis, ka Lavsona nogalināšana ir vislielākā nepieciešamība. Duans brīnījās, kā gan Longstrets jau agrāk to nebija atzinis. Likās, ka viņa meitas ierašanās novedusi viņu pašu ar sevi pretrunā.

Pēkšņi viņš atmeta savu drūmo izturēšanos un iesāka runāt. Viņš runāja ātri un iespaidīgi. Bet Duanam šķita, ka Longstrets runā tikai tamdēļ, lai uz mirkli apslāpētu Lavsona kaisli. Lavsons nenoģida, ka viņš ir nokļuvis pie zināmas robežas un pārgājis to. Ar to tas jau bija izšķīris savu likteni. Viņš bija pats sevi apmājis.

—   Tu esi pārāk nepacietīgs, — Longstrets beidzot teica. — Tu izposti sev visas iespējas, ja tu spiedīsi Raju. Varbūt tu vēl vari viņu iegūt. Ja tu viņai atklāsi, kas esmu, tad viņa tevi ienīdīs uz visiem laikiem. To taču tu nevēlies. Pagaidi, dod tai laiku. Esi citāds pret viņu. Nedzer. Viņa necieš to. Apspriedīsimies labāk par likvidāciju. Pārdosim še visu — lopus, fermu, nekustamos īpašumus — lai atstātu šo zemi. Tad tev radīsies iespēja parādīt sevi labā gaismā.

—   Es tev jau teicu, ka mums jāpaliek še, — norūca Lavsons. — Banda neļaus mums iet. To varētu darīt tikai tad, ja tu gribētu pamest visu še likteņa varā.

—  Tātad mums vajadzētu krāpt šos tēviņus? Pazust bez viņu ziņas? Atstāt tos viņu liktenim — tagad?

—   Gluži tā.

14'

211

—   Esmu ļauns, tomēr tik ļauns nē, — Longstrets atteica. — Ja es nevaru piedabūt bandu, lai tā atļauj man iet, tad es palieku še, lai nāk, kas nākdams! Lai kā tas arī

būtu, bet, Lavson, vai tev pašam nav uzkritis, ka beidzamo gadu lielākā nedarba tiesa gulstas tieši uz tevi?

—   Protams! Ja es nebūtu tos ierosinājis, tad tos vispār nekad neizvestu. Pēdējā laikā, sevišķi kopš zemes jātnieks ir še, tev vispār ir stīvas kājas.

—   Sauc, ja gribi, to par stīvām kājām. Es to saucu par — apdomu. Mēs jau sen esam sasnieguši savu robežu. Mēs iesakām ar dažu lopu nolaupīšanu laikos, kad par lopu zādzībām smējās. Tad radās banda, kārtējie laupīšanas sirojumi, viens pēc otra — iekams mēs sapratām, iekams es sapratu — mums jau bija vesela tumšu lietu, uzbrukumu, slepkavību virkne uz mūsu birkas. Tad mums vajadzēja iet tālāk, aizvien tālāk — bija jau par vēlu griezties atpakaļ.

—   Cik atceros, tad par to mēs jau kādreiz runājām. Neviens no bandas negrib darīt galu. Viņi visi domā, un .arī es tāpat domāju: pret mums nekas nav iesākams! Mūs var apvainot, bet nevar to pierādīt. Esam par stipriem!

—   Tad tu atrodies tieši uz nepareizā ceļa, — nopietni teica Longstrets. — Vēl nesen atpakaļ es arī ta domāju. Biju kā aiznaglots. Kas gan iedrošināsies saistīt Grandžeru Longstretu ar lopu laupītāju bandu! Esmu grozījis savu pārliecību. Esmu sācis pārdomāt. Tas nedrīkst tā turpināties. Arī še, nomalē, dzīves apstākļi kļūs drošāki un labāki. Visgudrākais būtu — sadalīt visu līdzīgās daļās un atstāt šo zemi — mums visiem.

—   Bet tev un man pieder visi lopu bari, visa peļņa, — iebilda Lavsons.

—   Savu tiesu gribu sadalīt!

—   Es nē. Tas lietu izšķir, — Lavsons nekavējoties sacīja.

Longstrets pacēla abas rokas pret debesīm, it kā sakot, ka jebkāds mēģinājums padarīt šo vīru prātīgu ir gluži veltīgs. Viņa acis parādījās ļauns mirdzums.

—  Tavi lopi un tavs īpašums ilgi pastāvēs — tev ko līdzēs — kad zemes jātnieks …

—   He! — Lavsons aizsmacis spiedza. Vārdi «zemes jātnieks» bija dzirksteles pulvera mucā. — Vai es tev neteicu, ka tam jau sen bija jābūt pagalam kā Laramijam?

—  Ja, to tu ieteici, — Longstrets ironiski sacīja. — Es arī apskatījos, kā šis vēlamais notikums būtu panākams.

—   Banda nogalinās viņu.

—   He! — Longstrets savukārt iesaucās un nicīgi iesmējās. — Tu esi dažu labu reizi bijis klāt bandītu sadursmēs. Bet tu vēl nekad neesi redzējis vīru, kāds ir šis zemes jātnieks! Tev nebija pietiekoši jēgas viņu pareizi novērot, kad tev bija izdevība to darīt. Tāpat kā neviens cits. Vienīgā iespēja tikt no viņa vajā būtu tad, ja visa banda šautu uz viņu — visi reizē. Un arī tad tas dažus no jums vēl nokniebs.

—        To tu, Longstret, saki tā, it kā tu daudz par to nebēdātu, ja viņš dažus no mums nokniebtu, — Lavsons zobodamies piebilda.

—       Tagad tev ir taisnība, — Longstrets atbildēja dobji. — Man viss apnicis līdz kaklam.

Lavsons nespēja vairs saprast. Viņa neprāts, muļķība un uzpūtība pārsteidza to.

—        Longstret! Nevēlos dzirdēt šādas runas, — viņš iebilda.

—        Ja tu negribi dzirdēt, ko saku, tad tu zināsi, kas tev jādara, — Longstrets ātri atcirta. Viņš piecēlās kājās auksts un mierīgs, sakostām lūpām. Duans redzēja, ka patlaban tas ir bīstams.

Lavsons instinktīvi sajuta, ka ir mazliet iebaidīts.

—        Nu, — viņš sacīja, — lai tas būtu šā vai tā, bet galvenā lieta ir: vai dabūšu meiteni?

—  Tikai ar viņas pašas piekrišanu.

—  Tu nepiespiedīsi vinu mani precēt?

—  Nē!

—   Labi. Tad es piespiedīšu viņu.

Longstrets nešķieda vairāk vārdu. Duans skaidri juta to, par ko Lavsons pat nesapņoja: Longstretam bija kaut kur pie rokas revolveris, ko tas tagad grib lietot.

Sinī mirklī uz palieveņa atskanēja smagi soļi.

—  Tur viņi ir! — teica Lavsons un atdarīja durvis.

Istabā ienāca vīri. Visi bija ievīstījušies mēteļos. Zem

tiem bija paslēpti ieroči. Kāds liela auguma plecīgs vīrs kratīja Longstreta roku. Pārējie palika iepakaļ.

Noskaņojums istabā bija mainījies. Lavsons vairs neniknojās. Longstrets tagad tapa gluži cits vīrs. Ja arī kādreiz tas bija lolojis cerību atbrīvoties un doties uz citu pusi — ieraugot šos vīrus, šī cerība izgaisa. Te bija viņa spēks — un viņa važas.

Lielais vīrs runāja aizsmakušā, čukstošā balsī. Pārējie sapulcējās pie galda ap viņu. Acīm redzot, izmainīja biedru pazīmes, kas Duanam nebija skaidras. Tad galvas noliecās pār galdu. Klusi jautāja, atbildēja, apspriedās. Klausoties ar vislielāko uzmanību, Duanam tikai šad un tad izdevās uztvert pa vārdam. Apspriede bija īsa. Duans saprata, ka norunāta sanāksme Ordā vai tās apkaimē.

Tad lielais vīrs, kas acīmredzot, bija šīs nodaļas priekšnieks, piecēlās. Savu biedru pavadīts, tas aizgāja tikpat ātri, kā bija atnācis. Longstrets aizsmēķēja cigāru. Lavsoīas dzēra bez apstājas. Pēkšņi viņš uzlēca un klausījās.

—   Kas tas? — viņš iesaucās.

Duana sasprindzinātā dzirde uztvēra vieglu, grabošu troksni.

—  Žurka, — noteica Longstrets.

Grabēšana pārgāja tarkšķēšanā.

—   Klaburu čūska? — jautāja Lavsons.

Longstrets piecēlās no galda un raudzījās apkārt istabā.

Šinī mirklī Duans pamanīja gandrīz nemanāmu māla sienas padošanos. Viņš gandrīz nevarēja ticēt saviem prātiem. Bet troksnis istabā saplūda ar krītošā māla gabala troksni. Siena — tikai izkaltusi zeme — drupa. Duans tagad gluži skaidri juta, ka tā trīc. Asinis spēji ieplūda viņa sirdī.

—   Pie joda! Kas tas? — iesaucās Longstrets.

—  Es saožu putekļus! — asi sacīja Lavsonis.

Duanam tā bija zīme nolaisties zemē. Lai gan viņš,

bija piesardzīgs, tas tomēr neizdevās pietiekoši klusi.

—  Vai tu dzirdēji soļus? — Longstrets pētīja.

Atbildes nebija. Ar brīkšķi nogāzās zemē kāda smaga

māla pika. Duans dzirdēja to un izjuta satricinājumu.

—   Kāds ir starp mūriem, — Longstrets kliedza.

Tagad kāda sienas daļa ar lielu grāvienu iebruka istabā.

Duans spiedās šaurajai ejai cauri uz iekšējo pagalmu.

—   Es dzirdu viņu, — brēca Lavsons. — Tur projām!

—   Nē! Uz otru pusi! — Longstrets bļāva.

Smago zābaku dunoņa piedeva Duanam izmisuma spēkus. Viņš cīņas nebijās. Bet tapt iesprostotam še kā žurkai slazdā — tā bija gluži cita lieta. Šaurajā ejā viņš gandrīz saplēsa savas drēbes. Putekļi viņu gandrīz noslāpēja. Pēdējā mirklī tas izlauzās pagalmā. Dziļš elpas vilciens viņu atspirdzināja. Ar revolveri rokā Duans skrēja uz izeju, kas veda uz ārējo pagalmu. Kāju rīboņa lika viņam apstāties. Tik ilgi, kamēr pastāvēja kaut mazākā izredze izbēgt, viņš negribēja šaut. Viņam likās, ka iekšējā pagalmā kāds ieskrien no otras puses. ViņŠ uzmanīgi zagās gar sienu, līdz nonāca pie kādām durvīm. Nezinot, kurp tās var viņu novest, Duans viegli pavēra, tās un ieslīdēja iekšā.

Divdesmitā nodaļa «Česeldins»

Viegls kliedziens apsveica Duanu. Istaba bija gaiša. Raja Longstrete rīta svārkos sēdēja uz gultas. Viņš deva viņai brīdinātāju mājienu izturēties mierīgi. Tad aizdarīja durvis. Tās bija smagas, bez aizšautnes. Kad tās bija aizvērtas, viņš sajutās drošs tikai vienu mirkli. Tad Duans apskatījās visapkārt istabā. Bija tikai viens logs. Tā slēģi bija noslēgti. Viņš klausījās. Likās, ka soļi attālinās un apklust.

Tagad viņš piegriezās Rajai Longstretei. Tā bija noslīdējusi no gultas ceļos un izstiepa pret viņu savas drebošās rokas. Viņa bija tik balta kā viņas gultas spilveni un šausmīgi pārbijusies. Vēlreiz ar rokas mājienu viņš norādīja tai klusēt un tuvojās, lai dotu paskaidrojumus. Viņa atkal īsi, lēni iekliedzās. Duans domāja, ka viņa zaudēs samaņu. Ielūkojies viņas acīs, tas atzina: Raja bīstas, jo viņa tic, ka tas viņu nogalinās vai nodarīs kaut ko ļaunu, tādu ļaunumu, kas smagāks par nāvi. Duans saprata, ka viņam vajag izskatīties mežonīgam — tā ar ieroci rokā iebrūkot meitenes istabā.

Kā Raja ar savām baiļu pilnajām acīm pētīja viņa seju — tas sāpināja viņu.

—   Man nebija ne mazākās jausmas, ka šī var būt jūsu istaba. Es ielauzos še bēgot, lai glābtu savu dzīvību. Mani vajā. Es slepeni noklausījos jūsu tēvu un viņa ļaudis. Viņi mani dzirdēja, bet neredzēja. Tagad tie mani meklē.

Viņa piecēlās un vēroja Duanu ar piedzīvojušas sievietes uguni un skatienu.

—  Jūs slepeni noklausījāties manu tēvu?

Duans īsi atstāstīja notikušo. Viņš arī neaizmirsa pateikt Rajai, kas patiesībā ir viņa izsekotie vīri.

—   Mans Dievs! Es zinu, ka še gatavojas kaut kas šausmīgs — mans tēvs — šī māja — šie ļaudis. Es ienīstu Floidu Lavsonu. Viņš nonāvēs mani, ja es… ja es… Viss patiesībā ir vēl daudz briesmīgāk, kā biju iedomājusies. Ko lai tagad iesāku?

Klusu soļu troksnis tuvumā novērsa Duana uzmanību no sarunas. Tas atkal atgādināja bīstamo stāvokli. Pēkšņi viņam iekrita prātā kaut kas tāds, kas bija vēl ļaunāks: iespēja, ka to atrod Rajas istabā.

—   Man jātiek projām no šejienes! — viņš čukstēja.

—   Pagaidiet! — viņa atbildēja. — Jums taču ir uz pēdām!

—   Tas ir droši! — viņš nikni atteica.

—   Tad jūs nedrīkstat iet! Jūs var nošaut, iekams izkļūsiet no nama. Palieciet! Es izdzēsīšu lampu. Kad mēs viņus dzirdēsim, varu jūs paslēpt. Iešu viņiem pretim līdz durvīm. Uzticieties man. Gaidiet, kamēr viss nomierināsies, ja arī jums vajadzētu gaidīt līdz rītam. Tad jūs varēsiet aizzagties projām.

—   Es nedrīkstu palikt! Es nevēlos — es negribu! — Duans samulsis stomījās.

—   Jums vajaga palikt še! Tā ir vienīgā iespēja izglābties. Surp tie nenāks!

—   Bet, ja nu viņi tomēr nāktu? Longstrets droši vien pārmeklēs ikvienu telpu, ikvienu mājas stūri. Ja viņi atrastu mani še — es nespētu pretoties. Jūs, Longstreta jaunkundze, varat tapt ievainota. Un manas klātbūtnes iemesls .. .

Duans nepabeidza iesākto teikumu. Viņš spēra soli uz durvju pusi. Gluži balta sejā, tumšām acīm viņa satvēra to, lai aizturētu. Viņas roku pieskaršanās padarīja to nevarīgu.

—  Tu vēl neguli, Raja? — atskanēja Longstreta balss. Tā bija skaidra un saprotama, bet skanēja par daudz sasprindzināti un ziņkārīgi, lai būtu dabīga.

—   Es vēl lasu. Ar labu nakti! — bez mazākās kavēšanās atbildēja Raja. Viņa to teica tik mierīgi un nepiespiesti, ka Duans nevilšus sāka pārdomāt par starpību, kāda pastāv starp vīrieti un sievieti. Viņa deva Duanam mājienu paslēpties skapī. Tas pasteidzās to darīt, bet durvis cieši neslēdzās.

—  Vai tu esi viena? — Longstrets neatlaidīgi pētīja.

—   Jā. Ruta jau aizgāja gulēt.

Durvis čīkstot atsprāga. Longstrets līdz pusei parādījās tanīs: satraukta seja, liesmainas acis! Aiz viņa kļuva

redzams Lavsons un vēl kāds vīrs. Longstrets nostājās Lavsonam cejā. Šī kustība pierādīja savaldīšanos un aizdomas. Longstrets tikai gribēja ieskatīties istabā. Kad tas bija padarīts, viņš atkāpās un aizvēra durvis.

Pēc kāda laika nams apklusa. Duans nevarēja redzēt Raju Longstreti, bet viņš dzirdēja tās ātros elpas vilcienus. Cik ilgi viņa gribēs vēl turēt to šinī paslēptuvē? Savā smagajā un apdraudētajā dzīvē tas vēl nebija piedzīvojis šāda veida dēkas. Viņš sajuta, ka — mīl.

Pēkšņi viņš atgrūda skapja durvis un iznāca. Raja Longstrete bija nogremdējusi galvu savās rokās. Kaut kas, likās, smagi nospieda viņu.

Viņam pieskaroties, tā pacēla drebošu seju.

—   Domāju, ka varu tagad iet, — viņš čukstēja.

—        Ejiet, ja jums tas jādara. Bet jūs varat palikt še, kamēr jutīsities gluži drošs, — viņa atbildēja.

—        Es — es — nespēju jums pietiekoši pateikties. Tas bija smags darbs visu to atklāt — un jūs esat viņa meita. Es pats sevi gluži nesaprotu. Bet man jums jāsaka: ja •es nebūtu izstumtais, tagad — protams — zemes jātnieks — es noliktu savu dzīvību pie jūsu kājām!

—        Ak, jūs mani pazīstat — tik maz- , viņa stomījās.

—        Un tomēr tas ir patiesība! Tas liek man vēl dziļāk izjust tās raizes, ko esmu jums sagatavojis.

—  Jūs necīnīsities ar manu tēvu?

—        Ja tas vien būs iespējams — nē. Mēģināšu nekrustot viņa ceļus.

—   Bet jūs izsekojāt viņu!

—   Esmu zemes jātnieks, Longstreta jaunkundze.

—        Un es, ak, esmu laupītāja meita! — teica viņa. — Vispirms domāju, ka viņš ir tikai iemaisīts greizos veikalos. Bet šovakar manī radās šausmīgas aizdomas!

—  Vai gribat man to pastāstīt?

—        Nevilšus dzirdēju, ka Floids sacīja, ka šovakar pie mana tēva ieradīšoties daži vīri, lai norunātu sastapšanos Ordas tuvumā. Tēvs negribēja iet. Tad Floids nolamāja to kādā vārdā.

—   Kādā? — Duans pētīja.

—   Viņš nosauca tēvu par Ceseldinu!

—        Ceseldins! Žēlīgais Dievs, Longstreta jaunkundze, kādēļ taisni jūs esat tas cilvēks, kas man to pasaka?

—   Kāda tam nozīme?

—        Jūsu tēvs un Ceseldins — ir viens un tas pats, — Duans aizsmacis čukstēja.

—    To es arī jau domāju, — viņa klusi un bailīgi teica. — Bet tēva īstais vārds ir Longstrets.

Duans bija kā apdullināts. Viņš nespēja runāt. Meitenes piedalīšanās šinī bēdu lugā aizkustināja viņu.

—    Longstreta jaunkundze, — viņš čukstēja, — Ceseldins ir tas vīrs, ko man vajadzēja izsekot un apcietināt. Esmu zvērējis notvert viņu. Esmu saistīts stiprākām važām kā likums un zvērasts. Nevaru lauzt to, kas mani saista. Man vajag uzvelt jums kaunu — izpostīt jūsu dzīvi. Longstreta jaunkundze — es ticu, ka mīlu jūs. Tas ir nācis negaidīti. Gribētu par jums mirt, ja drīkstētu.

Viņa noslīdēja ceļos un lika savas rokas viņa rokās.

—    Jūs nenogalināsiet viņu? — viņa lūdzās. — Ja jūs mani mīlat, tad jūs nenogalināsiet viņu!

—   Nē! To es apsolu jums.

Ar vieglu nopūtu viņa ļāva noslīdēt savai galvai uz gultas malas.

Duans piesardzīgi atvēra durvis un klusi zagās ārā. Kad tas stāvēja laukā, tumsā un vēsais vējš dzisināja viņa seju, tad atpestītājs atvieglojums pārspēja visas citas jūtas.

