Alegrija Siro

Zelta čūska. Izsalkušie suņi

Siro Alegrija

Zelta čūska. Izsalkušie suņi

.

ZELTA ČŪSKA

© Editorial Universo S. A., 1968.

I UPE, CILVĒKI UN PLOSTI

Tur, kur Maraņjona, valdonīgā trauksmē raudamās uz priekšu, laužas cauri Andiem, Peru zemes kalnu grēdas slejas draudīgi kā vajāta puma. Un cilvēks tai malā nekad nevar būt gana piesardzīgs.

Kad ūdeņi sakāpj augstu, upe krākdama metas pret klintīm, izplūzdama pār plašajām krastmalas sērēm un applūdinādama akmenāju. Tā brāžas mutuļodama, rūkdama pa aizām un kalnstarpām, aiztek virmodama pa auglīgiem, līdzeniem klajiem, pa treknu un rūsganu staignāju, kura asā smaka liecina, ka augsnē rosās pirmatnēji dīglības spēki. Dobja dunoņa visapkārt vēstī, ka pali tikuši līdz pašam augstākajam līmenim, kā jau februārī. Un cilvēks izjūt bijību pret vareno straumi un sadzird tās rūkoņā sev brīdinājumu.

Mēs, Maraņjonas čolo', vērīgi ieklausāmies upes balsī. Mēs nezinām, nedz kur sākas, nedz kur beidzas šī upe, kas mūs nogalēs, ja, braukdami ar saviem plostiem, gribēsim izmērīt to, bet pati Maraņjona mums skaidri stāsta par savu bezgalīgo plašumu.

Odeņi skrien, izskalodami kokus, svaidīdami tos no viena krasta uz otru. Koku stumbri, sagriezušies kā krampjos sarauti cilvēku augumi, kaili zari, žagari un pat akmeņi, sadzīti bezveida blīvās, trauc pa straumi un aizvelk sev līdzi it visu, ko sastop savā ceļā. Vai tam plostam, ko aizķer šāds sastrēgums!

Plosts iesprūdīs sablīvējumā un paliks tanī, kamēr sašķīdīs triecienā pret klints izcilni vai arī kamēr to kā nekam nederīgu kopā ar sanesu blāķi aprīs ūdens virpulis.

Kad plostnieki ierauga straumē melnojam tuvojošos koku sastrēgumu, viņi airē, vai dzīvību sev ņemdami, lai tiktu ārā kaut kur krastmalā. Reizēm viņi īsti labi neaplēš šķērsojamo attālumu, un tad plosti vienmēr aizķeras vienā vai otrā sablīvējuma galā. Gadās arī, ka vīri pamana briesmas tikai tad, kad tās jau gluži klāt, jo samirkušie koki peld pa pusei iegrimuši, un tad atliek vienīgi paļauties uz laimi... Cilājas airi — liekas, to platie gali grib saraut visu ūdeni —, bet , drīz vien vīri, atrotījuši savas flaneļa bikses, sāk lēkāt pa sastrēgušajiem kokiem, piesargādamies uzmīt uz stumbriem, kuri var paiet zem ūdens, un, tā cīnīdamies, vai nu pēdīgi tiek krastā, vai arī pazūd dzelmē uz visiem laikiem.

Ar baismīgiem debešiem nāk bargie ziemas negaisi, izgāžas pār kalnu nogāzēm un kapā tās, padarīdami zemes krokas ap mūsu Maraņjonu vēl dziļākas. Upe ir viens dzeltens duļķis.

Mēs, čolo, par kuriem šeit stāstīts, dzīvojam Kalc-maras ielejā. Mēs pazīstam vēl daudzas cilas ielejas, kas izveidojušās tur, kur kalni atkāpušies vai kur tos aprijusi straume, bet mēs nezinām, nedz cik šādu ieleju ir pie upes augšgala, nedz cik tādu plešas pie upes lejteces. To gan mēs zinām, ka tās visas ir skaistas, ka tās aicina mūs vēlīgi un to balss kopš senseniem laikiem skan tikpat valdonīgi kā upes balss.

Saule rotājas sarkanajās klintīs, kas ieskauj šauro aizu un slejas tik augstu, ka šķiet ietiecamies pašā debess jumā, kurš lāgiem smagu mākoņu klāts, bet lāgiem zils un viegls kā plīva. Kalemaras ieleja ir izpletusies klinšu piekājē, upe to nešķērso, bet plūst tai garām, apskalodama klintaines pretējo pusi. Uz

mūsu visapkārt ar radzāju apņemto nostūri ved divas takas, baltodamas starp klintīm un taisīdamas negaidītus pagriezienus — gluži kā ieskurbis dejotājs.

Ceļi šeit ir šauri, jo cilvēkiem un dzīvniekiem platāku nevajag, lai tiktu pāri saviem untumainajiem kalniem, kuru stāvumu, līkumus, bezdibeņus un ieplaku taciņas tie ar savu pieredzi pazīst pat naktī. Ceļš ir tikai lente, kas iezīmē virzienu, un, oļiem čirkstot zem kājām, cilvēks un dzīvnieks nesatricināmā mierā dodas uz priekšu, vienalga, vai spīd saule, vai līst lietus, vai visu sedz tumsa.

Viens no ceļiem sākas upes malā pretējā klintāja piekājē, kādu gabaliņu tas lokās pa dzelteno krastu, kur aug kuplie pate^2, bet tad pazūd šaurā, tumšā ejā starp pakalniem. Pa šo ceļu pie mums nāk svešinieki, un paši mēs pa to dodamies uz Uamačuko un Kaha-bambas tirgiem pārdot koku^3 vai arī tāpat vien izklaidēties. Mums, lejiešiem, patīk staigāt, varbūt tādēļ, ka upe — mūsu jaunais dievsl — veido mūs no pasaules ūdeņiem un māliem.

Otrs ceļš ved lejup no Bambamarkas plakankalnes pa šauru kalnstarpu gar vecupi, kur, mirguļodams starp klintīm, čalo ūdens un, tāpat kā ceļš, steidz tikt pie Maraņjonas. Tiklab viens, kā arī otrs pazūd ielejas lapojuma pavēnī: ceļš iegriežas plūmju koku ēnotā ejā, bet ūdens izplūst pa grāvjiem — dzirdī mūsu dārzus un mūs pašus. Pa šo ceļu pie mums ierodas indiāņi iemainīt kartupeļus, oļjuko^4 vai citus plakankalnes labumus pret koku, banāniem un visādiem augļiem, kādu šeit pārpilnam, — acis indiāņiem asaro nikno moskītu dēļ, un cauru nakti viņiem šķiet, ka virsū lien odzes, itin kā viņi būtu izklājuši savas drānas uz čūsku midzeņa.

Indiāņi neēd mango^5, jo domā, ka no šiem augļiem var saslimt ar purva drudzi, un tā paša iemesla dēļ viņi neēd arī plūmes un gvaijabas^6. Kaut arī indiāņi pie mums uzturas tikai īsu laiku, drudzis viņiem tomēr piemetas, un, trīcēdami kā pārsaluši suņi, viņi mirst savās būdelēs, kuras rausta skarbais rītenis.

Sī zeme nav piemērota indiāņiem, un tikai nedaudzi no tiem ir pieraduši pie šejienes klimata. Indiāņiem šķiet, ka šeit ielejā tos beidz nost drudzis, bet mums, metisiem, plakankalnes vientulība un klusums gulstas uz sirds kā mokošs smagums. Toties ielejā mūsu vaigi sārtojas gluži kā pipars, kad nāk īstā briedā.

Šeit ir jauki dzīvot. Pat nāvē teju elpo dzīvība. Kapsētā aiz paugura, no kura noraugās ielejā maza baz-nīciņa ar sava baltā zvanu torņa vienīgo aci, kairā gurduma vidū ir krustiem netīk plest savas rokas. Tos apēno apelsīnu koki, kas dod vissaldākos augļus. Tāda šeit ir nāve. Un tāda pati ir nāve upes ūdeņos. Mēs taču zinām, kāda ir cīņa ar upi, un sensena dziesma pauž, kā mūs vilina briesmas:

Maraņjona, Jauj jel pāri tev tikt!

Tu, barga, nežēlīgā,

Piedot neproti.

Maraņjona, man vajag pāri tikt!

Vel, brāz savus viļņus —

Neiebiedēsi!

Un dzīvība vienmēr uzvar. Cilvēks ir tāds pats kā upe — neizdibināms un mainīgs, un bezgala valdonīgs. Zeme priecina, dodama augļus, un daba svin īstus krāsu svētkus sava svaigā zaļuma rotājumā, kas ir pretstatā mežonīgajām, koši sarkanajām klintīm, zilajiem un pienbaltajiem akmeņiem un krastmalas smiltij.

Kokas krūmu, banānu un jukas^7 dēstījumi plešas palto^8, gvaijābo, apelsīnu koku un mango pavēnī, kur kairi žūžo vējš, virpinādams auglīgos ziedputekšņus.

Koki apskaujas un līgo nebeidzamā rotaļā.

Simtiem putnu dzīves prieka skurbā vītero ēnainajā mežā, bet tālāk pie pašām klintīm saules zelta pielietajā zālienā top brangi mūsu zirgi un ēzeji, kuriem jādodas ar nastām uz ciematiem. Laistīt laistās dzīvnieku muguras, un skaidri iezīmējas asiņu pilno dzīslu raksts uz dzīvnieku gurniem. Katrs zviedziens sumina dzīvību.

Starp kokiem dārzu malā snaudu|o no meldriem pītas un ar banānlapu jumtu segtas mājiņas. Tās ir taisnstūrainas un celtas uz slaidu kanēļkoku pamata. No mītnēm nāk laukā čolo, tiem rokā vai nu lāpsta, vai kaplis, vai cirvis — katrs iet pie sava darba, dažs ir paņēmis tikai čeko^9 — ies atlaisties kāda jauka mango koka vai ciedra pavēnī un paslinkos, kamēr sveilē saule.

Ir jāzina, ka ciedri ir koki, pret kuriem mūsu cirvis izturas ar bijību, tie šeit aug tādā pārpilnībā, ka svešiniekiem aiz brīnumiem mute paliek vaļā. Ja kādreiz jautrā prātā nocērt kādu ciedru, tad ar namdara cirvi uztaisa no tā galdiņu vai solu, bet parasti šie koki paliek neskarti un dod plašu pavēni mājām, pakalniem, taciņām, grāvjiem un, protams, arī cilvēkiem, kas to meklē.

Pats iecienītākais koks tomēr ir balsa. Pclnpelēkā balsa, kas visvairāk vajadzīga, aug gadiem ilgi un pieder tam saimniekam, kura tiesā laidusi savas saknes. Vai kāds ies ķildu celt, ja tam nocirtīs palto, apelsīnu koku vai pat ciedru? Neviens. Bet ar balsu ir pavisam kas cits. Sī koka dēļ ir notikušas nopietnas sadursmes, tanīs ir zibējis duncis un plūdušas asinis. Tā, lūk, čolo Pablo nogalināja Martinu, kurš, viņam mājās neesot, bija nocirtis viņa balsu. Pablo atgriezās no ciemata, redzēja, ka viņa koka vairs nav, un noskaidroja, kas vainīgs... Tūlīt pat viņš devās pie Martina. Tas stāvēja savas būdas durvīs.

— Kas nocirtis manu koku? ...

Čolo Martīns izlikās neko nezinām un pasmēja:

— Tev nocirtuši to? ...

Pablo savilka joslu, it kā gatavodamies cīņai, un teica:

— Skaidrs, ka nocirtuši, koks jau pcļts aiziet nevarēja ...

Bet Martīns, zelēdams koku, ne no šā, ne no tā iesacījās:

— Man domāt, kociņš pats būs aizbēdzis .. .

Tad Pablo vairs ilgāk nespēja valdīties, izrāva savu dunci un metās uz Martīnu. Viens vienīgs dūriens krūtīs— Martīns pat ievaidēties nepaguva. Nu jau būs četri gadi, kopš viņš zem velēnām.

Balsa iet mazumā. Paretam šis koks vēl sastopams, un īpašnieks ar mīlestību kopj to, taču augt balsa aug ļoti lēni. Bet kā gan mēs tiktu pāri Maraņjonai, ja nebūtu baisas? No tās mēs sienam plostus, tos četrstūrainos prāmīšus, kas tikmēr ceļ pāri upei, kamēr satrun vai kamēr tos aiznes straume, — tie spēj stāstīt simtiem stāstu.

Upes augštecē ir ieleja, kuru sauc par Sikūnas ieleju, tanī baisas ir pārpilnam. īpašnieki ar to tirgojas, un kokus ieguvušie čolo ar savu pirkumu brauc rnājup pa upi. Mēs, kalemarieši, esam daudzkārt devušies uz Sikiīnu, taču ne visi esam atgriezušies mājās.

Plosts — nedroša grīdiņa uz krācošiem ūdeņiem, pāri briesmu bezdibenim! Taču uz šī plosta noris Ma-raņjonas lejiešu dzīve, ar kuru spēlējas kā ar naudas gabalu: kas kritīs — raksts vai ērglis?

II VECĀ MATIASA STĀSTS

Bija marta mēneša beigas, un upē ūdens kritās. Reiz pēcpusdienā mēs jau bez lielām pūlēm pārcēlām no otras malas kādu svešinieku. Tas bija jauneklis — zābakiem kājās, ar zīda lakatiņu ap kaklu un plat-malainu tūbas cepuri galvā. Viņa lepnās drēbes ļoti atšķīrās no mūsu — lejiešu vienkāršā apģērba: meldru cepures, raupjā kokvilnas krekla un liela, sarkanā kaklauta, kuru dažkārt apsienam, lai saule neuzrautu ādu. Svešinieka zirgs bija liels un skaists sarķis bez mazākā lāsumiņa, taču bailīgs gan šeit, svešā mala,— mums vajadzēja ar virvi vilkt nost no plosta. Iemaukti laistījās vienā sudrabā, jātniekam bija sudraboti pieši, un sudrabots bija arī revolvera spals, kas rēgojās no lielsprādzainajai jostai piekārtās maksts.

Seņjors bija stalta auguma baltsejis, un viņa spridzīgās acis dzirkstīt dzirkstīja. Tievs viņš bija kā niedre, tā domāt, tūlīt pārlūzīs viduklī. Jauneklim bija patīkama skanīga balss, un viņa runu pavadīja skaistas roku kustības. Tas bija skaidrs, ka viņš nav no šiem apvidiem, kur vīri ir stūraini kā radzes un runā skaļi un dārdoši, — šeit taču jāsakliedzas pa lielu gabalu vai ari jāved valodas ar klintīm.

Svešinieks apmetās vecā Matiasa mājā, kas ir pati lielākā visā ielejā, un iekārtoja sev guļvietu uz lieveņa. Vecais smīnēdams noskatījās, kā svešais pārstiepj pār guļvietu baltu drānu, un beidzot vaicāja:

— Kas jūsu žēlastība būs un ko gribēs šeit darīt?

Jauneklis laipni, taču smīnam paplaiksnoties plāno

lūpu kaktiņos, atvaicāja:

— Žēlastība?

— Jā, kā jūs godāt...

— Ā, lūdzu! Mans vārds ir Osvaldo Martīness dc Kalderons, un esmu šeit ieradies izpētīt apvidu.

Pēc tam viņš paskaidroja, ka esot inženieris no Limas, tāda un tāda seņjora un tādas un tādas scņjo-ras dēls, un ka šeit paredzēts dibināt uzņēmumu, kas izmantos apvidus dabas bagatības. Vecais novilka savu meldru cepuri uz vienu ausi, pakasīja pakausi, parauca degunu, novalbīja acis; varēja noprast, ka viņš grib vai nu pazoboties, vai kaut ko iebilst, taču pēdīgi viņš tikai noteica:

— Jūtieties, jaunais cilvēk, kā savās mājās, un lai dievs jums palīdz ...

Dons Matiass Romēro dzīvo kopā ar savu sievu, doņju Meiču, kas ir tikpat veca kā viņš, un ar savu dēlu Rohēlio. Tepat blakus atrodas mājoklis viņa dēlam Artūro Romēro, kurš jau apņēmis sievu. Matiasa mājā ir divas istabas un plašs lievenis, kā jau labā mājā. Vējš čabina jumta sausajās lapās, un tā pūsmas cauri sienu pinumam spirdzina mājiešus, jo šajās ielejās pastāvīgi ir tveice.

Tanī.pēcpusdienā es aizgāju uz vecā Matiasa māju, lai redzētu svešo atbraucēju un varētu drusku parunāties. Lieveņa vienā galā Rohēlio bija atlaidies uz sava skrāģa, bet svešinieks, dons Matiass un Artūro sēdēja pie durvīm uz smagiem ciedru soliem.

— Nāc iekšā, draugs ... Nāc, draudziņ ... — atskan vecā Matiasa laipnā balss.

Matiasa un doņjas Meičas dzeltenīgās sejas ir daudzu rievu izvagotas, taču sirdis viņiem vēl jaunas. Iesirmā kazbārdiņa piešķir vecajam šķelmīgu izskatu. Artūro jau ir īsts vīrs, to rāda melnīgie sari uz viņa virslūpas — ūsas kas ūsas! Rohēlio vaigs vēl ir pūku klāts kā za|š persiks, un tikai šur tur slejas kāds bārdas mats gluži kā vientuļa agave pampā.

Svešinieks no tik liela tāluma — jupis viņu zina, kur tā daudzinātā Lima tāda atrodas — ir vesels notikums, un mēs ņemamies runāt par itin visu ko. Tuvojas vakars, un tveicīgais gaiss top valgs. No pārcilātās zemes kāpj tvaiks, sisina sienāži un cikādes. Mīksti krīt apelsīnu zeltainās lodes, gumijkoka galotnē zilgo un korī žēli dūdo baloži. Vecā Meiča rosās ap pavardu, kas ierīkots zem mango koka durpriekšā, un līdz mums atplūst smarža, kura vēstī, ka namamāte grib labi uzņemt viesi. Mēs košļājam koku un smēķējam smalkās cigaretes, ar kurām mūs pacienā nule atbraukušais. Sis seņjors ātri atbild uz mūsu jautājumiem un savukārt ir pārsteigts, cik daudz ir, ko jautāt. Mums jāpaskaidro viņam ari, kam vajadzīgi mūsu čeko kalēro, jāpastāsta, ka šais mazajos bun-duliņos mēs glabājam kaļķi, un tad viņš ņem un aplūko manu čeko — tam kakliņš darināts no vērša raga, tāpat arī vāciņš, kurā iegrebts mazs, pietupies un smieklos izvaikstījies pērtiķēns. Svešinieks noņem vāciņu un, gribēdams pārbaudīt, vai kaļķa stieple asa, sadur sev rokas virsu. Mēs smejamies, un viņš nosarkst kā pipara pāksts.

Jauneklis jautā vienā jautāšanā, bet donam Matia-sam nemaz nav vajadzīgs kāds stiprāks malks, lai atraisītos mēle. Vecais pieder pie tiem ļaudīm, kas runā labprāt, ja var stāstīt par savu zemi.

— Un kas tie bija par plūdiem, seņjor! Straujais ūdens aizskaloja tanī malā mūsu jukas dēstījumus un aiznesa arīdzan divus plostus, kas bija uzvilkti lejāk uz sēkļa, kur ūdens parasti netiek klāt... Nelaiķa Hu-lians stāstīja, ka reiz gan ...

— Vai tad liels bija ūdens? — ieprasās svešinieks.

— Tāds, seņjor, kādu nu jau gadiem ilgi vairs neesam redzējuši.

— Dons Hulians nu jau būs gadu desmit kā miris, — tiek paskaidrots.

— Jā, tā būs, — apstiprina vecais. Viņš stāsta tālāk.

— Tik vien mums bija palicis kā Rohēlio plostiņš, lūk, tā tur, — vecais saka, norādīdams uz dēlu, kurš vienā mierā košļā koku. — Tāpat vien niekodamies čo-lito bija to sasējis no nederīgiem kokiem, kurus atradis starp klintīm otrā krastā. Jūs jau redzējāt, tas ir gaužām mazs, tikpat kā žagaru saišķītis ūdeņu vidū. Visļaunākais bija tas, ka viņā malā salasījās ļaudis, kas bija jājuši jūdzēm tālu un cerējuši, ka tos pārcels pāri . . . jV\ēs nomokāmies gan, celdami pāri tirgoņus no Selendīnas. Nolāpītie tādi! Vai visu ziemu nāk uz šejieni puspasaulei pārdot savas cepures! Ierodas ari lopu uzpircēji un lieli kungi, un, protams, arī indiā-nīši... Tā nu visi ļaudis gaidīja, lai mēs tos celtu pāri. Ak tu nabadziņi! Naktij uznākot, tie sakūra uguni zem pārkaru klints, lai pagatavotu sev kaut ko ēdamu. Visu dienu tie bija klaigājuši: «Brauciet šu-urp pā-ār-ce-elt... mūs pā-ārce-elt...» Bet upe tik krāca, balti putodama, un ūdens tik kāpa un kāpa kā noburts.

— Tātad ūdens bija liels? — pārprasa svešinieks.

— Pārmērīgi liels, seņjor. Vairāk jau nu vairs nevarēja kāpt. Tagad, kad esat tikuši pāri, jūs būsit ievērojuši, ka no akmeņiem lobās nost saulē saplaisājusi melna garoza. Visu akmenāju klāja ūdens un atstāja uz tā māla kārtu ... Bet, kā jums jau teicu, cilvēki viņā krastā sauca vienā saukšanā: «Brauciet šu-urp ce-elt mūs pā-āri ... ce-elt pā-āri...» Un, ja cilvēks ir pārcēlājs, ko citu, sasodīts, lai dara? Ir jā-ceļ pāri šie ļaudis, kaut arī par to tikpat kā neko nemaksā. Nu tad mēs devāmies pāri ar Rohes plostiņu — divi airi katrā pusē — pa visu nežēlīgo ūdeni. Mēs ielaidām plostu straumē krietni augstāk, lai mūs nonestu otrā krastā tieši pie Dzegas klints, tās plakanās radzes, kas tagad tur tik stalti slejas, taču toreiz piestāšana bija pie pašas klints virsotnes. Nocīnījušies melnās miesās, piebraucām un saucām, lai saķer virvi, ko metam. Viss ļaužu bars gribēja sakāpt uz plosta, bet, kad ūdens jau bija pāri potītēm, vairāk virsū nelaidām. Kas nelika līdzi, tiem braucām pakaļ otrreiz. Tirgoņi uzvēla preču nastas sev uz muguras, lai manta nesastaptu. Mēs tikām krastā krietnu gabalu lejup, aiznesa nolādētā straume, tā rautin rāva airus no rokām.

— Braucām tikpat kā pa mālu putru, — nosaka Artūro, mitējies košļāt koku un tātad arī klusēt.

— Un tad, — turpina dons Matiass, — no krastmalas vajadzēja ar virvi vilkt plostu, lai tiktu augšup pa straumi tiktāl, ka varētu atkal doties pāri.

— Un kā tad bija ar zirgiem? — ieprasās svešais, droši vien domādams par savu rumaku.

— Tie devās pāri peldus, seņjor. Kaut gan bailīgos vajadzēja piesiet pie tādiem, kas jau raduši peldēt. Daži zirgi ir tik sapratīgi un pieredzējuši, ka metas upē, kad jātnieks vēl nav lāgā nolēcis. Tā notika arī ar dona Sorias mūli, kas laidās peldus ar visu scglo-jumu, ar somu, ar it visu. Somā bija nauda, un donam Soriam jau likās, ka somu aizskalos ūdens. Vajadzēja redzēt, kā šis cilvēks otrā krastā mīdījās un klaigāja: «Mana na-auda, ma-ana na-auda uz mū-ūļal» Vienīgi klintis viņam atbildēja, jo mēs jau neko nevarējām līdzēt, taču mūlis pārveda pāri it visu. Kad dons Soria bija pārcelts pāri, viņš nemaz nepaskatījās, vai kā no mantības netrūkst, tik to vien redzēja, ka no somas un segliem tek ūdens ... Dons Soria vilka laukā naudas zīmes, izklāja tās, lai žūst saulītē, un pats vēdināja ar cepuri, bet brīžiem pa kādai aizplivinājās, un viņam bija jāskrien pakaļ...

Mūsu izsmējīgie smiekli burkst kā oļi, kas ripo lejā pa nogāzi. Svešinieks apmierināts izvelk no savas mugursomas pudeli, smalka liķiera un pacienā mūs. Tad viņš pārliecināti nosaka:

— Tātad tā ir viena traka padarīšana.

Un dons Matiass, kam runas slūžas atvērušās un vairs neaizdarās, saka:

— Ak, seņjorl Reiz kāds sastrēgums pienāca gluži tuvu, bet, par laimi, beidzamajā brīdī izdevās paglābties. Kāda seņjora, kas bija jau krietni apaļu vēderiņu, kļuva balta kā drēbe un, tikusi krastā, nelaikā dzemdēja ... Ai, kas tie bija par ūdeņiem togad! Tos vēl ilgi varēs atcerēties ...

— Bet vai jūs vienmēr esat tikuši pāri? — grib izdibināt lielais prašņātājs.

— Nezinu, ko jums teikt, seņjor. Kad nebija laba plosta un ūdens bija uzblīzis ar kalnu, tad jau braukt nevarēja. Reiz — nevaru ne izstāstīt — ūdens tā sacēlās, it kā tūlīt kāps laukā Kaigvašs — briesmonis ar simt rokām vilka izskatā, kuru neviens nav īsti redzējis un kurš parādās tikai tad, kad upei katrā ziņā vajag kādu aprīt, lai būtu ar ko ēdināt šo nolādēto. Pa straumi nāca arī daudz koku, bet viņā krastā nokāpa no zirgiem ļoti smalki seņjori ar baltām cepurēm, zābakiem kājās un krāsainiem lakatiņiem ap kaklu. Viņi nosegloja zirgus, un tie pārpeldēja pāri tik viegli kā suņi, bet cilvēks gan neviens nedevās pāri, baidījās no Kaigvaša, jo tas droši vien bija ieradies pamieloties ar kādu kristīgu dvēseli. Atbraucēji palika zem Dzegas klints, tur tie naktīs kūra uguntiņu. Kad lija vai kad pūta ļoti stiprs vējš, tiem pat uguns nebija. Un visu dienu tie pavadīja, rakņādamies ap pate koku saknēm.