Nakts bija tumša un vētraina. Lietus tomēr nelija. Viņš. steidzās nokļūt klajumā. Duans reizē izjuta smeldzošas, sāpes un neizsakāmu svētlaimi.

Visas viņa domas grozījās vienīgi ap Raju Longstreti.

Duans bezcerīgi cerēja, ka radīsies iespēja, ka jābūt iespējai — glābt viņu.

Divdesmit pirmā nodaļa divi «draugi»

Tanī vakarā, vēl pirms došanās pie miera, Duanā nobrieda nodoms jāt uz Ordu, lai uzzinātu, kur Longstrets sastapsies ar saviem ļaudīm. Šie ļaudis viņam bija svarīgāki kā viņu vadonis. Ja Longstrets — Ceseldins — bija bandas smadzenes, tad Poggins bija tās roka. Vajadzēja atrast Pogginu un noteikti novākt to no ceļa. Pogginu un viņa palīgus"!

Nākošajā dienā viņš devās ceļā uz Bradfordu. Duans priecājās, ka var uz kādu laiku atstāt Fairdali. Bet stundas un jūdzes nemazināja smeldzošās sāpes viņa krūtīs. Tikai tad, kad tā domas grozījās ap Pogginu, viņš varēja aizmirst Raju Longstreti. Bet arī tad tas ne aizvien izdevās. Viņš izvairījās apmeklēt Sandersonu un pēc pusotras dienas jājiena sasniedza Bradfordu.

Naktī pirms Duana ierašanās Bradfordā laupītāji bija uzbrukuši uz rītiem ejošam pasta ātrvilcienam Nr. 6. Vells-Fargo, pasta un paku ekspedīcijas firmas ierēdnis, bija ticis nošauts pie sava tērauda naudas skapja, paku pārzinis ievainots, bet pasta sainis nolaupīts. Lokomotīve ieradās pilsētā bez tendera. Mašīnists un kurinātājs stāstīja lietas, no kurām mati cēlās stāvus. Uz ātru roku, vēl pirms lokomotīves atgriešanās pie atstātās vilciena daļas sanāca kāda šerifa vadībā no dzelzceļniekiem un pilsoņiem sastāvoša vajātāju nodaļa. Duanam šerifs nelikās •esam vīrs ar īsti tīrām rokam.

Te Duanam pēkšņi ienāca prātā doma, kuras dēļ tas sen jau bija lauzījis galvu. Tūlīt viņš atkal kāpa zirgam mugurā un nenovērots atstāja Bradfordu. Izjājot naktī pa kādu tumšu ceļu Ordas virzienā, tas izgrūda īsus, niknus, ironiskus smieklus. Vai viņu tiešām noturēs, kā tas to cerēja, par kādu no dzelzceja vilciena aplaupītājiem?

Viņš jāja vieglos rikšos gandrīz visu nakti. Kad Orda kalna tumšās virsotnes apveids pacēlās pret zvaigznēm, Duans pieturēja, piesēja zirgu un gulēja līdz rīta krēslai. Viņam bija līdzi neliels pārtikas sainis. Viņš pabrokastoja.

Uzlēca saule. Duans apsegloja savu zirgu. Viņš atstāja teku tādā vietā, kur pēdas asi iespiedās zemē. Tad viņš dzina zirgu uz klintīm cauri krūmājam. Pēc tam tas uzmeklēja kādu ļoti akmeņainu un grūtu aplinkus ceļu uz Ordu. Tagad Duans kā piedzīvojis, ilggadīgs trimdinieks, bēglis rūpīgi slēpa savas pēdas. Uz sprauslojoša, putām klāta zirga tas iejāja Ordā. Viņa neparastās ierašanas iespaidīgumu pavairoja vēl sagadīšanās, ka virs, kas Duanam bija palicis atmiņā kā Flečers, un daži tā biedri redzēja viņu šķērsojam laukus un krustojam varenā lēcienā kādu sētu, lai nokļūtu uz ielas.

Duans pievadīja zirgu verandai, kur, skrullējot savu bārdu, stāvēja Flečers. Tas bija bez vestes un platmales. Likās, ka viņš nupat bija sev atļāvies iebaudīt rīta malku.

—   'dien, Dodge! — Flečers īsi teica. Duans sveicināja tikpat strupi. Pārējie vīri atņēma sveicienu redzami laipni.

—   Džim, mans zirgs ir sabeigts. Labprāt gribētu to paslēpt ziņkārīgo tūristu acīm, kam gadītos nākt še garām.

Atkal smiekli, kas pamudinādami atbalsojās Duana ausīs.

—   Na, ja tikai šie tūristi nav pārāk ziņkārīgi, sasodīti okšķeri, tad tavs zirgs atradīsies pilnīgā drošībā māla šķūnī aiz Billa mājas. Barība tur ir, bet ūdens tev jāstiepj pašam.

Duans noveda zirgu norādītajā vietā, apkopa un atstāja to tur. Atgriežoties uz krodziņu, viņš redzēja, ka pirmītējam pulciņam pievienojušies vēl pāris slaistu. Dažus no tiem Duans pazina. Nesakot neviena vārda, Duans devās atpakaļ pa ielas malu. Kur bija saskatāmas viņa zirga pakavu pēdas, tur Duans tās dzēsa. Flečers un biedri uzmanīgi novēroja viņa rīcību.

—  Hm, Dodge! — teica Flečers, kad Duans atgriezās. — Tas ir drošāk, nekā lūgt debesis, lai sūta lietu!

Duans, būdams tikpat runīgs kā Flečers, atbildēja, ka garš, lēns un vientulīgs jājiens darot cilvēku izslāpušu.

Protams, ka visi ar nepārprotamam simpātijām pievienojās viņam. Bet Knella nebija starp tiem. Nebija arī Poggina.

Flečers nebija vienkāršs bandīts. Lai kadas arī butu bijušas viņa spējas, tām pienācās veikt dažādus uzdevumus. Acīm redzot, ka patlaban visiem šiem Jaudīm. nebija cita darba, kā slaistīties pa krogiem un plītēt. Šķita, ka tiem trūkst naudas. Duans novēroja, ka viens un otrs aizņemas no krodzinieka pa vienam, diviem peso.. Duans nolēma iegūt viņu simpātijas, kas tam arī izdevās.

Spēlēja kārtis par niecīgām summām. Bija dzirdami prasti, bet labsirdīgi joki. Jaunākie āzējās. Šad un tad izcēlās maza ķilda. Visu rīta cēlienu nāca un gāja vīri. Duans saskaitīja apmēram piecdesmit.

Pēcpusdienā, ap pulksten četriem krodziņa viesistabā, pēkšņi iedrāzās kāds jauns zenkis un kliedza: — Vajātāji!

Pie durvīm notika liela spiešanas, lai izkļutu lauka.. Duans no tā secināja, ka vārds un lieta pat Ordā nav ikdienišķi.

—   Nolādēta būšana! — norūca Flečers, vērojot ielu un redzot tuvojamies lielu jātnieku pūli, — to es še, Ordā, piedzīvoju pirmo reizi. Mūs še vēl iemīļos, tāpat kā Valentinas nometnē. Zēl, ka še nav Fila vai Poggija. Esiet mierīgi, mani kungi! Runāšu es!

Vajātāji piejāja un apstājās ļaužu bara priekšā pie dzertuves. To bija kādi divdesmit jātnieki. Viņi bija stipri apbruņoti. Jātnieku vadonis bija kāds slaids kovbojs ar gludi skūtu seju. Duans izjuta gandarījumu, ka apšaubāmā šerifa, kas bija nostājies vajātāju nodaļas priekšgalā, nebija. Varbūt, ka tas jāja ar kādu citu pulciņu..

—   'dien! — Flečers atņēma.

—   Klau', Flečer, — iesāka kovbojs. — Mēs sekojām kādam tēviņam līdz jūdzēm trim, skaitot no šejienes. Pēdas bija tik skaidri redzamas kā deguns tavā sejā. Bet tad tās pazuda krūmājā. Mēs tās pazaudējām. Mums nebija līdzi neviena suņa. Domājām, ka zellis devies kalnos. Bet, tā ka mēs bijām Ordai tik tuvu, tad nolēmām izmantot gadījumu un atjājām šo gabaliņu līdz šejienei. Vai kāds būtu še iejājis pagājušajā naktī vai šorīt?

—   Nē! — Flečers atbildēja.

Pēc visas iepriekšējās Flečera uzstāšanās Duans nebija sagaidījis citu atbildi. Acīmredzot, kovbojs to uzņēma kā tādu, kas pati par sevi saprotama. Viņš griezās pie saviem biedriem un klusi apspriedās ar tiem. Likās, ka vajātāju pulciņā pastāvēja ne tikai domstarpības, bet pat nesaskaņas.

—  Vai es tev jau neteicu, ka jāt še apkārt ir meža zosu medības? — pukojās kāds vecs lopkopis ar vanaga knābim līdzīgu līku degunu. — Zirga pēdas, kurām mēs sekojām, nemaz nelīdzinās tām, ko redzējām tai vietā, kur notika uzbrukums vilcienam.

—  Tas nemaz nav tik droši, — atbildēja vadonis.

—   Nu, Gutrij, tās nav pirmās pēdas, ko es savā mūžā …

—   Bet tu taču nevari sekot tām krūmāju audzē.

—   Dod man laiku. Tad tu redzēsi. Tam vajadzīgs laiks. Kā velns, kas dzenas pakaļ nabaga grēcinieka dvēselei, tā tu traucies šurp. Tas bija lieks un nejēdzīgs līkums. Ja tev būtu bijusi taisnība, tad bandīts pēc tam, kad tas bija nokniebis savus biedrus, būtu taisnā ceļā auļojis atpakaļ uz pilsētu. Ar pasta maisiem! Iedomāsimies, ka bija meksikāņi? Ir arī meksikāņi, kas nemaz nav muļķi! Un, kad lieta grozās ap zādzību, tad tie ir pat ļoti gudri.

—   Bet mums taču nav ne mazākā iemesla domāt, ka vīrs, kas nogalināja meksikāņus, arī pats bija meksikānis. Es saku, ka to nav pastrādājis vienkāršs blēdis. Vai tad tu nedzirdēji lietas apstākļus? Kāds meksikānis uzlec uz lokomotīves, apdraudot mašīnistu un kurinātāju. Otrs meksikānis liek zibsnīt revolverim gar vagoniem. Lielais tēviņš, kas atbīdīja vagona durvis un nonāvēja Vells-Fargo vīru — tas bija šefs. Iegaumē to.

Daži no jātniekiem piekrita kovbojam. Pārējie bija vienisprātis ar veco lopkopi. Jaunais vadonis nicīgi tvēra pavadas.

—   Parauj velns! Šerifs sūtīja mūs meklēt še. Varbūt, ka viņam ir taisnība. Ja man būtu bijis līdzi bars kovboju, tad es izmantotu gadījumu un patīrītu reiz šo bedri!

Pa to laiku Džims Flečers stāvēja omulīgi, ar kabatās sabāztām rokām.

—   So laipnību, Gutrij, es nekad neaizmirsīšu! — viņš teica neatdarināmā tonī.

—  To vari darīt, Flečer! Manis pēc tu vari nosprāgt! — iesaucās Gutrijs, kad viņa zirgs iesāka auļot.

Flečers stāvēja viens savas sabiedrības priekšā un noskatījās vajātāju nodaļai pakaļ tik ilgi, kamēr tā izzuda no redzesloka.

—   Jums bija cūkas laime, ka Poggija še nebija, — noteica viņš, kad jātnieki pazuda putekļu mākoņos. Tad domīgu seju tas soļoja uz verandu. Viņš nošķīra Duanii no citiem un aizveda to līdzi uz dzertuves telpu.

—   Kur tu ņēmi savu naudu, Dogde? Domāju, ka man jāsaņem sava tiesa pēc tam, kad esmu nodabūjis Gutriju tev nost no kakla.

Duans turpināja tēlot savu lomu. Auksti viņš skatījās Flečeram sejā un atbildēja, ka no vilciena aplaupīšanas nezinot neko vairāk par to, ko nupat esot dzirdējis. Kad Flečers palika pie sava apgalvojuma un atzinīgi izteicās, par viņa varoņdarbu, Duans izrādīja lepnu uzpūtību, bet turpināja liegties. Beidzot tas izlikās, ka padodas Flečera vārdu iespaidam, un tapa mazrunīgs. Flečers, būdams drošs par savu galīgo uzvaru, atstājās no viņa uz kādu laiku. Tomēr viņa rūpīgā uzmanība un biedrošanās tieksmes augu dienu pasvītroja viņa nemaldīgo pārliecību..

Kad vēlāk Duans paziņoja savu nodomu doties pēc sava zirga, lai pārnakšņotu laukā, mežā, Flečers izlikās nopietni apvainots.

—   Kāpēc tu nepaliec pie manis? Man tur pāri pretim ir ērta mājiņa. Vai tad es nestāvēju tavā pusē, kad ieradās Gutrijs ar saviem tēviņiem? Ja es būtu viņam teicis patiesību, tad tu tagad jau karātos kādā zarā. Nē, Dodge, no tavas puses tas nav pieklājīgi darīts.

—   Gan es parādīšu vajadzīgo pieklājību. Es nevienam nemīlu palikt parādā, — atbildēja Duans. — Bet nevaru še tupēt visu nakti. Ja es piederētu pie bandas, tad tā būtu cita lieta.

—   Pie kādas vēl bandas? — Flečers skarbi prasīja..

—   Na — Ceseldina bandas!

Flečera žoglis nokārās. Viņa bārda trīsēja.

Duans smējās.

—   Es nesen ieskrēju viņam tieši rokās. Tūlīt pazinu viņu. Tik tiešām — viņš ir visu lopu laupītāju karalis. Mani ieraudzījis, viņš jautāja, kāda velna dēļ es te dauzoties un ko es še meklējot — un tad es viņam reiz pateicu visu, kas man bija uzkrājies sirdī.

Flečers izskatījās, it kā būtu nokritis no mākoņiem.

—   Piķis un zēvele! Par ko tu runā?

—  Vai tad es tev to jau neteicu? Es runāju par Česeldinu. Citur viņš saucas Longstrets.

Flečera seja tapa balta kā kaļķota siena.

—   Ceseldins — Longstrets, — viņš aizsmacis čukstēja. — Žēlīgais Dievs! Tu zini? …

Viņš aprāva vārdus, apvaldīja sevi un savu uztraukumu. Bet bālums neizzuda. Duans brīnījās par šādu pārvērtību. Tā pierādīja ne vien izcilas bailes, bet arī uzticību Česeldinam, vīru meistaram.

—   Kas jūs esat? — vaicāja Flečers. Vārdi grūti vēlās pār viņa lūpām.

—   Tu pats man devi vārdu: Dodge! Tas ir tikpat labs kā jebkurš cits. Gadiem ilgi esmu bijis diezgan vientuļš, Džim! Tagad man vajadzīgs biedrs. Padomā par to. Vai gribi? Uz redzēšanos! Manana! [18]

Flečers noraudzījās, kā Duans aizgāja pēc sava zirga, kā atgriezās krogā, kā aizjāja tumsā — visu to, nesakot Duanam neviena vārda.

Duans atstāja pilsētiņu aiz muguras un jāja caur kaktusiem un meskvitu audzi uz kādu vietu, ko bija jau agrāk izmeklējis. Tur viņš sagatavoja visu pārnakšņošanai. Bet neatlaidīgas domas aizdzina miegu. Beidzot viņam bija uzsmaidījusi laime. Beigu cēliens, no kura viņš pats bijās, tomēr vēl nebija saskatāms. Tuvākā nākotne prasīja visus viņa spēkus.

Tā viņš vaļējām acīm pavadīja nakti. Agrā rītā no kāda pakalna viņš novēroja apkaimi un ceļu. Tad Duans jāja atpakaļ uz Ordu.

Dzims Flečers nespēja slēpt savu pārsteigumu. Droši vien tas nebija sagaidījis, ka Duans atgriezīsies. Attiecībās ar Flečeru Duans pielaida dažas vaļības, no kādām tas līdz šim bija vairījies.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Ordā, nākot no Bradfordas, ieradās kāds jātnieks, kas, acīm redzams, bija Flečera un biedru labs paziņa. Duans dzirdēja, pirms runātāju kāds iespēja darīt uzmanīgu, ka vilciena aplaupītājs jau atrodoties Ordā. Uzbrukumā iegūtā summa neesot nekāda lielā.

Šinī stāstā Duans saskatīja laimīgu sagadīšanos. Viņš izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējis.

Kādā izdevīgā brīdī mazā krēslā tas pasauca Flečeru. Viņš paņēma to zem rokas un devās kopā ar viņu uz kādu koka tiltiņu, kas bija pārmests pār kādu grāvi. Vērīgi paskatījies visapkārt, viņš izņēma no kabatas naudas zīmju paciņu, pārdalīja to divās daļās un, nesakot ne vārda, pasniedza vienu no tām Flečeram. Neveikliem pirkstiem tas pārskaitīja naudu.

—   Pieci simti! — viņš izsaucās. — Dodge, tas ir smalki no tevis! Ja iedomājas, ka šī lieta …

— Te nav ko domāt, — Duans viņu pārtrauca, — tam arī nav sakara ar kaut kādu lietu. Tu izdarīji man svarīgu pakalpojumu, un tā es dalos ar tevi savā naudā. Ja tas nepadara mūs par labiem biedriem, tad vīra vārdam un naudai šinī zemē nav vairs nekādas nozīmes!

Flečers bija iekarots.

Abi vīri tagad kļuva gandrīz nešķirami. Duans izdomāja pats par sevi kādu stāstu, kas apmierināja Flečera ziņkāri un izsauca no viņa puses īsus smieklus par «Dodges» pieticību. Flečers neslēpa, ka viņš jauno «biedru» tur par ļoti spējīgu vīru. Knells un Poggins, pat pats česeldins pārliecināšoties par to, — tas lepojās. Viņam, Flečeram, esot iespaids. Viņš to izlietošot. Viņš domājot, ka pat pie Knella tam būšot panākumi. Bet neviens cilvēks visā plašajā Dieva pasaulē nevarot iespaidot Pogginu, pat pats Česeldins nē. Dažreiz Poggins esot aukstāks nekā ledus, bet tad atkal karstāks par elli. Bet Poggins mīlot zirgus. Ar Dodges zirgu varot iegūt viņa labvēlību. Česeldins jau esot labvēlīgi noskaņots pret Dodgi tā drosmes dēļ, jo pretējā gadījumā tas to būtu nonāvējis uz vietas.

Lēnām un pakāpeniski nākošajās dienās Duans izvilka no Flečera visus faktus, kas to tik lielā mērā interesēja. Tie neizdzēšami iespiedās viņa atmiņā.

česeldina paslēptuve atradās Orda kalna viņējā nogāzē, kādā dziļā, stāvā ielejā. Pirms katra jauna uzbrukuma viņš ieradās tur, lai apspriestos ar saviem padotajiem. Kamēr viņi veica doto uzdevumu, tas gozējās saulē kādas viņam piederošas dzertuves priekšā. Pašreiz viņš atrodoties savā Orda kalna alā, kur izstrādājot plānu vislielākajai «lietai», kādu tas jebkad esot licis paveikt. Lieta šoreiz grozoties ap bankas aplaupīšanu. Bet kur, to Flečers vēl nezināja pateikt.

Kad Duans bija izvilinājis no tagad ļoti runīgā Flečera visas tās ziņas, kas bija svarīgas tagadnei, viņš sāka krāt tādas par Česeldina un Flečera kopdarbību pēdējos desmit gados. Big-Benda vēsture zem Česeldina tirānijas bija tik asiņaina un neticama, ka Duans jutās kā apdullināts.

Česeldins tiešām bija bandītu karalis. Salīdzinot ar viņu, visi pārējie kļuva maznozīmīgi. Česeldina laupītāju valsts iekšējā satversme bija lieliska. Lieliska bija arī tā uzticība, ar kādu bandīti pieķērās viņam. Bet šī vīra vara bija asiņaina un pazudinoša.

Duanu tagad sagrāba viņa vecā kaisle — nogalināt! Ja patlaban Knells ar līķa bālu seju vai Poggins ar savām asinīm aptraipītajām rokām atrastos Ordā, Duans būtu uzbrucis viņiem un nogalinājis tos. Bet viņu še nebija.

Duanam bija pietiekoši daudz laika savaldīties un atkal atgūt pār sevi virsroku.

Divdesmit otrā nodaļa LAUVU BEDRĒ

Bezdarbība un neziņa atkal grauza Duana prātus. Viņam šķita, ka tas līdzinās medību sunim, kas atradis pareizās pēdas, bet nevar tām sekot, jo ir piesiets. Viņš gandrīz krita izmisumā. Kāda nezināma vara sauca viņu pāri kailajai, mežonīgajai Orda kalna mugurai. Bet Flečers uzturējās Ordā un gaidīja uz Knellu un Pogginu. Tādējādi arī Duans bija spiests gaidīt.

Kādā dienā bija novērojamas pazīmes, ka ilgstošais miers Ordā tuvojas savām beigām. Kāds Duanam gluži svešs ziņnesis atjāja ar slepenām, Flcčeram domātām vēstīm. Kad tas atkal bija projām, Flečers izrādīja dziļdomību un tieksmi pastaigāties vienatnē. Tagad viņš dzēra reti. Tas vien jau bija uzkrītoši, ja salīdzināja to ar viņa agrākām ieražām. Ziņnesis atgriezās atkal. Viņa ierašanās darīja redzamu iespaidu uz Flečeru. Duans arī atradās krogā, kad ieradās šis puisis. Viņš redzēja, ka tas iečukst Flečeram dažus vārdus, bet nesaprata tos. Flečers nobāla no dusmām vai bailēm — varbūt šo abu iemeslu dēļ — un lādējās kā mežonis. Kurjers atstāja dzertuvi, neko neiebaudījis, un aizjāja uz rietumiem. Duanam šie rietumi izlikās mīklaini un pievilka viņu gandrīz tikpat lielā mērā kā dienvidi aiz Orda kalna. Kur bija Knells un Poggins? Acīmredzot, ka viņu nebija pie vadoņa kalnos.

Pēc ziņneša aizjāšanas Flečers kļuva nerunīgs un sapīcis. Duans bija novērojis pie Flečera dažādus noskaņojumus. Šis, jaunākais, bija ļauna vēstītājs. Flečers tagad bija bīstams. Visi pārējie grieza tam ceļu. Duans atstāja to vienu, bet novēroja viņu asiem skatiem.

15*

227

Apmēram stundu pēc ziņneša aizjāšanas Flečers, acīm redzams, bija izšķīries par to, kas darāms. Viņš sauca

pēc sava zirga. Tad viņš gāja uz savu māju un nāca atkal atpakaļ. Duans redzēja no Flečera izturēšanās, ka viņš ir nodomājis jāt un cīnīties. Viņš izdalīja saviem ļaudīm pavēles. Tiem esot jāizturas gluži mierīgi līdz viņa atgriešanās stundai. Tad viņš kāpa seglos.

—   Panāc šurp, Dodge! — viņš sauca. Duans piegāja viņam klāt un uzlika vienu roku uz seglu cekula. Flečers līdz koka tiltam jāja soļos. Duans soļoja blakus.

—   Dodge, man ir ķilda ar Knellu, — teica Flečers. — Man šķiet, ka esmu iemesls nesaskaņām starp Knellu un Poggiju. Knells nekad nav bijis mans draugs. Bet Poggijs arvien bija taisnīgs, ja arī nebija draudzīgs. Šefam ir padomā liela lieta, bet viņu aizkavē šie strīdi. Viņš sēž kalnos un grib dot pavēles Knellam vai Poggijam, bet neviens no viņiem nerādās. Man tagad jāiejaucas, bet man šī lieta nemaz nav patīkama.

—   Kas tad tur īsti ir, Džim? — Duans jautāja.

—   Domāju, tas viss ir mazliet arī tevis dēļ, Dodge, — Flečers sausi atteica. — Knells nav tavs draugs, — jau kopš viņējās reizes nē. Viņš neieredz neviena, kam tas nevar pavēlēt. Pāris zēnu ir pļāpājuši, pirms es varēju sacīt savu izšķirošo vārdu, un nu ir velns murdā. Knells saka, ka viņam ir kaut kas zināms par tevi. Ja viņš to pateiktu šefam un Poggijam, tad tie lēktu stāvus gaisā. Bet viņš to nesaka. Viņš ir grūti novērtējams, šis Knells. Es turu par labāku, ja tu pazustu uz pāris dienām, varbūt uz Bradfordu, un uzturētos tad še tuvumā, klajumā, kamēr es būšu atpakaļ.

—   Kālab?

—   Talab, ka nav ne mazākās nozīmes iekļūt še tintē. Kādā dienā banda jās šurp. Ja tā būs tev draudzīgi noskaņota, tad es iededzināšu ugunskuru — tur, uz viņējā pakalna. Teiksim — pēc trim dienām. Bet, ja tu tanī naktī neko neredzi, tad taisies, ka tieci projām. Redzēšu, kas būs darāms. Džims Flečers ir uzticīgs savam biedram. Uz redzēšanos, Dodge!

Ar šiem vārdiem viņš aizjāja.

Duans palika pilnīgā apjukumā. Tas bija smags sitiens un solis atpakaļ! Acumirklī tas nezināja, ko darīt. Katrā ziņā viņš nedosies uz Bradfordu. Rīvēšanās starp abiem lielajiem Ceseldina vietniekiem! Atklāts naids starp viņu pašu un Knellu! Lieta gāja par dzīvību un nāvi. Šādas attiecības nokārtoja vienīgi ar revolveri. Bet arī šinī kļūmīgajā stāvoklī Duans centās atrast mierinājumu. Varbūt Ceseldina bandas sabrukums jau bija sācies. Bet ko gan Knells varēja zināt? Par to Duanam nevajadzēja ilgi lauzīt galvu. Ja Knells vispār kaut ko zināja, tad tas bija fakts, ka svešinieks Ordā, šis jaunais Flečera draugs, nebija neviens cits kā Buks Duans. Vai nebija situsi stunda, kur bija vietā izmantot šī vārda skaņu un tādējādi iegūt atbalstu? Šis vārds bija arī Mak-Nellija cerība. Uz Buka Duana vārda slavu zemes jātnieku kapteinis bija uzbūvējis visu savu plānu. Duans izjuta kārdinājumu jāt Flečeram pakaļ, panākt to un palikt pie viņa. Bet tā gan nebūtu godīga rīcība pret vīru, kas pats bija godīgs pret viņu. Duans nolēma nogaidīt šīs lietas attīstības tālāko virzienu. Kad banda no dažādām pusēm sajās Ordā, viņš ļaus Knellam sevi atmaskot. Protams, tas varēja izsaukt ļaunus sarežģījumus. Varēja iejaukties Poggins …

Duanam pēkšņi ienāca prātā doma: kālab gan lai viņš gaida še, ja var uzmeklēt česeldinu viņa kalnu slazdā?

Kolīdz šī doma ienāca Duanam prātā, tas jau skrēja pēc sava zirga. Viņš atstāja Ordu un devās it kā uz Bradfordas pusi. Kad viņu vairs nevarēja redzēt, tas nogriezās no ceļa. Jāja ar lielu līkumu caur mežu. Tad izjāja dažas jūdzes no Ordas uz dienvidiem uz kādas šauras, zāli apaugušas tekas, ko Flečcrs bija apzīmējis par to teku, kas ved uz Ceseldina nometni. Pakavu nospiedumi uz tās bija vismaz kādu nedēļu veci, laikam pat vēl vecāki.

Teka vijās starp mežainiem priekškalniem, veda caur ielejām un aizām, kas bija apaugušas un ietvertas meskvitu kokiem, apsēm un punduru ozoliem. Pēc stundas jājiena Duans nonāca Orda kalnu pakājē. Jājot augšup, viņam atvērās aizvien plašāks skats uz viļņoto, melni plankumaino zemi. Pa daļai tā bija tuksnesīga un mežonīga, pa daļai auglīga. Garās, gaišās izžuvušo upju gultņu svītras aizlocījās un pazuda tālē. Tad viņš nokļuva saplaisājušās klintīs, kur bija grūti saskatīt teku. Atkārtoti tas to pazaudēja un tikai lēni tika uz priekšu. Pēdīgi Duans nonāca kādā klinšu augstienē. Klinšu plāksnes zem zirga pakaviem rādījās te gludas, te asas. Uz tām reti varēja saskatīt kādu pakavu skrambu. Bieži vien viņam vajadzēja nokāpt no zirga, iet uz priekšu, meklēt pa labi un kreisi, līdz teka atkal atradās. Tas bija grūts un ilgstošs darbs. Nakts pārsteidza Duanu, kad tas bija sasniedzis kalna augstuma pusi. Viņš apstājās kādā mazā kalna sānu ielejā, kur bija zāle un ūdens, lai pavadītu nakti. Nakts bija dzidra un auksta.

Duans bija ar savu šīs dienas darbu apmierināts vairāk kā iepriekšējās dienās. Šinī dēkā viņš bija devies, vairāk paklausot spēcīgai iekšējai dziņai. Prāts te bija maznozīmīgs. Iedoma iedarbojās spēcīgi. Uznira vecas atmiņu gleznas, kas beidzot deva vietu baltai, skumjai, skaistai sejai ar tumšām acīm — Raja Longstrete! Šis pēdējais attēls stāvēja viņa gara acu priekšā, kamēr viņš aizmiga.

No rīta viņš pārliecinājās, ka atstājis vēl mazāk pēdas par tām, kam viņš bija sekojis. Tad viņš veda savu zirgu vēl dziļāk sānu ielejā līdz kādai vietai, kur tā pārgāja šaurā aizā starp zemām klinšu grēdām. Te viņš pataisīja no ciedru zariem zirgam aploku. Tad Duans gāja atpakaļ un devās pa teku augšup kājām. Bez zirga viņš tika labāk uz priekšu. Viņš rāpās pāri dziļām aizām, asām šķautnēm un izciļņiem, garām bezdibeņiem. Tā rāpdamies, Duans beidzot sasniedza kādu vietu, ko tas turēja par ūdens pāršķirtni. Nokāpšana bija vieglāka. Jo ilgāk tas sekoja neskaidrai, līkumotai tekai, jo plašāk atvērās sasprēgājušās klintis. Pār viņu stāvēja pīniju un priežu tumšās bārkstis. Pāri tām pacēlās Orda kalna virsotne — kaila, dzeltena un vientulīga. Drīz tas varēja raudzīties lejup uz zemi kā pa plašiem vārtiem. Tālē varena un skaidra gulēja viņa acu priekšā lielā straume, kas radīja Big-Bendu. Arvien dziļāk kāpa Duans pa stāvo, akmeņoto teku, pa kuru nespētu soļot neviens zirgs. Viņš bija pārliecināts, ka uz Česeldina slēptuvi vajag kaut kur būt kādai ērtākai pieejai. Viņš atstāja sev aizmugurē kādu asu leņķi, kas sedza viņam skatu, un nonāca uz kāda augstas klints sienas izciļņa.

Zem viņa kā zaļš līcis blāvi miglā gulēja amfiteātris, ko abās viņam redzamās pusēs ieslēdza augstas sienas. Ielejas dibens gulēja zem viņa varbūt tūkstoš pēdas. Tikpat skaidri kā visa šī mežonīgā apkaime bija redzama sarkana akmens vai māla būda. Baits ūdens atmirdzēja starp augstiem krastiem. Zirgi un lopi atdzīvināja ainavu. Tas bija skaists un mājīgs skats. Duans nevarēja atturēties no zobu sakošanas, iedomājoties par blēžiem, kas še dzīvo tādā netraucētā mierā.

Viņš drīz vien nonāca zemē līdz iepriekšējā augstuma pusei. Duans paslēpās kādā klints iedobumā un vēroja teku un ieleju. Viņš ievēroja saules stāvokli un atzina, ka ja tas kāptu vēl dziļāk, tad nevarētu pirms tumsas iestāšanās atgriezties savas nakts nometnes vietā. Mēģinājumu atgriezties pēc tumsas iestāšanās viņš turēja par veltām pūlēm.

Viņš vērsa savus asos skatus dziļumā. Nams bija diezgan prāvs, bet viņa būves veids bija visai vienkāršs. Nebija redzams ne dārzs, ne iekopts lauks, ne žogi. Ja neskaitīja šo akmeņu, koku un māla primitīvo celtni, tad ieleja likās esam tikpat mežonīga kā tās radīšanas pirmajā dienā. Kāds virs gāja uz strautu pēc ūdens un atgriezās pēc tam ēkā.

Saule nogrima aiz klintāja sienām. Ēnas klāja ieleju. Duanā pamodās vēlēšanās piekļūt tuvāk celtnei. Kamdēļ gan tas bija uzņēmies šo smago izlūkgājienu? Bet vēl viņš atturējās un mēģināja izdomāt kādu plānu.

Duanam vēl pārdomājot, uznāca krēsla. Ja viņš gribēja atgriezties savā nometnes vietā, tad tam vajadzēja nekavējoties doties ceļā. Bet viņš kavējās. Pēkšņi viņa tālredzīgās acis atklāja divus jātniekus, kas jāja pa ieleju uz nama pusi. Viņiem vajadzēja būt sasniegušiem ieleju tādā vietā, kas atradās aiz lielā klintāja stūra un ko Duans tālab nevarēja ietvert savā redzeslokā. Viņu zirgi bija noguruši. Tie tos apstādināja pie strauta. Tur zirgi ilgi dzēra.

Duans atstāja klints iedobumu. Viņš kāpa pa stāvo teku, cik ātri spēja, lejup. Viņš centās nesacelt troksni. Drīz viņš sasniedza ielejas dibenu. Tā bija gandrīz līdzena. To klāja gara zāle un šur tur izkaisīti krūmi. Krēsla še, lejā, bija jau diezgan liela. Duans ievēroja tekas virzienu. Tad viņš kā ēna slīdēja no krūma uz krūmu.

Duans ieraudzīja spožu gaismu, pirms tas varēja saskatīt ēkas apveidu. Tad viņš sadzirdēja balsis, jautru svilpošanu, aizsmakušu dziedāšanu, virtuves trauku šķindoņu. Viņš saoda ugunskura dūmus. Uguns priekšā kustējās tumši stāvi. Acīmredzot, vai nu tur bija plaši vārti, vai uguns dega zem klajas debess. Duans devās sānis, pa kreisi no ugunskura, lai izbēgtu liesmu apgaismojumam. No turienes viņš varēja labāk redzēt. Tad viņš līda ātri un klusu uz nama aizmuguri. Tur līdz pat mūriem auga koki. Ja tikai nebūtu kāds modrs suns! Duans līda kā indiānis, sasniedza kokus un jutās drošībā. No turienes tas pielīda mājai un taustījās uz priekšu gar mūra sienu. Viņš nonāca pie kāda maza loga, caur kuru krita gaisma. Duans ieskatījās namā. Viņš ieraudzīja drūmu telpu, nespodri degošu lampu, galdu, dažus krēslus un kādas atvērtas durvis, pa kurām ieplūda gaiša gaisma. Uguni viņš nevarēja saredzēt.

Duans dzirdēja balsu neskaidru troksni. Bez mazākās vilcināšanās viņš zagās uz ēkas galu. Skatoties ap stūri, tas redzēja gaišu uguns atspīdumu uz kailās zemes. Viņš līda uzmanīgi atpakaļ un apstājās atkal pie loga. Telpā vēl arvien neviena nebija. Tagad viņš virzijās uz nama otro galu. Tur bija krūmi, kāds vecs šķūnītis un malkas grēda. Te viegli varēja slēpties. Viņam vairs nevajadzēja ložņāt.

Iekams Duans ieskatījās starp nama sienu un tai tuvu stāvošo krūmāju, viņš dziļi atvilka elpu. Tad tas raudzījās. Viņš redzēja gaišu uguni. Kāds vīrs ar sarkanu seju noliecās pār to. Jautri svilpojot, tas rīkojās ap podu, no kura izplūda garaiņi. Pār viņa galvu pacēlās priekšjumts, ko atbalstīja divi stabi. Tagad Duana gaismas neapžilbinātajam skatam atklājās vairāki citu vīru stāvi: divi ēnā, trīs gaismā. Visi bija pagriezuši viņam muguras.

—   Ceļš ir gludāks, bet ne tik īss kā taisni pāri kalnam, — pašreiz teica viens no tiem.

—   Kas tev būs ko ēst, Panhandl? — iesaucās kāds cits. — Blossoms un es, mēs nākam no Faravaja ūdenskrituma. Poggins un daži no mūsējiem ir tur apmetušies.

—  Atvaino, Fil. Nemaz neredzēju jūs jājam, un Boldts neteica neviena vārda.

—   Man vajadzēja ilgi gaidīt uz jūsu ierašanos, bet nu jūs esat še, — teica kāda gluda, maiga balss ar metāla pieskaņu.

Longstreta balss!

Un Longstreta balss bija — Ceseldina balss!

Te viņi bija — Česeldins, Fils Knells, Blossoms Kane, Panhandls Smits, Boldts — cik labi Duans spēja atcerēties viņu vārdus! — visi Ceseldina bandas lielie vīri. Nebija tikai viens vienīgais — pats lielākais! — Poggins! Sajūsma, ka beidzot tam izdevies viņus izsekot, padarīja Duanu uz mirkli it kā aklu un kurlu. Viņš nolaidās zemē, saņēmās, apspieda gaviles, kas draudēja izlauzties, no viņa krūtīm, un tad, pieņēmis ērtāku stāvokli, vēroja notiekošo tālāk.

Viņi gaidīja uz vakariņām. Saruna visā visumā atgādināja kovboju vai lopkopju parastās sarunas. Duans klausījās sasprindzinātā uzmanībā. Viņš gaidīja lietišķo sarunu, kam taču vajadzēja nākt. Pagaidām viņš novēroja ar vilka acīm, kas izvēlas upuri.

Tātad — Blossoms Kane — tas bija tas ziņnesis, kas tā bija aizkaitinājis Flečeru. Boldts bija milzis, tumšs, bārdains un nerunīgs. Panhandls Smits bija pavārs ar sarkanu seju, jautrs un nekaunīgs, īss vīrelis ar līkām takša kājām. Tas atgādināja Duanam daudzus, ko tas

bija pazinis, sevišķi Luke Stevensu. Tur sēdēja Knells. Tas bija garš, sīks kā zēns. Viņa seja bija bāla un neizteiksmīga. Acis pelēkas un aukstas. Un tad Longstretsl Longstrets Česeldins! Tas atbalstījās pret mūri. Tumša seja, melni mati, aristokrātiska izturēšanās. Bagāta Luiziānas plantāciju īpašnieka tips! Sestais vīrs sēdēja ēnā. Lai gan to uzrunāja, tomēr neminēja viņa vārdu.

Panhandls Smits nesa podus un pannas ēkā. Viņš jautri izsaucās: — Ja džentlmeņi ir izsalkuši, tad ieteiktu tiem atmest cerības, ka es viņus barošu no karotes.

Visi gāja iekšā un ar lielu troksni un trauku šķindoņu ķērās pie ēdieniem. Kā jau izsalkuši vīri, tie bija mazrunīgi.

Duans nogaidīja kādu brīdi, tad zagās atpakaļ uz nama aizmuguri. Pēc tam, kad tas atkal bija apradis ar tumsu, viņš taustījās gar mūra sienu uz priekšu.

Sasniedzis atkal logu, viņš ieskatījās pa to. Ēdāji bija blakus telpā, un tāpēc tos nevarēja redzēt. Duans gaidīja. Mirkļi šķita bezgalīgi. Viņa sirds dauzījās.

Beidzot ienāca Longstrets. Viņš pagrieza lampas degli augstāk. Paņēma kastīti ar cigāriem un iznesa to laukā.

—   Še, zēni, ejiet ārā un uzsmēķējiet, — viņš sacīja. — Knell, nāc tagad iekšā. Pārrunāsim lietu.