— Ap pate koku saknēm? — pārsteigts ieprasās svešais.

— Nu jā, seņjor. Tas ir viens jauks kociņš. No mizas dabū šķiedru virvēm, tā ir vai nu sārta, vai dzeltena, kāds nu kuram kokam iekšā spēks. Bet pie saknēm ir bumbuļi kartupeļa lielumā un dažreiz vēl lielāki. Sic bumbuļi ziemā piepildās ar ūdeni, un kokam tas noder vasarā, jo pate aug uz gandrīz kailām klintīm. Seņjori rakās pa zemi, lai dzertu no pate bumbuļiem ūdeni.

— Un jūs šeit lietojat duļķaino upes ūdeni?

— Kam tad to, kundziņ. Ūdens uzkrājas vecupē, top tīrs bezlietus laikā, un to uzglabā tām dienām, kad līst. Bet nu tiem seņjoriem izbeidzās arī ēdamais. Pēc kādas nedēļas viens no viņiem uzkāpa uz liela ak-

mens un kliedza: «Atvediet ēdā-āmo ... Mēs samak-sā-āsim ā-āmo ... ā-āsim ...» atbildēja klin

tis. Seņjors vicināja papīrlšus, it kā tie būtu kabat-drānas. Naudas zīmes, ko citu! Mēs sapulcējāmies krastmalā, košļājām koku, bijām tur savi divdesmit čolo. Vērojām upi, kas ārdījās kā traka, un neviens neiedrošinājās doties pāri. Čolo Doloress pastāstīja, ka iepriekšējā naktī dzirdējis Kaigvašu elšam. Es ar saviem dēliem būtu devies pāri, bet plostiņš nebija ne^ kam derīgs. Taču seņjors tagad vēl skaļāk kliedza: «Ēdā-āmo... Sa-amaksā-āsim ...» Klintis atbalsoja viņa kliedzienus, un viņš tik vicināja savas naudas zīmes. Visu to redzēdams un dzirdēdams, Rohēlio gribēja doties pāri. Māte un mēs citi lūdzāmies, lai viņš to nedara, taču viņš teica, ka došoties pāri — peldus un viens.

— Kas tas tāds par Rohēlio? — gribēja zināt svešinieks.

— Nu, lūk, šitais, mans dēls Rohe, — norādīdams uz dēlu, vecais atbildēja tādā tonī, kas pauda aizvainojumu, ka svešinieks nav ievērojis iepriekšējo iepazīstināšanu. Un, pabungojis ar kreisās rokas līkā īkšķa kauliņu pa savu čeko, viņš lepni turpināja: — Rohe salika sainī vārītu juku un banānus, uzlika nastu uz kailas muguras un tad uzvilkās kreklu. Vairākkārt aptinis savu visplatāko jostu, uzrāva plostnieka bikšeles un devās uz upi. Viņš ir paradis lēkt no krastmalas klints, bet šoreiz viņam bija nešļava, un tad nu iznāca tā, ka vajadzēja brist iekšā no krasta, neko citu nevarēja darīt. Kad vairs nemanīja pamata, viņš sāka peldēt. Bija gan ko redzēt, kā cilvēciņš cīnījās pa bangām, lai tiktu uz priekšu. Seņjori otrā malā sauca: «Sarauj, sarauj, čolito! ...» Un mēs arīdzan saucām: «Turies, turies!» Un māmuļa sauca: «Turies, Rohito, turies, dēliņ, tev taču jātiek atpakaļ ...» Nu jau viņš bija paša krācošajā straumē, nu jau nešļava vīdēja vairs tikai kā punktiņš virs melnajiem dziļumiem. Bet mans Rohēlio peldēja braši — kā nepeldēsi, ja ir divdesmit gadu! —un izpeldēja tieši pie pašas Dzegas klints. Seņjori viņam pasvieda virvi, un viņš tūlīt bija krastā. Atpakaļ peldēt bez smaguma bija jau daudz vieglāk, bet straume tomēr aiznesa viņu labu gabalu lejup. Viņš nāca pie mums pa krastmalas akmenāju un, pienācis klāt, vēl elsa, un krūtis viņam bija saskrambātas asiņainas, droši vien bija uzdūries uz kāda zem ūdens dzīta koka gabala. Daži sacīja, ka viņam Kaigvašs būšot iecirtis pa krūtīm. Ir baiļu satraukts, ir priecīgs mans Rohe izvilka no mutes trīs sarkanas naudas zīmes — katra vesela mārciņa! 10 Pēc dienām trim ūdens upē nokritās un mēs varējām pārcelt pāri seņjorus ...

Dons Matiass apklust, bet Rohēlio apgriežas apkārt uz sava skrāģa un smejas, tagad viņš smejas skaļi, jo smieklus vairs nemāc bailes. Vecā Meiča ienes trauku ar aizdedzinātiem lopu mēsliem, lai to dūmi aizbaidītu moskītus. Mēs visi, bez vien iedomīgā svešinieka, esam iebāzuši mutē krietnu kokas bumbiņu un draudzīgi tērzējam. Svešais negrib mums stāstīt par Ļimu, toties pacienā mūs ar atlikušo smalko liķieri, un, dzerdami to un savu gvarāpo^11, ietaisām krietnu dūšu. Mēs smejam jautri un nevaldāmi, bet tikmēr tveicīgajā ielejā uznākusī krēsla ietin mūs siltā, mēļā apmetnī. Gardu muti ēdam cepto vistu ar juku un ba-tātu I2, ko mums pasniedz doņja Meiča, un banānus, kurus vecais rauj no dzeltenajiem ķekariem, kas . pa sienu spraugām bija redzami visu novakari.

Satumsa, un Rohe aizdedzināja gaismekli — garu nūju, uz kuras virknītē bija savērti gludi, balti vīģes koka augļi, kas švirkstēdami dega. Opju un citu naktsputnu drūmie kliedzieni trīcināja lapotni. Augšā pie skaidrajām debesīm mirdzēja tūkstošiem zvaigžņu. Debess jums izskatījās kā nospodrināta bronzas bļoda.

Sīca bezgala daudz moskītu, un dons Osvaldo palīda zem savas nojumes.

Tad Artūro, raudzīdamies uz vizmojošajām, skaidrajām debesīm, sacīja:

— Nāk vasara, bet mums nav plosta ...

— Tā gan, — piebalsoja Rohe. — Šeit nav koku, kādi mums vajadzīgi, būs jādodas uz Šikūnu.

Košļādami koku un apsvērdami šo nodomu, visi brīdi klusējām. Bija svarīgi doties turp un atvest labu plostu. Droši vien tas maksās savus trīsdesmit solus, bet lai maksā cik maksādams. Artūro sakustējās uz sava ķebļa.

— Nu tad brauksim mēs abi, ko? — viņš teica, pavērdamies manī.

Man bija vēlēšanās braukt, kaut vai lai mazliet pa-airētos un iebaudītu kaņjāso^13, ko gatavo Sikūnā, kur ir niedru lauki, cukura vārītava un degvīna tecinā-tava, bet es atcerējos, ka man jācērt nost banāni un ka jaunajiem dēstījumiem vajadzīga sauja pelnu, tā ka būs jādedzina mežs.

— Nē, es vis nevaru. Šinīs dienās jāapstāda tas gabaliņš, ko esmu izkaplējis, un jādedzina mežs. Ja es vilcināšos, vēl pieaugs ar nezālēm ...

Artūro pabungāja ar pirkstu kauliņiem pa savu čeko un tad uzrunāja brāli:

— Un ko tu saki, brāl? Brauksim mēs divi, lielais peldētāj ...

Sai laikā Rohēlio, sparīgs kā gailēns, lenca Flo-rindu, bet tas tomēr nebija iemesls atturēties no došanās ceļā. Pieņēmis svarīgu stāju, viņš atbildēja:

— To var, bet vispirms būtu jāiegriežas krodziņā un jādabū kādi poro^14 ar «stipro» un jāpacienā puiši... Tie trīsdesmit soli man velk kabatu uz leju ...

Doņjai Meičai darīja zināmu, ka viņai jāgatavo uzkodas, un vecais Matiass tik runaja un runāja pēc sirds patikas. Karstumā kļuvis miegains, inženieris jau krāca savā teltī. Vecais gudroja, ka vajadzētu iet paskalot zeltu Lobo līcī un pārdot uzpircējiem Pata-sas gada tirgū. Es biju apmierināts ar izredzēm savā banānu audzē, un zelta skalošana mani diez cik nevilināja. Arī man bija nolūks doties uz gada tirgu, bet domāju, ka man pietiks ar to, ko dos dārzs, — koku un varbūt vēl banānus. Artūro un Rohe teica, tad jau redzēšot, ko darīt, kad atbraukšot mājās ar plostu. Varbūt viņi to pārdošot, bet laikam gan sākšot dzīt paši. Gan jau redzēšot vēlāk, bet svētkiem viņiem katrā ziņā naudas pietikšot.

Spārniem švīkstot, tumsā aizlaidās garām sikspārņi.

Nākamajā dienā agrītiņām svešinieks apsegloja savu zirgu un aizjāja pa līkumoto ceļu, kas ved augšup pa kranti. Ar mugursomu un pončo pār plecu abi brāļi devās prom pa ceļu uz Sikūnu, kurš tikko saskatāmi aizlokās gar upes malu pa neskaitāmiem akmenāja pauguriem vai arī taisa nenovēršamos pagriezienus pie kalnu nogāzēm, kur upe skalojas gar pašām klintīm. Brāļi ir norunājuši, ka plostu pirks par abiem.

ill LUSINDAS UN FLORINDAS

Tuvu vecā Matiasa mājai, kā notupusies zem kokiem, ir Artūro Romēro mājiņa, un Lusinda tanī grabinās ar traukiem. Būdiņas iemītniekus rītos pamodina spārnoto dziedoņu koncerts, kurā jautrai čivināšanai pievienojas arī griezīgu balsu koris. Vakaros viņus iežūžina miegā ūpju un citu naktsputnu balsis, bet augu dienu viņi dzird jauki dūdojam meža baložus. Mežā vienmēr vītero putni, un to nekad neapklustošas dziesmas nerimus pavada Maraņjona ar savu zemo un spēcīgo balsi.

Lusinda ir ciematniece, viņas za|ās acis staro kā saule, un ejot viņa ar gudru ziņu loka savu augumu, kas ir līgans ,kā meloņkoks. Viņas klēpis jau devis dēlu, kam vārdā Adāns. Mazais staigā, ieķēries mātei brunčos, jo tā viņu biedē ar odzēm, baidīdamās, ka zēns neaizklaiņo par tālu, un čolilo tādēļ ir bezgala laimīgs, kad no dārza, kur gandrīz vienmēr darbojas Artūro, kaplēdams sīkstās nezāles savos kokas un piparu dēstījumos, pēkšņi atskan sauciens:

— Šauteni!

Tad Adāns, pats lāgā nespēdams tikt uz priekšu, klupšus krišus steidz pie tēva ar ieroci uz muguras, iesāņus lūkodamies uz šo noslēpumaino ugunsrīku, kas spīd tikpat spoži kā seņjoru zelta zobi. Kamēr meža baloži dūdodami mīlinās augstajā zarotnē, Artūro uzmanīgi, lai neieskrapšķētos cietā atspere, uzvelk gaili, un pēkšņi spalgs blīkšķis pārtrauc ielejas saskanīgo ritmu. No klintīm nāk daudzas šāviena atbalsis.

Spalvām birstot, spārniem plivinoties, krīt lejā baloži, un Adāns iet tos uzlasīt, apgriež tiem kaklu un pamana, ka tai brīdī, kad tie nobeidzas, no spārnu apakšas izlido zila mušiņa. Tētis paskaidro, ka ikvienam balodim ir zem spārniem tāda muša, kura brīdina putnu no draudošām briesmām, bet, ja putns nav piesardzīgs, tad mednieks to pārsteidz un var viegli nošaut. Tā arīdzan radusies paruna: «Tev, draugs, muša aizmigusi,» — ko mēdz lietot, ja cilvēkam kaut kādā ziņā neveicas.

Mazais dodas uz māju, vilkdams nopakaļus šauteni un turēdams cieši sažņaugtajās asiņainajās roķelēs vēl siltos putnus. Tā taču ir nepasakāma laime — nest ieroci, kam vēl klāt dūmu smaka, un medījumu, no kura pil asinis, un iet pa baismīgo mežu, kas čūsku un briesmu pilns.

Adāns aug, un viņa ieceres aug līdz ar viņu. Puisēns sapņo par to dienu, kad pats varēs likties airos un «raust ūdeni» tāpat kā tētis, bet vispirms viņš grib uzkāpt šai palto — no nezālēm, šķiedrām un pūkām putni tur uztaisījuši brīnišķīgu ligzdu, un tanī apmetusies vesela spārnota saime. Māte viņam paskaidro, ka vajadzēs atlikt visus šos nodomus uz vēlāku laiku, kad viņš būs paaudzies, un viņam ir jāpiekrīt mātei, jo pats redz, ka ar rokām tik tikko var apņemt palto stumbru.

Adāns jūt vecāku mīlestību, tā iegulsi viņa sirdī tikpat cieši kā zemē koka saknes, tā ir viņa mierinātājs. Artūro |oti gaidīja dēlu un pati māte arīdzan. Bērns ir viņus nesaraujami savienojis, un kas gan būtu sieva tukšziede? Bērniem ir jābūt, tad sieva kļūst īsta sieviete. Tas ir dzīvības pamats: ūdens slāpēm, maize salkumam, sievas klēpis dzīvībai. Jaunai dzīvībai.

Artūro un Lusinda sastapās Sartīnā. Kamēr viņš tagad dosies uz Sikūnu un atgriezīsies mājās ar plostu, derētu pastāstīt par viņu dzīvi, kurai daudz kopīga ar upi. Plūst ūdens upe, un plūst asiņu upe, abas sabangojas un satraucas, abas ir liktenīgas cilvēkam, svaida to savos vijņos kā nabaga atrautu zaru.

* * *

Pirms pieciem vai sešiem gadiem, jā, pirms sešiem gan, jo mūsu Maraņjona kopš tā laika jau sešas reizes pārplūdusi, brāļi devās uz svētkiem Sartīnas ciematā.

Viņi ieradās tur melnā naktī. Bungu dārdi un flautas vaidi skanēja pretī jau tad, kad viņi jāja lejup pa nogāzi. Jājot iekšā ciematā, brāļi skaidri sadzirda ģitāru trinkšķus un balsis, kas skandināja draiskas ma-rinēras^15:

Kad tu pa kāpnēm augšup steidzi,

Tev zilas zeķes pavīdej ...

Petrolejas lampu un sveču šaudīga gaisma spīd pa durvīm, un dzelteni atspīdumi krīt tumšajās ieliņas. Ēnas šeit vērpj savas dejas. No vienas ielas malas uz otru pūlīšos klīst ieskurbuši indiāņi, tie kaut ko buldurē stostīgu mēli vai arī velk žēlabainas dziesmas un steidz pamukt no kājām straujajiem jātniekiem, kuru tuvošanos vēstī varena pakavu klaboņa. Daži sauc: «Lai dzīvo taitas l6!» — kad abi Romēro šķērso ielu vienā stiepienā un spēji apstājas iepretī kādai mājai, no kuras skan bungu dārdi. Zirgi krāc un smailē ausis, atsacīdamies iet tālāk pa satraucošā trokšņa joslu, taču pieši cērtas rumakiem sānos, tie slejas stāvus un tad uzsāk mežonīgu skrējienu, iztren-kādami indiāņus. Brāļi ierodas savā mājvieta un skaļa balsī sauc saimnieci.

Doņja Dorotca saņem viņus laipni ar ciematnieces smalkajām manierēm, pilda viņiem glāzes ar čiču 17, kuru raudzējusi svētkiem un kuru puiši dzer lieliem malkiem, bet līdzās stāvošie zirgi zviedz, jo sajūt tuvumā lucernas lauku.

— Nu, kā tad klājas ielejai?

— Nav kustējusi no vietas ...

Čolo, jautri smiedami, noseglo savus putās sadzītos zirgus.

Pie maza galdiņa, kas novietots galerijā, pienāk Lu-sinda ar smaržojošām gaļas uzkodām. Tauku gaismeklis dod pietiekami gaišuma, lai varētu aplūkot čolitu, kura gādīgā rūpība, viena laidā tecēdama turp un atpakaļ, apkalpo atjājējus.

Kārīgi apgrauzdams truša stilbu, Artūro piebaksta Rohem:

— Glīts meitēns, ko? ...

Skaidrs, ka viņa ir glīta. Pa šiem diviem gadiem no iepriekšējiem svētkiem līdz tagadējiem viņa ir nobriedusi kā auglis. Kad Lusinda tuvojas galdam, Artūro viņu apskata pēc patikas. Uz meiteni krīt viegla gaisma, un, tā kā visapkārt plešas krēsla, tad jo labāk izceļas viņas smalkā seja un stāvās krūtis. Zem stingra uzacu loka jautri mirdz zaļās acis. Ļaunas mēles melš, ka Lusinda esot kāda gringo^18 — raktuvju strādnieka meita, kurš vienunakt pārgulējis doņjas Doroteas mājā, un varbūt ļaudīm arī taisnība, jo seņ-jorai ir tāda slava, ka viņa bijusi jautras dabas, un seņjoras nelaiķi vīru donu Antuko meitene nekad nav saukusi par tēvu.

Tagad Lusinda palikusi stāvam durvīs un noskatās, kā abi brāļi, paēduši pamatīgas vakariņas un tukšojuši daudzus kausus, aiziet uz dančiem. Paspēris dažus soļus, Artūro apstājas:

— Vai jūs nenāksit?

— Mamma mani nelaiž.

— Gan jau laidīs, es ar viņu parunāšu.

Doņja Dorotea pēdīgi piekrīt, cieši piekodinādama, lai viņi iet uz savietes Pules māju un «nepaliek pārāk vēlu», — to viņi priecīgi un iztapīgi tūlīt apsola un dodas prom. Lusinda iet pa priekšu, čivinādama vienā čivināšanā, viņai līdzi ir mazais brālītis, un pēc mātes piekodinājuma tas ar bērna modrību turas pie viņas brunčiem. Pa ieliņām šaudās samiegojušies indiāņi, it visur viņi priekšā, un Artūro, stumdams tos pie malas, uzsauc:

— Ceļu visuskaistākajai ...

Ož pēc labi piparotas ceptas gaļas un pēc čičas, dvako samirkusi vilna, bet līdzās Artūro, gluži tuvu, no Lusindas satrauktajām krūtīm plūsmo pretī smarž-ūdens un jaunavīgas miesas elpa, kas liek kodīt lūpas un, nāsīm plešoties, skāņi vilkt dvašu. Ejot pāri grāvim, Artūro atbalsta meiteni pie elkoņa, un viņa plaukstā paliek tīkama siltuma sajūta. Pēdīgi viņš iedrošinās uzrunāt viņu ar «tu»:

— Tu esi kļuvusi daiļa meitene!

Bet viņa, nospīdinādama savus skaistos, baltos zobus, atsaka:

— Un jūs esat k|uvis melša ...

Gaismas šaltīm līstot, uzšaujas un sašķīst gaisā raķete, sakustinādama melno aizsegu, ko nakts pletusi pār jautrā ciematiņa nomodu. Tālumā mirgo sarkanas uguntiņas. Tās atspīd no pavārdiem kalnu ieplaku būdiņās, kur, gaidot savējos pārnākam no svētkiem, vēl nav iets pie miera.

Doņjas Pules ballītē Lusinda ir pati skaistākā meitene, viņas sulīgās lūpas un dzirkstošās zaļās acis nebeidz smaidīt, viņa bez mitas griežas kā vārpsta un it kā vērpj un vērpj deju meldijas. Divi muzikanti indiāņi pūš flautas un sit bungas, kāds vienkājis metiss spēlē akordeonu un dzied. Ar savu koka stabuļu gaudiem un bungu dārdiem, kas ir kā tālīnu negaisu atbalss, indiāņi savirpina dejotājus augstienes ka-šua 19 ritmos. Kad indiāņi pagurst, akordeonists sāk skandēt īsiņās tautas dziesmas. Uz spēlmaņa popētā kājas stumbeņa kā tārps lokās akordeona plēšas, elsu elsdamas un kā caur degunu īdēdamas pavadījumu dziesmai, kuru skandinot dreb dziedoņa šļauganās ūsas un dejotāju kājas izsit takti:

Hunīna, Aijakučo^20 deva brīvību ...

Mīļumiņ, lai dzīvo Peru! Dārgumiņ, lai dzīvo Peru!

Lai Hunīna redz manu cildeno daijavu!...

Mīļumiņ, lai dzīvo Peru! Dārgumiņ, lai dzīvo Peru!

Lusinda līgo kā cukurniedre. Artūro ir viņas pārinieks, un, kaut viņš vai «pušu raujas», kā Rohe saka, meitene tomēr, gaužām veikli izlocīdamās, nekad nedodas rokā. Puiši neganti cērt kājas un saceļ putekļus ar saviem smagajiem zābakiem. Pāri dejo nenogurdami. Katrs puisis ar savu meiteni. Lai nejauktu kopējo noskaņojumu, Rohe ir sameklējis sev piemērotu pārinieci un, dejodams brālim garām, pamet tam ar aci:

— Paskat! Veicas gan tādam vecākam un cienīgākam ...

Visi spaiņi, poro, glāzes, ķirbju bunduļi pilni ar čiču. Artūro iziet no istabas un, kad nāk atpakaļ, ir atspiedis pret savām platajām krūtīm veselu kravu pudeļu ar kaņjāso.

— Braši! Sitie lejieši prot uzstāties...

Jautrība kūsāt kūsā. Gaiss piesātinās ar alkoholu,

no elpošanas vien jau skurbst. Lusinda izjūt kairu tvīksmi un viscaur nodreb, kad Artūro, saņēmis aiz stūriem savu sarkano kaklautu, uzmet to viņai uz kakla un pievelk viņu sev tuvāk, kamēr viņas krūšu galiņi, kas trīs no dejošanas un satraukuma, skar jau; nekļa spēcīgās krūtis. Ai, kas par reibinošu izjūtu! Mazais ir aizmidzis kādā kaktā, un Lusinda ir sajūsmā, ka viņas acis var uzrunāt puisi tā, kā vēl nekad nav iedrošinājušās to darīt, un ka viņas rokas turas pie stingrā un vīrišķīgā vidukļa, kas ir lokans kā jau plostniekam. Kājas tagad kust gurdi, tās ritmiski te paiet uz priekšu kā atdevē, te steidz atpakaļ kā pabēgdamas, te tās dodas pretī, te atkāpjas ...

Doņja Pule nes vistas buljonu, un tātad pēc paražas drīz vien jādodas prom. Pa ceļam viņi redz indiāņus, kas, izlaidušies garšļaukus, izguļ savu smago dzērumu. Iet jau uz rīta pusi, lāgiem uzbrāzmo ledains vējš, un var just, ka drīz vien ausma sniegs ciematam savu vēlīgo gaismas skūpslienu.

Artūro iet ar Lusindu zem rokas. Viņa raupjie pirksti cieši tur čolitas delmu, taču viņa jūt, ka tuvību izraisa nevis puiša roka, kura šķiet tik stipra, bet gan kaut kas cits. Meitenes augumu ir pārņēmis miers, bet krūtīs ir dzimušas kādas jaunas izjūtas, neizdibināmas kā nakts un gaišas kā starojoša diena. Viņa pali jūtas kā nakts, kas gaida dienu. «Un ja tā būtu mīlestība?» iedomājas Lusinda un saraujas. Artūro nepamana viņas kustību, jo ar lielāku patiku nekā jebkad dzied bieži dziedātu dziesmu:

Ja mana mīļā gribētu

Uz viņu krastu līdzi man doties,

Par pārcelžanu maksātu,

Uz rokām viņu nēsātu.

So dziesmu arī Lusinda ir daudzkārt dzirdējusi, bet tagad tā viņu it kā apbur, viņai šķiet, ka tā vēsta par došanos ceļā, par dzīvi citur. Varbūt kopā ar Artūro? Abi iet, piespiedušies viens pie otra, un jūt, ka viņus vieno ciešas saites, tomēr viņi vēl neapzinās, ka tā ir mīlestība, kaut arī šīs jaunās jūtas, kas vieš nemieru viņu krūtīs, izpaužas dziesmā un vilina doties dēkā. Vārdi, kurus aiz viņu muguras Rohe pārmij ar mazo snauduli, šķiet nākam no lielas tālienes.

Mājās cauri kleķu sienai Lusinda dzird, ka abi brā|i paklāj sev guļvietai seglu sviedrenes un apsedzas ar segām, kuras māte nolikusi viņiem mazajā istabā. Puiši runā gan par šo, gan par to un pēdīgi apklust.

Lusinda noliekas blakus mazajam brālītim, kas jau aizmidzis. Viņa skūpsta un līdz šim nepazītā maigumā apskauj puisēnu, cieši piespiezdamās pie tā. Tik cieši, it kā tas būtu Artūro.

Tālumā savicina spārnus un iedziedas gailis.

* * *

Viņi pamostas, kad saule ir jau augstu un lej savu zeltu pār ciematu. Ļaudīgajās ielās grūti tikt uz priekšu —visi dodas uz laukumu, kur notiek deju uzvedumi. Tur sapulcējušās indiānietes koši sarkanos, zaļos un dzeltenos brunčos, kuru pārmērīgo spilgtumu cik necik klusina vīru iedzeltenīgie pončo; ir sanākuši togādo^21 stīvinātos audekla ģērbos, kas švīkst pie katra soļa; tirgoņi no Selendīnas svītrotos kaņepāju pončo stāv pie saviem perkala baķiem, cepurēm un sīkiem krāmiem; turpat tuvumā ir Patasas indiāņu baltās tūbas cepures un grozi ar sārteniem podiem no Moļjepatas apvidus, bet visapkārt laukumam gluži kā ietvars slejas sarkani apjumtās baltās mājas, uz kuru galerijām apkaimes bagātnieki stulmu zābakos, jājamās biksēs, no pieres atbīdītām smalkām salmu cepurēm galvā gaida svētku sākšanos, iedzerdami un šaudīdami gaisā ar revolveriem, un seņjoriem līdzās ir viņu sievas jaunos tērpos ar smagiem, bārkstainiem apmetņiem.