Viņš atgriezās, aizkūpināja cigāru, apsēdās un laiski novietoja kājas uz galda.

Duans tagad redzēja, ka istaba ir ērti, pat grezni iekārtota. Tātad vajag būt kādam labam ceļam, kas ved uz šejieni. Viņam kļuva skaidrs, ka visus šos priekšmetus nebija iespējams atgādāt pa to grūto kalna teku, pa kuru tas bija šodien gājis un rāpojis.

Tagad viņš dzirdēja, ka vīri iziet ārā: viņu balsis kļuva neskaidras.

Knells ienāca istabā un apsēdās, lai gan ne tik ērti kā Longstrets. Viņš likās esam nogrimis domās un bija, kā aizvien, auksts un mierīgs.

—   Tātad — Knell — kas ir? Kāpēc tu neieradies agrāk? — vaicāja Longstrets.

—   Poggins! Lai velns viņu parauj! Mums atkal reiz bija ķilda.

—   Kāda iemesla dēļ?

—   Pogginam nemaz nevajadzēja tūlīt tā uztraukties. Viņš tur pāri, Faravajā, pieradina jāšanai kādu jaunu zirgu. Jūs zināt, kāds tas kļūst, ja lieta grozās ap zirgiem. Tas viņu aiztur vairāk kā viss pārējais.

—   Kas ir tas pārējais? Pastāstiet visu, lai reiz mēs varētu ķerties pie jaunā darījuma.

—   Jā. Tad man jāsāk viss no gala. Nezinu, cik ilgs laiks jau būs pagājis — pirms nedēļām — Ordā iejāj kāds svešinieks un izturas tā, it kā tam piederētu šī ligzda. Viņš tūlīt likās man pazīstams, bet es nebiju par to gluži drošs. Mēs apskatījām šo tēviņu, un tas atkal devās projām, bet es nezinu, kur lai to ierindoju savā atmiņā.

—   Kāds tas izskatījās?

—   Vingrs, milzīgs zellis. Sirmi mati deniņos. Mierīga, auksta seja. Acis kā asmeņi. No tā, kā viņš nesāja revolveri, kā tas gāja, stāvēja un rīkojās ar savu labo roku, es redzēju, kas tas bija. Revolvera vīrs! Šinī ziņā mani neviens nevar apkrāpt. Viņam bija lielisks zirgs — melnis.

—   Arī es esmu sastapis šo vīru, — Longstrets iebilda.

—   Ak, nē! — Knells iesaucās. Viņš bija pārsteigts. Bija dīvaini redzēt pārsteigtu šo vīru, kura sejā nesakustējās neviens vaibsts. Tad viņš izgrūda īsus, niknus, tukši skanošus smieklus.

—   Tātad, šef, — Knells turpināja, — šis lielais kungs iezēģelēja atkal pirms pāris dienām Ordā un piesviedās Džimam Flečeram. Jūs zināt, cik viegli var iegūt Džimu. Un, kad Ordā ierodas vajātāju nodaļa — kas seko pa nepareizām pēdām vīram, kas aizturēja vilcienu Nr. 6 — Džims notur svešinieku par šo vīru un krīt tam ap kaklu. Droši vien tas ir dabūjis no viņa arī naudu. Bet kādas nejaušības dēļ man ir zināms, ka šim tēviņam ar vilcienu Nr. 6 nevar būt nekāda darīšana .. .

—   Kā tu to vari zināt, — Longstrets viņu pārtrauca.

—  Tāpēc, ka šo lietu es pats taisīju.

—   Ka tevi velns parautu, Knell! Tu esi nelabojams. Uz tevi nevar paļauties. Vēl viena tāda lieta, un mēs būsim šķirti ļaudis! Vai tu to stāstīji Pogginam?

—   Jā. Tas ir viens iemesls, kālab mums izcēlās ķilda. Viņš trakoja. Domāju, ka viņš grib mani nokniebt.

—   Kālab tu taisīji tik bīstamu lietu bez palīgiem un plāna?

—   Tā iznāca. Un bija tik vienkārši. Starp citu — lieta neatmaksājās. Es sacēlu zemi un dzelzceļu kājās gluži par neko. Bet rīkoties citādi nevarēju. Jūs zināt, ko nozīmē slinkošana tādiem vīriem, kādi esam mēs. Šī dzīve perina liktenības gluži pati no sevis. Viņa ir greiza — tā ir tā lieta. Esmu cēlies no krietniem vecākiem un zinu, kas taisns, kas netaisns. Mēs esam ļauni un nevaram izbēgt savam galam. Kas attiecas uz mani, tad es velnam nejautāšu, kad tas būs klāt!

—   Gudras parunas, kā aizvien! — Longstrets īgni teica. — Tālāk!

—   Kā jau tcicu, Džims krīt iedomātajam laupītājam ap kaklu, un viņi top draugi. Visu laiku tie ir kopā, kļūst gandrīz nešķirami. Jūs varat saderēt, ka Džims būs viņam visu izstāstījis, ko tas zina un pat vēl mazliet vairāk. Jau piliens šņabja atraisīja viņa mēli. Divi zēni jāj no Ordas pāri pie Poggina. Viens no tiem stāsta, ka Džimam •esot jauns vīrs bandā. Poggins arvien gatavs uzņemt jaunos. Viņš saka, ja vēlāk kāds nekam nederēs, tad tas vienkārši jānošauj. Džims un Poggins aizvien ir turējušies kopā. Iekams es varēju teikt kādu vārdu, jaunais jau bija uzņemts bandā. Ne Poggins, ne jūs viņu pirms tam nebijāt redzējuši. Tad es nosēdos un sāku stingri domāt. Kur gan es biju šo tēviņu jau redzējis? Izvandīju veselu gubu vecu papīru savā kastē: vēstules, bildes, avīžu izgriezumus. Beidzot tomēr atradu. Pazinu to pēc veca attēla, kas savā laikā bija iespiests kādā ilustrētā ģimenes žurnālā. Pat Pogginam neko neteicu. Gribu pazoboties par viņu vēlāk, kad šī lieta būs nobriedusi. Viņš trakos kā vilks sprostā.

Knells runāja klusi un steidzīgi. Viņa bālās acis mirdzēja kā ugunis ledū. Tagad viņš tikai čukstēja:

—   Kas gan ir, pēc jūsu domām, Flečera jaunais?

—   Kas viņš ir? — pavēloši jautāja Longstrets.

—   Buks Duans!

Longstreta kājas trokšņaini nokrita no galda. Viņa stāvs vingri saslējās.

—   Nuesietis? Revolvera varonis ar divām lodēm pīķa •dūzī? Vīrs, kas nošāva Blandu un Allovaju, un …

—   Un Hardinu! — Knells izdvesa šo vārdu jūtīgāk, kā apstākļi to prasīja.

—   Un Llardinu! Labāko Rim-Roka vīru! Buks Duans!

Longstrets bija bāls kā līķis. Viņa ūsas izskatījās kā

melna svītra uz kaļķotas sienas. Tas vērās savā vietniekā. Vini sapratās bez liekiem vārdiem: Buks Duans BigBendā!

Longstrets pēkšņi piecēlās. Viņš tvēra pēc kādas pudeles un dzēra no tās. Tad tas pasniedza to Knellam. Knells pudeli pastūma sānis.

—  Kncll! — Longstrets, muti slaucīdams, lēni iesāka. — Man šķiet, ka Buks Duans tev ir aizdevis dusmas.

—   Jā!

—   Nu — tad neesi nelga. Nedari to, ko darītu Poggins vai kāds cits no jums, vīriem, — nestājies Bukam Duanam ceļā. Man ir iemesls domāt, ka šis tēviņš tagad ir Teksasas jātnieks. Ko tagad tu teiksi?

—   Nolādēts! — Knells izgrūda.

—   Steidzies uz Ordu un dod Flečeram mājienu. Viņš pados ziņu Pogginam un viņa jaudīm. Tie tiks gatavi arī ar Buku Duanu.

. — Labi. Darīšu iespējamo. Bet, ja nu es ieskrietu šim Bukam Duanam tieši rokās?

—   Neskrej viņam rokās!

Longstrets atkal dzēra no pudeles. Tad viņš apsēdās, lai smēķētu. Izvilka kādu papīru no vestes kabatas, pārlasīja to un sacīja:

—    Priecājos, ka lieta ar Duanu ir nokārtota. Tagad pāriesim uz jaunu lietu, šodien ir astoņpadsmitais oktobris. ■ Divdesmit piektajā lopkopju banka Valverdā saņems lielāku zelta sūtījumu. Atgriezies Ordā, tu pateiksi Pogginam šādas pavēles. Turi bandu mierīgu. Tu, Poggins, Kane, Flečers, Panhandls Smits un Boldts, glabājiet noslēpumu — kā šī uzdevuma tiešie darītāji. Neviena cita! Jūs atstāsiet Ordu divdesmit trešajā. Līdz Mercerai jūs varat jāt gluži atklāti. No Bradfordas līdz Valverdai ir simts jūdzes — no Ordas apmēram tikpat. Ierīkojiet jūsu jājienu tā, ka divdesmit sestajā no rīta jūs atrodaties Valverdas apkaimē. Varat mierīgi jāt rikšos. Tieši pulksten divos jūs iejāsiet pilsētā un dosities uz lopkopju banku. Valverda ir prāva pilsētiņa. Tur vēl nekad nav noticis neviens uzbrukums. Pilsēta jūtas droša. Dariet ātru un tīru dienas darbu. Tas ir viss. Vai tu iegaumēji visus sīkumus?

Knells bija iegaumējis visu, arī datumus.

—   Pieņemsim, ka Pogginu vai mani aizkavē, ko tad?

Longstrets uzmeta savam vietniekam drūmu skatu.

—   Nekad nevar zināt, kas var gadīties, — Knells teica. — Darīšu visu, kas stāvēs manos spēkos.

—   Tanī pašā mirklī, kad sastapsi Pogginu, tu paziņosi viņam visu. Darbs viņu nomierinās. Vēlreiz: pieraugi, lai nenotiktu nekas tāds, kas varētu aizkavēt mūsu nodomu! Tev vai Pogginam ir jāizved šī lieta līdz galam. Bet es vēlētos, ka jūs to darītu abi. Lauzieties cauri uz kalnāju. Kad nokļūsiet klintīs, kur varēsiet slēpt savas pēdas,

tad — uz Orda kalnu. Kad viss bus atkal mierīgi, es še

satikšos ar jums. Tas ir viss. Tagad iesauc zēnus!

* *

*

Duans slīdēja kā ēna, bez mazākā trokšņa pāri ielejai uz tumšo klinšu sienu. Kas bija jādara? Kārtis spēlei atradās tagad viņa rokās. Vēl naktī viņam vajadzēja pārkļūt Orda kalna masīvam. Tas likās neiespējami, bet bija nepieciešami.

Jau nākošajā rītā, vēl pirms astoņiem, viņam vajadzēja iejāt Bradfordā, kas atradās kādas četrdesmit jūdzes no priekškalniem. No turienes tas gribēja telegrafēt MakNellijam, lai tas ierodas Valverdā divdesmit piektajā. Tad viņam nāksies doties atpakaļ uz Ordu, lai sasniegtu to pirms Knella. Vajadzēs ļauties sevi atmaskot un tad nogalināt viņu. Tad, kamēr dzelzs vēl bija karsta, Duans gribēja pamēģināt piekļūt Pogginam, kas, likās, bija jau pa pusei iegūts. Viņam bija nepieciešami iegūt to visu, kā tas jau bija ieguvis Flečeru. Ja tas viņam neizdotos, tad Duans pamestu bandas locekļus Ordā. Tad viņi jās uz Valverdu, lai izvestu tur jauno uzbrukumu. Starplaikā varbūt rastos iespēja apcietināt Longstretu. Neaptverams, neticams, vilinošs un tomēr droši izvedams nodoms! Duanam šķita, ka viņš ir pats liktenis. Dzelžaina nepielūdzamība, kas sadragā nosodītos.

Pie klintāja sienas viss bija tumšs. Varēja izšķirt tikai koku galotnes un klinšu virsotnes. Duans tomēr atrada teku, kas stiepās kā melni pelēka, līkumota svītra pāri tumsas segai. Duans rāpās bez apstājas. Tagad teka viņam nemaz neizlikās stāva.

Viņš pārvarēja klints sienu.

Uzkāpis augšā, Duans noskatījās lejā, tumšajā ielejā. Tur atmirdzēja kāda uguns. Viņš draudīgi pacēla pret to savu dūri.

Tad tas neuzkavēdamies un nevilcinādamies devās tālāk, kamēr sasniedza augstos klinšu izciļņus. Tagad tas pazaudēja teku.

Duanam nācās izsaukt atmiņā redzēto klinšu un plaisu ārējās formas, lai varētu doties uz priekšu. Bet, vēl pirms viņš sasniedza klinšu cietokšņa torņus, kā arī aizu un plaisu mistru, virs kalnāja rīta nogāzes uzlēca mēness.

Noslēpumainā tumsa, no kuras tas tā baidījās, izvērtās par burvīgu, sudrabotu gaismu. Duans lēca kā kalnu kaza no klints uz klinti. Viņš nezaudēja laiku ar tekas meklēšanu.

Duans pārkāpa ūdens šķirtnei. Tagad viņa priekšā atradās nogāze.

Ātri un viegli viņš atrada savu zirgu. Uzmeta tam seglus un saiņus, savilka cieši jostu un devās lejup. Bet jaunākais vēl nāca. Kailās, stāvās, slidenās un saplaisājušās klintis, šauras, melnas aizas, vesels labirints, pa kuru Dtianam vajadzēja kāpt un vest savu milzīgo melni pie pavadas. Zirgs dragāja vaļējās klinšu šķembeles, slīdēja stāvās, gludās vietās, klupa pa klinšu kāpnēm, bet sekoja kā uzticams suns Duanam uz papēžiem.

Stundas aizlidoja kā mirkļi.

Duans sajuta, ka atbilst lielajam uzdevumam, kas stāvēja vēl priekšā. Viņam šķita, it kā tas būtu gadiem ilgi bijis miris, bet tagad tas tvertu pēc dzīvības klēpja, kas sola viņam uzvaru, godu, laimi! Un visu laiku blakus Duanam soļoja kāda paradiba. Atmiņas par Raju Longstreti — tādu, kādu tas viņu bija atstājis, darīja to mīkstsirdīgu.

Duans redzēja viņas saldās lūpas, viņas sērās, maigās acis — un laiks, attālums, briesmas un grūtības — viss kļuva nenozīmīgs.

Mēness grima rietumos. Koku un klinšu ēnas griezās uz otru pusi. Zvaigznes vizuļoja.

Duans iznāca no klintāja. Pie viņa kājām gulēja bālā teka. Viņš kāpa zirgam mugurā un devās lejup pa slaido nogāzi, caur priekškalniem un pa klajumu, kas izpletās līdz Ordai. Flečera ļaužu mazā nometne ar tās nojumēm,, būdiņām un namiņiem gulēja tumša un mierīga dziestošajā mēnesnīcā.

Duans jāja tai garām pa lejas teku. Tad viņš uzjāja uz lielceļa un lika melnim auļot. Viņam bija vēl pietiekoši daudz laika, tālab tas saudzēja zirgu. Pēc Duana aprēķina, Knells atstās paslēptuvi kalnos tikai tad, kad viņš, Duans, atkal atgriezīsies Ordā. Viņi sastapsies laikā starp pusdienu un saules rietu.

Nakts pagāja. Mēness nogrima rietumos aiz zemajiem kalniem. Zvaigznes vizuļoja vēl kādu laiku, tad tās dzisa. Pelēka migla ietina visu zemi, sabiezēja un gulēja kā dūmi pār ceļu. Tagad gaisa ēna pēc ēnas. Beidzot caurspīdīgajā tumsā ielauzās pirmā blāvā gaisma.

. Duans sasniedza Bradfordu vēl pirms saules lēkta. Kādu gabalu no dzelzceļa stigas viņš apturēja melni. Nokāpa, piesēja to un gāja uz staciju. Duans izdzirda Morzes aparāta [19] klaboņu, kas to uztrauca.

Kad Duans pieklauvēja pie loga, telegrāfists izbijies pavērās augšup. Viņš ātri piecēlās un atslēdza durvis.

—   Hallo, dodiet man papīru un zīmuli, bet ātri! — čukstēja Duans.

Telegrāfists izpildīja viņa vēlēšanos drebošām rokām. Duans uzrakstīja ziņojumu, kura saturu tas jau iepriekš bija rūpīgi pārlicis.

—   Drošības dēļ nosūtiet to dubultīgi. Ievērojiet visstingrāko klusuciešanu. Es vēl atnākšu. Uz redzēšanos!

Telegrāfists stīvi raudzījās Duanā, bet neteica ne vārda.

Duans nozuda tikpat nepamanīti un ātri, kā bija ieradies. Viņš jāja soļos kādas pāra jūdzes atpakaļ pa lielceļu. Tad viņš atpūtās līdz ausmai. Rīti sāka sārtoties. Ar niknu, draudīgi saviebtu seju viņš ņēma virzienu uz Ordu.

Kad Duans iegriezās plašajā, zāļainajā klajumā, kas atradās Ordas nomalē, tas ieraudzīja kroga priekšā lielu baru apseglotu zirgu. Viņš zināja, ko tas nozīmē. Vēl aizvien laime bija tam labvēlīga. Kaut tikai tā arī uz priekšu paliktu viņam uzticīga!

Tagad viss atkarīgs no tā, kādu iespaidu viņš atstās, saduroties ar pārspēku. Viņš balstījās uz savu vārdu un ticēja, ka viņa ierašanās izsauks paniskas bailes. Viņš pazina savus agrākos biedrus, tagadējos ienaidniekus, un zināja, kas var tos iespaidot. Viss atkarīgs vienīgi no pareizās uztveres.

Neviens nebija redzams. Acīmredzot, ar putekļiem klātajiem zirgiem šorīt bija jau tāļš ceļš aiz muguras. Kad Duans nokāpa, tas izdzirda dzertuvē skaļas un dusmīgas balsis. Viņš novilka svārkus un vesti. Pakāra tos pie seglu cekula.

Duans nesāja divus revolverus; viens no tiem atradās makstī augstu pie kreisā gurna. Otrais zemu karājās labajā pusē. Ilgi nekavējoties, viņš atgrūda durvis un gāja iekšā.

Plašā telpa bija vīru pilna. Visu sejas pagriezās pret viņu. Duana ātrais skats uztvēra Knella bālo seju, tad milzi Boldtu, slaido Blossomu Kani, Panhandla Smita sarkanīgo seju, Flečeru un citus, ko tas pazina. Kā pēdējo viņš ieraudzīja Pogginu.

Duans nebija to vēl nekad redzējis, nekad nebija dzirdējis aprakstām tā izskatu. Tomēr viņš tūliņ to uzzīmēja. Tā bija seja, kurā atspoguļojās lieli un ļauni nodarījumi.

Valdīja nāves klusums. Vīri stāvēja, sarindojušies aiz kāda liela galda. Uz tā atradās papīri, vesela guba sudraba naudas gabalu, paka naudas zīmju un milzīga, ar zeltu apkalta pistole.

—   Vai kungi meklē mani? — jautāja Duans, ieliekot savā balsī visu to skanošo spēku, kas atradās viņa rīcībā. Tas atkāpās tiktāl, ka stāvēja viens, bet visi vīri atradās viņa priekšā.

Knells stāvēja drebēdams. Viņa seja atgādināja masku. Pārējie vērsa savus skatus no viņa uz Duanu. Džims Flečers izstiepa rokas pret viņu.

—   Mans Dievs, Dodge! No kurienes tu te nokriti? — viņš sūrojās un lēni iznāca uz priekšu. Tā bija tāda vīra rīcība, kas pats sev ir uzticīgs. Viņš bija galvojis par Duanu un gribēja arī tagad stāvēt par viņu.

—  Atpakaļ Flečer! — Duans iesaucās tādā balsī, kas piespieda atkāpties arī pārējos.