Laukums ir kā mirdzekļu pilns grozs zem gaišzilas spoguļvelvcs, pa kuru, zeltu laistīdams, slīd spožs disks.

Lusinda dodas uz svētkiem kopā ar lejiešiem. Viņa ir apģērbusi savas labākās drānas un izskatās kā lelle. Ar gaišzilu plecu lakatu, baltu blūzi un zaļiem svārkiem. Ar baltu salmu cepuri galvā un mazām augstpapēžu kurpītēm kājās. Puiši ir patukšojuši savas mugursomas, lai neatpaliktu no citiem. Viņi uzlikušies smalkas salmu cepures, uzvilkušies baltus kreklus un melnpelēki svītrotas pusvilnas bikses, apāvuši zābakus ar biezām zolēm. Ap kaklu plīvo sarkanais kaklauts. Artūro — ak tu švītīgais čolo! — aplicis ap cepuri lenti Peru nacionālajās krāsās. Viņi runājas trijatā uz ielas stūra, kur sievas pārdod čiču un gaļas uzkodas, nosēdušās blakus lielām krūzēm, ap kurām salikti ķirbja bunduļi un bļodas ar ceptu truša gaļu un kartupeļiem, gluži dzelteniem no pipariem.

Viņi tērzē, uzkozdami pa kumosam un piedzerdami klāt no ķirbja kausiņiem.

— Tik jauki svētki kā vēl nekad, — saka Artūro.

Bet Rohe piebilst:

— Lai dievs dod, ka jauki arī beigtos ... Lai būtu kā būdams — zini, ka esmu tavs brālis ...

Lusinda satraucas kā izbijusies:

— Dievs pas!... Kas jums nāk prātā... Skaidrs, ka svētki ir jauki.

Un tad viņa vēršas pie grumbainās zemnieces, kura gandrīz pazūd aiz trauku blāķa:

— Klau, seņjora, sitas trusis droši vien būs bijis vectētiņš, dodiet vēl malciņu čičas,. lai varu norīt...

Cieša skatītāju loka ielenkti, bez apstājas dzied un dejo kumēdiņu rādītāji. Viņu apģērbs ir viens raibs juceklis, un viņi ir izrotājušies ar stikla lodīšu un mākslīgu pērļu virknēm. Pa uzpopētajām krūtīm un ap piedurknēm lēkā un spīdinās mazi spogulīši, žilbinādami saules mirdzumu uz visām pusēm.

Kāds jautrībnieku pulciņš vēsta par skaisto putnu, kas mīt augstienē. Viens no uzveduma dalībniekiem, kura ģērbs ir šī lidoņa apspalvojuma krāsās — melnā un baltā, attēlo tā dzīvi augstienes lielajā vientulībā un slavina skaisto izskatu:

Es csinu skaists, cs esmu korikinga.

Tā kā esmu dai|š, teic, es esot gringo.

Koris atbild, lāgiem piebalsodams, lāgiem izsmējīgi alcirzdams un tūdaļ izraisīdams apkārtstāvošo skaļus smieklus.

«Lapsas» un «aitas» attēlo, kā zvērs uzbrūk ganāmpulkam, bet «kondoru» grupa padevīgi cildina gaisu karali. Visizslavētākie jokmaņi, tā sauktie gvasa-mako, izsmej nebūšanas cilvēku attiecībās un mājas dzīvē. Viens no šā uzveduma dalībniekiem zemā, dobjā balsī dzied:

Man pazuda zltgs un sieva,

Man jau sen vairs viņu nava.

Lai tā sieva, kur tā sieva,

Sirds tik skumst pee zirga labā.

— Patiesi vārdi, — piezīmē kāds čolo.

— Tā gan, ja zirgs bijis ko vēris, — piemetina Po-mabambas zirgu tirgonis, pārmezdams pončo pār plecu un tik tikko turēdamies uz kājām.

Dziedātājas spiedzīgā balsī atbild, ka gvasamako ir sliņķis, kas nezina, ko nozīmē strādāt, un ka sieva no viņa aizgājusi tādēļ, ka nejaudājusi vairs plēsties no tumsas līdz tumsai. Sliņķis nepadodas, viņš sāk citu dziesmu, tomēr joprojām dzied izsmējīgi:

Sievu sevim meklēju Nesukātu cekulu,

Jo sieva pārāk uzposusies Ne vīram vien būs rotājusies.

Meičas skatītāju lokā — kā jau svētkos, cieši, cieši sapītām bizēm un ļoti spodrā apģērbā — sarkst, kad čolo smejas un izkliedz savu piekrišanu, apdvesdami ar kokas un alkohola piesātinātu elpu.

Bungām, arfām vai vijolēm skanot, jautrībnieki pēc katras nodziedātas četrrindes dejodami mainās vielām un apstājas tad, kad priekšnesuma turpinājumā jāatsāk dziedāt. Reizēm viņi pieiet pie mājām laukuma malā un tur skandē pantus, kas vienmēr ir cildinoši un veltīti bagātniekiem un to sievām. Bagātie savukārt cilvēkmīlestības uzplūdā it dāsni pasviež viņiem naudas gabalus.

Arvien vairāk sarodas jautrībnieku. Tie nāk uz ciematu pa visiem iespējamiem ceļiem gan lejup no augstienes, gan augšup no lejas, un tiem seko muzikanti — indiāņi vai metisi. Paštaisītās vijoles skan tā, it kā to dobumā būtu iespundēta muša, arfu stīgas tikko spēj vibrēt smagajā koniskajā ietvarā, tīkama ir vienīgi bungu dobjā balss*un flautas saldīgā skaņa.

Ierodas «moru» un «turku» pulciņš, šiem nešķīstajiem ir lieli dunči, ar ko nomaitāt ikvienu dievbijīgu

kristīga dvēseli, nāk arī dziedātāju bariņš, kurš slavina bagātniekus un baznīcu:

Sis ceļš, kas šeit yed, tas ved un aizved pie svētākā dievnama, Tas ved pie svētākā, visusvētās trīsvienības dievnama ...

Kad parādās akrobātu pulciņš, visi ir pārlieku sajūsmināti, bet it īpaši lej iesi un Lusinda. Uz izstieptām tauvām tiks attēlota pārcelšanās pār upi — Ma-raņjonu, un akrobāti par to izkliedz tik skaļi, ka visapkārt tiem sadrūzmējas trokšņains pūlis.

— Ejam! — iesaucas Artūro, lauzdams sev ceļu, un viņam seko Lusinda un Rohe, — šeit nu tiešām ir tāds pats virpulis kā upē ...

Riņķa dejā sadevušās rokās, meitenes plīvojošos, gaišzilos ģērbos un lauku ziediem matos skandē dziesmu par upi. Divi akrobāti izvelk no jostai piekārtās maksts savas mačetcs, nozibina tās saulē un izliekas cērtam nost augstos kokus, kuri it kā noderēs par stabiem, — paši stabi viņiem jau ir līdzi. Kāds pasniedz laužņus, puiši izsit dobuļus, iedzen tajos stabus un izvelk starp tiem līdztekus vienu virs otras divas no ādas strēmelēm pītas tauvas. Skatītājiem ir jāiedomājas, ka zem tauvām tek upe. Skan dziesma par krācošiem ūdeņiem. Ūdeņi grib aprīt cilvēkus. Upe ir rijīga un satrakojusies. Nu čolo sāk soļot pa tauvu — pa vienu iet, pie otras turas. Tas ir grūts uzdevums. «Turies, brālīt, turies — lejā tek Ma-raņjonal» dzied meitenes. Puiši, sadrebinādami tauvas, apstājas. No bailēm viņiem reibst galva. Viņi nezina, ko darīt. Viņiem kļūst nelabi. Varbūt viņi kritīs ... Jā, kritīs gan un pazudīs trakojošajos ūdeņos. «Turies, brālīt, turies — lejā tek Maraņjona!» Varbūt viņi dabūs galu. Tauvas dreb kā vēl nekad, un viņi tik tikko spēj noturēties. «Lejā tek Maraņjona!» Bet čolo jau pagājuši uz priekšu. Viņi ir jau pāri vidum. «Turies, brālīt, turies!» Puiši ir pilnīgi atguvušies, vēl paris soļu, un, skaļi uzgavilēdami, viņi sasniedz otru krastu. Nu vijole smeldzina vēl skaudrāk, arfa trinkšķina, cik jaudas, bet bungas un flautas strauji uzsāk deju meldiju. Dziedātāji un dejotāji sastājas lokā, tā vidū abi akrobāti pirmie laižas dancī. Saule gaisos arīdzan rotāt rotā. Viz zilā debess. Dziedātāji dzied par to, ka upe ir gan varena, bet cilvēks tomēr varenāks.

Skatītājiem šķiet, ka tie dzird skanam tālīno un vilinošo upes balsi. Artūro un Rohes acu priekšā nostājas viņu bezgala lielā upe, tās neizmērojamais plašums, un puiši lepni nodomā, ka viņiem nav jātēlo izaicinājums upei, ejot pa izstieptām tauvām, bet ka viņi spītē tai, braukdami ar saviem vieglajiem plostiem pa straumi, kuru viņi uzveic diendienā. Lusinda skatās uz Arturo, kurš ar visu savu augumu izjūt upi, tās mežonīgo un skaisto varenību.

— Tam jabūt jauki, — viņa saka.

— Protams, jauki. Ja gribi, brauksim. Tauvas ir labas kumēdiņu rādītājiem. Es upei pāri dodos ar plostu ... Brauc man līdzi, rneiten ...

Cik skaisti būtu braukt pa upi un dzīvot pie upes kopa ar šo vīru, kuram par to tāda vara. Upe, nav šaubu, ir tikpat zila kā ūdens vecupē, kas tek gar ciematu, ziemu tā varbūt ir melngana, bet katrā ziņā tā ir ļoti liela, tik liela, ka «tai nezina gala», kā dzied dziesmā, un «ar draudīgu balsi», kā arīdzan teic dziesma. Bet Artūro un Robi upe nebiedē, un Lusindu tā arī nebiedē. Pie tās jābūt citai pasaulei un citai dzīvei...

— Jā, — viņa beidzot saka.

Viņi apmainās kaklautiem. Artūro kaklam apkļau-jas koši zilais linu lakatiņš, bet meitenes rokas locītavu sagūsta lejieša spilgti sarkanais kaklauts. Kvēla ir krāsa, un kvēla ir sirds. Acīs valgs mirdzums uņ

satumsums kā upē pēc bangojuma. Ir tikai lakatiņi, acu valoda un krāsu mirdza. Svētku svinības viņiem uz mirkli pagaisušas. Ir tikai lakatiņi, acu valoda un krāsu mirdza ...

Atkal iekļāvušies pūlī, viņi abi staigā un skata jautrībniekus un visu, kas aplūkojams. Divos lielos namos pie laukuma tiek dejots, jo mesas laikā notikušas divas bagāto ļaužu laulības, un tagad svin kāzas. Pie durvīm drūzmējas indiāņi, un laiku pa laikam parādās kungi, lai pabērtu tiem kādu sauju naudas gabalu un pēkšņi sāktos trokšņaina plēšanās ap izbārstīto dārgumu.

— Ja šitik žēlīgi maksātu par darbu, tad gan visi indiāņi kļūtu stāvu bagāti, — nosaka Artūro.

Mācītājs, kas nācis uz kāzām, rosās jautrajā viesu bara un neatpaliek ne no viena dzerdams un dancodams. Viņš iznāk pie durvīm un pāri savam apaļajam vēderam, kurš izslējies kā paugurs, paziņo saviem indiāņiem skaļi un tālu sadzirdami:

— Bērniņi mani, dievs grib, lai viņa uzticīgie kalpi izklaidētos. Ja dzerot zina mēru, tad nav nekāda ļaunuma ...

Taču abi kārtībnieki — līdz šim svētkos vēl nekad nav bijis kārtībnieku—, kas ar šauteni pār plecu un revolveri un zobentiņu pie jostas šai brīdī staigā pa laukumu, ir citādās domās. Viņi ieradušies no policijas papildiecirkņa, kas nesen iekārtots Uamačuko, un savā varas apziņā nolēmuši aizliegt jebkuram plencim — tā viņi izteikušies veikalā — iedzert pavairāk un tādēļ arī sodījuši ar divām mārciņām muižas īpašnieku donu Roke, kurš bija sācis sviķot jau svētku priekšvakarā un pat nejauki ālējies. Dons Roke samaksāja tās divas mārciņas un piemeta vēl divas klāt, noteikdams:

— Tās avansam, jo rīt man uzliksit tādu pašu sodu ...

Pēc šā gadījuma, pūļa dzēlīgo lamu pavadīti un to-gādo aizraidīti —-tie nelaida kārtībniekus iekšā savās sapulcēs —, viņi piesējās tikai čolo un indiāņiem. Indiāņi bijīgi noraugās uz šautenēm un apbrīno policistu tūbas cepures, spožās gamašas un olīvzaļo uniformu ar zeltītām pogām un sarkano jostu. Soļodami šurpu turpu, kārtībnieki sastop mūsu pārīti, sačukstas, skatīdamies uz Lusindu, un tad apstādina Artūro.

— Paklau, draugs, no kurienes esi? — bez kāda iemesla noprasa viens no kārtībniekiem.

Lejietis apstājas un noskata kārtības sargus no galvas līdz kājām.

— No turienes, kur dzīvoju, seņjori...

Otrs policists sarauc uzacis, tad, nikni raudzīdamies un uzlikdams roku uz revolvera spala, saka:

— Bezkauņai Skaidrs, ka esi no turienes, kur dzīvo, bet mēs gribam zināt, kā sauc to vietu. Mēs tevi iemācīsim godāt policiju.

— Esmu lejietis, seņjor, no Kalemaras ...

Ļoti skaistas izskatās Lusindas lūdzošās acis, bet viņas lūpas no neapjaustām bailēm ir kā mēmas. Policisti tieši gribētu, lai viņa kaut ko lūgtu, tad varētu lūgumam piekrist un ievadīt draudzīgas valodas, un galu galā...

Artūro piebilst:

— Nekad neesmu ticis sodīts, kārtībnieku kungi...

Bet policistiem ir viltība aiz ādas, kad tie noprasa:

— Karaklausības apliecība tev ir?

— Rādi šurp, rādi!... Sitentie nekad nepilda savu pienākumu pret tēvzemi.

Pašlaik nav iesaukšanas laiks, taču ar šādu paņēmienu var visvieglāk piespiest pie sienas lauku ļautiņus. Policisti smīn, kamēr Artūro beidzot izvelk no kabatas dziļi noglabāto apliecību.

— Lūdzu, seņjori, vienmēr esmu gājis uz ciematu pieteikties.

Artūro pasniedz mazu grāmatiņu netīros un saplēstos dzeltenīgos vākos. Viens no policistiem to pārbauda, pieraksta savā bloknotā Artūro vārdu un tad, pieņemdams cienīgu stāju, svinīgi nosaka:

— Vari iet...

Izspraukušies cauri ļaužu pūlītim, kas saskrējis un ziņkārīgi vēro, vai puisi apcietinās, Artūro un Lusinda dodas prom. Jauneklis ir atguvis savaldību un saka meitenei:

— Piekasījās tevis dēļ... Tie ir īsti suņi... Senāk kruķi bija cilvēcīgāki...

Lēni laižas krēsla. Kalni — kvēli sarkani, mēļi un zeltaini dzelteni — ir ietērpušies tikpat krāšņi kā jautrībnieki, lai vakara dejā apkārt ciematam kliedētu skumīgumu par to, ka aizrit pēdējā svētku diena. Ļaudis pamazām saiet savās mājās vai arī iegriežas celiņos, kas ved uz viņu mājokļiem. Kāds pārāk aizrāvies muzikants, dodamies prom pa kalnu takām, vēl pūš savu flautu un dauza bungas. Bum-bum ... bum ... bum-bum ... Žēlabaini gauzdamās, attālinās, reizēm ievaidas flauta ... Bum-bum ... bum ... bum-bum ...

Melnām kondora spārnu vēdām nolaižas pār zemi nakts.

Rohe atgriežas mājvietā pavisam šļaugans no daudzajiem kausiem, kurus cauru pēcpusdienu tukšojis šeit sastapto Iejiešu pulkā. Artūro viņam pastāsta par nepatīkamo atgadījumu ar policistiem, un vienā mierā brāļi pārrunā to.

— Būtu tev bijis tavs rūsenis, cita lieta...

— Kas to varēja iedomāties, ka tie nolāpītie šeit klaiņos...

— Vienmēr der ņemt līdzi kādu ieroci.

Brāļiem prātā aprūsējušais revolveris, ko Artūro jau kopš laba laika noglabājis būdas kaktā pakārtajā somā. Puiši sēž uz lieveņa, un policisti, ieraudzījuši

viņus, skatās uz viņiem. Brāļi grib jo spēcīgi izlamāties, bet atturas, tādēļ ka pie viņiem iznākusi parunāties doņja Dorotea. Viņi pastāsta tai, ka šoreiz koku nav atveduši, jo to iepriekš pārdevuši, ka augļu vienmēr esot pārpilnam un ka upe ... nu ... ka upe tekot, kā tecējusi . . . Mājvietas turētājā smejas, un, tā kā puiši piedāvājās atvest nākamgad to, ko viņa vēlas, tad viņa piekodina tiem atvest orleānkoka^22 augļus un strutu zāli un veselu stundu ņemas iegalvot, ka tā der pret tādu kaiti un pret tādu kaiti, un galu galā iznāk, ka der pret visām kaitēm pasaulē.

* * #

Vēlu vakarā viņi dodas pie doņjas Rosārio. Lusinda nebija gribējusi atteikt, un doņja Dorotea arī neliedza, kaut gan mazais brālītis bija jaatstāj mājās, jo tas gulēja kā nosists. Arturo tik mīlīgi un žēli tika lūdzis:

— Pēdējā svētku diena, pati pēdējiņā ...

Un tā viņas abas bija piekritušas viņa lūgumam.

Šī doņja Rosārio, gaužām dievticīga seņjora, ir iekārtojusi savas mītnes plašākajā telpā altāri Sartī-nas ciemata aizgādnei. Svētās jaunavas tēls novietots vienā stūrī, aiz tēla ir rinda sveču un visapkārt tam sārti kartona eņģelīši ... Spēlē divi artisti un viens vijolnieks. Viens no artistiem čerkstošā balsī dzied. Dejotāji, kuriem iznāk pagriezties ar muguru pret svēto jaunavu, iepriekš paloka celi, lūgdami tai piedošanu. Ciča un kaņjāso ielīksmina arvien vairāk, un telpa pienāk pilnum pilna ar dejotājiem. Uz kastēm un greiziem soliem gar sienām paliek sēžam tikai grumbainie un bezzobainie vecie ļaudis, tie smejas un sarunājas aizlūzušā balsī, ēd maīsa putru un šļurkstina-dami dzer. Dejotāji mainās vietām, sagriežas ņudzeklī. Arvien retāk lūdz piedošanu svētajai jaunavai. Ritmiski šūpodamies gurnos un cilādami kājas, dejotāji satek vienkop, uzgrūžas cits citam virsū, pazaudē pārinieku un atkal atrod to. Artūro un Lusinda dejo vienā kaktā ārpus šīs burzmas, viņi ir cieši piespiedušies viens pie otra, gribētu vēl ciešāk piekļauties viens otram, un viņu čičas iekvēlinātā elpa plūst un norimst reizē.

— Tatad tu nāksi man līdzi uz Kalemaru ...

— Jā, bet mamma gribēs, lai mēs salaulājamies ...

— Maza bēda ... Mācītājs taču šeit ciematā ir ... Rīt salaulāsimies.

Pārliecīgas laimes pārņemts, Artūro apstājas un izkliedz jautro dziesmas piedziedājumu: «Nes čiču šurp un malku stiprā, slāpēs mokās tauta ņiprā!» Colita aiztek un ir atpakaļ ar pilnu kausu, kuru viņi par abiem lēni tukšo, skardami ar lūpām vienu un to pašu vietu kausa malā. Rohe ieminas:

— Lielo brāl, šķiet, ka mājup dosimies trijatā ...

Artūro grib atbildēt, bet apraujas, jo šai brīdi ienāk

abi kārtībnieki šauteni pār plecu un kā paši visvarenie pārākuma apziņā noskata visus. Jaunieši dejo tālāk, taču jūt, ka tiek novēroti, un tiem zūd dejas prieks. «Kas tie vairs par svētkiem, kad šitie klāt!» nosūkstas kāda sievietes balss.

Viens no kārtībniekiem pieiet pie Artūro.

— Tagad dod man savu meiteni!

Un viņš uzsāk dejot ar Lusindu, taču nav nekāds dejotājs, un visi smejas, bet čolila savukārt tik tikko kustas un izrāda, ka atrodas pārī ar svešo vīru tīra negadījuma dēļ. Otrs policists pieiet pie mūsu lejieša:

— Tu man ņirgsi, suns tāds, ņirgsi! ... Pagaidi tik, nu tu dabūsi!...

Un viņš pieņem izaicinošu stāju — izklūp ar kāju uz priekšu, uzJiek roku uz revolvera. Puisis savaldās, domādams, l7a drīz vien kārtībnieki ies prom un svētku prieki atkal turpināsies, taču kārtībnieku vietā klusi un kā slēpdamies aizlavās dejotāji. Tikai daži paliek, un ļaunākais ir tas, ka tagad abi policisti grib dejot ar Lusindu. Kā pamesta viņa skatās uz Artūro pāri šiem pretīgajiem vīriem. Istabas kaktā brāļi apspriežas, un tad vecākais noteikti paietas uz priekšu.

— Paklausieties, seņjori, jūs neesat šeit ielūgti, un mana pāriniece rīt kļūs mana sieva, tā ka lieciet viņu mierā...

Kārtībnieki kā atsperes sviesti ir viens otram blakus, norauj šautenes no pleca un iebaidīšanas nolūkā klikšķina gaiļus. «Šitā var labi biedēt indiāņus!» noteic kāds liela auguma čolo, pārtraukdams deju. Arī pārējie dejotāji apstājas. Šķiet, ka no doņjas Rosārio palikušas pāri vairs tikai izbaiļu pilnās acis. Klātesošie čolo neapmierināti rūc, juzdami, ka čiča atraisa viņos neparasti kareivisku garu. Simts redzokļu spīd kā dūči kārtībniekiem pretī, un tie noģied, ka ir jādara kaut kas izšķirīgs.

— Laukā no šejienes, abi nekauņas lejieši, laukā no šejienes!

Un policisti izrauj no makstīm zobentiņus, it kā gribētu cirst un kapāt, taču tikai vicina vien. Čolo metas kārtībniekiem virsū, zveļ ar dūrēm un atbruņo tos. Notiek īsts kautiņš, kuru meitenes pavada spalgiem kliedzieniem. Rohes belziens notriec vienu kārtībnieku gar zemi. Viņš tikmēr spārda policistu, kamēr tas zaudē samaņu. Artūro uzlec otram uz kumbra, abi vīri nogāžas uz grīdas un saķērušies veļas, te virsū ir viens, te otrs, tie zveļ un kož viens otram. «Sadod viņam, sadod, puis!» mudina pārējie čolo, kratīdami dūres. Beidzot lejietis ar belzienu pa zodu apdullina kārtībnieku. Viņš pietupstas un paceļ to, ļenganu kā lupatlelli. Atsizdamās pret grīdu, noskan kārtībnieka galva.

Abi brāļi, Lusinda un viņiem līdzi visi pārējie steidz uz durvīm un pazūd tumsā. Istabā paliek vienīgi visā garumā uz grīdas guļošie policisti — asinis tek tiem

no mutes un deguna, un iepretī svētā jaunava ar lūdzošu skatienu veras debesīs. Turpat zemē nomestās šautenes tikko spīd sveču mirguļojošā gaismā — vairs stingi neraugās stobru melnā acs. Doņja Rosārio stāv uz sliekšņa, izmisumā kustina rokas kā vējenes spārnus un kliedz:

— Gubernatoru^23... lai nā-āk šu-urp ... lai nā-āk šu-urp ...

Vienīgi indiāņi pienāk pie durvīm un, ieraugot policistus nekustīgi guļam, bailīgi apstājas. Viņu sejas — vara sarkanumā un stūrainas sānskatā — ir neizdibināmas kā šalkojošā melnā nakts. Varbūt viņi smīn. «Gubernators ... lai nā-āk šu-urp ...» Kāds bungu dārds vēstī, ka ciemata vecākais ļoti aizņemts kaut kur citur.

Triekdami no kājām garāmgājējus un izvilinādami pie māju durvīm ziņkārīgos, kuri melnajā tumsā vairāk nekā nevar saskatīt, kā tikai trīs baltganus gaistošus plankumus, lejieši un Lusinda pēc ārprātīga skrējiena tiek līdz mājām.

Artūro un Lusindas saruna ir īsa:

— Jājam tūlīt...

— Mamma negribēs.

— Jājam tūlīt, gaidi mani uz stūra.

Lusinda sakustas neziņā. Ir mirklis, kad viņa grib iet iekšā un apskaut māti un nekad neatstāt to, bet kāda valdonīga pavēle, kāda varena balss, kas nāk no tālienes, kurp viņu aicina sapņi, kāds neatvairāms sauciens no citas pasaules ieskanas viņā ... Un viņa žigli steidzas turp, kurp viņai vēlējis iet Artūro, — pretī jaunai dzīvei.

Kamēr Rohe dodas pēc zirgiem, Artūro kārto seglu piederumus, lai varētu aši apseglot. Viņš rosās ap kāpšļu siksnām, kad iznāk doņja Dorotea.

— Vai jājat jau prom?

— Jā, sarāvāmies ar kārtībniekiem ...

— Ai, cilvēciņi mīļie! ... Tad nu pasteidzieties gan, ka tie negantie jūs nenotver!

. Vajadzēs ieziest šīs cietās un sakaltušās siksnas. Vesela mūžība paiet, kamēr dabū tās aizsprādzēt.

— Jā, tie ir ļoti slīpēti...

Pēdīgi Art,flro ticis galā ar siksnām. Tagad vēl dubulti jāsaloka sviedrenes, šie biezie, pelēkie flaneļa gabali, no kuriem nāk sīva smaka.

— Kur tad ir Lusinda?

— Viņa jau nāk...

Bet nākt nāk Rohe ar zirgiem, kuri jautri zviedz, juzdami, ka ceļš vedīs uz mājām. Apseglot un uzlēkt seglos — tas ir viens mirklis.

— Ardievu, doņja Doro... Laimīgu šogadu, un, dievs dos, tiksimies citugad ...

— Lai dievs piešķir jums labu ceļu ...

Brāļi aizjāj lēkšiem, bet pēkšņi apstājas uz ielas stūra. Kas tad tur noticis? Doņja Dorotea vērīgi raugās. Apkārt cirzdamies, nemierīgi mīdās zirgi. Vai uz viena zirga neuzcēla kādu sievieti? Un pēkšņi doņja saprot, kas noticis, un skriešus, griezīgi un žēli kliegdama, steidz pie jājējiem:

— Lusinda-a-a! ... Lusindita-a-a!...

Zirgu mežonīgā skrējiena skaļajā dūņā apslāpst viņas saucieni.

Iela ir gara. Agaves, kaktusi, mājas, rejoši suņi viss aši vien paliek aiz muguras melnajā tumsā. Arturo nosēdinājis meiteni sev priekšā, un viņas tuvumā strauji pukst viņa sirds. Iekams brāļi uzsāk jājienu augšup pa krauju, viņi pēkšņi pievelk pavadu. Apstādinātie kumeļi elš, un Lusindai satraukti pulsē asinis.

Artūro smejas.

— Vai tu nobijies? — un tad, pavērsies pret brāli, viņš vaicā: — Kur ir kārtībnieku zirgi?

— Aplokā, tur lejā.

— Steidz turp un palaid tos vaļā!.,,

Rohe triec savu zirgu lejā pa nogāzi un pazūd nakts melnumā. Dzird nočīkstam vārtus un zviedzam auļojošus zirgus. Pēc brīža Rohe ir atpakaļ, un sākas jā-jicns augšup pa stāvo krauju. Zirgi nav skubināmi, dzirksteles vien šķīst zem to kājām uz akmeņainajām, līkumotajām takām. Lāgiem ceļš ved garām indiāņu būdām, tur indiāņi, apsēdušies pie durvīm, raudina savas stabules. Sērīgās meldijas neatlaidīgi pavada jājējus. Lusindai sāp sirds, iedomājoties māti, brālīti un mājas, kurās viņa aizvadījusi savas dienas. Blakus viņu mājai arī ir indiāņu būdiņa, un arī tur indiānis tikpat skumīgi pūš savu stabuli. Lusinda sāk raudāt par to, ka vairs nevar atgriezties mājās. Tagad viņi, māte un mazais brālītis, arī laikam raud. Viņi laikam bēdājas un ir pavisam vientuli. Bet kādēļ viņa nevarētu atgriezties? Vēl jau nav necik tālu aizjāts. Un stabules skan un skan un pauž viņai, ka viņa vēl ir tuvu savējiem. Lusindai rit asaras un krīt uz Artūro rokām, kas cieši apskāvušas viņas vidukli.

— Ko? Vai tu raudi?

— Mamma! Brālītis!

Artūro gandrīz skarbi nosaka:

— Nu vairs neko nevar darīt... tagad ir par vēlu ...

Tā ir upes balss, valdonīga balss, kurai nevar pretoties. Stabules skaņas vairs tikko saklausāmas. Lusinda dzird vienīgi valdonīgo balsi, un viņa ļaujas straumei, lai tā viņu nes.

Kad jājēji tikuši kraujuma augšā, viņi nokāpj no zirgiem savilkt seglu jostas un pavērot nojāto ceļu. Visnotuļi tas ir tukšs un kluss. Arī cieši ausoties, nav dzirdams ne mazākais troksnītis. Jā, pa ceļu neviens netuvojas. Un ciemats ir kā pietupies pašā lejā, tur, kur simt gaismiņu spīd no dziļuma. Ciematā uz laukuma notiek uguņošana, gaisā uzšaujas krāšņas gaismas šaltis. Bungu dārdus tālums gandrīz apslāpē.

— Uz drīzu redzēšanos, — nosaka Artūro.

Viņi uzlec zirgos un jautri dodas zemē no uzkalna kores. Tagad sākas lejupceļš uz Maraņjonu, uz Kale-maru. Pat pakavi šķiet klabam priecīgāk. Lusinda nomierinās, viņu pārņem savāda rāmība. Viņa grib runāt, bet nekas nenāk prātā, gribas vienīgi pieglausties savam mīļajam, apskaut viņu, cik cieši vien spēj.

Nakts ir tumša, pavadas atlaistas brīvi, jo zirgi paši vislabāk zina ceļu. Meitenei šķiet, ka nogāzei jā-būt ļoti kraujai, jo zirgi slīd pie katra soļa, grandot lejup oļus.

— Kamēr šie saķers savus zirgus, paies stundas ...

— Ja tik, nolādētie, nav nobeigušies...

— Nu nē — nezāle neiznīkst...

— Tad jau lai tik ķer mūs rokā ...

— Lai tik ķer ...

- Brāļi smejas, bet te viņiem sāk sisties sejā zari. Un Artūro saka savai meitenei:

— Piesargies, aiztaisi acis un saliecies ...

Nav šaubu, šeit ir mežains apvidus. Zari ķeras aiz cepurēm. Dzirdamas ūdens čalas un nerimtīga sienāžu un.cikāžu sisināšana. Lejup... Lejup... Odens čalas atskan jau gluži tuvu un pierimst kaut kur lejā.

— Vai tā ir Maraņjona? — satraukti vaicā Lusinda.

— Nē, tikai strautiņš, kas tek lejup... Upe ir vēl tālu ...

Zirgi brien pa ūdeni, brīdi tie apstājas padzerties, un tad zem to kājām atkal ripo oļi. Bet ūdens čalas paliek kaut kur sānis pie ceļa līkuma. Šeit ir augsti kāpienu posmi, zirgi tausta pamatu, vadās pēc nojautas, gandrīz vai osta ceļu. Noliekuši galvas, tie pēta, kur likt kājas, un lēni kāpj zemē. Lejup ... Lejup... Pie katra pakāpienu posma Lusinda saraujas. Lejup ... Lejup ... Viss dodas lejup uz gravas dziļumu. Strauts un ceļš, cilvēki un dzīvnieki, viss dodas lejup, trauc uz Maraņjonu, lai būtu pie tās. Rit stun-

das, daudz stundu. Lusinda izjūt šo jājienu uz leju kā ļaušanos, kā tīksmu padošanos.

Čolo ir apklusuši. Dzirdama vienīgi pakavu klaboņa un strauta burbuļošana, un, tuvojoties upei, aizvien vairāk sabiezē tumsa. Lāgiem karstas un cietas lūpas tvirti pieplok Lusindas kaklam. Trīsēdama meitene piekļaujas savam mīļajam. Un viņai ir tā, it kā viņa kristu melnā dzīlē. It kā, bezdibeņa apskurbināta, gāztos dziļumā.

Pakavi vairs neklab, zem kājām mīksta, šķietami valga zeme. Gaiss piesātināts ar cukurbumbieres smaržu.

— Vecupes grava ...

— Jā, brāl...

Zirgi paātrina soļus. Vēl stunda jājiena, un viņi būs Maraņjonas krastā iepretī Sikūnai. Aust rīts, viegla gaisma jau spīd caur kokiem, un putni sāk rosīties lapotnē. Ceļš uzved kādā paugurā, un, lūkojoties uz augšu, pretī rēgojas liela, melna blīva uz svinpe-lēka pamata. Lusindu pārsteidz apkārtējais klusums, viņa raugās plati ieplestām acīm.

— Tās ir klintis, — paskaidro Artūro, — tādas tās izskatās naktīs, no lejas tanīs veroties. Pēc maza laiciņa mēs būsim pie upes.

Tagad jau var redzēt ceļu kā baltu jostu, un zirgi rikšo viegli, nepagurdami, no viena ceļa pagrieziena otrā. Ceļmalā augošie koki, pate un arabisko, stiepj pretī savu līko zaru rokas. Pēkšņi dzirdams dobjš un nerimtīgs troksnis.

— Tā ir Maraņjona.

Lusindai liekas, it kā viņai šalktu ausīs. Ātri aust diena. Dzeltens lāsmojums plešas no kalnu virsotnēm līdz piekājei. bet gravā jau ir gaišs, var saskatīt arabisko mēļos ziedus, sarkanās klintis, dzēlo zemes apmali gar oļu un baltganu putekļu klāto ceļu. Artūro

zirgs apstājas un iezviedzas. Rohes kumeļš dara to pašu. Klāt ir Maraņjona.

Cauri kokiem, kuri šūpojas uz nogāzes un saskāvušies tik cieši, it kā gribētu balstīt cits citu, redz zilgojam vasarīgo upi. Ūdeņi skrien, kūleņodami un dzīdami baltas putas pie krastmalas akmeņiem. Pieši mundri skubina zirgus, kas pēc pusstundas jājiena starp būdām un cukurniedru laukiem apstājas uz paša upes krasta. Sai upes malā ir Santa Filomēna. Otrajā malā redzama Sikūna.

Brāļi nokāpj no zirgiem un palaiž vaļīgāk seglu jostas, bet Lusinda apsēžas uz liela, mēļa akmens gva-rango^24 pavēnī un nevar beigt lūkoties uz plašo un dziļo upi. Jā — šī ir tā upe, šīs ir tās ielejas. Pret debess jumu iezīmējas sarkano klinšu -smailes, un pati debess ir zila. Sikūnas ieleja tur tālumā margo koši zaļa. Rīta gaismā krastmalu smilts izskatās zeltaina, un plašā upe, kas parādās tālē no kāda līkuma un atkal pazūd otrā tādā likumā, visnotuļi ir zilu viļņu klajs ar baltu putu apmali...

Karstums padara gurdus meitenes locekļus, taču viņas acis raugās mundri, tās ir ļoti dzīvas, ļoti plati ieplestas, tanīs atspoguļojas viņas apņēmība un jūsma.

Brāļi sauc pēc pārcēlāja, tad noseglo zirgus, kas paši iet upē un to viegli šķērso peldus.

Pretējā krastā parādās divi vīri, tie uzkāpj uz kādas koka grīdiņas un sāk cilāt platas plankas. Lusinda skatās, neko nevaicādama, jo pati saprot, ko tagad redz. Tas ir plosts, tie ir airi, tie ir plostnieki. Ar-tūro arī ir plostnieks. Kā vīri saliekušies deviņos līkumos un kā gremdē airus! Nu jau tie tuvojas, nu ir klāt. Vēl pāris spēcīgu vilcienu, un plosts slaidi pieslīd pie krasta. Plostnieki met virvi, kuru Rohe saķer, un tad vīri izlec krastā un priecīgi sasveicinās ar brāļiem. Tūlīt arī visi sakāpj uz plosta, iepriekš saliekot uz tā seglps un mugursomas, un prieka pēc Ar-Iиго satver airi: Viņš šķel ūdeni, sace| putas ar katru aira iegremdi, uh piosts strauji dodas uz priekšu pāri viļņiem. Lusinda raugās kā brīnumā, viss liekas sapnis. Viņa ceļas pāri upei, spēcīgi cilājas airi. Viņa ir uz Maraņjonas — skaistās, straujās, varenās. Artūro ir kā upe, un upe ir kā Artūro. Spēka pilns ir Artūro, spēka pilna ir upe, un tādēļ abi varenie cīnās viens ar otru.

Plostnieka čolo Venansio Landauro mājās viņi drusku iekož. Draugs viņus cienā ar juku, pipariem un žāvētu gaļu.

— Svaigas nav... Bise salūza ...

— Neraizējies, mēs tūlīt jāsim prom ...

— Nu varējāt taču vēl pakavēties, — sirsnīgi saka Landauro.

Brāļi par kaut ko smejas, bet Lusinda nesmej līdzi, jo ir nedzird, kas tiek runāts, — gauži aizgrābta viņa apbrīno dārzu mājas priekšā, kas visgarām apdēstīts ar koku, tā aug zem palto un to spīdīgajiem augļiem, zem mango biezajiem zariem un zem ziedošajiem apelsīnu kokiem, kuru stiprā smarža izplūst visapkārt.

— Zini, — skaidro Artūro, — mēs esam bēguļi...

Viņš pastāsta par sadursmi ar policistiem, un Landauro arī nosmejas.

— Ja tie atjāj, izliecies kurls, lai tie vai beidzas nost kliegdami, necel ne ausu.

— Nebēdā, būšu kurlāks par kurlausi, — apliecina Landauro.

Brāļi atkal uzlec zirgos un drīz vien jāj prom no Sikūnas, apstādamies vienīgi, lai palūkotos uz cukura vārītavu, kuru iekārtojis dons Agustīns, kam pieder vairāk nekā puse ielejas, — vārītavu darbina brīnišķīgs dzelzs ritenis, kas pildās ar ūdeni, tukšojas un atkal pildās un tādējādi veļas apkārt. Pati cukura

/

vārītava ari izskatās glīta, tās trīs dzelzs cilindri spīd un, nerimtīgi griezdamies, pārvērš' smalknē visus niedru laukus, kuri šeit viļņo vējā ka zaļi un dzelteni ezeri.

Ar nakts iestāšanos viņi ieradās Kalemarā. Abi vecie tai brīdī vakariņoja pie pavarda. Pirmajā mirklī viņi bija pārsteigti, bet drīz vien aizkustināti, un vecā Meiča apraudājās, spiezdama savu grumbaino vaigu pie Lusindas tvirtajām, drebošajām krūtīm. Viņai nu bija meita, tā bija viņas meita.

* - * *

Viss neritēja gludi dzīvē, jo tanī, tāpat kā upes tecējumā, vienmēr ir pēkšņi pagriezieni un dažādi šķēršļi. Reiz ieradās vairāki kārtībnieki, lai apcietinātu abus brāļus, bet policistus pamanīja, tikko tie parādījās ielejā, jādami no Sikūnas puses. Abi brāļi un Lusinda paslēpās meldrājā, un vecie teica, ka bērni tagad dzīvojot kaut kur augstienē, tur, kur Bamba-marka, sazin, varbūt vēl tālāk. Un pārējie ielejas iedzīvotāji arī nezināja neko pateikt.

— Viņu te nav, sen vairs nav, — viņi sacīja.

Un, kaut gan leitnants gubernators apliecināja to pašu, kārtībnieki vēl trīs dienas nomeklējās un klīda arī pa meldrāju. Kad viņi gribēja to aizdedzināt, visi Iūgtin lūdzās to gan nedarīt, jo tad nebūšot no kā pīt māju sienas — taisnu meldru neesot daudz. Pēcāk Uamačuko policijas iecirknī nomainīja sastāvu, un nevienam vairs nebija bail no kārtībniekiem. Bažas radīja vienīgi Lusinda, viņu kratīja purva drudzis, un zāļu novārījums, kuru gatavoja vecā Meiča, nelīdzēja. Artūro vajadzēja doties uz Uamačuko pēc hinīna. Taču visļaunākais bija, ka Lusinda nevarēja iznest bērnu, jau divus asiņainus kamoliņus nelaimīgais tēvs atdeva kapu dobei. Viņš raka to smagu sirdi, zūdījās par

\

savu likteni un 'pat neuzlika krustu. Kad pienāca Ka-lemaras aizgādnes jaunavas Marijas svētki, Artūro un Lusinda salaulājās, lai baudītu dieva žēlastību. Lusinda ātri vi?n atveseļojās, un tad piedzima Adāns. Visi sacīja, ka tas esot svētās jaunavas brīnumdarbs.

Tā Lusinda nokļuva Kalemarā. Tāds ir viņas dzīves stāsts. «Bet kāds tad ir Florindai?» man jautāsit. Gribu teikt tikai vienu: tāda pati jauka meitene kā Lusinda ir arī Florinda un Ormesinda, un Orfelinda, un Ermelinda, un visas meitenes, kuras šeit dzimušas. Viņas visas ir vienādas. Un, ja pienāktu reize, mēs par viņām cīnītos tāpat, kā Artūro cīnījās par savējo.

Viņām ieliktie skaistie vārdi saldi plūst pār mūsu lūpām. Viņas pašas dara saldu mūsu dzīvi. Viņas ir kā mūsu koka. Mēs, ieleju puiši, viņas ļoti mīlam.

IV

KALNI, SELVA UN UPE

Dons Osvaldo Martīness de Kalderons devās pa ceļu «brīžiem kājām un brīžiem iedams», jo zirgs ar saviem lielajiem un smagajiem pakaviem slīdēja ik brīdi pie pašas klinšu malas. Jaukais rumaks elšāja, skumīgi atgādādamies savus plašos piekrastes klajus. Dons Osvaldo aizvien vairāk pagura, gāja salīcis, skaitīdams soļus.

Pēdīgi aiz kādas kalnaugšas parādījās dažu papeļu galotnes, un vīrs un zirgs apstājās, lai pierimtu nokausētā sirds un viņi varētu mierīgi turpināt ceļu. Grūti bija tikt augšā pa kranti. Visnotuļi viens klin-tājs un oļu klāta šaura taka, gar abām malām tai kaktusi un nolādētais ērkšķājs — kuru katru brīdi varēja sadurties. Līdzko lika ārā no saules piekarsētās aizas, beidzās augstie arabisko koki, nebija vairs to paēnas.

(

Krūmāji gūlās gar zemi, it kā to vienīgais uzdevums būtu stiept savu zaru ķetnas pretī^1 ceļiniekiem, un visu ceļa gabalu augšup pa krauju nežēlīgi sveilēja saule...

Dons Osvaldo uzkāpa zirgā, pēc brītiņa viņš jau bija vēlīgo papeļu pavēnī un, jādams starp to rindām pa mālainu ceļu, ieraudzīja sarkanu kārniņu jumtu, kuru balstīja resni koka stabi, skaidri iezīmējoties pret baltajām mājas sienām. Uz akmens margu ieskauta lieveņa vispirms parādījās kāds indiānis un tad kāds sirmgalvis ar kuplu bārdu.

Tas bija dons Huans Plaša, Markapatas īpašnieks. Viņa galvu sedza dzeltena salmu cepure un augumu— liels gaiši brūns pončo, no tā apakšas rēgojās tikai smagi melni zābaki.

— Kāpiet nost, seņjor, kāpiet nost... — aicināja vecais, tiklīdz ceļavīrs piejāja klāt.

Dons Huans uzņēma svešinieku ar lielu sirsnību, ar tikpat plašu vērienu, kāds bija jaušams viņa pamatīgi celtajā plašajā mājā, pie kuras lieveņa dons Osvaldo nolēca no zirga. Jauneklis kļuva priecīgs, sastapis balto cilvēku un sajutis savā plaukstā smalku roku, bet vēl vairāk nopriecājās, dzirdot skaidru un plūstošu spāņu valodu, kaut arī ar apvidus akcentu. Viņš atkal bija sastapies ar pasauli, kuru tika pametis tur lejā, dienvidpusē, tāltālu no šejienes ...

Drīz vien jauneklis ieraudzīja, cik tīkama ir daba visapkārt mājai, un viņa acis atpūtās, veroties jaukajā lauku ainavā. Te vienā malā, te otrā pletās maigi zaļas kviešu druvas, līdzās bija indiāņu būdiņas, un to priekšā kailas un ramas slējās staltās agaves. Melnraibas un dzeltenbrūnas gotiņas klīda gar zilgano agavju dzīvžogiem, bet pa kalnu pelēkajām nogāzēm mazi šuneļi, spalgi riedami, trenkāja no ganāmpulka atšķīrušās kazas baltspalves. Indiāņi nāca un gāja pa dzeltenajām taciņam, un viņu sievu gra-

nātsarkanie svārki un vīru sārtenie pončo it kā jau vēstīja drīzu rietu.

Sirmgalvis iepazīstināja ar savu ģimeni — sievu, bērniem un veselu baru radinieku, un tad viņi iegāja ēdamzālē un atsēdās smagos sēdekļos pie visai spoži noberzta galda. Ēdamistaba bija milzīga, vārdi atbalsojās kailajās, baltajās sienās. Jauneklis mielojās ar svaigu pienu un rupju maizi, sirmgalvis runāja gan par šo, gan par to, un mazs vilnains šunelis padevīgi raudzījās uz savu saimnieku.

— Ticiet man, esmu ļoti priecīgs par jūsu ierašanos. Satikties šajā vientulībā ar civilizētu cilvēku gadās tik reti, ka tas, nudien, ir kaut kas sevišķs. Tik tiešām, dārgais seņjor don Osvaldo... tik tiešām, dārgais seņjor...

— Arī es ļoti priecājos, don Huan. Šie Kalemaras čolo ir laipni ļaudis, taču zina runāt tikai par savām darīšanām. Es nekad nevarētu ar čolo no sirds izrunāties, mēs jau nesaprastu viens otru ...

Inženieris dod sunītim pienā pamērcētus maizes gabaliņus, un tad viņam ir jāatbild uz visiem namatēva jautājumiem. Kas tad notiek Limā? Kas jauns politikā? Kas ir ar valdību? Vai revolūcija būs? Jauneklis nespēj apmierinoši atbildēt, jo viņš šajos jautājumos ir nezinis. Viņš varētu varbūt plaši pastāstīt par Džounu Krofordu un Klārku Geiblu, bet viņš saprot, ka donam Huanam šāds temats ir svešs. Jauneklis uzņem valodu par jauno prospektu un Reserves parku un pēdīgi pastāsta, ka ir aizbēdzis no galvaspilsētas izlutinātās dzīves un atrodas šeit pētīšanas nolūkā.

— Ja esmu pareizi sapratis, jūs gribat izpētīt apvidu. Bet tad jums vajadzīgi pavadoņi, — bažīgi saka sirmgalvis.

— Jā, protams.

Sirmgalvis papūta niedres svilpīti, un tūlīt ieradās jauns indiānis. Tas bija kāds pongo^25. Viņš tik uzma-

nīgi skatījās uz saimnieku, ka šķita drīzāk redzam nekā dzirdam tā vārdus. Viņa apģērbs bija krekls, bikses un ohotas^26. Ļoti īsi apgrieztie mati atsedza iegarenu galvaskausu. Nekustīgajā, drūmajā sejā ar ērg|a degunu un lieliem vaigu kauliem biezās lūpas bija kā sastingušas. Vienīgi pelēkajās acīs jautās dzīvība, un tās bija pievērstas saimniekam — uzmanīgas, vērīgas, padevīgas, atdevīgas ...

— Aizēj pie Santosa un pasaki viņam, lai viņš rīt nāk pildīt tā seņjora pavēles, kurš atjājis.

— Jā, taita.

Indiānis aizsteidza vieglu soli, noklabinādams savas ohotas.

— Es jums aizdodu Santosu tikai uz dažām dienām, jo pašlaik veicami lauku darbi un man viņš pašam vajadzīgs, — paskaidroja vecais.

Pa platajām durvīm iezagās krēsla. Balti kaļķotās sienas iekrāsojās mē|as, un kaktos sāka gūzmoties ēnas. Sirmgalvis runāja gausi, runāja kā cilvēks, kas daudz ko pieredzējis vienīgi pašam zināmā gadu skaitā.

īsas un noteiktas bija jaunekļa atbildes, taču sarunu biedrs vēlējās, lai tā padomus ņemtu vērā.

Valodas izvērtās saistošas. Dons Huans pazina apvidus dzīvi, jo pats bija šeit ilgi mitis un pūlējies, bet par seniem laikiem viņš stāstīja ar tiem pašiem vārdiem, ar kādiem bija stāstījuši viņa senči. Mežonīgās augstienes vientulībā vārds iet no mutes mutē un ikvienu nostāstu no tēviem pārņem dēli un no dēliem dēludēli, un tādējādi tas nekad netiek aizmirsts. Kad kalnieši paver muti, tad svaigā, īpatnēji saistošā stāstījumā uzpeld ainas no nezināmām sendienām. Nostāsts ir viss — cipars, burts, lappuse, grāmata. Taču tā ir dzīva un apgarota grāmata. Tādēļ arī donam Muanam, kā viņš pats izteicās, vienmēr bija pie rokas

kāds nostāsts, ar ko var visu sīki un pamatīgi izskaidrot.

— Ak, seņjor, — brīdināja vecais, — šī zemes mala ir nežēlīga. Jūs neesat pieradis pie šejienes apstākļiem, un jums jābūt Joti piesardzīgam.

Sienas pieņēma zilgana opāla nokrāsu un pēdīgi izskatījās melnas. Vajadzēja iedegt petrolejas lampu, kas atradās_ galda vidū. Tā blāvi gaismoja istabu, atvizēja spožā galdvirsa, un paspīdēja šuneļa purniņš. Melnas ēnas iegūla kaklos. Dūmiem apkvēpušie griesti arīdzan bija tumši, tikai no lampas cilindra tajos iezīmējās noteikts gaismas aplis.

— Jā, protams, — atbildēja inženieris, — bet zinātne uzvar visu, tas taču ir skaidrs.

— Taisnība, tā gan. Tomēr cilvēkam jābūt sagatavotam un pieredzējušam šai malā, — vecais nepiekāpīgi atkārtoja, aizkūpinādams virs lampas cilindra cigāru. Viņš lēni vilka dūmu un turpināja savu dziesmu: — Jābūt Joti piesardzīgam, dārgais seņjor ...

— Tas jā, taču galvenais ir lietot zinātniskas metodes.

Pēkšņi telpā iebrāžas vējš kā satrakojies kumeļš ar plīvojošām krēpēm. Dons Huans pieceļas aiztaisīt durvis, piecērt vecās vērtnes un atkal atsēžas.

— Taisnība, seņjor, to es saprotu. Savā laikā mācījos Uamačuko koledžā, tomēr ne vienmēr palīdz zinātne. Esmu redzējis šeit ierodamies tādus pašus jaunekļus kā jūs, cerību pilnus, bet tie drīz vien atgriezās savā Limā čūlojošiem dibeniem un samaltiem augumiem, izslimojuši rozi un izbaudījuši augstienes vēju. Staigājoši grausti, dārgais seņjor. Bija arī tādi, kas dabūja galu. Tie, kas iedrošinājās iet tālāk, — kas riskēja, tie dabūja galu, seņjor ...

— Dabūja galu! — dons Osvaldo satraucas. Un tad, savaldījies un atguvis drosmi, kāda nepieciešama cilvēkam, kas ir ar mieru panest visu, saka: — Bet es

nedabūšu galu, jūtu, ka uzvarēšu, un man ir jāuzvar ...