—   Pagaidi, Dodge — un arī jūs visi pārējie, — teica Flečers. — Ļaujiet man runāt, jo redzu, ka te tintē esmu es.

Vispārējā sasprindzinājumā Poggins teica:

—   Lai notiek! Runā!

Flečers griezās pie Duana.

—    Ņemu to uz savu birku, biedri, ka tu še sastopi ienaidniekus, bet nevis draugus, kā biju tev to zvērējis. Tā ir mana kļūda. Es stāvēšu tavā pusē, ja tu man to atļausi.

—   Nē, Džim! — atteica Duans.

—   Bet kālab tad tu ieradies še, nedodot signālu? — atrazdamies sprukās, izgrūda Flečers.

—   Džim, es nevienam neuzspiedīšu savu sabiedrību. Bet, ja mani tā vēlas .. .

Flečers, paceldams roku, pārtrauca viņu. Tad tas griezās ar zināmu skarbu cieņu pie Poggina.

—   Poggij, šis vīrs ir mans biedrs. Viņš ir sadusmots. Es nekad neesmu viņam teicis neviena ļauna vārda. Teicu tam vienīgi to, ka Knells uz viņu raugās tikpat noraidoši kā uz mani pašu. Poggin — tavam vārdam bandā ir svars un nozīme. Man ar tevi nekad vēl nav bijušas nekādas domstarpības. Se stāv mans biedrs. Es galvoju par viņu. Vai gribi man palīdzēt? Ja tu to neda

rīsi, tad še ies vaļā gatavā elle. Un taisni tagad, kur mēs stāvam lielās lietas priekšā.

Kamēr Flečers nopūlējās ar savu lēno, nopietno, labi domāto runu, Duans neatlaidīgi vēroja Pogginu. šis vīrs kaut kā atgādināja lauvu. Viņš bija brūns un dedzīgs, skaists kā uguns. Ideāli veidots vīrs, kura muskuļi auga un stiepās zem tērpa. Brīnišķa un tomēr šausminoša plēsīga zvēra galva ar zvīļojošām acīm.

Duans, noraugoties Pogginā, gluži instinktīvi uzminēja viņa pārdabīgo, briesmīgo varu. Pirmo reizi mūžā viņš savos sirds dziļumos izjuta vieglas baiļu trīsas, ko bija spējis modināt kāds vīrs. Viņam šķita, it kā viņā atskan kāda zvana tērauda asās skaņas, kas apdullina sirdi. Šai sajūtai sekoja vecais, degošais asins saviļņojums. Tomēr tas nespēja aizdzīt bailes. Viņš sajuta kaut ko tādu, kas sniedzās dziļāk kā domas. Un viņš ienīda Pogginu.

Pēdējais pārdomāja Flečera aicinājumu.

—  Man nav iebildumu, Džim, — viņš sacīja. — Ja Knellam nav nekādu svarīgu iemeslu, tad viņam jāpaliek mierā, un tavs biedrs var spēlēt līdzi.

Visu klātesošo acis pievērsās Knellam. šis bija, kā vienmēr, līķa bālumā. Tagad tas iesmējās. Šinīs smieklos izskanēja nievas un pārliecība par savu uzvaru.

—   Poggin, tu esi spēlmanis. Vistrakākais spēlmanis visā Big-Bendā, — ar pieaugošu niknumu teica Knells. — Lieku visu savu naudu pret vienu vienīgu nožēlojamu peso, ka es tev iedošu kārti, ar ko tu neuzdrošināsies spēlēt.

—   Nelielies, Knell! — norūca Poggins.

—   Poggin! Zinu, ka tu par visu vairāk nīsti vīru, kas uzdodas par to, kas viņš patiesībā nemaz nav. Vai nav tiesa?

Poggins pamāja ar galvu. Viņa dusmas auga.

—   Tātad — Džima jaunais biedrs — šis Dodge — nav tas, par ko tas izliekas. Viņš ir, sasodīts, kas pavisam cits! Bet es, es zinu, kas viņš ir! Un, kad es, Poggin, nosaukšu viņa vārdu, tad auksti drebuļi tev ies caur visiem kauliem. Tu sastingsi! Tava roka kļūs stīva, kur tai vajadzētu būt ātrai kā zibenim — tikai tālab, ka tu atjēgsies, ka piecas minūtes esi stāvējis — piecas minūtes dzīvs viņa priekšā!

241

Valdīja dziļš klusums. Varēja dzirdēt Knella smagās elsas. Dusmu uzplūdumā viņš izstiepa savu dūri pret Pogginu. Vīri bija bāli un uzmanīgi. Viņi piespiedās abās pusēs sienām, atstājot vadoni un Duanu vidū vienus.

16 — 25

—   Saki tātad viņa vārdu! — Poggins iesaucās, pavadot šos vārdus ar Jaunu lāstu.

Dīvainā kārtā Knells nemaz neskatījās uz vīru, ko tas gribēja atmaskot. Viņš pieliecās Pogginam.

—   Buks Duans! — Viņš pēkšņi izkliedza.

Cik varēja vērot, tad šis vārds neizsauca lielas pārmaiņas Poggina ieņemtajā stāvoklī. Knella aso uzstāšanos varēja izskaidrot ar to, ka tas bija cerējis tādējādi piespiest Pogginu rīkoties ātri — tvert ieroci un šaut uz Duanu. Poggins atrodas pārsteiguma varā, ka viņš un Flečers ir kļuvuši par šī vīra, visu bandītu īstā biedēkļa, galviniekiem.

Knells apklusa uz īsu brīdi. Tad viņa sejas aukstais stingums lūza un izvērtās velnišķīgā grimasē. Beidzot viņam bija izdevies nostādīt vareno Pogginu smieklīgā stāvoklī. Tas Knellu sasodīti iepriecināja.

—   Jā, Buks Duans! — viņš ķērca. — Nuesas revolvera varonis! Vientuļais vilks! Vīrs ar divām lodēm pīķa dūzī! Mēs abi esam bieži par viņu dzirdējuši — bieži runājuši. Te nu viņš stāv tavā priekšā. Poggin — tu galvoji par Flečera jauno draugu — par Buku Duanu! Viņš varētu jūs abus turēt par nelgām, ja nebūtu manis. Un es zinu, kālab viņš ir ieradies še. Viņš grib izmēģināt savu revolveri pie Ceseldina — pie manis — pie tevis! Nemēģini teikt kaut vārdu! Tas vīrs — un iestāties bandā! Tu pats esi revolvera vīrs. Tu viņus pazīsti. Vai arī tevī aizvien neplosās vēlēšanās nogalināt kādu, kas ir lielāks par tevi? īstu vīru! Ne balamuti! Nu tad — Duans stāv tavā priekšā! Duans stāv Poggina priekšā! Ko gan šinī gadījumā šefs būtu sagaidījis no Poggina, ko ikviens būtu gaidījis no viņa? Vai tvēri revolveri? Nē! Tu sastingi, tu tapi sālsstabs! Un kāpēc? Tāpēc, ka Duans ir vīrs ar drosmi, kādu tu labprāt vēlētos sev pašam! Tāpēc, ka viņš ir pietiekoši varens, lai drīkstētu viens nostāties še pret mums visiem. Tāpēc, ka tu zini, ka viņš ar revolveri dara brīnumus un ka tev tava dzīvība ir mīļa! Tāpēc, ka tu un es, un ikviens še atbild tikai pats par sevi — vienīgi par sevi! Ja mēs visi reizē tvertu ieročus, mēs nogalinātu viņu. Noteikti! Bet kas sāks pirmais? Kas gribēs būt pirmais? Tu nē, Poggin! To tu atļauj darīt mazākam vīram — man! Tātad man tomēr ir izdevies beidzot redzēt tevi, Poggin, kā gļēvuli. Tā ir stunda, kas reiz sit jebkuram revolvera varonim. Bukā Duanā tu saskatīji savu meistaru. Un, Dievs, sodi, šinī vienīgajā mirklī esmu priecīgs! Šoreiz esmu lielāks par tevi!

Aizsmakusi rīdītāja balss pārtrūka. Knells atkāpās no sava biedra, ko tas nīda. Sviedri tecēja pa viņa seju. Viņš drebēja un izskatījās apjucis. Bet viņa traģiskā nopietnība un satraukums bija neviltoti.

—        Buk Duan, vai tu vēl domā par Hardinu? — viņš tikko sadzirdami jautāja.

—       Jā! — Duans atbildēja. Knella jautājuma jēga uzliesmoja viņā kā zibens.

—       Tu sastapi viņu — piespiedi vilkt ieroci — nogalināji to? — Hardins bija mans labākais draugs!

Knells cieši sakoda zobus. Viņa lūpas savilkās šaurā svītrā.

Telpā kļuva klusu. Visi aizturēja elpu. Vairs nevajadzēja gaidīt. Garajā klusuma mirklī Knella stāvs saslējās. Trīsas pārgāja. Viņš paliecās uz priekšu. No viņa acīm sprēgāja uguns.

Duans novēroja. Gaidīja. Lasīja Knella domas. Tagad Knells sakustējās.

Duans vilka …

Cauri sava revolvera dūmiem viņš redzēja divas ugunīgas svītras. Knella lodes ieurbās griestos. Viņš krita ar kliedzienu uz lūpām, kā meža zvērs nāves bailēs.

Duans neredzēja Knellu mirstam. Viņš vēroja Pogginu. Tas satraukts un pārsteigts lūkojās lejup uz savu kritušo biedru.

Flečers ar paceltām rokām metās Duanam virsū.

—        Projām tu, tu, meli — vai nogalini arī mani! — viņš kliedza un, turot rokas gaisā, ar pleciem un ķermeni izstūma Duanu no istabas.

Duans uzlēca savā zirgā, iespieda tam sānos piešus un aizauļoja.

Divdesmit treša nodaļa lavsona NĀVE

Duans atgriezās Fairdalē. Līdz divdesmit trešajam oktobrim viņš slēpās meskvitu mežos. Šīs nedaudzās dienas šķita tam bezgalīgas.

Visu laiku viņam nedeva mieru viena un tā pati doma: lēni, bet nepielūdzami, neatvairāmi tuvojās tā stunda, kad viņam vajadzēs darīt Rajai Longstretai negodu! Šinī gaidu laikā Duans mācījās saprast, ko nozīmē ne vien mīla, bet arī pienākums! Kad beidzot pienāca zināmā diena, viņš kā vajāts auļoja lejup pa akmeņaino nogāzi. Ripoja klinšu drumstalas, lūza krūmu zari. Viņa ausīs dunēja kāda skaņa, ko neradīja vējš. Vēl viņš nebija izlēmis, ko darīt. Viņa garastāvoklis biedēja to. Vai maigās jūtas, kas to saistija pie Rajas Longstretes, neatņems viņam enerģiju rīkoties tā, kā tas bija nepieciešami? Vairākkārt viņš pievilka ciešāk pavadas. Reizēm apstājās, bet tad atkal joņoja tālāk. Beidzot viņš sasniedza kādu pakalnu. Fairdale, zaļa un gaiša, gulēja zem viņa. Šī ainava lika viņam nodrebēt. Viņš nokāpa. Tad apmetās dažu koku ēnā. Saule karsti dedzināja. Nekustējās neviena lapa.

Duans izcīnīja sevī grūtu cīņu. Viņš nebija vairs tas pats agrākais. Kāpēc? Rajas Longstretes dēļ! Viņu kārdināja vēlēšanās iegūt to par sievu! Tas bija neiespējami. Bet domas vilināja. Duans iedomājās, ka viņam ir savs mājoklis. Viņš jāja gar kokvilnas, rīsa un cukurniedru laukiem mājup uz kādu vecu, plašu fermu, kur to apsveic garausainu suņu riešana, kur to gaida sieva, kas steidzas ar laimīgiem bērniem pie rokām un smaidu uz lūpām viņam pretim. Bērni būs noteikti. Kaut kas jauns, kas dīvaini uztrauca, plauka Duana sirds dziļumos. Bērni! Un Raja viņu māte! Dzīve, pēc kuras vientuļais izstumtais vienmēr alka un ko tas nekad neatrada. Bet pari visam un pirmā vietā stāvēja Mak-Nellija griba. Auksta un nāvīga salna krita Duana dvēselē. Viens bija skaidrs — lai kas arī notiktu — Longstretam vai Lavsonam bija jākrīt. Longstretu varbūt varēja ielenkt un sagūstīt. Bet Lavsonam trūka prāta un pašsavaldīšanās. Viņš sprauslos kā tīģeris, tvers pēc revolvera, un viņu vajadzēs nošaut. So nepieciešamību vajadzēja ievērot.

Pēc visām šīm pārdomām Duans sajutās sarūgtināts, nocietināts, saniknots. Viņš bija tā noskaņots, ka varēja tagad atrisināt šo uzdevumu. Viņš aizdzina sapņus. Viņam dārgā Rajas tēla vietā stājās tagad viņas tēva un drausmīga Poggina attēli. Duanu pārņēma degoša vēlēšanās sastapt Pogginu.

Duans iejāja Fairdalē apmēram vienos dienā. Ielas bija pa lielākai daļai tukšas. Viņš uzmeklēja Franku Mortonu un Si Cimmeru. Atrada tos abus nospiestā garastāvoklī un baiļu pilnus. Bet tie vēl neko nezināja par to, ko Duans bija veicis Ordā. Viņi stāstīja, ka Longstrets esot mājās. Bija ļoti iespējams, ka tas atgriezies, neko nezinādams. Duans deva vīriem mājienu palikt pilsētā un būt gatavībā gadījumam, ja tam būtu nepieciešama viņu palīdzība. Tad sakostiem zobiem viņš devās ceļā uz Longstreta māju.

Viņš zagās caur krūmiem un kokiem. Nonācis verandas tuvumā, Duans izdzirda skaļas, strīdīgas balsis, ko tas pazina. Longstrets un Lavsons atkal ķildojās. Duans ticēja savai laimes zvaigznei. Nekāda noteikta plāna tam nebija, bet viņa smadzenes aizvien bija gatavas simts dažādiem zibensātriem lēmumiem. Viņš labāk gribēja doties vislielākajās briesmās, nekā nonāvēt Longstretu.

Abi vīri atradās ārā uz verandas. Duans piezagās līdz pašai krūmāja malai. Še viņš noslēpās un gaidīja izdevīgu brīdi. Longstrets izskatījās sakritis un saguris. Viņš bija vestē un nevalkāja jostu. Pie sienas uz kāda galdiņa gulēja revolveris.

Lavsons bija sarkans un uztūcis. No dzeršanas tas kvēloja un svīda, bet pašreiz vēl bija skaidrā prātā. Viņš atstāja izmisuša cilvēka iespaidu, kas novests līdz pēdējai galējībai. Bet patiesībā viņš to neapzinājās.

—   Kādas ir tavas jaunās ziņas? Vari manām jūtām nepiegriezt nekādu vērību, — teica Lavsons.

—   Raja atzinās, ka zemes jātnieks viņai nav vienaldzīgs, — sacīja Longstrets.

Duans nodomāja, ka Lavsonu ķers trieka. Viņa kakls piepampa. Viņš raustīja aiz savas mīkstās apkaklītes. Vēss un pacietīgs Duans gaidīja savu īsto brīdi, turot savas jūtas kā spīlēs.

—   Kas gan tavai meitai var būt kopīgs ar šo zemes jātnieku? — īgni jautāja Lavsons.

—  Viņa mīl to, un viņš mīl viņu.

Duans iedomājās sevi Lavsona vietā. Longstreta vārdi krita kā rungas zvēlieni. Vai viņš runāja nopietni? Kas gan viņam bija padomā?

Lavsons atkal atrada vārdus. Viņš lādēja Raju, lādēja Longstretu, lādēja zemes jātnieku.

—   Sasodītais, patmīlīgais nelga, — rūgtās nievās kliedza Longstrets. — Tu domā tikai par sevi!

—   Kaut tevi velns parautu! — Lavsons šņāca ārprātīgās dusmās. — Es gribu dabūt meiteni, vai citādi viņa nepiederēs nevienam.

—   Tu viņu nekad nedabūsi, — griezīgi atbildēja Longstrets. — Tik tiešām, ka, lai Dievs man palīdz, labāk es to atdošu par sievu zemes jātniekam nekā tev!

Kamēr Lavsons raustījās zem šī jaunā sitiena, Longstrets nostājās pret viņu. Naids un riebums kvēloja tā sejā.

—  Lavson, vienīgi tu padarīji mani par to, kas es esmu, — viņš turpināja. — Es tevi pabalstīju un aizsargāju. Tu esi īstais Ceseldins — ja jau reiz jāsaka visa patiesība. Tagad ir beigas. Es atstāšu tevi. Esmu gatavs!

—  Jūs abi esat gatavi! — Duans iesaucās pērkonīgā balsī, pēkšņi izlecot no savas slēptuves.

Longstrets saprata tūliņ to, ko nesaprata Lavsons. Viņa seja kļuva pelēka kā pelni. Bet Lavsons bļāva skaļi un mežonīgi:

—   Ko tu te gribi?

Trīcot un piespiežoties, tomēr pilnīgi valdot pār sevi, Duans pacēla savu kreiso roku un atvēza savas vaļējās vestes augšējo malu. Kļuva redzama zemes jātnieka sudraba zvaigzne.

Lavsons iegaudojās kā suns. Ārprātīgās, mežonīgās dusmās viņš tvēra pēc revolvera. Duana šāvieni aizkavēja viņa nodomu.

Pirms Lavsons sabruka un ļāva krist savam ierocim, Longstrets pielēca tam klāt, satvēra to ar savu kreiso roku un zibensātri izrāva viņam revolveri no saliektajiem pirkstiem. Viņš aizsedza sevi ar līķi. Duans redzēja ugunis un dūmus, dzirdēja šāvienus un sajuta kreisajā rokas stilbā it kā dūrienu. Kāds sitiens ķēra viņu un gandrīz nogāza zemē. Sitienam sekoja karsta svina smeldze. Duans domāja, ka pārplīst viņa sirds. Tomēr viņa prāts palika skaidrs un možs.

Duans dzirdēja, kā Longstrets atkārtoti nospiež Lavsona revolvera gaili. Dzirdēja, kā skan izšautās patronas.

Revolveris bija tukšs. Longstrets lādējās un mēģināja aizvilkt mironi līdz galdam, uz kura gulēja viņa paša ierocis. Bet, tā ka viņš nedrīkstēja palikt bez seguma, tad viņam pietrūka spēka izvest šo nodomu. Viņš noliecās un pavērās Duanā zem Lavsona jengani karājošās rokas. Duans redzēja viņa acis. Tanīs viņš saskatīja nodomu nogalināt. Duans varētu šaut, bet viņš to nedarīja. Tomēr mirklī, kad Longstrets ļāva nokrist Lavsona līķim un gribēja tvert uz galda gulošo revolveri, Duans vērsa savu ieroci pret viņu un uzsauca viņam griezīgā balsī:

—   Neaiztiec revolveri, vai, Dievs ir mans liecinieks, es nošaušu tevi!

Longstrets stāvēja trīs soļus no galda, uz kura atradās viņa ierocis. Viņš vērtēja atstatumu. Ja viņš satvers revolveri, Duans būs spiests nošaut viņu.

—   Longstret! — kliedza Duans. — Spēle ir beigusies. Jūs esat gatavs! Domājiet par savu meitu! Es saudzēšu jūsu dzīvību. Mēģināšu panākt jums brīvību ar vienu noteikumu. Rajas dēļ. Man ir visi pierādījumi pret jums. Jūs esat viens. Mortons un citi vīri steigsies man palīgā. Padodieties! Ja jūs pieņemsiet manus priekšlikumus, tad saudzēšu jūs! Varbūt man izdosies pierunāt Mak-Nelliju, lai jums ļauj atgriezties jūsu vecajā dzīvesvietā. Tikai Rajas dēļ! Jūsu dzīvība, varbūt arī jūsu laime var tikt glābta. Ātri, vīrs! Atbildiet!

—   Bet ja es to nedaru? — Longstrets drūmi atteica.