— Dabūja galu, seņjor, kā jūs jau dzirdējāt. Pēdīgi es jums pastāstīšu ...

Vecais atlaižas krēslā. Baltā, garā bārda dara viņu līdzīgu bībeles tēlam. Izspūrušu uzacu nevienādi apēnotās acis spīd kā no bezdibenīga dziļuma. Inženieris atbīda krēslu, sakrusto kajas un atpogā apkaklīti. Paiet laiciņš, vecajam kopojot atmiņas. Plašajā ēdamzālē valda nomācošs klusums.

— Kalni, selva un upe ir cieti rieksti, seņjor. Pirms dažiem gadiem šeit ieradās trīs pētnieki. Viens bija peruānis — Alehandro Leskāno, otri divi — poļi. Viņi bija apgādājušies ar vinčeslriem, revolveriem, plāniem, kartēm, kompasiem, konserviem un veselu kravu sīku mantu, jo viņu mērķis bija izpētīt selvu gar Uai-jabambu — šī upe, kā jūs zināt, sākas šeit un ieplūst Uaļjagā. Uz jauno Leskāno lika lielas cerības, jo viņš bija izglītojies Savienotajās Valstīs. Pabeidzis studijas, viņš bija atgriezies dzimtajā zemē un ieradies Kahabambā, lai satiktos ar savējiem. Bet liktenis kaļ cilvēka mūžu un sakaļ to ciešu kā tērauda važu, kuru nevar pārraut, — ieradās abi gringo. Viņi sadraudzējās ar Leskāno, pirmkārt, tādēļ, ka viņš prata angliski, un, otrkārt, tādēļ, ka izglītības ziņā bija cienīgs kļūt viņiem par biedru. Poļi aprunājās ar Leskāno, un tika nolemts, ka viņš tiem piebiedrosies, dalīsies vispirms ekspedīcijas grūtibas un pēcāk peļņā.

— Kādā peļņā?

— Uh, seņjor! Viņiem taču bija koncesija izmantot Uaijabambas baseinu, vienu no pašiem bagātākiem apvidiem, kur civilizētais cilvēks gandrīz vēl nav kāju spēris. Pirms daudziem gadiem, daudziem, daudziem gadiem tur bija ceļš, bet tad satiksme pa to izbeidzās, un tas pilnīgi pārauga ar selvu. Tas bija tais laikos, kad tirgojās arī Pahatēnu, Pačisu, Učisu — visiem

šiem ciematiem un arī ar indiāņu ciltīm — ibito un čo-lone. Taču indiāņi sāka apkaut kristīgos. Pahatēnas ciemata vairs nebija, vai nu indiāņi to noslaucīja no zemes virsus, vai arī iedzīvotāji aiz bailēm no indiāņiem to pameta. Un, iedomājieties, kādi tolaik bija uzradušies mežoņi — mani vecvecāki stāstīja —, nāca ārā no selvas un iebruka šīs provinces ciematos. Nopostīja Kontumarku un Koļjaī, nokāva vīrus un aizveda sievietes. Šausmīga mežonība, seņjor ... Nu, bet ļaunākais bija tas, ka plūdu laikā aiznesa tiltu, kas veda pār vienu no Uaijabambas pietekām, — vēl tagad tā nav kuģojama, jāiet kājām, kamēr tiek līdz upei, pa kuru var braukt. Vienam no maniem radiniekiem, kā par nelaimi, gadījās būt tur tieši tanī reizē. Viņš veda cepuru kravu un visādus kalnu dziedniecības augus, bet, ticis līdz upei, ieraudzīja, ka tilta vairs nav. Daudzas dienas viņš gaidīja, lai ūdens nokrītas, bet tad viņam izbeidzās ēdamais. Nastu nesēji indiāņi aizmuka, viņš palika viens selvā, un gāza garais lietus. Dieva laime, ka indiāņi viņu nenosita. Vienā mugursomā viņam bija svaigs maiss, tas arī bija viss, un to vajadzēja ēst nevārītu, jo lietus dēj nevarēja iekurt uguni. Un, pat ja lietus būtu pārstājis, kā var iekurt, ja kureklis tik slapjš, ka pil vien? Es arī esmu tur bijis un zinu, ka tur ir, dārgais seņjor... Un tad nu mans radinieks iedomājis, ka viņam ir cirvis, un uzskatījis kādu lielu koku. Tas bijis tik augsts, ka galotnes nevarējis saredzēt, viņš sācis cirst koku no vienas puses, lai koks gāztos pāri upei un viņam būtu tilts. Augas dienas viņš pavadījis, cirzdams šo koku un ēzdams maīsu, un lietus tik lijis bez mitas. Pēdīgi koks sācis čīkstēt un tad ar milzīgu troksni gāzies. Tas esot ildzis apmēram stundu, licies, ka visa selva sagāzīsies.

— Vai tas viņam licies, vai viņš dzirdējis atbalsi? — pārtrauc stāstījumu inženieris.

— Nedz licies, nedz dzirdējis atbalsi. Stumbrs bijis tik garš, ka aizsniedzis pretējo krastu un krītot notriecis tur kokus. Selvā viens koks gāž otru, un tādējādi koki gāžas kilometriem tālu, atstājot biezoknī dziļu vagu. Gāšanās izbeidzas tikai tad, ja pretī gadās kāds klajs vai upe, vai arī pietiekami liels un stiprām saknēm zemē ieaudzis koks. Kokiem gāžoties, mājas un mežoņu būdas — viss tiek saspiests plakaniski, un, protams, iet bojā dzīvnieki, zvēri, pat pērtiķi, šie virves dejotāji...

— Bet savu radinieku jūs tagad pametīsit selvā? — pazobojās jauneklis.

— Nu nē! Par viņu vēl tik nāks stāstāmais ... Mans radinieks pārgāja pāri pa milzu stumbru, bet viņam vairs nebija nekā ēdama. Kā nu spēja, viņš vilkās uz priekšu pa tām elles takām, cenzdamies neieklīst biezoknī, un tad pa kraujām, pār kurām vispār nebija nekā tāda, ko varētu saukt par taku, viņš rāpās augšup, ķerdamies aiz koku saknēm, aiz klinšu bluķiem un aiz krūmiem, kamēr pēdīgi skrandās saplēstām drēbēm, izjukušiem apaviem un jēlām rokām tika augšā. Tomēr tālāk iet viņš vairs nespēja un turpat pakrita. Viņu pacēla gani un aiznesa uz savu būdu, bet viņš nevarēja ēst, visu atvēma. Tā apritēja daudzas dienas. Tā kā viņš bija atstājis pie upes savu mantu kravu, tad, tiklīdz atveseļojās, kopā ar dažiem vīriem devās pēc tās. Taču ieraudzīja tikai lupatu lēverus — zvēri bija atplēsuši saiņus un visu sagrauzuši...

— Bet kas notika ar Leskāno un pārējiem? —vaicā inženieris, noglauzdams sev deniņus un atsaukdams atmiņā to, ko lasījis Kiplinga darbos. Viņš neticēja, ka Peru, tepat aiz šiem kalniem, var atgadīties kaut kas tamlīdzīgs, galu galā ...

— Tūlīt par to pastāstīšu, seņjor. Sie pētnieki paņēma sev pavadoņus šejieniešus, kas pa šo apvidu jau staigājuši un to labi pazīst. Seņjori devās selvā

priecīgi un pa|āvības pilni, jo bija periods, «kad nelīst». Taču selvā līst vienmēr, līst stiprāk vai mērenāk, tomēr līst — četrpadsmit mēnešus gadā. Viņi ieraudzīja nogāzto koku, pa kuru bija gājis mans radinieks, — koks jau bija krietni cietis no laika zoba un atgriezās zemē, no kuras nācis. Arī tagad to izmantoja par tiltu — sarkano skudru bars pa to rāpoja šurpu turpu. Drīz vien pētnieki atradās pašā selvas vidū, tur bija dūksts un tāds biezoknis, ka nevarēja redzēt sauli, nedz izprast, kurp iet, nedz arī vispār iet. Pavadoņi bija labāki par kompasiem, tie gāja pa priekšu, ar mačeti rokā cirzdami taku. Lietus lija straumēm, un vislapotākie koki nedeva nekāda patvēruma no gāzmām. Vai jūs varat iedomāties, kā tas bija?

— Protams, stāvoklis smags ...

— Jā, bet iedomāties ir pavisam kas cits nekā izjust uz savas ādas. Jāpadzīvo starp zvēriem, kukaiņiem un rāpu|iem pastāvīgā lietū, lai saprastu tās mocības, kādās jāaizvada dienas. Taču nekas nav tik briesmīgs kā pati selva, kā tās augu sega. Vienmēr acu priekšā ir sengadīgi stumbri, zari, liānas baismā sajukumā, bezizejas jūklī, tas apstādina un ieskauj cilvēku, nogāž to gar zemi, sagūsta ... Lauzdamies caur selvu, pētnieki kādudien tomēr nonāca pie upes, kas laikam būs bijusi Uaijabamba.

— Bet kādē| viņi negāja pa pietekas krastu? — inženieris loģiski iebilst.

— Seņjor, mazām upēm gandrīz nav krastmalas. Selva sniedzas līdz pašam ūdenim, un posmiem gadās tik grūti šķērsojamas vietas — jākāpj augšup un atkal lejup starp klintīm —, ka reizēm iet pa turieni ir vēl |aunāk nekā lauzties cauri meža biezoknim... Upes malā viņi ieraudzīja būdiņu, tādu, kādas sev ceļ mežoņi, un tanī bija vēl nesen kurtas uguns pēdas. Pavadoņi sabijās, domādami, ka apkārt siro ibito

cilts indiāņi. Tomēr nākamajā dienā vīri devās biezoknī vākt kokus, ar ko taisīt plostu, un, kad jutās izsalkuši, pārtrauca darbu un ēda savus konservus: Viens no pavadoņiem teica, ka tuvumā esot kāda upīte un tur, kur viņi apmetušies, kādreiz bijis Pahatēnas ciemats. Nekas nebija palicis pāri no šī ciemata. Selva jau bija uzmetusies par kungu, un koki un liānas veidoja drūmu jūkli tanī vietā, kur kādreiz bija slējušās iedzīvotāju mājas. Pētnieki kļuva priecīgi, teica, ka līdz upes ietekai Uaļjagā jānobrauc tikai divdesmit piecas legvas^27, ko viegli veikšot ar plostu, un tai brīdi viņi izdzirda čaboņu sakritušajās lapās un pamanīja kādu ibito, kurš medīja ar bultu metēju. Viņš iepūta caurulē, un bultas izlidoja ar tādu ātrumu, ka gaisā redzēja pavīdam tikai tumšas švīkas. Pagāns attālinājās mežā, viņš šķietami medīja putnus un nemaz neizrādīja, ka pamanījis svešos. Seja viņam bija nokrāsota sarkana un apģērbs bija tāda zilumā, kādā ibito krāso audeklu, ko iemaina no tirgotājiem, kuri dodas augšup pa Uaļjagu.

— Bet vai tad indiānis gribēja atgriezties kopā ar citiem? — jautā inženieris, kad dons Iluans pārtrauc savu stāstījumu par ibito.

— Droši vien, seņjor. Ibito ir mežonīgi indiāņi, un vienīgi cilvēks, kurš viņus nepazīst, viņiem uzticēsies. Sīs ciltis, ibito un čolone, viena otru apkauj, un, kad baltajam cilvēkam gadās ar viņām sastapties, arī to nogalina, nogalina pat tādu balto, kas ir apbruņojies, ja vien redz, ka var tarn kaut ko nolaupīt. Viņi ir īsti dienaszagļi, otrus tādus ne ar uguni meklēdams neatradīsi, pēc dabas viņi ir ļauni un mūždien apskurbinājušies ar to draņķa masāto.

— Vai tas ir taisnība, ka to gatavo ar siekalām?

— Jā, seņjor. Lai pagatavotu masāto, sakošļā juku un met to koka traukā, kur tā rūgst kopa ar vajadzīgo daudzumu ūdens. Un, kad norūgst, tad ir masāto. Jā,

bet vai jūs tjcēsit, ka esmu to dzēris un turklāt dzēris ar patiku?

— Nestāstiet!

— Tik tiešām, dārgais seņjor. Tagad es to saucu par draņķa masāto, bet bija reize, un vairākas tādas reizes ir bijušas, kad tas man draņķīgs nelikās. Pirmoreiz to dzēru atceļā uz māju, kad devāmies augšup gar Uaļjagu. Uz lejasteci pa šo upi brauc ar kanoe, pagāni ļoti veikli prot pārvarēt bīstamās vietas un krāces. Bet augšup ar kanoe nevar tikt, laiva jāvelk laukā no ūdens un jānes uz muguras. Ar šādu nastu uz kamiešiem mēs kādudien nomocījāmies līdz nāvei, lauzdamies cauri īstai akmeņu un liānu ellei. Es biju pagalam nokausējies un nevarēju vairs paiet. Tad kāds indiānis iedeva man padzerties savu masēto, un es dzēru, dzēru un dzēru. Ne man tas šķita netīrs, ne pretīgs. Tas bija salds un atdeva spēkus. Dzēru un dzēru ... un, zināt, seņjor, kopš tās reizes es vienmēr lietoju to, kad biju selvā. Atceroties tagad, man jā-smejas par savu kādreizējo klīrību ...

Inženieris neko nejautā, un vecais laiciņu klusē. Abi domā par to, ka pirmatnējas, mežonīgas dabas vidē cilvēks pamazām kļūst tāds, kada ir daba, un ka var pienākt brīdis, kad pat maita šķiet laba, ja vien ar to vat paildzināt dzīvību, par kuru sīksti un nemitīgi jācīnās.

— Nu, redzat, seņjor, — turpina sirmgalvis, — pavadoņi vairs negribēja palikt selvā. Turklāt viņi negribēja arī būt par uzkodu sikspārņiem. To selvā ir tik daudz un tie ir tik rijīgi, ka uzbrūk pat cilvēkam— īpaši tanīs naktīs, kad nav mēnesnīcas. Kad mēness uzlec, jāguļ spīdekļa apgaismotā vietā, tad šie asinssūcēji neuzbrūk. Tumsa turpretī ir to sabiedrotais, un selvā tās nekad netrūkst. Pēc tumšas nakts cilvēks pamostas ar pāris brūcēm kaklā un pāris

brūcēm kājās. Sie riebekļi sūc asinis pat meža putniem un indiāņu vistām — tās šie pagāni tur ...

Inženieris, kurš audzis Limas klostera skolas garā, ievaicājas:

— Pagāni! Jūs jau vairākkārt dēvējat indiāņus par pagāniem. Vai tad viņi netic dievam?

— Kas to lai zina, seņjor ... Viņi tic, ka visaugstākais koks un vislielākā upe ir dievs, un viņiem ir savs rits un savi burvji, kas viņiem visu apgaismo. Viņi pieņem kristīgo ticību, lai iegūtu sev labumu. Agrākos laikos misionāri mūki gāja pie indiāņiem un apdāvināja tos, lai pievērstu kristīgajai ticībai, jo ar sprediķiem, turklāt vēl caur tulkiem, nekādu panākumu nebija. Šķīstā dievmāte un svētā trīsvienība viņiem liekas kaut kas neizprotams, un viņi nepavisam nespēj aptvert, ka cilvēks var ļaut sevi nogalināt, lai glābtu citus. Kādam ibito iedeva nazi, spoguli un pāris stikla bumbiņu par to, ka viņš bija ļāvis nokristīt savu dēlu..'. Nu, un nākamajā dienā viņš bija klāt ar puisēnu, lai to kristī vēlreiz ...

— Bet jūs nekādi nevarat pabeigt savu stāstu par pētniekiem, don Huan, — pasmējās inženieris.

— Bet jūs tāpat nevarat beigt jautāt un vērst valodu uz citu pusi. Jums vajag vairāk paskaidrojumu nekā dvēselei šķīstītavā lūgšanu ... Labi, beigšu ar, mazliet vien pacietieties. Kaut arī ekspedīcijas dalībnieki nez ko visu solīja pavadoņiem, tie tomēr atgriezās un pastāstīja, ka pametuši pētniekus ar visiem vinčestriem, revolveriem, kartēm, plāniem, konserviem, kompasiem un sīko mantību ...

— Un?...

— Un vairs nekā nedabūja zināt, kas ar pētniekiem noticis. Ne viņi bija tikuši pāri otrā pusē, kur ciematos mājo baltie cilvēki, ne arī parādījās šai pusē. Tāda ir selva, dārgais seņjor ...

Šobrīd jaunajam inženierim labpatīk visu reāli apsvērt, un viņš labu laiku klusē. Dons Huans noraudas viņā ar pieredzējuša veca cilvēka skatienu un nav pārsteigts, kad dzird jauno apgalvojam:

— Nu jā — sistēmas trūka, tā visa vaina.

— Domājiet, kā gribat, seņjor. Taču šais apvidos jāzina tas, ko tie paši māca. Kas jūs paglābs no čūskas kodiena vai no bultu metēja trāpījuma? Kas jūs izvedīs no selvas labirintiem, kas izvilks no mutuļojošas straumes vai no bezdibeņa, kurš atvērsies jums zem kājām un apskurbinās tā, ka jūs tanī iegāzīsities?

— Dārgais don Huan, jūs redzēsit, ka es paveikšu kaut ko labu un varenu par svētību šai malai.

Dons Huans — rūdīts cīņu gailis — grib notriekt gar zemi ar vienu vēzienu un, it kā apgalvojums viņu nemaz nepārsteigtu, vaicā:

— Un ko jūs esat nodomājuši darīt šai nolūkā?

— Tas, ko jūs stāstījāt par selvu un Uaijabambas baseinu, modinājis manī ziņkāri un varbūt pat pamatotu interesi... Kas zina, varbūt tur ir atradnes'— dzird, ka tādas esot šai malā... Nu, bet gan jau redzēsim.

— Es redzu, draugs, ka jūs līdz šim vēl neesat izlēmis, ko īsti darīt. Paklausīšos, ko man pastāstīsit vēlāk. Uzkāpiet, draugs, Kampānas virsotnē, no turienes jūs visu labi pārredzēsit. Der iepriekš apskatīt... pēc tam pētiet, ko vien gribat, tikai esiet piesardzīgs. Vai jūs esat nodomājis doties uz Bamba-marku? Nu tad es jums pateikšu: tikko būsit tur ieradies, izliecieties, ka jūtaties slims ...

— Vai jūs smejaties par mani, don Huan?

— Tik tiešām ne. Sie Bambamarkas indiāņi ļoti ātri apvainojas un katru nieku iztulko kā nicināšanu pret sevi. Jūs vēlīgi saņems un jums dos mājvietu kopienas

vecākais vai arī gubernators, jo, kas tiesa, tas tiesa, viesmīlīgi viņi ir. Jums pasniegs lielu bļodu ar kartupeļiem, milzīgu ķirbja bunduli ar kādu strebjamo vai viru un vēl otru tādu pašu bunduli ar oku^28. Un visus tos jums vajadzēs izēst, jo citādi viņi jūs vispār vairs neēdinās. Viņi nevar iedomāties, ka ir cilvēki ar mazāku ēstgribu nekā viņiem pašiem, un, ja atstāsit kaut drusku ēdamā, tad domās, ka esat to darijis aiz necieņas pret viņiem. Un tādēļ pirmām kārtām palūdziet, lai jums iedod melisu vai apelsīnu ziedu ūdeni, kādu tie vienmēr ved no Kalemaras, un pasakiet, ka jums tā samaitājies vēders kā vēl nekad. Tādā gadījumā, ja ari ēdīsit maz, attiecības nesabojāsies ...

Inženieris, ar iedzimtu asprātību apveltītais civilizētais cilvēks, smejas. Viņam jau stāstīts, ka šie indiāņi ir stulbeņi, bet gan arī tiem reiz pienāks labāki laiki.

— Ticiet man, dārgais don Huan, ka ar to pasākumu, kuru esmu šeit iecerējis, mainīsies pat paražas. Man derdzas arī tā kokas zelēšana. Lai viņi smēķē, bet lai nezelē koku. Tā padara viņus trulus un miegainus. Manuprāt, tā stipri vien ietekmē iedzimto un metisu psihi. Gadu no gada tā vājinādami nervus...

— Kā tad, seņjor. Redzat, es jums ieteiktu padomāt par upi — Maraņjonu. Kādēļ ncpaskalot zeltu? Tā šeit ir gana, lēta manta ... Nebūtu es tik Vecs, es ar to nodarbotos, bet tagad klimats un tie tūkstoši mūdžu mani nobeigtu.

— Jūs redzēsit, don Iluan, kas tiks paveikts, pienāks laiks, kad ...

Veca indiāniete, tik tumšu vaigu kā zeme, ienāk istabā, un līdzi viņai ielaužas vējš. Melnajās drānās viņa šķiet esam ēna. Gadu nasta saliekusi viņas augumu; saliktām rokām un nolaistām acīm viņa

likko sadzirdami ziņo, ka ēdiens gatavs. Un tad, kā nākusi, atkal pazūd naktī.

— Man tas ļoti patiktu ... jā, ļoti patiktu ... Taču kalni, selva un upe — tie ir cieti rieksti, seņjor.

* * *

Nemiera urdīts, gribēdams ātrāk redzēt selvu, inženieris dodas kalnos, tiklīdz svīst gaisma. Viņam ja-tiek līdz virsotnei, kura tikko saskatāma cauri miglas vāliem, lai no turienes aplūkotu apvidu un uzmestu plānus. Atradnes selvā? Sīs mežonīgās un dāsnās dabas vidū jānodibina pasākums — sabiedrība, kas uzvarētu dabu un ieviestu civilizāciju, kas uztaisītu ceļus un uzstādītu mašīnas, lai izmantotu mežu, atradnes, augļus, lai skalotu zeltu, lai gūtu labumu no visa, kas atrodas tepat līdzās cilvēkam, kurš pat necenšas pastiept savu roku pēc tā.

Pavadonis ir indiānis tumšu vaigu, stūrains ka apkārtējie kalni, vienmērīgu soli viņš iet pa priekšu sarķim, ar kuru jāj inženieris. Jauneklis gribētu ievadīt sarunu, taču indiāņa atbildes ir gaužām skopas, viņš tik cilā un cilā savu čeko kalēro un zelē un zelē iemīļoto koku. Svešinieks «inteliģenti» secina, ka cilvēks dzīvo saskaņā ar dabu un tādēļ tas ielejā ir valodīgs kā upe un koki, bet augstienē — kluss, un, jo augstāk ved tā ceļš, jo vairāk tas iegrimst sevī. Pretī nāk kāds bambamarkietis, tas dodas lejup, dzīdams divus spalvainus ēzeļus.

— No kurienes tu nāc?

— No Bambamarkas, taita.

— Vai tu dodies uz Maraņjonu?

— Jā, taita.

— Vai pēc kokas un banāniem?

— Jā, taita.

— Vai šodien līs lietus?

Indiānis raugās debesīs, grozīdams galvu uz visām pusēm.

— Nelīs vis, taita.

Inženieris piecērt piešus sarķim, lai panāktu savu ceļvedi, kas jau aizgājis gabalu uz priekšu, un, gribēdams uzsākt ar viņu garāku sarunu, vaicā:

— Kāpēc bambamarkieši tik mazrunīgi?

— Tādi tie ir, taita.

— Un tu?

— Arīdzan tāds pats, taita.

Sis indiānis no dona Huana muižas neko nestāsta, par savu kopu, ne ari pats par sevi. Ir zināms, ka indiāņi runā gari un plaši, bet tikai ne ar baltajiem. Tiklīdz tie ierauga cilvēku baltseji vai ģērbušos atšķirīgās drēbēs, tie sakniebj lūpas un paver tās vienīgi atbildei. Tikai tautas brāļu pulkā, kā viena ģimene sasēduši vai nu pie būdu durvīm, vai pie_ sava piedarba, vai ari ūdensmalā, tie kavējas pārrunās par dienas notikumiem un stāsta savas skaistās pasakas. Indiāņi zina, cik gauži raud augi sausuma laikā, zina, ka ūdens ezeros kļūst sarkans, ja atceras daudzos senos karotājus, kas nocirstām galvām samesti ūdenī par to, ka bija sacēlušies pret varmācību; tie zina, ko saka saule, kad tai aiziet priekšā mākoņi, un zina, kā nak ar pērkonu svētais Isidors, sējumu aizgādnis, auļodams pa gaisiem ar apkaltu ugunīgu rumaku un pavēlēdams 1it raženam lietum. Vai arī, piemēram, brīnišķo stāstu par Turgunbāo, kurš ieradies Cukitenā — neviens nezinājis, nedz no kurienes šis cilvēks nācis, nedz arī, kur vēlāk palicis, — un ilgu laiku tur mitis, mēness naktīs spēlēdams zelta flautu un pievilinādams un pavedinādams meitenes ar savam burvīgajām meldijām, kas plūdušas pa visu apvidu un bijušas tik dzidras un skanīgas, kādas ne pirms tam, ne ari vēlāk nekad nav dzirdētas. Varbūt

Turgunbāo pazudis, nespēdams paciest, kā raud pievilto meiteņu mātes, vai arī pazudis tādēļ, ka izbeidzies viņa līgums ar velnu. Tas noticis senos laikos, sensenos laikos.

Kampānas virsotne ietiecas debesīs.

Aiz ceļavīriem paliek vienā pusē Bambamarkas ciemats— tas pieslējies-pie ezera, kura gludajā līmenī spoguļojas mājiņas ar sašķiebtām akmens sienām un tik smailiem jumtiem kā uzasinātiem cirvjiem, — tad sākas grūts ceļš kalnup. Mainās ari daba. Krūmu redz aizvien mazāk. Un aizvien retāk skatāmi tīrumi, abpus takas aug asa, dzeltena zāle, aprasojusi mirdzošiem pilieniem. Ir auksts, vējš svilina lūpas.

Klinšu bluķi asām Šķautnēm sniedzas pārkarus ceļam, tie iegūluši ari pašā ceļā un klāj nogāzes, kas ved lejup uz aizām. Pa šo ceļu ir jāiet sarķim, pa šo līč-loču izstiepto jostu, pa taku, kur visi likumi ir vienādi nedroši un slidi kā ieziepēti. Starp klintīm šur tur klīst govis, grauzdamas iču, cieto un līizīgo zāli. Sarķis, dzīvnieks, kurš nav radis kāpt kalnos, uzsāk savu moku gājienu. Tas klūp un slīd un apstājas, lai tiklab pats, kā arī jātnieks ar bailēm raudzītos bezdibeņos, kuri no augstās kraujas paveras līdzās stāvajam ra-dzājani. Un atkal kāpj tālāk soli pa solim, no viena līkuma līdz otram, no viena pakapiena uz otru. Cik ilgi gan būs tā jakāpj? Bez gala. Tam, kas grib iegūt augstienes labumus, ir jāpacieš grūtības.

Inženieris atskatās atpakaļ uz mazo Bambamarkas ciematu lejā, tas izskatās kā rotaļlietiņa. Cilvēki tekalē kā skudras, un zilais ezers ir tikai acs, ar kuru zeme noraugās kalnāja varenajā plašumā.

Taču aizvien vairāk sabiezē migla un apņem it visu. Pēc laiciņa ciemats, kalngali, debesis, ceļš cauri baltajiem vaļiem vīd vairs tikai atmiņā. Miglā ceļvedis ir ka plankums, un viņu var saskatīt vienīgi tādēļ, ka viņš atrodas tuvu un viņam ir tumšs pončo.

— Ja tā turpināsies, tad mēs neko neredzēsim.

Indiānis sausi atsaka:

— No rītiem tā ir, gan noskaidrosies ...

Un viņš ķeras pie čeko un kokas. Bet inženieris ar bažām vēro, ka zirgs slīd un klūp. Pēkšņi cauri biezajiem miglas autiem atplūst skumja dziesma un atskan aitu blējieni. Tā ir gane ar savu aitu baru, un jaunekli dīvaini pārsteidz, ka blakus viņam ir dzīvība un ka par to vēstī vienīgi skaņas.

Tš-š, tš-š, kondor!

Nelaupi manu jēriņu,

Nelaupi manu jēriņu ...

Balss ir smalka un vāra, tanī skan ir raudas, ir lūgums, bet tad tā paceļas un šķiet draudīga, taču joprojām paliek skumja:

Ja tu man to laupīsi,

Pirmais galu dabūsi,

Pirmais galu dabūsi...

Donu Osvaldo pārņem viegls skumīgurns. Žēlabas, kas trīs šais dziesmās, aizkustina, pauž sāpes, kuras mājo panesīgo grūtdieņu sirdī, tās cilvēku rases sirdī, kuri ir cietsirdīgas izkalpināšanas un stāvo, nežēlīgo kalnu upuris. Sīs dziesmas ir dzimušas no bada un pātagas, no klintīm un zvēriem, no sniega un miglas, no vientulības un vēja.

Dziesmas skaņas paliek aiz muguras un pēdīgi izgaist, jo viņi jau ir tikuši krietni augstu, taču kraujas stāvumu var noģist tikai pēc pakāpieniem un radžu izciļņiem, gar kuriem berzējas kāpšļi. Migla, viena migla. Nav pat vairs zāles zem kājām. Ceļa malā tik tikko saskatāmi ir kādi augi ar platām, pie zemes pieplakušām lapām. Migla. Pie tās ir jāpierod un jāasina skatiens. Dons Osvaldo tagad spēj saredzēt dažu

metru attālumā, ka klintis ir melnas un zilas un ka akmens slāņi gulstas cits uz cita aizvien kraujāk un šķautnaināk. Taka pazūd oļu un akmens klāstos, un tādēļ ceļvedis apstājas.

— Atstāsim zirgu, tas nespēs tikt augšā ...

Sarķis paliek piesiets pie kāda klints izciļņa un žēli

zviedz, redzēdams virus ejam prom un pēc brīža pa-zūdam miglā.

Šeit, kur slejas klintis plašām, slīpām šķautnēm, kur no radzāja atlūzušas asas šķembas un uz tā paceļas nenoturīgas smailes, ohotas der labāk par naglotiem zābakiem. Inženieris slīd pie katra soļa, un pavadonim jāiet viņam blakus, lai viņš nepakristu un nenosistos uz krakšķošās kraujas radzēm. Jaunekļa ausīs dūc, un ceļvedis sajūt, ka seņjora roka viņa plaukstā kļūst stinga un ledaini auksta. Grūti elpot. Varbūt šeit vairs nav gaisa.

— Vai nebūtu labāk doties atpakaļ...

— Vēl mazu gabaliņu, un būsim augšā ...

Viņi rāpjas tālāk, turēdamies pie izciļņiem. Bieza migla apslēpj krantis, kuras šķiet jo briesmīgākas tādēļ, ka nav redzams, kur tās beidzas. Vēl piepūle, atspiežoties ar rokām un atsperoties ar kājām, un tad viņi ir kailajā kalnaugšā, pa kuru pavadonis iet pēc atmiņas, cieši raudzīdamies uz smailēm un plaisām. Viņi paiet vēl gabaliņu, jauneklis jūt nāvīgu nogurumu kājās, un tad viņi ir nonākuši pie melnas klints smailes, kuras plaisās dāsni iegūlis sniegs raupjiem, mirdzošiem kristāliem.

— Esam klāt, taita.

— Vai tā ir virsotne?

— Jā, taita.

Dons Osvaldo pieiet pie pavadoņa un atsēžas. Miglas aizkari plaši pašķiras, un vējš tos vēcina. Plēsīgās brāzmas rausta un pluinī indiāņa pončo, it kā

gribēdamas to noraut, un cauri biezajai jakai kā ar ledainām adatām dursta inženiera augumu.

Jauneklis jūt, ka sirds viņam lec baigā satraukumā, deniņos tā dur, it kā tie lūztu pušu, un pa visu augumu iet salti drebuļi no galvas līdz kājām.

Bet tad viņam pa degunu sāk plūst asinis, un izmisumā viņš vairs nevalda pār sevi.

— Tu esi gribējis mani šeit nogalēt, tu indiāņu suns!

Indiānis būtu meties prom, ja neredzētu pazibam revolveri.

— Ak tu stulbais, neapzinīgais nejēga indiāni! — lādas tālāk inženieris, kamēr kabatdrāna, ko viņš drebošām rokām spiež pie nāsīm, piesūcas sarkana.

— Tā ir kalnu slimība, taila ... Pakošļājiet ko-kiņu...

Un tas sniedz inženierim raibu repi, kurā glabā smalki sakapātas lapas. Dons Osvaldo paņem šķipsnu un steidzīgi košļā. Tūlīt viņš paņem arī kaļķi.

Ir uzlēkusi saule, tā ir tuvu, bet nesilda. Majestātiski tā mirdz virs mākoņiem, kas lejā virmo un skrien, strauja vēja dzīti. Rīdams saldenrūgtenās siekalas, jauneklis aizver acis, jo viņš neko vairs neuztver. Viņu pārņem rāms atslābums, un viņš tik tikko jauš sevi un indiāni klusējam lielajā kosmiskajā klusumā. Vai tā ir nāve?

Nē, tā nav vis nāve. Viņš ir raudzījies turp, uz austrumiem, un, varenas izjūtas aizgrābts, ir piecēlies kājās. Tur, austrumpusē, mākoņplīvu tik tikko apslēpta, plešas nepārredzama melna jūra. Kampāna ar savām stāvajām nogāzēm slīgst lejup, kamēr pazūd šai blīvajā un dziļajā, šai klusajā un plašajā, šai viļņojošajā, bezgalīgajā tumsā, kuras dzīlēs apdziest saules stari. Tā ir nakts veidota jūra. Tā ir selva.

Pie apvāršņa debesis klātas svinpelēkiem mākoņiem un it kā vēstī, ka selva tur beidzas, tomēr var just,

ka lielajam tumšumam tur nav gala, ka tas turpinās, kamēr apsedz kādas nezināmas pasaules vaigu, pasaules, kuras apmērus cilvēks nekad nespēj apjaust.

Inženieris saka pats sev: «Tā ir selva!» — un klusumā dīvaini izskan viņa vārdi, un katra mazākā šūniņa viņa augumā vibrē, un viņa sirds viscaur trīs neredzētā, melnā krāšņuma priekšā.

Nevar pat lāgā iedomāties, ka tā ir upe, kura kā bālgana josta ielokās plašajā naktī. Cik tūkstošgadīgu koku gan tur nekrustos savus zarus nebeidzamā gribā pastāvēt, bet, ja tie kādreiz gāzīsies, ielaužot vagu biezoknī (tā teica dons Huansl), tos tūlīt nomāks šis augošais biezājs, šī nerimtīgā plēšanās, kura nezina, kas ir laiks, jo mūžsenis gājusi pāri robežām kā uzvarētāja! Tā ir selva.

Inženieris grib izteikt vārdos savas izjūtas un pavērš acis uz pavadoņa pusi, bet tas ir mēms un vienaldzīgs kā klintis. Jā, kā klintis, kas redzamas tur tālē, un kā tās, kuras stiepjas uz ziemeļiem un kuru neskaitāmās virsotnes slejas cita blakus citai ciešā un valdonīgā secībā. Virsotņu virknē, līdz kuras galam skatiens nesniedz, klusi un stalti milzeņu rāmā lepnumā paceļas Kaļjangate un mirdzoša sniegāja klātais Ka-hamarkiļja.

Vai var pateikt, kur kalnājam sākums? Arī uz dienvidiem raugoties, atbildes nesaņems, jo kalngalu rež-ģījums ir tāds, ka nevar saskatīt, kur sākas smailās virsotnes. Sējumi kalnu ieplakās ir tikko saredzami blāvi plankumi, Bambamarkas ciemats izskatās kā apaļīgu akmeņu pakalniņš, bet cilvēki un dzīvnieki pazūd šai bezgalībā un tālumā. Pie apvāršņa joprojām redzamas debesis ar savu mānīgo mākoņu aizsegu. Un tāda pati aina kā dienvidpusē paveras rietumos— tie paši akmens milži, kas slejas un smailina savas virsotnes, lai ietiektos joslā, uz kuru raugās cilvēki, meklēdami dievu.

Bet starp kalnu grēdām, starp virsotnēm, kas ir austrumos, un tām, kas ir rietumos, dzijumā gar kalnu piekājēm lokās balta josta gluži kā liela čūska, aptverdama un iežņaugdama kalnus, it kā gribēdama raut tos līdzi savā straujajā steigā. Tā ir Maraņjona, upe, kura ir liela kā Andi un kā selva. Dažviet to aizsedz nogāžu izciļņi, taču vienmēr jaušams tās tuvums — plašā josta atkal un atkal parādās, mezdama varenus līkumus, kamēr pazūd aiz Kahamar-kiļjas, tomēr arī tad noteikti liecinot, ka tur tā nebeidzas, ka tās cejš vedīs tālāk, kamēr pašai labpatiks izbeigties...

«Kalni, selva un upe — tie ir cieti rieksti, seņjor.»

Mūžmūžos.

V DAUDZ ZIVJU UN VIENS ŪDRS

Upē ūdens kritās un kritās, un mēs abi ar veco Matiasu bez pūlēm cēlām pāri svešiniekus. Straume kokus vairs nedzina. It lepni darbojās no saskaitāmiem baļķiem darinātais Rohes plostiņš. Nemanot, kā vieglas putas pa upi pienāca jaukais vasarlaiks.

Ūdeņiem atplūstot upes gultnē, krastmalā izveidojās attekas, kuras mūs vilināt vilināja. Tur mēs izlikām murdus. Vecais varen priecājās, kad varēja novietot šīs klūgu vai biezu meldru pītās piltuves, lai neviena zivs neizspruktu. Ūdens satecējumos klinšu pie-kājē zivis ķērām ar spridzināšanu. Jābūt manīgam, lai šāds darbs sekmētos. Vispirms jāsamet ūdenī vārītas jukas un vārītas gaļas gabaliņi. Zivis nak pēc ēsmas, nāk aizvien vairāk. Tad spēji iegremdē patronu ar sprāgstvielu. Zivis ierauga balto aukliņu ar pelēko lodīti, un viss bars metas uz to, bet kumoss

pēkšņi sprāgst, un zivis uzpeld ar vēderiem uz augšu.’ Jābūt labam peldētājam, lai straumē savāktu zivis un izmestu krastā, jo tās slīd prom-tik ātri kā dzīvsudrabs. No zivīm, kas sanāk murdos, mēs ņemam pašas lielākās.

Un tā mēs pavadām dienas. Neesmu pielicis roku saviem banānu dēstījumiem, un dons Matiass uz Lobo līci arī nav gājis. Bet kāpēc gan Artūro un Rohēlio vēl nav atgriezušies?

Vecais sacīja:

— Puikas droši vien sākuši iemest. Bet, ja upē ūdens vēl kritīsies, bīstami būs tikt pāri Laeskalērai. Labi ir, ja ūdens nokrītas, bet nepavisam nav labi, ja tik loti nokrītas.

Un tad es sāku nopietni bažīties, domājot par Laes-kalēru. Tā ir tāda vieta, kur upe lielu gabalu tek pa smailiem akmeņiem klātu gultni cauri loti šaurai, tikpat kā ar kaltu izkaltai klinšu ejai. Tā ir bīstama vieta. Akmeņi slejas kā īleni, un, vairoties no tiem, jābrauc pa vidu mežonīgai krācei, kur ir tāda rūkoņa, ka nevar sadzirdēt ne vārda, pat ne kliedziena. Ja plostnieku ir vairāk par četriem, tad vienu ieceļ par vecāko un tas, nostājies vai pietupies pašā plosta vidū, redz virzienu un kliedz: «Pa labi!», «Pa kreisi!», «Sarauj!» — un tā vien. Plostnieki airē cik jaudas pa straujo ūdeni, tie ir nometušies ce|os kā pirmatnējie cilvēki, kad tie pielūdza dabas spēkus. Ja ūdens ir sakāpis ļoti augstu, tas apsedz akmeņus, un tad vie-riīgi jāpiesargājas, lai plosts nesašķīstu pret klinšu izcilni, kas paceļas tur, kur beidzas Laeskalēra, un lai tas neietiktu malējas krācēs, taču straume ir tik spēcīga, ka gandrīz vienmēr plostu uztriec uz klints, un tas sašķīst gabalos. Tādēļ labāk ir nogaidīt, kamēr ūdens mazliet nokrītas. Ja tiek pāri Laeskalērai, tad vairs nav ko baidīties. Tad var braukt, atlaidies uz plosta, jā gan, scņjor, košļāt koku un vilkt dūmu,

raugoties uz krastmalas kokiem, uz klintīm, kas apaugušas ar kaktusiem, uz klaigājošo papagaiļu bariem, kas laidelējas apkārt, uz visu zaļo un kustīgo jūkli.

Es teicu donam Matiasam:

— Gan viņi atbrauks. Artūro ir plostnieks uz goda, un Rohēlio var kaut vai peldus tikt pāri.

Un vecais piekrizdams pārliecināti sacīja:

— Jā, tā gan.

Vairāk viņš neko neteica, taču joprojām raudzījās manī, lepns uz to, ka mums ir tādi spēka vīri, itin kā gribēdams sacīt, ka viņš ir tik varenu dēlu tēvs.

Un tā mēs ar prieku un patiku zvejojām tālāk. Nav ko laist garām neizmantotu šādu izdevību, kad zivju ir tāda pārpilnība. To jau mēs zinām, ka vasarā attekas un ūdens satecējumi pazūd, tādēļ ka ūdens atplūst atpakaļ sensenis izgrauztajā upes gultnē. Tad var vienīgi likt makšķeres, lai noķertu kādu zivteli, kaut gan patiesībā zivju vienmēr ir daudz, jo dzidrajā ūdenī tās jau pa gabalu saskata ēsmu.

Mēs zvejojām dziļā satecējumā, kas bija izveidojies kādā krastmalas iedobē, kurā ieplūda ūdens no upes attekas. Daudzās zivis neatrada sev vietas, to bija vai biezs. Kad sprāgs dinamīts, gan tad matīs!

— Paskat, kas enkarnātiņu ... paskat, kas enkar-nātiņu!... — jokojās vecais.

Tas ir viņa parastais joks. Zivīm, kuras viņš tā dēvē, ir ļoti lielas mutes, un čolo, kurš dzīvo ielejas viņā galā un kuru mēs saukājam par Enkarnu, arī ir tāda pati liela mute — no vienas auss līdz otrai. Kad Enkarna atnāk pie dona Matiasa, vecais uzsauc sievai: «Meiča, izcep kādu «bezmutīti»!» Un ikviens, kas tur ieradies, brīnās: «Bezmutīti?» Bet vecais, piemiegdams aci, atsaka: «Nu jā, nevar taču saukt zivi cilvēka vārdā!» Visi smejas, bet čolo Enkarna izliekas nedzirdam. Tāds jokupēteris, lūk, ir vecais.

Dons Matiass īsās bikšelēs stāvēja pie bedres malas, bet pēkšņi iekliedzās un gluži kā pīle, galvu uz leju, ienira. Sajauktais ūdens kļuva tumšs no uzvandītajām duļķēm, taču es varēju redzēt, ka vecais lēni kā gliemezis rāpjas pakaļ kādam tumšam kamolam. Tad kamols viņam paspruka, uznāca augšā un devās uz atteku. Tas bija gaiši brūns ūdrs, kam spalva bija klāta ar īpatnējo glemaino kārtiņu, kas laistās saulē. Vecais jau dzinās tam pakaļ, es arī laidos peldus ķert dzīvnieku, kurš, redzēdams sevi starp diviem gūstītājiem, iznāca no ūdens, lai dotos tiešā ceļā uz upi. Ūdrs nevar paskriet pa sausiem akmeņiem un kur nu vēl pa tādiem, kas saulē sakarsuši, tā ka vecajam tas ātri vien bija rokā. Tūdaļ gan ūdrs atkal izslīdēja, tik varen glums būdams. Donam Matiasam izdevās to satvert, bet dzīvnieks iecirta zobus viņa rokā. Tas viss notika vienā mirklī. Vecais sagrāba ūdru aiz kājas, palēcās, lai savēcinātu dzīvnieku un sašķaidīja tā galvu pret akmeņiem. Ūdrs nobeidzās raustīdamies.

Dons Matiass sūkāja savu brūci un, skatīdamies uz beigto, visā garumā izstiepušos dzīvnieku, nopriecājās:

— Došu Rohem, lai viņš pārdod ādiņu.

Un, pabakstīdams ar kāju slābano ūdra vēderu, vēl nosmējās:

— Ak tu maitas gabals tāds, gribēji mums notiesāt visas zivis, ko?

No koduma uz akmeņiem pilēja asinis.

Pēkšņi dons Matiass nobāla.

— Roka sāp?

— Neba tas, — viņš norūca. — Sirds paredz ļaunu.

Un viņš raudzījās uz upi, kura vairs nebija draudīga. Tieši otrādi, ūdens aizvien vairāk kritās un rāmi čaloja. Dona Matiasa pavērtās lūpas dīvaini iz-vaikstījās.

Es paņēmu ūdru, un mēs devāmies uz māju. Pa ceļam nerunājām ne vārda, ari ieradušies mājās ne, un arīdzan tad nerunājām, kad dīrājām ūdru. Apkaisījām ādu ar sāli, un saulē tā ātri izkalta. Āda bija mīksta un zīdaina, un prieks bija to aptaustīt, taču dons Matiass pat nepaskatījās uz to.

VI LAESKALĒRA

Artūro un Rohēlio vadīja Sikūnā jautras dienas. Šiem puišiem šķita, ka viss ielejas kaņjāso gatavots tieši viņiem. Venansio Landaura, kā parasti, uzņēma viņus savā mājā, un kopš pirmās ierašanās dienas viņi baudīja dedzinošo šķidrumu, kas liek aizmirst bēdas. Kādas bēdas? Bēdu nekad netrūkst, it īpaši, ja grib tādas remdināt. Ja rīklē tā kasās, it kā tur būtu iedūrusies zivs asaka, tad vienmēr atradīsies kāda bēdina, kuru var noskalot ar labu malku.

Kad bēdas bija izgaisinātas, ko liecināja skaļas dziesmas un jautri zibošas acis, viņi iegriezās te vienā mājā, te otrā, teikdami, ka nāk nogaršot malku «stiprā», un vilkdami sev līdzi veselu baru čolo, kas bija tikpat iesiluši kā viņi paši un ari tikpat labi plostnieki kā brāļi.

Pa līčloču takām cauri dzeltenajiem niedru laukiem brāļi klīda streipuļodami, kaut gan tos balstīja Sikūnas lejiešu brālīgās rokas. Robe sadomāja pantu, ar kuru sevi mierināja Kahabambas ciematā, kad viņu pieveica nevienlīdzīgā cīņā un viņš bija palicis viens un bez svarīga apģērba gabala:

Ai, Kalemaras plostiniek,

Tu svešs un nabags tālajā malā,

Tik pončo vien tev atstāja,

Bet cepuri tavu tev atņēma!

Dziesmas pēdējo daļu viņš lā izkliedza, ka sadrebēja kaņjāso, kuru viņš ne bridi neatrāva no savām karstajām lūpām. Viņš rēca pudeles kaklā vai kausa dobumā: «Bet ce-epu-ri-i tavu tev atņē-ēmā-ā!» Visi čolo smējās, bet Artūro noprasīja:

— Klau, lejieši, mēs taču visi esam brāļi, ir taču tā?

— Skaidrs, puis... Tas nemaz nav jāprasa, brāl ... — atbildēja jūsmīgs balsu koris. Bez cepures un reizēm pat bez pončo pār plecu abi brāļi padiedami vien klīda apkārt. Viņi nemaz nemanīja, ka draugi viņu apģērba gabalus paņēmuši ķīlā.

Aug lauka malā pieticīgs Zaļlapīts, ko par dadzi sauc.

Kam nepievērs man skatienu,

Kad mīlā sirds pie tevis trauc?

Tieši tai brīdī gāja garām ļoti sprigana čolita stīvinātos perkala brunčos, sārtiem vaigiem kā eņģelītim un acīm melnākām par ogli. Kalemarieši palika stāvam muti vaļā. Kas zina, varbūt gribēja meiču uzrunāt.

— Piesargieties, piesargieties, šitam balodītim ir sava ligzdiņa ...

Kādam čolo, kas stāvēja turpat tuvumā, jau atvie-zās zobi kā sunim, kad tas grasās uzbrukt, bet kalemarieši prata godu, un nebija vajadzības vilkt laukā nažus.

Atmodušies kādudien pēc ilga miega, brāļi nolēma braukt mājup. Vēl pusdzērumā, nopirkuši plostu par divdesmit pieciem soliem, viņi ielaida to upē un skaļi atvadījās. Viņi uzkāpa uz plosta, apmierināti, ka ieguvuši kārtīgu plostu, darinātu no piecpadsmit taisniem ar liānām sasietiem baļķiem — liānas ir labākas par stiepli un virvi, ne tās rūsē, ne trūd. Plosta vidū bija novietotas mantas: plāceņi mezglainos cukurniedru

lapu grozos, banāni, poro ar kaņjāso, mugursomas un pončo, viss — sausumā, jo tas bija labs plosts. To bija vērts redzēt.

— Ardie-ievu ... ardie-ievu-u ... — kliedza Šikūnas čolo.

Brāļi atbildēja, vēcinādami airus, kurus pašlaik lāgiem vien tik vajadzēja, lai ievirzītu plostu pareizā ceļā. Plosts bija viegls, ar uzslietu priekšu un mazliet sašaurinātu pakaļgalu, un tas klausīja kā iedīdīts. Nāca pirmais upes līkums un aizsedza draugu pulku, kas piestātnes malā aizsmakdami klaigāja ardievas. Palikuši vieni paši pēc ilga laika, brāļi nezināja, ko runāt, varbūt tādēļ, ka bija ļoti daudz, par ko runāt. Kaut kas bija nostājies starp viņiem, kaut kas vārdos nepasakāms, taču kaut kas zināms un draudīgs. Taisnību sakot, Artūro bija devies ceļā, lai nesarūgtinātu brāli, kurš steidzināja braukt un negribēja uzklausīt padomus, lielīdamies, ka doties cauri Laeska-lērai esot tikpat kā nospļauties. Lai kaut ko sacītu, Rohe ieteicās:

— Labs plosts, brāl...

Plosts slīdēja pa straumi uz leju, viegli līgodams. Ja gadījās posmi, kur ūdens plūda lēni, izlīdzējās ar pāris airu vilcieniem, lai plosts neiegrimtu un uz tā saliktās mantas nesastaptu. Artūro prata šķelt sabangotus ūdeņus ar īsti meistarīgu airu vēzienu. Pašam lielākajam vilnim viņš tika pāri kā niekam, un tas it kā pazemīgi luncinājās gar plosta mājām, līdz sašķīda pavisam. Upe te plūda taisni, te meta līkumus, te aizvijās vienos zigzagos, taču lielas straumes vēl nebija, un plostnieki varēja vienā mierā nolūkoties krastos, kuru malās auga vīģes koki un gvarango vai ari uz klintīm nekustīgi slējās vientuļi kaktusi ar apaļiem, asinssarkanicm ziediem. Apkārt laidelējās papagaiļi, pieklaigādami gaisu, laiku pa laikam kāds briedis, varbūt nokāpis krastmalā padzerties vai arī

л (pūsties pazaru ēnā, plostnieku iztraucēts, lieliem, steidzīgiem lēcieniem metās prom pa klintīm, līdz pazuda skatienam.

— Skrien kā nelabie! — noteica Rohēlio.

Artūro klusēja, košļāja tālāk koku un urbās acīm

tālumā, kur līčloču krasti apslēpa ūdeņus. Viņš neredzēja pat taku, pa kuru pirms gadiem bija veduši Lusindu un kura vai nu kā pavediens vijās pa kalniem, vai arī, vedot lejup, izzuda krastmalā. Viņš redzēja tikai plostu — sēdēja tā priekšgalā uz saritinātas virves, ar kuru plostu pievelk pie krasta, — un cieši vēroja ūdeni, kas gurkšķēdams šļakstījās pa vieglo baļķu spraugām. Rohēlio saprata, kādēļ brālis norūpējies, un ieprasījās:

— Vai tad drīz būs Laeskalēra?