—   Tad es jūs nošaušu tur, kur stāvat. Jūs nevarat pakustināt ne roku. Jūsu vārdu — vai nāvi! Ātri, Longstret! Esiet taču vīrs! Rajas dēļ. Ātrāk! Vēl vienu sekundi, un es šauju! …

—   Labi, Buk Duan! Dodu savu vārdu, — viņš teica un lēni ieslīdēja kādā krēslā. Pārsteigts viņš lūkojās uz asiņaino traipu Duana plecā.

—   Tur nāk meitenes! — viņš piepeši iesaucās. — Vai varat man palīdzēt ienest Lavsonu istabā? Viņas nedrīkst to redzēt.

Duans pavērās pagalmā. Raja Longstrete un Ruta steidzās ātri un nemierīgi. Abiem vīriem izdevās ievilkt Lavsona līķi namā, pirms meitenes to varēja ieraudzīt.

—  Jūs taču nebūsiet smagi ievainots, Duan? — jautāja Longstrets.

—   Nedomāju vis, — atbildēja Duans.

—   Man ļoti žēl! Jūs varējāt man to arī agrāk pasacīt. Nolādētais Lavsons! Arvien esmu klupis pār viņu.

—   Šodien pēdējo reizi, Longstret!

—   Gandrīz būtu jūs piespiedis mani nošaut. Un tagad nāk Raja. Tas kļūs ļaunāk, kā raudzīties revolvera stobrā.

—   Tagad ir ļauni, bet es ceru, ka vēl viss izies labi.

—   Vai jūs gribat parādīt man kādu laipnību, Duan? — vaicāja Longstrets. Viņš kautrējās.

—  Jā.

—   Ļaujiet Rajai un Rutai ticēt, ka uz jums šāva Lavsons. Tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Mana agrākā dzīve atgriežas, Duan! Tā nāk. Būs atkal klāt, kolīdz še ienāks Raja. Un, Dievs lai ir mans liecinieks, es labprāt gribētu būt Lavsona vietā, ja tas būtu iespējams.

—   Esmu priecīgs, ka jūs tā runājat, — Duans atbildēja. — Norunāts — mani ievainoja Lavsons — cits viss paliks starp mums.

Šinī mirklī Raja un Ruta ienāca verandā. Duans sadzirdēja divus apspiestus kliedzienus un redzēja divas bālas sejas. Raja tuvojās viņam. Viņa pacēla savu roku un rādīja uz asinīm pie viņa krūtīm. Bāla un mēma viņa pavērās savā tēvā.

—  Tēv! — viņa iesaucās un lauzīja rokas.

—   Nezaudē samaņu, — Longstrets aizsmacis teica. — Jums abiem vajadzēs vēl daudz drosmes. Duans nav smagi ievainots. Floids ir miris. Viņa lode ķēra Duanu. Es padevos Duanam. Viņš ir mans glābējs. Es sadalīšu savu mantu. Atdošu visu, ko ieguvu nepareizā ceļā, un atstāšu Teksasu. Duans saka, ka viņam varbūt izdosies pierunāt Mak-Nelliju atdot man brīvību. Tevis dēļ, Raja!

Viņa stāvēja un aptvēra žēlastību. Viņas acis skumji vērsās no tēva uz Duanu.

—   Jums vajag pārciest to, — teica Duans. — Es domāju, ka lieta beigsies jums vēl ļaunāk. Tomēr — jūsu tēvs ir dzīvs! Arī viņš aizmirsīs pagātni. Ticu, ka varu jums apsolīt, ka viņu atbrīvos. Varbūt Luiziānā šīs lietas nekļūs zināmas, Teksasa taču atrodas tik tālu no jūsu vecās dzimtenes. Pat San Antonio un Austiņā maz interesējas par jebkura vīra pagātni. Robežsvītra starp lopu audzētāju un lopu laupītāju šinī mežonīgajā apvidū ir grūti velkama. Reiz dzirdēju kādu pazīstamu lopkopi sakām: «Mēs visi mazliet bijām laupītāji!» Jūsu tēvs ieradās še, un viņam uzsmaidīja laime. Tad viņš sastapa ļaunus tēviņus. Lietai, kas to saveda ar tiem, nemaz nevajag būt bijušai noziedzīgai. Nav ne mazākā iemesla skaldīt matus un rīkoties pēc visiem civilizācijas un sabiedrības morāles likumiem. Lai pats sevi sargātu, viņš saistīja pie sevis citus vīrus. Tagad viņš vairs nevarēja tos valdīt, bija sapinies ar tiem uz dzīvību un nāvi. Viņš bija to vadonis tālab, ka bija stiprākais to vidū. Bet patiesībā banda bija spēcīgāka par viņu un veda to. Tā viņu iemaisīja ļaunās dēkās un arī asins izliešanā. Bet, lai kādas apsūdzības arī celtu pret viņu, es tomēr domāju, ka viņš varēja būt vēl daudzkārt ļaunāks, nekā patiesībā bija.

Divdesmit ceturta nodaļa bandas gals

Divdesmit sestā rītā Duans iejāja Bradfordā taisni īstajā laikā, lai vēl sasniegtu rīta vilcienu. Viņa brūce nesagādāja nopietnas raizes. Viņa pavadonībā atradās Grandžers Longstrets, viņa gūsteknis. Arī Raja un Ruta nepalika iepakaļ. Viņi bija pametuši Fairdali uz mūžīgiem laikiem. Longstrets bija visu savu īpašumu nodevis Mortona rokās. Tam un tā biedriem vajadzēja sadalīt to tā, kā viņi to atrada par pareizu. Duans un viņa pavadoņi bija atstājuši Fairdali naktī. Sandersonu tie krustoja agrā rīta stundā un sasniedza Bradfordu noteiktajā laikā.

Sis liktenīgais rīts atrada Duanu ārēji mierīgu, bet uztrauktu prātu. Viņš nevarēja vien pietiekoši ātri nokļūt Valverdā. Vai kapteinis Mak-Nellijs ar saviem zemes jātniekiem jau būs tur, kā Duans to bija pieprasījis?

Viņa acu priekšā kaisle izsauca saulē iedegušā Poggina attēlu. Stundas, nedēļas un pat mēnešus viņš bija gaidījis un pacietis. Bet tagad viņam vairs nebija pacietības. Lokomotīves svilpošana darīja viņu nervozu. Brauciens ārtvilcienā bija daudz par gausu.

Duans nevarēja paciest sēdēt Longstretam un citiem •ceļotājiem iepretim. Tālab viņš mainīja savu vietu. Tagad -viņš sēdēja sava gūstekņa aizmugurē. No sarunām nekas neiznāca. Longstrets, nogrimis domās, sēdēja ar nokārtu galvu. Meitenes ieņēma vietas viņam abās pusēs. Viņas bija bālas, bet mierīgas. Ceļojuma beidzamajā posmā Duans novēroja lielceļu, kas līkumoja līdztekus dzelzceļa līnijai gan tuvāk, gan tālāk.

Kad vilciens atradās vēl kādas divdesmit jūdzes no Valverdas, Duans ieraudzīja kādu tumšu jātnieku pulciņu, kas lika saviem zirgiem rikšot uz rītiem. Asinis sita viņa deniņos. Viņš ticēja, ka saredz Pogginu, un nodrebēja. Vai tur nebija Blossoms Kane ar gludo zēna seju, melnbārdainais milzis Boldts, Panhandls Smits ar sarkano, jautro seju un Džims Flečers? Viens bija viņu starpā, ko tas nepazina? Vai tas nebija Knells? Ak, nē, to taču viņš bija nošāvis… Viņš noliecās pār solu un aizkāra Longstretu.

—   Skatieties!

Bet Longstrets-Česeldins jau bija redzējis. Vilciens aizdrāzās garām. Jātnieku grupa pazuda no redzesloka.. Tagad vairs nerunāja nevienu vārdu.

Vilciens ieslīdēja Valverdā.

Viņi izkāpa no vagona. Meitenes sekoja — kā parasta ceļotāju sabiedrība.

Stacija bija lielāka kā Bradfordā. Vilciena pienākšana izsauca dzīvu drūzmēšanos.

Duana skati meklēdami skrēja no vienas sejas uz otru. Tad tie apstājās pie kāda vīra, kas tam likās pazīstams..

Arī šis vīrs skatījās Duanā. Šis skats stāstīja, ka viņš to pazīst. Bet viņš gaidīja uz kādu mājienu vai zīmi. Tagad Duans pazina viņu. Tas bija Mak-Nellijs. Gludi skūts, bez ūsām tas izskatījās daudz jaunāks.

Tagad Mak-Nellijs sveicinādams tuvojās Duanam. Kapteinis uzmeta jautājošu skatienu Longstretam.

—       Priecājos, jūs redzot! — viņš sacīja. Atkal tas uzmeta nemierīgu skatu kungam, kas stāvēja blakām. Duanam.

—       Mak-Nellij, — čukstēja Duans, — sniedziet roku Ce s e1d i na kungam!

Zemes jātnieku kapteinis uz mirkli sastinga. Tad tas pamanīja Longstreta kustību un mazliet apmulsis satvēra tā izstiepto roku.

—  Vai no jūsu ļaudīm ir kādi te, stacijā?

—  Nē. Tie ir pilsētā.

—       Ejiet jūs ar šo kungu, kaptein Mak-Nellij. Mūsu sabiedrībā ir dāmas. Es iešu ar viņām aiz jums.

Viņi devās uz pilsētu. Longstrets soļoja nepiespiesti, it kā ietu ar kādu paziņu brokastot. Meitenes klusēja. Mak-Nellijam šķita, ka tas sapņo. Četri kvartāli bija jau aiz muguras, bet vēl neviens vārds nebija atskanējis.

Kādā galvenās ielas stūrī Duans ievēroja prāvu ēku. Uz tās bija liela izkārtne. Tā bija banka, kam šodien vajadzēja tikt aplaupītai. Netālu no tās atradās viesnīca.

—       Daži mani ļaudis ir te, — sacīja Mak-Nellijs. — Mēssadalījāmies.

Viņi šķērsoja ielu un cauri pieņemšanas telpām iegāja ailē. Duans lūdza Mak-Nclliju ievest viņus kādā privātā istabā. Nesakot ne vārda, kapteinis izpildīja Duana vēlēšanos. Kad visi bija sagājuši istabā, Duans aizslēdza •durvis. Viņš dziji ievilka elpu un griezās pie pārējiem.

—   Lai dāmas mēģina iekārtoties tik ērti, cik vien tas ir iespējams. Longstreta jaunkundze, neraizējieties!

Tad viņš pievērsās kapteinim:

—   Mak-Nellij, šī dāma ir tā vīra meita, ko es atvedu jums, un tā ir viņa māsasmeita.

Tagad Duans īsi izstāstīja Longstreta lietu. Viņš to nesaudzēja, bet nebija arī nekrietns. Duans nobeidza šādi:

—   Ja es uzmeklēju Longstretu, tad tas notika tāpēc, lai viņu vai nu nonāvētu vai piedāvātu viņam ar zināmiem noteikumiem brīvību. Viņa meitas dēļ es izvēlējos pēdējo. Viņš jau atdeva visu savu mantu. Es ticu, ka viņš ievēros nosacījumus. Viņam jāatstāj Teksasa. Viņš nekad vairs nedrīkst spert soli šinī zemē. Česeldina vārds bija un paliks noslēpums, un tagad tas izzudīs.

Dažus mirkļus vēlāk Duans sekoja kapteinim kādā telpā, kas atgādināja zāli. Tur sēdēja lasot un smēķējot kāds pulciņš vīru.

Mak-Nellijs pamāja viņiem:

—   Zēni, še viņš ir!

—   Cik vīru ir jūsu rīcībā? — Duans vaicāja.

—   Piecpadsmit!

Kapteinis būtu apskāvis Duanu, ja tas nebūtu tik drūmi ■nopietns. Turpretim viņš pats nezināja aiz prieka, ko iesākt. Viņš sarka, žestikulēja, stostījās. Bija pārāk uztraukts, lai gari runātu. Viņa zemes jātnieki drūzmējās ap to kā medību suņi, kas rausta piķiera satvertās kakla siksnas. Viņi runāja visi uzreiz. Zīmīgākais vārds, kas arvien atkārtojās viņu runās, bija: «Izstumtie».

Mak-Nellijs sita ar dūri plaukstā.

—   Ģenerāladjutantu no priekiem ķers trieka. Gubernatoram varbūt mēs neizdarīsim lielu patikšanu, bet tagad tas vismaz redzēs, kas īsti ir zemes jātnieku dienests. Kā gan jūs to panācāt, Duan?

—   Kaptein, vēl nav paveikta ne puse, pat ceturtā daļa darāmā darba. Banda tuvojas pa lielceļu. Viņi iejās pilsētā tieši divos trīsdesmit.

—   Cik viņu ir? — jautāja Mak-Nellijs.

—   Poggins, Blossoms Kane, Panhandls Smits, Boldts, Džims Flečers un vēl viens, ko es nepazīstu. Tā ir Ceseldina bandas izlase. Gribu derēt, ka tā ir ašākā un ļaunaka sabiedrība, kādu jebkad ir sastapuši zemes jātnieki.

—   Poggins ir ciets rieksts. Kopš atrodos Valverdā, esmu daudz dzirdējis par viņa darbiem. Bet jūs neteicāt neko par Knellu. Kur ir Knells? Saka, ka tas esot tikai puse no zēna, bet vesels velns.

—   Knells ir beigts!

—   A! — Mak-Nellijs klusi noteica. Tad viņš kļuva oficiāls un auksts.

—   Duan, šodien jūs pārņemat pavēlniecību. Es pats būšu vienkāršs zemes jātnieks, kas, tāpat kā visi citi, būs jūsu rīcībā. Mēs akli paļaujamies uz jums. Taisiet ātri savu plānu, lai varu iet un nostādīt savās vietās tos zēnus, kas še nav klāt.

—   Jums taču ir skaidrs, ka nav ne mazākās jēgas apcietināt Pogginu, Kani un pārējos? — jautāja Duans.

—   Nē. Tas man nav gluži skaidrs, — atbildēja, mazliet apmulsis, Mak-Nellijs.

—   Ar šiem tēviņiem tas nav iespējams. Tiklīdz mēs nostāsimies tiem ceļā, viņi šaus. Un viņi šauj labi un ātri. Pogginam revolvera lietās nav līdzinieku. Viņš ir nekavējoties jānošauj. Tāpat pārējie. Viņi visi ir ļauni, nekautrīgi puiši, kas nepazīst baiļu un šauj zibens ātrumā.

—   Labi, Duan. Tātad — cīņa! Tā kā tā zēni alkst pēc cīņas. Un tagad pastāstiet savu kaujas plānu.

—   Nostādiet katrā ielas galā, taisni pilsētas stūrī, pa vīram. Lai ļaudis tur paslēpjas tam gadījumam, ja bandīti mums izbēgtu. Tad viņi varētu tos nogāzt zemē ar šauteņu šāvieniem. Es labi apskatīju bankas ēku. Mūsu nolūkam tā atrodas ērti. Nostādiet četrus vīrus telpā virs operāciju zāles, pa diviem pie vaļējiem logiem. Arī tiem jāpaslēpjas, līdz sāksies deja. Viņiem jābūt tur tam gadījumam, ja šie viltnieki kaut ko saostu, iekams tie būtu nokāpuši no zirgiem un iegājuši bankā. Pārējos ļaudis jūs sadaliet kases telpās, kur tiem jāpaslēpjas aiz barjeras. Ejiet tagad tūlīt uz banku un pasakiet tur tiem ļaudīm nepieciešamāko. Viņi nedrīkst slēgt banku. Mums vajadzīga viņu palīdzība. Zeltu un naudu viņi var nogādāt drošībā. Bet ierēdņiem un kasieriem jābūt savās vietās, kad Poggins piejās. Pirms nokāpšanas no zirga viņš ieskatīsies caur logiem. Šie tēviņi nekļūdās. Mums jābūt gudrākiem par viņiem, ja mēs negribam tikt uzvarēti. Kad bankas ļaudis zinās, ap ko lieta grozās — tad sūtiet savus ļaudis — vienu pēc otra — pāri. Nekādas steigas, nekādas trauksmes, nekā ārkārtēja, kas varētu pievērst bankai uzmanību.

—   Labi! Viss spīdoši izdomāts. Un tagad sakiet man, kur jūs gaidīsiet.

Duans dzirdēja Mak-Nellija jautājumu. Viņš kļuva domīgs un nokāra galvu.

—   Kur jūs gribat gaidīt? — Mak-Nellijs drusku skarbāk vaicāja.

—   Es gaidīšu priekšā — tieši pie durvīm.

—   Kālab? — kapteinis jautāja.

—   Poggins, — Duans tagad runāja gluži lēni. — Poggins nokāps pirmais, lai ietu visiem pa priekšu. Cieši aiz viņa ies visi pārējie. Viņi neies ātri, kamēr tie būs iekšā. Stāvoklis ir tāds: viņi nedrīkst gluži ietikt iekšā, jo tanī mirklī, kad tie būs iekšā, tie vilks savus revolverus, kas kādam atnesīs drošu nāvi. Ja tikai mēs varēsim, tad mēs tos apturēsim taisni durvīs.

—   Bet kur tad jūs paslēpsieties? — jautāja Mak-Nellijs.

Paslēpties! Tas Duanam vēl nemaz nebija ienācis prātā.

—  Tur ir plats priekšnams, — paskaidroja kapteinis. — Kaut kas līdzīgs apaļai ailei, priekštelpa ar kāpnēm, kas ved uz operāciju zāli un kasēm. Šinī priekštelpā ir arī durvis, kas ved kādā ejā. Tur mēs varam paslēpt ļaudis, un arī jūs varat tur būt.

Duans klusēja. Mak-Nellijs kļuva nepacietīgs.

—  Jūs nedrīkstat doties nevajadzīgās briesmās. Vai jūs negribat noslēpties kopā ar mums?

—   Nē! — izvēlās no Duana krūtīm. Mak-Nellijs sastinga. Tomēr par viņa seju pārslīdēja saprotošs smaids.

—   Šodien es jums nevaru pavēlēt, Duan, — viņš izšķīries sacīja, — varu jums tikai dot padomu. Vai tiešām jums nepieciešams doties vēl lielākās briesmās? Jūs jau tagad esat izdarījis vislielākos pakalpojumus! Savu apžēlošanu jūs esat samaksājis tūkstoškārt. Jūs pats esat atpircies. Gubernators, ģenerāladjutants, visa zeme Celsies kājās, lai jūs godinātu. Spēle ir beigta. Mēs nonāvēsim šos bandītus vai vismaz tik daudzus no tiem, ka viņu vara būs salauzta. Es uzstādu jums kā zemes jātniekam jautājumu: vai jums nepieciešams doties lielākās briesmās kā jūsu kapteinim?

Vēl arvien Duans klusēja. Viņš bija kā iesprostots starp divām varām. Kāda uzplūda traucās uz krastu un gribēja to aizraut. Pēdīgi viņa iekšējā balss izšķīrās.

—   Kaptein, jūs gribat, lai šī lieta ņemtu drošu gaitu?

—   Katrā ziņā!

—   Es parādīju jums ceļu. Vienīgi es pazīstu tos vīrus, kuriem mēs gribam izjaukt viņu nodomus. Ko es darīšu vai kur es būšu, to tagad pateikt es vēl nemaz nevaru. Šādās sadursmēs mirklis izšķir visu lietas gaitu. Bet es būšu tur!

Mak-Nellijs izpleta rokas un nevarīgi raudzījās savos ziņkārīgajos un līdzjūtīgajos zemes jātniekos. Viņš kratīja galvu.

—   Jūs savu darbu jau esat veicis — slazds ir uzstādīts, vai šī savādā izturēšanās ir pareiza attiecībā uz Longstreta jaunkundzi? — viņš teica klusā balsī.

Duans nodrebēja kā spēcīgs koks, kura saknes saņem pirmo cirtienu. Viņš pavērās augšup, it kā būtu ieraudzījis kādu garu.