Tik tikko pagriezdams galvu uz brāļa pusi, kurš, kā pieaudzis pie plosta pakaļgala, valdīja stūri, Artūro brīdi padomāja un tad atbildēja:

— Ja šodien tiksim cauri, tad droši vien līdz ar tumsu, re, kāds ūdens — ne augsts, ne zems. Paskaties ...

Sai mirklī viņi brauca garām kādai klintij, pret kuru šķīda viļņi. Artūro skaidroja:

— Ja ūdens apsedz klinti līdz augstākajam ierobam, tad nav lāgā. Bet, ja tas nenokrītas tā, ka var redzēt zilos akmeņus, tad ir vēl ļaunāk. Un pašlaik ir ļauni, jo ūdens sniedzas klintij tieši līdz vidum ...

Rohēlio teica:

— Mēs jau tiksim cauri, brāl ... noteikti liksim ...

— Tas nav tik viegli, — Artūro neatlaidās. — Jau ap vakarzvana laiku šai vietā ir ļoti tumšs ... Paskaties, kur saule ... un tur ir tik šaura eja, ka nav gaismas pat gaišā dienas laikā... Paskaties, kur saule, brāl...

Varēja būt ap četriem, un upē saule vairs neiespīdēja. Sarkanīga gaisma lejās pār krastu, bet drīz

vien pār to līdz pusei krita ēna, kura iezīmēja pret-krasta smailo virsotņu apveidus. Artūro palika pie savām domām:

— Daudz labāk būtu apstāties pie sēklīša, kuram tūlīt būsim klāt, stipri piesiet plostu un pavadīt tur nakti... Es to saku pēc pieredzes, brāl, astoņas reizes esmu šeit braucis...

Bet Rohēlio nebija pārliecināms:

— Hē, brāl... Es domāju, ka tu esi drosminieks ... Brauksim, nav ko gudrot... Es tev saku, mēs tiksim cauri...

Artūro vairs neiebilda. Viņš negribēja atpalikt no jaunākā brāļa, bet — gan jau lielībnieks matīs! Iebāzdams mutē šķipsniņu kokas — tā čolo noder kā labā, tā arī ļaunā brīdī—, viņš vienīgi nomurmināja:

— Nu labi, tad ...

Viņi klusēja. Viņus šķīra nepatikas radīta siena. Artūro saskatīja brālī plātīgu nezini, bet tas savukārt nodomāja, ka viņa brālis ir cilvēks, kurš izšķirīgā mirklī zaudē dūšu. Viņi nerunāja pat par darāmo darbu. Tiesa, nebija jau arī nekā liela, ko darīt. Te iegremdēja airi vienā malā, te otrā, plosts pagriezās un tikpat viegli kā gārnis lidojumā uzņēma pareizo virzienu. Saulei rietot, oranža gaisma slīdēja pār piekrastes stāvajām klintīm un kraujajām nogāzēm. Bet tūlīt arī kāpa ēnas, kāpa aizvien augstāk, noteikti un neatlaidīgi. Tās vērtās milzīgas un itin kā cēlās no pašas upes, lai drīz vien aizsegtu kalnu virsotnes un pamestu ūdeņus melnā naktī. Vēja pūtas atbalsoja tālu rūkoņu, un Artūro aši apsitās:

— Vai tu dzirdi? Laeskalēra. Tūlīt būs jābrauc tai cauri. Ir jau ļoti tumšs ...

Taču Rohēlio joprojām neatlaidās, acu priekšā viņam virpuļoja Florindas tēls. Ak, un kad meitene dabūs zināt, ka viņš tādēļ vien devies uz ūdeņiem šai stundā un šais briesmās, lai ātrāk nokļūtu pie viņas!

Rohēlio mazliet vilcinājās ar atbildi, bet plosts un laiks skrēja.

— Braucam, brāl, ko tur ... Mēs taču esam plostnieki ... Braucam, brāl.. .

Nometies ceļos plosta priekšgalā, Artūro cieši sa-graba un pacēla savu airi. Rohēlio darīja to pašu. Nu jau arī vairs nevarēja domāt par izkļūšanu malā. Plosts iegāja straujūdenī.

— Uz kreiso! — kliedza Artūro. — Pievelc, brāl...

Un airi cīnījās labajā pusē, atturēdami plostu no

klintīm, kuras slējās kā slepeno uzbrucēju, aso akmens smaiļu, priekšpulki. Plostu valstīja lieli viļņi, straume bija spēcīga. Kā vienā plosta malā, tā arī otrā svaidījās baltu putu vērpetes. Troksnis kļuva aizvien lielāks, no Laeskalēras atskanēja drausmīga krā-koņn.

— Labo-o! ... Labo-o! ...

Atkal vareni gremdējās airi, itin kā gribēdami sodīt viltus pilnos ūdeņus. Kādai klintij, kas bija smaila kā lauznis, plostam izdevās laimīgi, tikai pieskaroties vien, pārslīdēt pāri. Brāļu starpā atkal valdīja saskaņa. Briesmas bija pilnīgi izkliedējušas sarūgtinājumu. Tagad viņi bija vīri, kas cīnās pret kopīgu ienaidnieku, un viņus cieši saistīja tās brālības jūtas, kādas rodas vienīgi nāves briesmās. Abi bija cīņas biedri, un viņu ienaidnieks atradās tepat zem baļķu grīdas, kura kā milža roka it viegli turēja viņus virs ūdens.

— Pievelc, brāl... Lacskalēra-a ...

Un varēja dzirdēt un redzēt ūdeni brāzmaini šķīstam starp neskaitāmām smailēm. Vajadzēja spēcīgi airēt, lai pār plostu neizgāztos šļakatu vaļņi, kas cēlās abās malās. Ar savu aso skatienu Artūro urbās pustumsā un saskatīja uzņemamā ceļa virzienu. Viņi brauks tieši pa vidu! Rohēlio airēja klusēdams, saspringti ausīdamies. Abiem cēlās sirds, gluži kā Laeskalēras mežonī-

gās bangas. Vēl ceturtdaļjūdze, un viņi būs pašās krācēs starp klintīm, bet te pēkšņi velti iegrimst airi, ūdens trauc uz priekšu, taču nenes plostu, tas apstājies dīvainā ietiepībā ... Artūro stingi veras klintīs, tās ir ... vienmēr vienas un tās pašas un noraugās uz viņiem it kā ar klusu nicinājumu. Rohēlio расе] galvu un saprot, kādēļ brāļa seja tā izvaikstīju-sies. Ari Rohēlio skatās uz klintīm — tiesa, viņi vairs neslīd uz priekšu. Klintis slejas pretī nekustīgas un saltas. Ūdens plūst, it kā tam nebūtu nekādas saskares ar viņiem, it kā viņi būtu pagaidām vien apstājušies. Bet viņi nav pagaidām vien apstājušies — kaut jel tā bijis! — tik tikko līgo viņu plosts, tik tikko tas pakustas ... Pēdīgi Artūro vēršas pie Rohēlio:

— Esam uzsēdušies, brāl...

Rohēlio neko neatbild. Viņš saprot, ka tā ir viņa vaina, un nezina, kā lūgt piedošanu. Viņš izvelk savu airi plosta vidū un smagi atmetas uz baļķiem. Artūro atsēžas un izņem no kabatas repi, lai jau tā prāvo kokas bumbiņu savā mutē padarītu vēl lielāku. Tikmēr tumst. Ūdeņi skrien un skrien vieni, ceļā lejup šķīst pret klintīm, aizplūst un nonāk Kalemarā. Turp tie būtu aiznesuši viņus, bet tagad tie skrien vieni...

Ir noticis tas, no kā Artūro baidījās. Ūdens nav tik sekls, lai pavisam atsegtu klinšu smailes, bet nestāv arī tik augstu, lai būtu pietiekams dziļums braukšanai, un tagad plosts ir uzsēdies uz klints. Pa dienu, kad gaišāks, Artūro būtu pamanījis lielo mutuli virs izslējušamies akmeņiem un apbrauktu gar malu, bet neba tagad vairs vainot Rohi viņa straujuma dēļ. Pašlaik Artūro ir norūpējies vienīgi par to, ka grūti būs tikt prom no šejienes. Nav jēgas mesties ūdenī un mēģināt pacelt plostu — dziļumā jau nav pamata, kur atsperties. Aptaustīdams spraugas starp baļķiem, Arturo pa kādu šķirbu samana, ka plosts ir uzduries uz klints smailes. Tikt nost no tādas nav cilvēka spēkos.

Tas ir dieva ziņa. Kaut jel ūdens upē celtos! Pati upe ir dievs.

Brāļi klusē un iesāņus viens otru vēro, skatās viens uz otru, līdz iestājas nakts. Līgojošā plosta šūpoti, viņi jūt plūstam ūdeņus un tā aizvada stundu pēc stundas nakts tumsā. Trokšņa dēļ viņi nedzird, ka nerimtīgi bungo pa saviem čeko kalēro. Tik tikko var kaut ko saredzēt, kad brāļi atkal veras viens otrā. Uzaust jauna diena un apņem ar pienbaltu gaismu tālo mākoņu segu, kas plešas augstu, pavisam augstu pie debesīm un sola glābiņu. Laikam tāpēc arī teic, ka dievs esot debesīs.

VII GRŪTAS DIENAS

— Kas zina, kad ūdeņi celsies! — liktenim padevies, novaidas Artūro.

Viņiem ir jāvada grūtas dienas, ir palikušas vienīgi klintis, kas draudīgi slejas virs galvas, ūdeņi, kas šķīst nāves vaidienos, un plosts, kas šūpojas: jā-nē ... Šūpojas nežēlīgā ritmā — jā-nē ... jā-nē ... jā-nē ... jā-nē... — bet nekust no vietas, ir piekalts pie neuzveicamas likteņa robežas.

Nemiers augtin aug, sirds springst kā čūska, kas gatavojas lēcienam.

Rohēlio jūtas vainīgs un atkārtoti runā par to, ka viņam vajadzētu mesties ūdenī un aizpeldēt līdz klintij kreisajā malā, līdz tai klintij, kurā ir plaisas un kurā varētu uzrāpties. Augšā ticis, viņš dotos uz 3i-kūnu vai Kalemaru vai arī uzkāptu plakankalnē, kur dzīvo indiāņi, un pasauktu ļaudis un glābtu brāli. Ar-tūro savukārt pretojas šādam nodomam, kaut gan

ūdens nekāpj un vējš nemitīgi izdzenā mākoņus pa debess jumu.

Puiši jau ir apēduši visus banānus, kaņjāso ari iet uz beigām. Pusdienas laikā, kad saule ielaužas pa klinšstarpām, tā bez žēlastības cepina viņus. Brāļi smeļ ar cepurēm mālaino ūdeni, lej to uz savas sakarsušās, izspūrušās galvas un jūt, ka pakausis kvēlo kā pavards. Ja viņi padzeras upes ūdens, mute tūlīt apvelkas ar mālu garozu un slāpst vēl vairāk. Tad atkal ir jāatgriežas pie kaņjāso.

Rolie ir piedzēris un iesviež ūdenī tukšo poro. Dzeltenā bumba līgodama aiziet pa viļņiem, un Rohe kliedz:

— Flori... Florindā-ā ... Uz tevi manas ardievas iet...

Kliedziens pat ncatbalsojas. Lacskalēras ūdeņi krāc, veldamies pār draudīgu klinšu klāstu. Lai kāpj vien ūdeņi, gan viņi pratīs izvairīties no klintīm! Taču ap novakari ūdeņi krītas, plosts tā sazveļas, ka viņiem vairs nav iespējams noturēties līmeniskā stāvoklī.

Piektajā naktī, jau dziļā naktī, viņi samana, ka plosts atkal atsveras atpakaļ. Viņu jutīgās ausis dzird baļķus piemetamies pie klintīm. Brāļi klusēdami gaida. Tumsā viņi nespēs vadīt plostu un dabūs galu. Plosts stipri šūpojas, te kaut kas uzskrien tam virsū — droši vien kāds peldošs koks —, plosts dabū triecienu, bet pēc viegliem grūdieniem atkal tik tikko līgojas un ir tai pašā vietā, kur bijis.

Pienāk jauna diena, bet vienīgais jaunums ir, ka ūdens kļuvis duļķains, smirdīgs. Stundām aizritot, upes līmenis atkal pamazām top zemāks, tā ka nevar atlaisties guļus un nepārtraukti ir jābūt modram, lai neieveltos dzelmē. Iet diena pēc dienas. Vīri paliek mēmi kā klintis, un vienīgais troksnis nāk no ūdeņiem, kas krāc un kaut kur lejāk mutuļo negantas iznīcināšanas alkās. No kokas zelēšanas puišiem

saplaisājušās lūpas spīd koši zaļas, no kaļķa tanīs iezīmējas baltas švīkas.

Kādunakt Rohe pārdzeras un kaut ko murmina, bet Artūro labi nesadzird viņa vārdus.

— Vienu saujiņu, brāl... brālīt... man j§u izbeidzies ... Vai nav vairs «stiprā»? Padod man poro, puis... Rīt es metīšos ūdenī, brāl... Dzirdi: ja es mirstu, teic meitenei Flori, ka steidzu pie viņas, tādēļ ... brāl...

Artūro pievelkas pie Rohes un, saņēmis to aiz pleciem, purina. Viņš kliedz brālim ausī:

— Nedzer vairs!... Nomierinies!... Tu ievelsies ūdenī...

Rohēlio mazliet nomierinās un uzvelkas augstāk uz baļķiem. Artūro sagaida rītu, pārguris no sasprindzinājuma, jo visu nakti ir turējis brāli aiz pleciem. Viņš grib mazliet atpūsties un, purinādams brāli, lai tas atžilbtu, melo:

— Ūdeņi sāk kāpt...

Rohe pietrūkstas kā lēcienam sagatavojies kaķis un piesarkušām acīm raugās visapkārt. Viņš ir vīlies un nomurmina:

— Kam tu, brāl, mani krāp ...

Taču viņš vairs neatliekas. Viņš nikni raugās uz ūdeni, viņa vaigā ir izaicinājums un izmisums. Vairs palikuši tikai divi poro ar kaņjāso un mugursomā, no kuras viņi ik pa stundai pilda savus repjus, vēl tikai vienā malā ir koka. Grozi ar plāceņiem gan nav aiztikti, tādēļ ka viņiem ir koka, un tā ir labāka par plāceņiem. Nolādētie ūdeņi, kas nekāpj un tik dzen mālus, pat baļķa neredz tajos! Ar kaņjāso malkiem viņi atvieglo nemiera pilnās stundas. Un nāk saule un cērt savas nagainās ķetnas viņu augumos, kas ir nomocīti badā un slapēs, bezmiegā un nepārtrauktā sasprindzinājumā draudošo briesmu dēļ. Rohe pielec

B*

83

kājās un, sparīgiem roku vēzieniem pastiprinādams vārdus, saka Artūro:

— Redzi, brāl, ūdens mūs noturēs šeit, kamēr nomirsim. Ja tas mūs sāks nest, mums pat spēka nebūs dzīt plostu ... Labāk būs, ja metīšos upē, varbūt tikšu laukā. Pieķeršos pie tās klints un ārā būšu ...

— Nē, brāl, brālīt. Plaisas ir tik augstu, un straume spēcīga ...

— Ja tā mani ieraus, peldēšu pa vidu un pa apakšu izpeldēšu cauri Laeskalēras ejai.

— Nē, brāl... straume tevi ieraus ... tanī pusē tā ir spēcīga, ietrieks tevi starp klintīm un krācēm ...

— Es metīšos ūdenī, brāl, un viens divi būšu laukā.

Artūro uztraucas, jo brālis sarauj bikses un ar lielo

kaklautu piesien sev čeko un kokas repi pie kakla. Artūro cieši un maigi satver brāli aiz pleciem.

— Nedari to, Rohito... Nemeties ūdenī, brāl...'

Bet Rohe izraujas no brāļa rokām.

— Kas būs, būs!

Viņš sāniski iesviežas upē, ar plecu šķeldams ūdeni kā ar ķīli. Rohe tiek labu gabalu uz priekšu un spēcīgi cilā rokas. Viņš cīnās ar ūdeni plašiem vēzieniem. Artūro nenolaiž no brāļa acu, satraukumā viņa krūtis raustās sažņaugtās elsās. Artūro kliedz:

— Tūlīt būsi klāt, tū-ūlit-īt...

Artūro zina, ka brālis neuzrāpsies klintī, jo plaisas ir pārāk augstu, un vēlas, kaut brālis pēc neveiksmes spētu tikt līdz upes vidum, kamēr viņu nav ierāvusi straume un iedzinusi krācēs. Tātad Rohem jāturas, lai tiktu tālāk uz priekšu.

— Tūlit, tū-ūlīt-īt...

Rohe nedzird, bet viņš turas braši. Viņš jau ir ļoti tuvu klintij. Jau peld klāt. Jau ir līdzās klintij, nav tālu aiznests. Rohe izstiepj rokas, bet nespēj aizsniegt klints plaisas, un straume tikmēr viņu rauj prom. Gribēdams noturēties, Rohe iecērtas ar pirkstiem

grumbuļainajā klintssienā, taču ūdeņi ir spēcīgāki. Pēdīgi viņš pieķeras pie kāda izciļņa un iekrampējas tanī ar savām asinīs saskrambātajām rokām. Viņš izstiepj augumu, lai aizsniegtu plaisas, taču arī šādi to nespēj. Rohe pagriež galvu un skatās uz brāli. Tikt atpakaļ uz plosta vairs nav iespējams. Abi brāļi apsver stāvokli, un abiem ir viena un tā pati doma, bet straume tikmēr rausta Rohi, it kā gribētu viņu kā ar zobiem atplēst no klints. Atliek vienīgi likt līdz upes vidum un noturēties tur, lai dotos cauri Laeskalērai. Bet Rohe ir. joti pārguris, un viņam šķiet, ka ūdens ap viņu rist kā no kamola pavediens un aptin augumu kārtu kārtām. Šausmīgās dienas iedragājušas pat zaļoksnējo jaunekļa augumu. Rohēlio redz, ka brālis rada viņam ar zīmēm un kliedz:

— Meties uz vidu, uz vidu-u ...

Rohēlio pēdīgi izšķiras, atlaiž rokas no izciļņa un sāk peldēt, visiem spēkiem cīnīdamies pa straujūdeni. Ar katru roku vēzienu viņš grib tikt vai legvām uz priekšu, taču jūt, ka tiek rauts atpakaļ. Tomēr viņš peld un peld, un brāļa izmisušais skatiens viņu pavada. Vēl gabaliņu, un viņš būs līdz vidum ... vēl mazu gabaliņu. Ja, vēl mazu gabaliņu ... Rohe cīnās, aizstāvēdams savu dzīvību un savu iecerēto mīlu ... Tā ir divkauja starp viņa spēku un pārvaramo attālumu ... Vēl mazu gabaliņu ... taču Rohe jau ir aizrauts tālu lejup ... Bet līdz vidum viņam ir jātiek, jo citādi... Strauji ceļas un krīt rokas... Uz vidu, uz vidu ... Tomēr straume nepiedod viņa pārgalvību — desmit metru, pieci, divi, metrs... un tad... viņu ierauj virpulis!

Arturo redz melnu bumbu pazūdam ūdens mutulī un kādu roku — mirkli tā kavējas gaisā, it kā teikdama ardievas... Un tad paliek vienīgi šausmīga ūdens rūkoņa, kas ceļas no putu vērpatām. Ne ēnas vairs no brāļa.

ArtOro šķiet, ka milzu dundurs dūkdams griežas Laeskalērā. Viņa piepūlētajās ausīs troksnis vēl pieaug un skan kā dobja meldija. Viņš jūt, ka zaudē prātu, nokrīt uz mutes, aizrāpo pa plostu līdz pēdējam poro un cieši pieplok pie tā ar savu sauso un rūgto muti. Pēdīgi viņš nomet bunduli, un tas ieripo ūdenī.

Artūro paliek guļam uz līgojošās grīdas, bezspēcīgs un stings kā līķis. Saule nežēlīgi šausta viņa plecus.

Vili SODI, DIEVS KUNGS, AR SAVU BARDZĪBU...

Vecais Matiass ir pavisam sakrities. Kopš tās dienas, kad viņš noķēra ūdru un viņam radās |aunā priekšsajūta, viņš bija beigts cilvēks. Nelaime vēl tā, ka, viņu tādu redzot, Lusinda un Florinda sāka raudujot. Lusindas mierinājums bija Adāns, bet Flo-rindai tēvs pavēlēja izbeigt gaudošanu. Ar pagali rokā viņš piedraudēja izdzīt to no mājas, ja ta nemitēšoties raudāt par dzērāju čolo, šo pasaules klaidoni. Meitene noslaucīja asaras svārku stērbelē un apklusa.

Veco Matiasu bija pārņēmis liels nemiers, bet doņja Meiča viņam neteica ne vārda, jo skaidri zināja, ka viņš aiztrieks to ratā, ja tā centīsies pierunāt viņu domāt par kaut ko citu. Turklāt arī viņai pašai sirds drebēja baiļu pilna. Kuplā mango piekājē pretī viņu būdai vecais atmetās uz briežādām un nodevās kokus zelēšanai kā citkārt vakaros dārza laistīšanai. Patiesībā viņš laistīja vai, labāk sakot, pilnām piegāza savas iekšas ar gvarāpo. Viņam blakus dega mēslu kūpeklis, lai nekristu virsū mūdži, un tā viņš gulēja gauži nožēlojams, vaļā atrautu kreklu un kailu vēderu. Turpat vajadzēja pienest viņam arī ēdienu, un

ir nakti viņš negāja iekšā gulēt. «Nezinu, kas ar mani notiek,» viņš sacīja. Un tūlīt nopūtās: «Ai, mani nabaga dēli!» Koka viņam likās rūgta kā žults, un tā bija skaidra zīme, ka notikusi kāda nelaime. Tā viņš vai-manāja, atkal un atkal atkārtodams savu iemīļoto, dievu zaimojošo pantu:

Sodi, dievs kungs, ar savu taisnību un bardzību,

Nemoki mani ilgāk, kungs, ar savu pacietību ...

Sī dona Matiasa ķecerīgā plātīšanās gan neliedza viņam ziedot savu artavu un gvarāpo svētās jaunavas «pielūgsmītei». Uz svētku dienām Kalemarā ierodas mācītājs no Patasas, tirgoņi no Selendīnas un ļaudis no malu malām. Kalemaras mājas ir kā piebāztas ar svešiniekiem, un pārtraukumu brīžos starp pātariem, procesijām un nebeidzamām tēvreizēm, aizlūdzot par aizgājēju dvēselēm, mēs apdzeramies, tik tiešām kā dievs debesīs. Netrūkst ģitāru, stabuļu un bungu, un dienu un nakti ieleja ir pārvērsta mūzikas kārbā — skan marinēras, kašua un citu deju meldijas kopā ar upes, koku un vēju dziesmām.

Svētki ir izslavēti, un kā lai tie tādi nebūtu, ja Kalemaras aizgādne, mūsu svētā jaunaviņa, kas ir maz-maziņa savā mazajā baznīciņā, dara vairāk brīnumu nekā Santjāgo svētā jaunava, kura ir liela, kurai ir skaista baznīca un pie kuras nestuvēm sveces deg cauru gadu. Vai varbūt mūsu jaunava tādēļ labāk patīk dievam tam kungam, ka viņa ir baltseje, glītiņa un ar tādām žēlām, zilām acīm?

Vecais Matiass gulēja kā beigts. Es pametu viņu un ķēros pie sava darba, jo tās bija veltas pūles viņu uzmundrināt. «Laid mani mierā, draugs ...» viņš sacīja. «Sirds nemāna cilvēku.» Un tā nu es devos dēstīt banānus. Nevajadzēja cirst mežu, lai dabūtu pelnus mēslojumam, pēc paliem krastmalā bija palikuši baļķi un sanesas. Sakrāvu kaudzē un aizdedzināju. Sarka-

nas liesmas snaikstījās augšup pret debesīm un izplatīja karstumu krietnā aplokā, vēl nesakaltušie zaļie zari čūkstēdami locījās, un no tiem pilēja smaržīgi j sveķi. Tabakai, kura auga ugunskura tuvumā, sačer-velējās lapas, es uztinu sev patnatīgu smēķi un atsēdos uz akmens upes malā. Raudzījos uz ugunskuru J un sapratu tos ļaudis, kas aizkurot uguni prieka pēc. Liesmās ir mežonīgs un plosīgs niknums, tās kustas un lokās, it kā gribētu pārvērst visu zemi vienā ogļu kvēlē.

— Ū-ūū ... U-ūū ... — atskan apslāpēts kliedziens. Es joprojām raugos liesmās, bet tagad jau domāju par to, ka nezāles ir pāraugušas dēstījumu vietu un man vajadzēs no jauna kaplēt, un, skaidrs kā pieci pirksti, mazais darbiņš tas vis nebūs.

— O-ūū ... U-ūū ... — atkal atskan kliedziens. Laikam kāds čolito dzen prom putnus no banānu dēstī-jumiem tur lejāk, piesardzības labad tomēr paveros uz ceļu sev pretī. Neviena neredz nedz dodamies augšup, nedz kāpjam lejup. Var būt, ka ...

— U-ūū ... O-ūū ... — skan vēl tuvāk no upes augšteces. Pagriežu galvu un ieraugu plostu. Tas ir liels un labs plosts, un to viegli nes ūdens. Priekšgalā ir kāds galīgi sagumis cilvēks — tik tikko kustina airi. Bet kas tad tas? Hā! Es saskatu, ka uz plosta ir Ar-tūro, un kliedzu, cik spēka: — Artūro-o!... Artū-ro-o!... — Mana balss skan pa visu ieleju, un tūlīt ir klāt vecais Matiass, atskrējis ar vienu rāvienu. Mēs saprotamies bez vārdiem, metamies ūdenī un tiekam līdz plostam tai brīdī, kad tas brauc garām.

Artūro skatās uz mums tik duļķainām acīm, kādas nekad neesmu redzējis, viņa seja ir dzeltena kā vasks, viņš pastiepj mums airi: «Se!» — un pats bez samaņas nokrīt uz baļķiem. Vecais smeļ ar plaukstām ūdeni un lej to dēlam uz sejas. Sāku airēt un, tuvodamies krastam, ieraugu, ka uz plosta nekā nav, ieradies

vienīgi Artūro ar savu airi. Baļķi ir vaļīgi un spodri kā nomazgāti.