Mak-Nellijs bez žēlastības turpināja:

—   Jūs varat iegūt šo meiteni. O, Duan, mani jūs nevarat pievilt. Es to tūliņ noģidu. Cīnieties, kā cīnīsimies mēs, bet piesargieties arī kā mēs — bet pēc cīņas ejiet pie viņas. Jūs esat savu Teksasas jātnieka uzdevumu izpildījis kā vēl neviens cits vīrs pirms jums. Ar godinājumiem jūs atlaidīs, jūs būsiet brīvs un laimīgs virs. Šī meitene mīl jūs. To es lasīju viņas acīs. Viņa ir…

Ar mežonīgu žestu Duans pārtrauca viņa vārdus.

—   Pietiek. Esmu gatavs, — viņš drūmi sacīja. — Es izstrādāju plānu. Vai nu piekrītat tam, vai arī man vienam vajadzēs stāties pretim Pogginam un viņa bandai.

Mak-Nellijs nespēja atturēties no lāsta. Ar bezcerīgu izteiksmi viņš uzmeta rokas gaisā un ļāva dziļā nožēlā savām acīm kavēties pie Duana. Tad viņš pamāja zemes jātniekiem.

Duans palika viens.

Vēl nekad viņa prāts nebija bijis tik ass un skaidrs kā šinī mirklī. Vēl nekad viņš nebija tik ātri atradis izeju no savu jūtu labirinta. Viņa liktenis bija: nostāties Pogginam ceļā, pirms to iespēja izdarīt kāds cits. Vispirms Poggins — un tikai tad pārējie! Tā bija viņa griba, cieta un nelokāma kā klints.

Kāpēc?

Atziņa nāca.

Šinī stundā tas vairs nebija zemes jātnieks. Kas gan tagad vēl bija dienests? Kas valsts? Kas sabiedrība? Kas civilizācija, ko tam vajadzēja aizsargāt pret noziedzniekiem? Vārdi, vārdi, vārdi!

Pogginu viņš grib nonāvēt, Pogginu, Pogginu! Zīmīgi bija tas, ka pārējos tas gluži aizmirsa. Tagad viņš bija Buks Duans, revolvera vīrs, revolvera strēlnieks, revolvera varonis — kaisls un bīstams! Viņa tēva asinis, šī drūmā un mežonīgā dziņa, viņa mātes griba, nevaldāmā pionieru, celmlaužu griba — tas viss atdzima viņā! Viņš bija un palika tas, par ko viņu bija padarījuši garie trimdas gadi — revolvera vīrs! To viņš tagad saprata — ja ari tas bija rūgti un bezcerīgi. Viņš bija ticējis, ka spēj nonāvēt šīs tieksmes, padzīt šīs briesmas, ieslēgt tās kapā un savaldīt spokus — bet viss tas vēl plosījās viņā!

Tagad tas izlauzās uz āru ļaunāk, spēcīgāk kā jebkad! Duans to nespēja aptvert. Bet te viņš stāvēja, un izejas viņam nebija. Viņš jutās kā slepkava. Viņa dvēsele bija kaila — tā bija Kaina dvēsele. Viņš bija izstumts un pazudis. Tā viņš teica sev, un tā viņš atzinās pats sev.

Bet dvēseles dziļumos, ko viņš tā nicināja, liegi trīcēja doma par Raju Longstreti.

Tad radas bailes. Viņš nevarēja paredzēt visas šīs liktenīgās sadursmes sekas. Visu savu ātro un nāvētāju spēku viņam vajadzēs vērst pret Pogginu. Varbūt ar panākumiem, varbūt velti. Bet aiz Poggina soļos citi labi strēlnieki. Tos viņš nevarēja uzmanīt. Viņam vajadzēja ievērot arī to, ka viņš šinī cīņā var krist.

Tas būtu nenozīmīgi. Bet viņš mīlēja Raju. Viņš tiecās pēc tās. Un viņas skaistums, viņas dedzība, viņas lūgumi — vai tas viss būtu radīts vienīgi, lai mocītu viņu?

Atvērās durvis.

Ienāca Raja Longstrete.

—   Duan! — viņa maigi sacīja. — Mani sūta pie jums kapteinis Mak-Nellijs!

—   Bet jums nevajadzēja nākt, — Duans atteica.

—   Pēc tam, kad viņš man visu izstāstīja, es būtu nākusi, vai viņš to gribētu, vai nē. Man vēl nebija gadījuma pateikties jums. Tagad es to daru — no savas sirds dziļumiem. Tas bija cēli no jums. Mans tēvs ir satriekts. Viņš turēs doto Vārdu. Bet, Duan, man sacīja, lai es pasteidzoties. Bet es tā, pašlabuma meklējot, izšķiežu dārgo laiku.

—   Tālab ejiet tagad un atstājiet mani. Jūs nedrīkstat padarīt mani mīkstsirdīgu tagad, kur šī izmisuma spēle jānoved līdz galam.

—   Vai tiešām tai jābūt izmisuma spēlei? — viņa čukstēja, pienākot tam tuvu klāt.

—  Jā! Tai jānotiek!

Duans bija pārliecināts, ka Mak-Nellijs atsūtījis Raju, lai piespiestu to grozīt viņa nodomu. Bet viņš saprata, ka

viņa ir ieradusies arī pati no sevis. Viņas acis bija tumšas, vērīgas un daiļas.

—   Jūs tātad gribat tīši doties neprātīgās briesmās? — viņa sacīja. — Lūdzu, nedariet to. Jūs teicāt, ka mīlat mani, un es — Duan — ak — vai tad nezināt, ka es? …

Maiga balss, dziļa un salda kā veca melodija, stostījās un aprāvās.

Duans nodrebēja. Viņa nevarīgās domas virpuļoja. Viņa sakustējās, izstiepa savas rokas, un viņas acu burvība noslīka asaru plūdos.

—  Mans Dievs! Jūs taču nevarat mani mīlēt! — viņš aizsmacis iesaucās.

Tagad viņu skāra viņas izstieptās rokas.

—   Es — mīlu — tevi!

Viņa gulēja pie Duana krūtīm. Viņš pievilka to cieši sev klāt. No viņas jūtu maiguma un skavām Duans zaudēja baiļu izjūtu. Viņš juta viņu, un šinī mirklī šī vara bija stiprāka kā visi tie rēgi, kas viņu apsēda.

Viņš turēja to, it kā viņa būtu tā dvēsele, tā zemes spēks un debesu cerība. Šaubu vairs nebija. Prāts uzvarēja. Neizteicami salds laimes vilnis plūda pār Duanu. Stiprs kā smags vīns, dziļš kā daba, krāšņš un bīstams kā saules stars tam, kas ilgi klejojis tumsā. Viņš bija bijis izstumtais, nemiera vajāts, pats sevi pazaudējis klaidonis. Viņš bija nostaigājis bezgalīgu asins ceļu, cilvēku nāvētājs, bēglis, kas neizjūta nekādas citas tieksmes kā kailo dziņu dzīvot ar tumšu cerību. Tagad, ar šo sievieti skavās, kuras viļņojošās krūtis gulēja pie viņa krūtīm, šinī atdzimšanas mirklī viņš locījās zem prieka vētras brāzieniem, kas bija jo stiprāki vina lielo ciešanu dēļ.

—   Vai tiešām tu mani mazliet mīli? — viņš nedroši čukstēja. Viņš dziļi noliecās pār to un vērīgi ielūkojās viņas tumšajās, mitrajās acīs.

Kā klusi smiekli, kā klusas raudas vēlās no viņas lūpām. Raja apskāva savām rokām Duana kaklu.

—  Mazliet? Ak, Duan! Ak, cik ļoti.

257

Viņu lūpas sastapās pirmajā skūpstā. Viņas mutes dedzinošais saldums bija Duanam tik jauns, tik dīvains, tik neatvairāms. Viņa pagurusi un izsalkusi sirds sita skaļi un smagi. Viņš sajuta izstumtā sāpīgās ilgas pēc mīlas. Atdevās šim saviļņojumam. Viņa nāca tam pretim. Sniedza skūpstu pēc skūpsta. Skavas pēc skavām. Viņas seja dega. Viņas acis aizvērās, kad visa viņas kaisle un

17 — 25

■spēks bija izsīkuši. Tad viņa atkrita atpakaļ uz Duana pleca.

Duanam pēkšņi izlikās, it kā Raja zaudētu samaņu. Viņš uzminēja, ka viņa to saprot un nebūtu tam neko liegusi, pat savu dzīvību. Pārdzīvotais bija atstājis uz viņu dziju iespaidu. Duans sāpīgi nožēloja, ka bijis tik neapvaldīts.

Tad viņa atkal atžilba. Tagad tā vēl ciešāk glaudās viņam klāt un atbalstījās ar augšup vērstu seju pie tā krūtīm. Viņš izjuta viņas rokas, maigas, bet stipras kā tērauds, samta cimdos. Viņš juta viņas karsto dvašu un krūts siltumu. Viņu pārņēma trīsas. Viņš mēģināja atkāpties, bet viņas ķermenis padevās līdzi un tikai vēl stiprāk spiedās klāt. Viņa turēja savu seju, vērstu augšup, un spieda viņu lūkoties tanī. Cik skaista viņa tagad bija: bāla, bet degoša; sarkanās lūpas mazliet pavērās; tumšās acis staroja. Bet tas nebija viss. Kaisle, neapspiežama griba un sievietes dziļā un spēcīgā apņemšanās bija saskatāma viņas sejā.

— Es mīlu tevi, Duan! — viņa teica. — Manis dēļ paklausi taču prāta balsij. Nenostājies šiem bandītiem ceļā, vaigu vaigā. Tevī ir kaut kas mežonīgs. Savaldi to, ja tu mani mīli!

Duans pēkšņi kļuva bezspēcīgs. Kad viņš atkal to ņēma savās skavās, tad tam gandrīz trūka spēka celt viņu sev blakus kādā sēdeklī. Viņa likās būt smagāka, kā patiesībā bija. Viņas miers bija zudis. Viņa raudāja, trīcēja, drebēja. Viņas vaigi bija karsti un valgi. Viņas rokas vijās ap to kā vīnogulāji. Viņa pacēla savu muti pret viņu un čukstēja: — Skūpsti mani! — Viņa gribēja pārliecināt to, turēt!

Duans noliecās. Viņa rokas apskāva Raju un vilka sev klāt. Ar lūpām uz viņas lūpām tam šķita, ka viņš kūst. Šis skūpsts noslēdza viņa acis. Duans vairs nevarēja pacelt galvu. Viņš sēdēja nekustīgi, akls un nevarīgs, ievīstīts siltā, saldā tumsā. Viņa to skūpstīja — ar bezgalīgi garu skūpstu — varbūt to bija tūkstotis.

Duans nespēja atbrīvoties. Viņš padevās viņas lūpām un rokām, vēroja viņu, neapzinīgi atbildēja uz viņas glāstiem un saprata viņas nolūku. Viņas saldums reibināja to, un tas gandrīz nogrima tanī. Tad tāda bija sievietes mīla! Viņa mežonīgie gadi bija izdzēsuši katru jaunības mīlu, ko tas kādreiz bija sajutis. Un visu to viņam tagad vajadzēja zaudēt: visus viņas maiguma brīnumus, šo dīvaino uguni, no kuras tas bijās un par ko tas jūsmoja,

šo dzīves biedru, pēc kura alka viņa izmocītā sirds. Līdz šim mirklim viņš nebija sapratis, cik liela nozīme vīrieša dzīvē pieder sievietei. Sī nozīme bija fiziska — dzīvā, mīlošā ķermeņa brīnums — un garīga, jo tagad viņš saprata, kas viņu sagaidītu citos, labākos apstākļos — krietniem darbiem piepildīta dzīve, kas veltīta šādai sievietei.

—   Paliec, paliec! — viņa iesaucās, kad tas pēkšņi uzlēca kājās.

—   Man jāiet! Dzīvo vesela, dārgā! Neaizmirsti, ka esmu tevi mīlējis!

Viņš atbrīvojās no viņas rokām un atkāpās atpakaļ.

—   Raja — dārgākā — es ticu, ka atgriezīšos! — viņš čukstēja.

Duans sasniedza durvis. Viņš meta pēdējo skatu viņā, lai uz visiem laikiem iekaltu savā atmiņā balto seju ar skumjajām, tumšajām acīm.

—   D u a n!

Viņš bēga no šī sāpju kliedziena, pērkons, nāve un elle skanēja viņa ausīs.

Lai aizmirstu viņu un atgūtu savu drosmi, Duans atsauca savā atmiņā Poggina attēlu. Saules dedzinātā, muskuļainam, dzeltenacainam jaguāram līdzīgā bandīta attēlu. Poggins bija pirmais vīrs, kas bija licis ieplūst viņa smadzenēs, viņa dzīslās saltām, smagām bailēm. Kāpēc viņš no tā brīža tā nīda dzīvi? Poggins bija viņa spēku augstākais pārbaudījums. Nedabiskā un dīvainā dziņa, kas bija viņa dzīves dziļākais pamats, prasīja šo mežonīgo un liktenīgo izeju. Akla naida pārņemtais Knells bija pašu Pogginu ar savām nievām novedis tik tālu, ka tas Duanu baidījās.

Atkal tumšais vilnis pārņēma Duanu. Istabu atstājot, tas bija mežonīgs, nepielūdzams, norūdīts jebkādā ziņā, ašs kā pantera, drūms kā nāve. Viņš atkal bija savas kaisles ķetnās.

17*

259

Uz ielas bija viss mierīgi. Duans gāja pāri uz banku. Pulkstenis sita divi. Viņš iegāja caur durvīm priekšnamā, apskatīja to un devās tad pa kāpnēm uz bankas telpām. Ierēdņi sēdēja aiz saviem galdiem. Bet tie bija nemierīgi. Ieraugot Duanu, kasieris kļuva bāls. Apbruņoti viri — zemes jātnieki — bija noliekušies aiz barjeras. No kases logiem bija izņemti visi stikli. Naudas skapis bija aizslēgts. Uz galdiem nebija redzama nauda. Ieradās kāds klients, kas runāja ar kasieri. To lūdza pienākt rīt.

Duans atgriezās uz durvīm. No turienes viņš varēja tālu pārredzēt ielu, līdz pat klajajam laukam. Viņš gaidīja. Minūtes izvērtās mūžībā. Tas neredzēja neviena savā tuvumā un nedzirdēja nekādu troksni.

Dažas minūtes pirms pustrim tālu lejā parādījās kāda jātnieku grupa, kas iegriezās ielā. Vīri jāja ātros rikšos. Jātnieki arī visur citur pievērstu sev uzmanību.. Iejājot pilsētā, tie skubināja zirgus aizvien ātrāk un ātrāk. Patlaban tie atradās četrus kvartālus no bankas nama, tagad trīs, nu vēl tikai divus. Duans atkāpās priekšnamā, kāpa augšup pa kāpnēm. Apstājās platajās, atvērtajās durvīs.

Duana ausīs šalca vētras brāzieni. Tos pārspēja asa pakavu klaboņa. Viņš varēja redzēt tikai vienu ielas stūri. Pēkšņi viņa šaurajā redzeslokā iedrāzās garkājains, zeltains brūnis. Zirgus apturot, pakavu klaboņa kļuva nemierīga.

Duans redzēja, ka Poggins runā ar saviem biedriem. Tas ātri nolēca, pārējie sekoja viņam. Tie nāca iekšā kā krietni fermeri, kas bankā grib nokārtot savas veikala darīšanas. Neviens revolveris nebija redzams. Poggins lēni nāca uz durvīm, bet tad paātrināja savus soļus. Pārējie, turoties cieši kopā, gāja aiz viņa.

Blossoms Kane nesa kreisajā rokā ceļasomu. Džims Flečers palika pie zirgiem un bija sakopojis to pavadas savās rokās.

Poggins ienāca priekšnamā pirmais; Kane vienā, Boldts otrā pusē, bet mazliet iepakaļ.

Tad Poggins ieraudzīja Duanu.

—   Nolādēts! — viņš iesaucās.

Duanam šķita, ka viņā kaut kas sairst un sals pārņem viņu. Vai tās bija bailes?

—   Buks Duans! — Kane izgrūda.

Mirkli Poggins skatījās augšup un Duans lejup.

Poggins sakustējās jaguāra lēcienam. Gandrīz tikpat .ātri Duans tvēra ieroci.

Šāvieni norībēja gandrīz vienā laikā.

Duans izjuta sitienu taisni tanī mirklī, pirms tas nospieda. Viņa domas lidoja ātri. Tās stāvēja kā dīvaini plankumi viņa acu priekšā. Poggins bija bijis ātrāks! Duana krūtis žņaudza bailes. Viņš šāva — šāva uz labu laimi.

Ar pērkonīgu atbalsi visapkārt rībēja šāvieni. Sarkani zibeņi, dūmu svītras, skaļi kliedzieni! Viņš krita un krita. Beigas! Beigas! Viņa dziestošās acis redzēja krītam Kani, tad Boldtu. Vislielākās mokas, rūgtākas kā nāve: Poggins stāvēja! Viņš balstījās pret sienu, asinīm sejā, lieliska bestija — un viņa revolveris spļāva sarkanus zibeņus.

Viss pazuda, kļuva tumšs. Pērkons apklusa. Te — dūmos iznira — Rajas Longstretes saldā seja, balta — tumšām, sērām acīm — izbālēja — saira — pazuda…

Divdesmit piektā nodaļa laimei pretim

Gaismas kāvi joņoja gar Duana acīm — biezi, dīvaini stari, kas nāca un gāja. Dārdoši, neskaidri trokšņi uzbruka viņam, pārspēja visu. Tie bija sapņi bez satura, nastas, kas šķita smagas. Tumsa, gaišums, trokšņi, kustības. Neskaidra, nedroša nojauta par laiku — par ilgu laika sprīdi. Graujošas un ložņājošas ugunis. Kāds tumšs liesmu mākonis ievīstīja viņu un aiznesa projām.

Tad viņš, arvien vēl it kā lidojumā uz mākoņa, ieraudzīja istabu, kas tam bija sveša. Sveši ļaudis noliecās pār viņu. Vājas balsis no lielas tāles. Viss kā sapnī. Atkal viņš redzēja skaidrāk. Istabas sienas kļuva noteiktākas. Apziņa atgriezās. Tomēr viss vēl bija neskaidrs un svešs. Lietas likās tālas un neizprotamas. Tātad viņš tomēr bija dzīvs! Bet gulēja nekustīgi kā akmens. Viņu nospieda vesela kalna smagums. Viņa pārsējumos ievīstītais ķermenis gulēja kā zaudētā nāves cīņā.

Kāda sievietes seja slīdēja pār viņu, balta, skumjām acīm — kā parādība, tomēr salda un runājoša. Tad pār viņu noliecās kāds vīrs. Tas dziļi ieskatījās viņa acīs. Šķita, ka viņš no liela attāluma čukst: — Duan! Duan! Ak, viņš pazīst mani.

Pēc tam atkal iestājās gara un ilga tumsa. Kad gaisma beidzot atgriezās, šoreiz jau skaidrāk, atkal pār viņu liecās vīra nopietnā seja. Tas bija Mak-Nellijs.

Reizē ar atziņu atplūda arī pagātne.

Duans mēģināja runāt. Viņa lūpas bija vārgas. Viņš tikko varēja tās pakustināt.

—   Poggins! — viņš čukstēja. Viņa pirmā, tiešām apzinīgā doma piederēja Pogginam.

—   Poggins ir beigts! Lupatās sašauts! — atbildēja Mak-Nellijs. — Cīnījās kā tīģeris. Viņš nošāva divus no maniem Jaudīm un ievainoja vēl divus. Tas iztukšoja trīs revolverus, kamēr mēs viņu pieveicām.

—   Neviens — nepalika — dzīvs?

—  Vīrs pie zirgiem, Flečers, palika dzīvs. Visus citus mēs nošāvām. Jā, Duan, darbs ir veikts, pamatīgi veikts.

—   Un…

—   Raja Longstrete gandrīz pastavīgi ir atradusies pie jūsu gultas. Viņa palīdzēja ārstam. Viņa kopa jūs. Un, Duan, vakar naktī, kad jūsu lietas stāvēja ļauni, ļoti ļauni, tad, ticu, tas bija tikai Longstretes jaunkundzes iespaids, kas neļāva jums izdzist. Tagad mēs vedīsim jūs uz jūsu dzimteni, un Rajas jaunkundze ceļos ar mums. Duan, viņa ir brīnišķa meitene. Nekad viņa neizmisa, viņa nepazaudēja paļāvību nevienu mirkli. Pulkvedis Longstrets tūlīt pēc cīņas devās uz Luiziānu. Es viņam ieteicu to darīt. Valdīja milzīgs uztraukums. Vislabākā izeja viņam bija — pazust no šejienes.

—  Vai tiešām ir kāda iespēja, ka es — atkal — kļūšu vesels?

—   Iespēja? Nē, tas ir gluži droši, ka jūs būsiet vesels! Bet visu savu mūžu jūs ienīdīsiet svinu. Jūs varat to paciest. Duan, visi dienvidrietumi zina jūsu dzīves stāstu. Jums vairs nav jākaunas no Buka Duana vārda. Kaina zīmogs ir dzēsts. Visa Teksasa tic, ka jūs arī visus trimdas gadus esat sastāvējis zemes jātnieku slepenā dienestā. Jūs esat īsts varonis. Un tagad domājiet par savu dzimts-

māju, par savu māti, par cēlo meiteni un — nākotni.

* * *

*

Zemes jātnieki aizveda Duanu uz Vellstonu. Bija uzbūvēts dzelzceļš. Tas bija noticis Duana trimdas gados. Vellstona bija kļuvusi lielāka. Piestātni ielenca trokšņainas ļaužu masas. Kad Duanu iznesa no vagona, iestājās klusums. Vesela seju jūra spiedās tuvāk. Dažas no tām viņš vēl pazina: — skolas biedri, draugi, veci kaimiņi. Daudz roku pacēlās gaisā mēmam sveicienam. Tā viņu sagaidīja pilsēta, no kuras tas bija spiests bēgt. Viņā zuda skarbuma sajūta, šī sagaidīšana pārsteidza un iepriecināja viņu. Viņš saprata, ka viņā noticis lūzums. Viņa skats kļuva maigāks.

Tur stāvēja kāds balts nams, viņa vecā dzimtsligzda. Cik dīvaini un tomēr — patiesi! Duana sirds sita ātri.

Vai tiešām bija pagājis tik daudz gadu? Viss likās esam vienā un tanī pašā laikā pazīstams un svešs — un viss šķita kļuvis lielāks.

Biedri ienesa viņu namā un nolika. Māja bija klusa,, lai gan ļaužu pilna. Duana acis meklēja vaļējās durvis.

Kāds ienāca — slaida meitene baltā tērpā ar tumšām, mitrām acīm un starojošu seju. Viņa veda aiz rokas kādu vecu sievu sirmiem matiem, skarbiem sejas pantiem. Viņa māte! Viņa bija vārga, bet turējās taisni. Bija bāla un trīcēja, bet saglabāja savu cieņu. Tā, kas bija baltajās drānās, iekliedzās un noslīdēja ceļos pie viņa gultas. Ar šķietami dīvainu žestu māte izpleta rokas.

—   Kur ir mans dēls? Ak, jūs nepārvedāt man manu dēlu. Tas tur ir viņa tēvs! Mans dēls! — Ak, mans dēls!

Kad Duans kļuva spēcīgāks, viņam patika gulēt pie loga rietumu pusē, noskatīties, kā tēvocis Džims loba savas kārklu mizas, klausīties viņa tenkošanā. Vecais vīrs tagad bija nevarīgs. Viņš stāstīja daudz saistošu stāstu par ļaudīm, ko Duans pazina — ļaudīm, kas bija uzauguši lieli un apprecējušies, guvuši dzīvē panākumus un neguvuši tos, aizceļojuši un nomiruši. Tomēr bija grūti atturēt tēvoci Džimu no nostāstiem par revolveriem, lopu laupītājiem, bandītiem, izstumtajiem. Viņš tagad bija mazliet bērnišķīgs un ļoti lepns uz savu brāļadēlu. Viņš gribēja zināt visu par Duana mežonīgajām dēkām. Bet vairāk par visu viņam darīja prieku runāt par lodēm, ko Duans nesa savā ķermenī.

—   Piecas, vai ne? — viņš jautāja simto reizi. — Piecas pēdējā šaudīšanā? Un sešas jau bija agrāk?

—   Jā, tēvoci Džim!

—   Piecas un sešas iztaisa kopā vienpadsmit. Tam jābūt vīram, kāds esi tu, lai nēsātu līdzi tik daudz svina. Bet tu, Buk, varētu panest vēl vairāk. Te, Vellstonā, pašreiz ir nēģeris Edvards. Tas vazā sevī veselu centneru un neko par to neiztaisa. Un tur ir Kols Millers. Pats viņu redzēju. Stāsta, ka tas staigājot apkārt ar divdesmit trim lodēm. Bet viņš ir lielāks nekā tu, un tam ir vairāk gaļas kā tev… Vai nav jocīgi, ka ārsts varēja izņemt tikai vienu no tavām lodēm, to — no krūšu kurvja? Desmit milimetru kalibrs, neparasta lode. Es to redzēju gribēju dabūt, bet Longstreta jaunkundze to negribēja man dot. Buk, Poggina revolvera stobrā bija iestrēgusi kāda lode. Tai bija gluži tas pats kalibrs kā tai, ko tev izgrieza. Dievs zina, tā būtu tevi nogalinājusi, ja nebūtu tur iestrēgusi.

—   Droši vien, tēvoc, — sacīja Duans. Un atkal viņa dvēselē ieskanējās vecās, baigās stigas.

Bet Duans nebija bieži vienatnē ar savu veco, bērnišķīgo un varoņus apbrīnotāju tēvoci. Raja Longstrete bija vienīgā būtne, kas izprata Duana dvēseles drūmās noskaņas. Kad viņa atradās tā sabiedrībā, tad zuda visi pagātnes rēgi.

Kādā pēcpusdienā, kad tie sēdēja pie rietumu loga, pienāca telegramma, kas bija adresēta Duanam. Viņi lasīja to kopīgi:

«Jūs saglabājāt Teksasai zemes jātnieku korpusu.

Mak-Nellijs.»

Raja bija nometusies ceļos pie loga. Duans domāja, ka viņa tagad runās par lietām, no kurām tā līdz šim bija izvairījusies. Viņas seja bija bāla, bet vēl daiļāka. Dzīve silti ritēja šinī dzīvajā marmorā. Vēl viņas acis bija jautājošas un aizēnotas, bet viņās vairs nebija skumjās izteiksmes.

—   Priecājos ļoti par Mak-Nelliju un arī par Teksasu, — teica Duans.

Viņa neatbildēja. Likās, it kā tā būtu nogrimusi dziļās pārdomās. Duans mazliet sarāvās.

—   Vai sāpes šodien ļaunākas? — viņa tūlīt vaicāja.

—   Nē. Kā aizvien. Arvien tās būs tādas pašas. Tu taču zini, ka esmu piesātināts ar svinu. Bet mazliet sāpes nav man nekas.

—   Tad atkal uznākusi vecā, ļaunā sajūta? Bailes? Saki man.

—   Jā. Tā atkal vajā mani. Drīz man ies labāk — es varēšu iziet. Un atkal sāksies — elle!

—   Nē, nē! — viņa aizkustināta noteica.

—   Kaut kāds piedzēries kovbojs, nelga ar revolveri, atradīs mani katrā vietā, lai kurp arī es dotos, — viņš turpināja sūdzēties. — Buks Duans! — Nošaut Buku. Duanu!

—   Klusē! Nerunā tā. Uzklausi mani. Tu atceries to dienu Valverdā, kad es nācu pie tevis — kad lūdzu tevi neiet, nestāties Pogginam ceļā? Ak, man tā bija briesmīga stunda. Bet tā man atklāja patiesibu. Es redzēju cīņu starp tavu kaisli nogalināt un mīlu uz mani. Es būtu varējusi tevi glābt, ja toreiz zinātu to, ko zinu tagad. Tagad es zinu, kas vajā tevi. Bet tev nekad vairs nevajadzēs tvert pēc ieroča. Nekad tev nebūs jānogalina kāds cilvēks, paldies Dievam!

Kā slīcējs viņš gribēja tvert salmu, bet viņš netika pie vārda.

Viņa apskāva savām maigajām rokām viņa kaklu.

—  Tāpēc, ka es aizvien būšu pie tevis! Tāpēc, ka es aizvien stāvēšu starp tevi un šīm šausmām!

Bija tā, it kā ar šīs domas izpaudumu vārdos viņa atgūtu savas varas nešaubīgo apziņu. Duans saprata, ka tagad tas guļ spēcīgākas sievietes skāvienos nekā bija tā, kas liktenīgajā dienā Valverdā lūdza viņu.

—  Mēs apprecēsimies un atstāsim Teksasu, — viņa sacīja. Viņas vaigos ieplūda asinis.

—   Raja!

—   Jā, to mēs darīsim, lai gan jūs, mans kungs, būtu jau sen varējis uzstādīt man šo jautājumu!

—   Bet — sirdsmīļā, — viņš aizsmacis iebilda, — varētu rasties bērni, kāds zēns — zēns ar tādām tēva asinīm!

—   Es lūgšu Dievu, lai tāds rastos! Es nemaz nebaidos tā, no kā tu bīsties. Un — puse viņam būs manu asiņu?

Duana dvēselē sacēlās auka. Prieka šausmas aizdzina bailes. Mīlas starojošais spēks šīs sievietes acīs padarīja to nespēcīgu kā bērnu. Kā viņa spēja viņu tā mīlēt? Kā viņa varēja tik droši raudzīties nākotnē? Tomēr viņa turēja to cieši savās skavās un spieda to sev cieši klāt. Savu ticību, savu mīlu un savu daiļumu — visu to viņa metīs starp sevi un Duana drausmīgo pagātni. Te gulēja viņas spēks, un to viņa nolēma izmantot. Viņš neiedrošinājās pat ne domās pieņemt viņas upuri.

—   Bet, Raja — mana dārgā, cēlā meitene — esmu nabags — man nav nekā — esmu kropls.

—   Ak, kādā jaukā dienā tu būsi gluži vesels, — viņa atteica. — Un tagad klausies, ko es tev teikšu. Man ir nauda. Mana māte atstāja man lielu mantojumu. Viss, kas tai bija, reiz piederēja viņas tēvam. — Vai saprati? Mēs ņemsim māti un tēvoci Džimu līdzi. Dosimies uz Luiziānu — uz manu dzimteni. Tā ir tālu prom no šejienes. Tur jāapsaimnieko plantācija, tur ir zirgi un govis, un liels ciprešu mežs. O, tev būs tur daudz darba. Tur tu visu aizmirsīsi. Tu iemācīsies mīlēt manu dzimteni. Tas ir skaists, vecs īpašums. Tur ir meži, kur alnis sauc visu dienu, bet lakstīgala dzied cauru nakti.

—   Mīļotā! — Duans sagrauzts iesaucās. — Nē, nē, nē!

Tomēr savā sirdī viņš zināja, ka viņam vajadzēs turp

doties, ka viņš nespēj ne mirkli ilgāk pretoties.

— Mēs kļūsim laimīgi, — viņa čukstēja. — Es zinu to. Nāc, nāc, nāc!

Viņas smagie plakstiņi aizvērās, un viņa pacēla savas saldās, trīcošās lūpas.

Ar pukstošu sirdi Duans noliecās pār tām. Tad viņš turēja to, cieši pievilka sev klāt. Apmiglotām acīm viņš raudzījās pāri zemajai kalnu grēdai uz rietumiem. Turp, kur saule rietēja sarkana un zeltaina, kur plūda Nuesa, kur bija Rio Grande krastu mežonīgie džungļi, kur atradās viss tas, kas zūd tam uz visiem laikiem.

Šinī svinīgajā un lielajā mirklī Duans satvēra savu laimi un raudzījās pretim jaunai dzīvei. Viņš uzticējās šai drošsirdīgajai un maigajai sievietei, apzinoties, ka viņa ir spēcīgāka par to drūmo un liktenīgo kaisli, kas bija metusi savas ēnas pār viņa mežonīgo dzīvi.

Lai viņi nāk — bālie pagātnes spoki — nogalināto apsūdzošās acis — arvien starp visu to un viņu sargājot stāvēs šīs cēlās sievietes uzticība, mīla un daiļums.

Beigas

SATURS

Kapteinim Džonam Heigsam un viņa Teksasas jātniekiem

I nodaļa. Kāds tēvs — tads dēls ….

II nodaļa. Bēgšana

III  nodaļa. Biedra nāve

IV  nodaļa. Jauna sadursme

V nodaja. Jauns draugs………………………

VI nodaļa. Meitene un sieva………………..

VII nodaļa. Mīlas spēle — uz dzīvību un nāvi .

VIII nodaļa. Blanda atgriešanās……………..

IX nodaja. Smagas cīņas…………………….

X nodaļa. Vientuļais vilks…………………..

XI nodaļa. Dīvains aicinājums…………….

XII nodaļa. Asinssuņi……………………………

XIII nodaļa. «Tūkstoš dolāru»……………………

XIV nodaļa. Zemes jātnieks……………………

XV nodaļa. Gaitas un sastapšanās ….

XVI nodaļa. Fairdalē……………………………..

XVII nodaļa. Sāncenši……………………………

XVIII nodaļa. Raja…………………………………

XIX nodaļa. «Goda viri»……………………..

XX nodaļa. «Ceseldins» …………………………..

XXI nodaļa. Divi «draugi»……………………..

XXII nodaļa. Lauvu bedrē………………………

XXIII  nodaļa. Lavsona nāve

XXIV nodaja. Bandas gals

XXV nodaļa. Laimei pretim…………………….

Zena Grejs TEKSASAS JĀTNIEKS

Romāns 1994

Nodota salikšanai 12.01.94. Parakstīta iespiešanai 24.02.94. Formāts 84X108/32. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. Pašūt. Nr. 25-1. Līgumcena. Reģ. apl. Nr. 2—0441. Iespiesta tipogrāfijā «Rota»„ LV-lOli, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Z. Greijs.

397 Teksasas jātnieks. — R.: Rota, 1994. — 272 Ipp. ISBN 9984—524—18—3

UDK-p 820(73)-3

[1] 1 angļu jūdze — 1609 metri. Tulk. piez.

[2] 1 meksikas peso līdzinās ziemeļamerikas savienoto valstu zelta pusdolāram — Ls 2,10. Tulk. piez.

[3] meksikāņu tautiskā galvassega, ko nēsā arī Sav. Valstu dienvidu štatos. Agrāk šīs platmales pina no palmu lapu šķiedras. Tulk. piez.

[4] adios — ardievu. tulk. piez.

4*

[5] ardievu — līdz rītdienai! (spāņu frāze). Tulk. piez.

[6] īpatnējs mežonīgo rietumu paradums — katra svītra nozīmē vien u cilvēka dzīvību, ko izdzēsusi tieši no šī revolvera raidītā lode. Tulk. piez.

[7] desperado — šī vārda pirmatnējā nozīmē kāda politisku sazvērnieku sabiedrība. Vispārīgi saprotams kā cilvēks bez cerībām, bez nākotnes. Bet S. A. Sav. Valstu rietumos un Meksikā ar desperado saprot trimdinieku, izstumto, klaidoni. Tulk. piez.

[8] peons (spāņu vai.) — kalps, vienkāršs strādnieks, pa lielākai ■dajai — krāsainais, indiānietis vai metiss — sarkanais, kura dzīslās iek arī baltās rases asinis. Tulk. piez.

[9] boss — saimnieks, šefs. tulk. piez.

[10] senjora — spāniski: kundze. tulk. piez.

[11] nemesīda — atriebības dieviete seno grieķu mitoloģija. tulk. piez.

[12] angliski: lynch-lav, nelikumīga tautas tiesa, kas radās z.-a. Sav. Valstu dienvidu un rietumu štatos vēl kolonizācijas laikos, bet nav izskausta pat līdz šai dienai. Tās vārds esot cēlies no kāda «tiesneša Linča», bet viņa personība nav noskaidrota. Neapšaubāms turpretim ir fakts, ka 1885.—1926. g. Z.-A. Sav. Valstīs linču tiesai 1-crituši par upuri 3205 nēģeri un 1045 baltie. Vairākkārtīgi mēģinājumi iznīcināt šo paražu ar likumdošanas aktiem visas valsts mērogā (piem. Oger bill — 1922. g. likums), aizvien cietuši neveiksmi. Tulk. piez.

[13] z.-a. sav. valstis sastāda 48 atsevišķi štati (apgabali). Katra štata priekšgalā stāv tautas vēlēts gubernators — augstākās varas nesējs ar ļoti plašām pilnvarām un tiesībām. Gubernators ir visu štata bruņoto spēku virspavēlnieks, un tam pieder arī amnestijas tiesības. Atzīmēsim vēl, ka pašu štatu platība ir ļoti liela; piem., Teksasai ir 688,643 km2 , t. i., tā ir vairāk nekā desmit reizes lielāka par Latviju. Tulk. piez.

[14] pilnīgais nosaukums: Rio Grande del Norte — Lielā Ziemeļu upe, lai nesajauktu to ar Rio Grande do Sul — Lielo Dienvidus upi, Brazīlijā. Rio Grande ir 2800 km gara un atrodas Z.-A. Valstu dienvidos, ietekot Meksikas līcī, — robežupe starp Z. A. S. V. un Meksiku. Tulk. piez.

[15] spāņu vārds, kas apzīmē gandrīz tuksnešainus klajumus Teksasas un Jaun-Meksikas štatos, kur tekas un nedaudzās ūdens vietas ir apzīmētas, nospraustas stabiem. Angliskais nosaukums ir Staked plains. Tas ir 1000 līdz 1500 metru augsts smilšakmens līdzenums, kur bieži sastopamas ceļojošās kāpas. Zeme un ūdens ir sāļi. Saldūdens un zāle sastopami še reti. Tulk. piez.

[16] austiņa, teksasas štata galvaspilsēta, Kolorādo upes labajā krastā. Tulk. piez.

[17] faraona (varava) banka — ruletei līdzīga spēle. Tulk. piez. 392

[18] manana — spāņu vārds — rit! Tulk. piez.

[19] telegrāfā aparati, kas nes sava izgudrotaia amerikana, Zamuela Morzes (1791,—1872.) vārdu. Tulk. piez.

Content

Grejs Zena Teksasas jātnieks

KAPTEINIM DŽONAM HEIGSAM UN VIŅA TEKSASAS JĀTNIEKIEM

Pirmā nodaļa KĀDS TĒVS — TĀDS DĒLS

Otrā nodaļa BĒGŠANA

Treša nodaļa BIEDRA NĀVE

Ceturta nodaļa JAUNA SADURSME

Piektā nodaļa JAUNS DRAUGS

Sestā nodaļa meitene un sieva

Septītā nodaļa mĪlas spĒle uz DZĪVĪBU UN NĀVI

Astotā nodaļa blanda atgrieŠanĀs

Devītā nodaļa smagas cĪŅas

Desmitā nodaļa «vientuĻais vilks»

Vienpadsmitā nodaļa dĪvains aicinĀjums

Divpadsmita nodaļa ASINSSUŅI

Trīspadsmitā nodaļa «tŪkstoŠ DOLĀRU…»

Četrpadsmita nodaļa zemes JĀTNIEKS

Piecpadsmita nodaļa gaitas un sastapŠanĀs

Sešpadsmita nodaļa fairdale

Septiņpadsmitā nodaļa SĀNCENŠI

Astoņpadsmitā nodaļa raja

Deviņpadsmitā nodaļa «goda viri»

Divdesmitā nodaļa «Česeldins»

Divdesmit pirmā nodaļa divi «draugi»

Divdesmit otrā nodaļa LAUVU BEDRĒ

Divdesmit treša nodaļa lavsona NĀVE

Divdesmit ceturta nodaļa bandas gals

Divdesmit piektā nodaļa laimei pretim

SATURS