Mēs piestājam un jau esam pie mājām, nesus atnesuši Artūro. Lusindai aiz izbīļa rokas un kājas kā pamirušas, viņa dreb kā nevarīgs zariņš aukainā laikā. Vecā Meiča ēnainajā durvju ailē izskatās kā sāpju dievmāte. Viņas acis ir stiklainas, un, simt drebošās daļiņās lūstot, tanīs zūd dzīvība. Pēc maza brītiņa atsteidzas Florinda un, bez vārdiem saprazdama, kas noticis, sabrūk asarās.

Papagaiļu bars pārlaižas pār mūsu galvām, tie it kā knābā mūs ar saviem kliedzieniem. Mēs esam noguldījuši Artūro uz izplātām flaneļa segām būdas kaktā, un vēsajā pakrēslī viņš ir aizmidzis. Mēs klusējam, skan upes skarbā, nepiekāpīgā rūkoņa.

IX ČOLO ARTŪRO STĀSTS

Artūro nogulēja slims daudzas dienas. Drudzī viņš murgoja, žēlodamies par sauli un kliegdams pēc Rohes. Vecā Meiča laitīja viņu ar zāļu novārījumu, un dons Matiass ar varu atpleta viņam žokļus, lai piespiestu norīt malku buljona.

Te kādu vakaru Artūro pietrūkstas sēdus un raugās visapkārt. Viņa skatiens apstājas pie mums, it kā viņš pirmoreiz mūža mūs redzētu. Jā, tā ir īstenība, nevis drudža murgu bezdibenis. Artūro veras kleķu sienā, itin kā skaitītu meldrus tanī. Jā, viņš patiesi ir mājās, savā Kalemarā, un šeit ir taita Matiass un mamma Meiča, viņa mīļā Lusinda un mazais Adāns, un arī čolo Lūkass Vilka. Tik tiešām, viņš ir izglābies!

Mēs satupstamies viņam visapkārt. Savā nepacietī

si

gajā saspringumā mēs izskatāmies kā mednieki gaidē. Artūro pārtrauc klusumu, vāri nomurminādams:

— Rohe ir pagalam.

Mēs jau to zinājām, tomēr, dzirdot šo apliecinājumu, vecāku sirdis sažņaudzas, un viņu sejās iezīmējas asi, dreboši vaibsti. Saraustītiem vārdiem čolo stāsta mums, kā viss noticis, brīžiem viņš apklust, lai saņemtu spēkus, iedzer kādu malku ūdens, svīst aukstus sviedrus un noraso rupjām lāsēm.

Kad Rohi aprijusi upe, viņš pakritis uz plosta un zaudējis samaņu. Viņš labi neatceras, kas pēc tam noticis. Viņa pēdējā doma bijusi iebāzt rokas bajķu starpās. Vai viņš tā aizvadījis stundas vai dienas? Kas to lai zina. Tad viņš sajutis grūdienu un plosts it kā pacēlies, un kāda balss viņa krūtīs, kas bijusi līdzīga, paša balsij, viņam uzsaukusi: «Glābies!» Tad viņš uzslējies, saņemdams spēkus, kuru nebijis, un ieraudzījis, ka upē kāpj ūdeņi. Tie nākuši, melni plūzdami, un tad viņš satvēris savu airi un piesaucis svēto jaunavu. Ūdeņi tik cēlušies un dvakojuši, un plosts it ka izslai-cījies un sācis kustēt. Tas slīdējis uz priekšu pa straujumu un iegājis Lacskalērā tieši pa vidu. Upe krākusi kā niknuma pārņemts vēršu bars. Steigā slīdējušas garām klinšu smailes gan vienā, gan otrā malā. Skurbinošā ātrumā te parādījies mutulis, te pazibējusi asa klints. Jau rēgojies pagrieziens ar lielo klints izcilni. Viņš gribējis novirzīt plostu uz vienu pusi, bet ko var iesākt viens pats plostnieks, kam turklāt nav vairs spēka. Un tā plosts devies uz priekšu pretī klintij. Vai tas sašķīdīs no trieciena? «Svētā jaunava, jaukā aizgādnīte!» viņš piesaucis dievmāti un uzticējis tai savu dvēseli. Un, paceldams airi, izstiepis to pret klinti, lai, uzdrāžoties tai virsū, mazinātos trieciena spars — tas gan bijis tik liels, ka viņš gandrīz iesviests ūdenī —, taču plosts nav tik spēcīgi triekts, vienīgi tā sasējums kļuvis vaļīgāks. Dažus mirkļus

ūdens noturējis plostu pie klints, bet tad pagriezis uz labo pusi, kaut arī viņš spiedis airi pret klinti, lai iedzītu plostu straujūdenī. Tur pie pagrieziena bijis virpulis, un tanī plosts sācis sviesties apkārt. Garām skrējuši bīstamie pā]u sastrēgumi, viņš to vien vēlējies, kaut tie aizķertu plostu un izrautu to no virpu|a, taču lielie koki vēlušies pretējā pusē, kur bijis lielāks straujums, un līdz virpulim atnesti vienīgi žagari. Plosts tik griezies apkārt un apkārt līdz pašam virpuļa vidum, taču tur pretojies ierāvienam. Būdams liels un jauns, plosts tik vien iegrimis, ka ūdens viņam mērcējis bikšgalus, bet tad pats virpulis to atkal pasviedis sānis. «Svētā jaunava, jaukā aizgādnīte!» Artūro saucis ikreiz, kad virpulis ķēries pie sava uzdevuma ieraut viņu dziļumā. Kad plosts nonācis līdz virpuļa vidum un baļķi krakšķējuši zem nemierīgajiem ūdeņiem, kas lāgiem sniegušies līdz jostasvietai, viņš apklusis, iedomādamies savas dzīves pēdējo brīdi.

Vai viņam būs jāaiziet bojā tāpat kā Rohem? Un Kalemara un mamma Meiča, un taita Matiass? Un kokas dēstījumiņi, kas būs jau zaļum zaļi sazēluši ... Pipari jau metās sārti, kad viņš devās prom. Kam ūdens svilpo šo meldiju, kura viņu vilināt vilina? Vai mīļā Lusinda var iedomāties, kā viņam klājas? Mazais Adāns paliks bez taitas! Nabaga vecais, viņš jau tik vecs, tagad vaimanās par saviem dēliem, nespēdams viens tikt galā ar šo upi, kura laupa spēkus ...

Plosts — labais, stiprais plosts! Tas atkal aizsviests sānis. Un atkal tas griezies un griezies apkārt bez žēlastības. «Šeit man pienāks gals,» sacījis Artūro. «Ja dievs tā būs lēmis, ja dievs tā būs lēmis.» Bet tad brīdī, kad plosts metis lielu līkumu, pa straumi nācis kāds milzīgs melns stumbrs. Tas gājis gar malu, taču Artūro izdevies atspiest pret stumbru airi. Viņš cieši piespiedis to. Brīdi stumbrs zvārojies, šķitis, ka tas

dosies līdzi virpulī, taču straujūdens to sagriezis taisni pa garumam un tas, uzņēmis virzienu uz lejteci, vilcis līdzi plostu ar čolo. Nu jau Artūro bijis laukā no šauruma. Aiz Laeskalēras upe ir plata ar plašiem krastiem, Arturo atlaidis stumbru vajā. Viņš lūkojies uz krastiem, it kā atkal atguvis dzīvību. Viņš sācis cilāt airi... Viņam vajadzēja glābt savu dzīvību... Taču plosts slīdējis tikai pa upes vidu, nav gribējis klausīt viņa nevarīgajiem aira vēzieniem. Tad viņš pēdīgi ieraudzījis Kalemaru ... Savu ieleju!..* Un sācis kliegt...

— To, kas notika vēlāk, jūs jau zināt, — beidzot noteica Artūro.

— Un kur tad ūdens aizskaloja prom tavu pončo un mantību? — līdzjūtīgi ieprasījās Lusinda.

— Vai tad uz plosta nekā nebija? — savukārt vaicāja Artūro. Mums visiem domīgi klusējot, viņš piebilda: — Nu, tad es nezinu ...

Un viņš atkrita uz raibajām flaneļa segām. Vecā Meiča raudāja, un dons Matiass, pietupies un kluss, izskatījās kā akmens dieveklis. Artūro ieslīga dziļā miegā, un es noraudzījos viņā apbrīna pilnām acīm.

— Kas viņš par varenu čolo! — es teicu donam Matiasam. Vecais pagriezās pret mani un, pievērsis man ciešu skatienu, kas nāca kā no mūžības dzīlēm, sacīja:

— Upe arī ir varena. Tik varena, ka lāgiem mums atņem dzīvību. Taču mēs nebēgam no upes, jo esam cilvēki, un, kāda mūsu dzīve ir, tāda tā mums jādzīvo.

X SVĒTKI

Simt dažādos veidos rit dzīve mūsu apvidū un ved mūs pa dažādiem ceļiem: tā spēj sist, spēj dot un atkal atņemt, spēj ieraut nemiera straumēs un iedzīt

izmisuma un nāves virpujos, tā spēj izraisīt naida brāzmas un niknus zibeņus, spēj ari nobriedināt augļus un pārpilnam dāvāt mīlestību, tā spēj likt dziedāt un arīdzan raudāt... taču reizi gadā divas nedēļas no vietas tai ir tikai viena izpausme, visam lemts saplūst kopā skurbā sajūsmā — svētkos.

Un tagad ir pienācis svētku laiks.

Kalemara ir pārpilna svešinieku un gavi|u. Le-jieši un ciemiņi — visi ir saģērbušies jaunās drānās, un starp spilgti zajajiem kokiem margot margo to košas krās.as. Tirgojas, dzer, ēd, dejo. Tātad vieni prieki.

Turklāt šeit ir mācītājs, lai noturētu mesas visusvētās jaunavas pielūgsmei un aizlūgumiem par mirušiem. Patasas draudzes mācītājs dons Kasimiro Baltodāno ir ieradies kā ik gadus, viņš vienmēr tiek aicināts, jo viņam ir tās īpašības, kas viņu padara par lielisku mācītāju: viņš vareni dzied galvenajā svētku dienā noturamo mesu un turklāt neatsakās aplaist pa dancim un iemest kādu malku.

Visi svētku dalībnieki viņu sirsnīgi saņem, un viņa ierašanās dienā tiek spēlēts un uguņots, un, protams, iedzerts, kā pienākas.

— Lai dzīvo mūsu taita mācītājs!

— Lai dzīvo-o ...

Ar savu veco, tumšbrūno mūli mācītājs iejāja ciematā — tas nebaidās no čolo ska|ā prieka un drūzmas, ne arī no flautas raudieniem un bungu rīboņas, un vēl mazāk no raķešu sprakšķiem; lāgu lāgiem mācītājs apstājās tukšot kādu bunduli čičas vai puskausinu «stiprā». Dažreiz viņš deva pamalkot arī ķesterim, šis čolito izskatījās notrūcies un jāja ar nožēlojamu kleperi tūlīt aiz mācītāja.

— Lai dzīvo mūsu taita mācītājs!

— Lai dzīvo-o ...

Vakar mācītājs jau noturēja svinīgo mesu par godu mūsu svētajai jaunavai, salaulāja apmēram desmit

pārus un nokristīja kādus divdesmit bērnus. Viņš ļoti labi dzied — viņa balsi varēja dzirdēt ārpus baznīcas jau pa gabalu, un ķesteris devīgi kvēpināja vīraku, taisīdams jaukus dūmus, tā ka apmierināti bija visi.

Arī šodien mācītājs dziedādams noturēja mesu, kuru Huans Plaša bija pasūtījis aizlūgumam par saviem mirušajiem tuviniekiem, un kā ik gadus samierināja ķildniekus, un nokristīja bērnus, kas bija palikuši nekristīti. Rītdienu mācītājs sāks ar dvēseļu aizlūgumu par mūsu ciemata mirušajiem. Pašlaik seņjors mācītājs iet no vienas mājas uz otru, ēzdams un dzerdams to labāko un dancodams ar meitenēm, kuras viņam iepatīkas.»

— Lai dzīvo mūsu taita mācītājs!

— Lai dzīvo-o . ..

Bez dona Huana Plasas, protams, atjājuši vēl daudzi citi. Ak tu kungs, kas šeit ļaužu! Ir klāt indiāņi no Bambamarkas un Kondomarkas un ari no otra krasta, un klāt ir tirgoņi no Selendīnas, kuru nekad netrūkst, — klīst apkārt un pilda savas kabatas ar naudu, ir ieradies pat kāds lopkopis ar mūļiem un mūļu dzinējiem, lai sapirktos koku.

Būdas pilnum pilnas ne tikai ar ļaudīm vien, gaiteņos veseli kalni maisu — lcjieši un ciemiņi apmainās ar saviem labumiem. Daudzas mājas greznotas ar karodziņiem, tie plīvo vējā un rāda, ko mājā var nopirkt: sarkans karodziņš aicina pie čičas, zaļš — pie kokas, zils — pie kaņjāso un gvarāpo, balts — pie maizes. Selendīnieši izplājuši pagalmos savu preču bagātību: raibojas perkals, spīguļo spogulīši un naži, baltojas cepures. Netrūkst nenieka.

Un vienā malā skan ģitāras un otrā bungas, šeit dejo marinēru un tur kašua.

Pēc vakara maltītes uz kādu laiciņu pārtrauc dančus. Un debesis, kurās ap šo stundu nepaliek neaiz-

degta neviena zvaigznīte, redz mūs visus, Iejiešus un ciemiņus, dodamies uz baznīcu.

Visusvētā jaunava, Kalemaras aizgādne, ir pašā dziļumā altāra vidū, kas pilns sveču, — tās deg divās rindās, pakāpeniski izliktas no grīdas līdz griestiem, sarkanīgās liesmas trīs, no svecēm plūst tauku smaka, kura sajaucas ar dievticīgo kvēpinātā vīraka dūmiem. Mūsu mazā brīnumdarītāja stāv mirdzošā, zelta diegiem apšūtā ietērpā, tās seja viegli pavērsta pret debesīm. Zilas ir tās acis, rožaini vaigi un purpursārtas lūpas. Vienu roku apslēpj platā ģērba krokas, bet otra roka — smalka, sārtena — ir devīgi pastiepta, lai svētītu ļaudis, kuri drūzmējas pie tās kājām.

Sis debešķīgais vaigs taču spēj visu! Tiek lūgts gan par paša dvēseli, gan par aizgājēju dvēselēm. Dievlūdzēja, kas nometusies ceļos pie dievmātes kājām, skaita tēvreizes pirmo daļu un sapulcējušies vienā balsī — pārējo. Balsis sajaucas, saplūst dobjā, žēlabainā un vienmuļā meldijā.

— Lai skaitām lūgsniņu par nelaiķīša Pedro Ruisa dvēselīti...

Skumjā lūgšana skan kā raudas.

— Lai skaitām lūgsniņu par nelaiķīša Martīna Blasa dvēselīti...

Cik ir mirušo, tik ir lūgšanu. Šoreiz tiek pieminēts arī Rohes vārds. «Ooouunnm ... oouunnn ... ooooo-uunn ... oumin ... oun ... otm ... ouuuunnmm ... ooounnnnnm ... oun ... ooounnnmm ... oouunnn ... āāmeeeeennn...»

No nekustīgo galvu, lakatu un pončo klāsta pāri visai baznīcas grīdai, kur nav palicis neviena brīva laukumiņa, ceļas lūgšanas un kvēpinājuma dūmakā plūst uz svēto jaunavu, plūst uz dievu, un ļaužu balsis, tos slavinādamas, lūdz dzīvo dvēselēm piedošanu un mirušo dvēselēm — glābšanu.

Pēc tam visi atkal dodas uz dančiem.

Nakts tumsā, kad vējš šūpo kokus un visu ieleju pilda mūzikas skaņas, šķiet, ka arī koki dejotu, ka upe straujodama smietu aiz prieka un ka atbalsis, kas pavada mūsu gaviļu kliedzienus, nāk no mums līdzi līksmojošu klinšu balsīm.

Steigšus izlavās no mājām nesen precējušies un arī neprecējušies pārīši, un, kaut arī reibinošās dziras un kairas tvīksmes skurbinātajiem mīlētājiem ir bailes no čūskām, tie atkrīt uz zemes un tumsas aizsegā zem zvaigžņu mirdzas atdod viens otram augumu un sirdi, ko iekvēlinājušas Maraņjonas karstās naktis.

* * *

Krietni tagad dabū pūlēties un noņemties Florensio Obando, jo viņam daudz rūpju un jālieto sava lielā vara. Būdams leitnants gubernators, viņš, kā ik gadus, ir sagatavojies svētkiem, nozīmēdams divus visstiprākos ielejas čolo sev par palīgiem, «makāniem», kā viņš saka. Ja kāds svētku dalībnieks sāks pārlieku ārdīties, šo vīru dūre tūlīt noliks to gar zemi, lai izguļas un pamostas skaidrā.

Florensio Obando bauda lielu cieņu. Pirms daudziem gadiem pēc vairākām ciemata vecākā maiņām visa ieleja bija prasījusi iecelt viņu par leitnantu gubernatoru, un pēc. tik vienbalsīgi paustas gribas viņš tika oficiāli apstiprināts šai amatā. Augstākā priekšniecība viņam tūdaļ svinīgi izsniedza kancelejas papīru un zīmogu. Viņš maz tika tos lietojis kopš savas iecelšanas laika, un tādēļ visi ir apmierināti ar viņu.

Florensio Obando zina, kas jādara. Ar kukuļiem — vistu un kaņjāso pienesumiem nepanāks, lai viņš liktu kādu apcietināt vai kādu palaistu brīvībā. Viņš arī nesūta arestētos uz provinces galvaspilsētu, jo uzskata par pilnīgi pietiekamu ieslodzīšanu baznicā, protams,

ja tanī nav dievlūdzēju. Un toreiz, kad iznāca sadursme par baisas koku, viņš nosprieda, ka vainīgs ir Martīns, izaicinādams Pablo, un ar to lieta bija izbeigta. Tāpat arī tanī reizē, kad žandarmi bija atjājuši apcietināt abus brāļus Romēro, viņš sameloja, ka viņu nav ielejā. Šādi rīkodamies, Florensio Obando ir iemantojis vispārēju cieņu, taču visvairāk viņu iemīļoja par kādu marinēras pantiņu, ko viņš bija sacerējis un ko skandināja visā apvidū.

Es esmu tas viens,

Tas otrs ar.

Es esmu leitnants Gubernators.

Florensio Obando ir jau krietni gados — viņam būs savi piecdesmit —, un, kā paši redzat, viņš ir cilvēks ar prātu. Viņa nopelni jo augstāk vērtējami tādēļ, ka viņš, nemācēdams ne lasīt, ne rakstīt, prot visu tik labi nokārtot. Ja pienāk tāda reize, ka viņam jāsūta savam tiešajām priekšniekam, Bambamarkas gubernatoram, ziņojums, lai ar tādu mīkstinātu lejiešiem piedēvētus pārkāpumus vai attaisnotos par kādu neizdarītu apcietināšanu, tad skrīvera rakstu velk viņa dēls, bet viņš, vai nu apzinādamies, cik dokuments svarīgs, vai arī tādēļ, lai būtu zināms, ka viņš pilnīgi apstiprina to, kas tanī teikts, it visos četros papīra stūros uzspiež zīmogu.

Tagad Florensio Obando abu palīgu pavadībā iet no vienas malas uz otru, uzraudzīdams, lai netiktu apzagti selendīnieši, novērsdams sadursmes un nomierinādams kaušļus, taču nebūt neliegdams sev iebaudīt pa kādam malkam.

Tā kā baznīca tagad ir atvērta dievlūgšanai dienu un nakti, tad tā nevar noderēt par cietumu, un tādēļ vairāk nekā jebkad ir nepieciešama stingra kārtība. Ja atrodas kāds, kas neievēro kārtību vai iedrošinās

to traucēt, tad klāt ir «makāni» un liek tam just, cik liela ir Florensio Obando — Kalemaras apdzīvotās vietas leitnanta gubernatora vara.

* * *

Mācītājs, nostājies Manuela Kamposa mājas lieveņa malā, — viņš apmeties pie Kamposa, kurš ir viņa paziņa un arī no Patasas, — nopietnu seju, piepūtis vaigus un augstu saraucis biezās uzacis, klausījās, par ko žēlojās atnākušie čolo. Pēdīgi viņam labpatika dot paskaidrojumus, un, lāgu lāgiem paceldams rokas pret debesīm, viņš sacīja:

— Galvenais ir nolūks, mani bērni... Var noturēt vienu pašu mesu, par daudziem cilvēkiem vienlaikus aizlūdzot... Ja aizlūdz par mūžīgu mieru dieva kunga rokās, tad ir viss viens, vai notur mesu par visiem kopā vai par katru cilvēku atsevišķi... To mums atjauj svētā māte baznīca, kuru pārvalda svētais tēvs, kas mīt Romā un ir mūsu debesu kunga vietnieks zemes virsū ...

No neapmierinātās murmināšanas pacēlās dažas skaļas balsis:

— Bet, taita mācitāj, pagājušajā gadā taču netika tā darīts. Jūs noturējāt mesu par katru, kas samaksāja par aizlūgumu ... Bet tā mesa, ko jūs dziedājāt vakar, bija domāta donam Huanam Plašam ... Ir taču parasts, ka ...

Mācītājs dons Kasirniro Baltodāno sakrustoja rokas, atliekdamies atpakaļ, vēl vairāk izbīdīja uz priekšii savu vēderu un svarīgi atbildēja:

— Tā ir parasts, taču nav pareizi... Ja gribat atsevišķu mesu, ja jums kārojas pēc tādas, tad jāmaksā par katru mesu pieci soli...

Klātesošās sievietes žēli lūdzās:

— Bet, taita mācītāj, nu neprasiet taču to ... Apžēlojieties par dvēselītēm ...

— Padomājiet par to, ko jums teiks dievs pastarā dienā...

Seņjors mācītājs nezaudēja savu noteikto stāju — neatkāpās no maksas un tagad to pamatoja šādi:

— Ja gribat atsevišķas mesas, kā jau teicu: pieci soli par katru. Ar diviem soliem nepietiek pat vīnam ...

Un tad uzbangoja sašutuma vilnis — ļaudis gāza laukā to, ko domāja:

— Nevajag melot!

— Jūs vakarēdienā devāt medaļu un degvīnu ...

— Nekauņa!

— Jā, nekauņa gan! /

Redzēdams, ka viņa ietekme zūd, seņjors mācītājs

nolēma atkāpties, taču vēlreiz pacēla rokas un acis pret debesīm.

— Es jūs nekrāpju ... Dievs lai mans liecinieks!

Un tad aši, ka ne redzēt, ar pāris soļiem ieslidināja

savu platā, zaļganīgā sutanā ieģērbto brango augumu mājas dziļumā. Peldami mācītāju un nospriezdami, ka pats nelabais te būs iejaucies, čolo devās prom uz savām mājām un pamazām izklīda.

Ziņa par mācītāja izturēšanos ātri izplatījās pa visu ieleju, un tagad 'nevienam vairs nenesās prāts uz dejošanu. Iedzēra — to gan darīja, lai aizdzītu nelāgo omu. Vīrieši, sasēdušies durpriekšā, koku piekājē, uz žogiem gar ceļmalām, tukšoja savus poro un sašutuši apsprieda notikušo. Sievietes, gatavodamas maltīti vai mazgādamas grāvmalā traukus, arī nenorima.

— Mācītājs kļuvis īsts ierāvējs ...

— Kur tas redzēts, ka dara pāri mirušai dvēselītei...

— Un vēl pats mācītājs ...

— Neredzēt viņam, nolādētajam, dieva kunga vaiga ...

Čolo pārrunā visu- sīki un pamatīgi. Lai nu viņš apdzertos, tas nu tā, bet dzert vīnu, kas nolemts dievgaldam, — tas taču ir nepiedodami, tikpat nepiedodami kā saņemt naudu par divdesmit mesām, bet noturēt vienu pašu mesu. Un tad čolo atskārš, ka mācītājs taču ēd, dzer un briest uz nabaga ļaužu rēķina, un par ko viņam maksā? Lielu pūļu gan neprasa valkāt sutanu un, turot priekšā grāmatu, turklāt vēl vienmēr vienu un to pašu, murmināt to, ko neviens nesaprot. Kodīgas piezīmes tiek arī ķesterim.

— Tas jau arī ir labaisl Pat sadzirdēt nevar, ko viņš mesā burkšķ ...

— Tik tikko kvēpināmo trauku kustina ...

— Tā jau ir — tie kuslie, kas nekur neder, tie iet par ķesteriem.

— Brunčains kā sievieši, kā paši mācītāji...

— Kas zina, vai maz ir puisietis ...

— Abi pār vienu kārti metami.

Bet ko lai galu galā iesāk, mācītājs taču visu gari un plaši izskaidrojis. Un tā nu, kad pienāca nakts, paēda, padzēra un atkal sāka dejot. Marinēras, kašua un čikitas^29 padarīja atkal vingras kājas un lokanus gurnus. Lika trīsēt krūtīm un mirdzēt acīm.

— Lai dzīvo svētki!

— Nāvi zaglim mācītājam!

Un starp kliedzieniem skan jautri piedziedājumi. Ļaudis atceras marinēras un čikitas, kuras pauž Ie-jiešu nepiekāpīgo un neatkarīgo garu. Visa Kalemara smīn vien un uzvelk uz zoba.

Ai, Marija Rosa,

Ko tu melnā naktī.

Mācītāju satikusi,

Tiki darījusi...

— Ha, ha! — atskan dziedātāju un dancotāju smiekli. Vareni, vai tad nav vēl kāda trāpīga panta? ...

Man bija sava meičiņa,

To sauca — Dionisija,

Bet mācītājs man atņēma,

Jo'pirmos augļus baudīja.

Ziņa, ka mācītājs rit dodas prom, bija tikpat kā uguns pakulās. Skaidrs. Tā kā viņš vairāk mesu nenoturēs, tad viņam nav ko palikt, un mēs esam tīri pārsteigti, ka par to nebijām jau iedomājušies. Tātad mācītājs rīt patiesi dosies prom? Nudien, šāda izturēšanās nav ciešama.

Tai brīdī, kad to dabūjam dzirdēt, dejojam savu pašu — lejiešu deju, un tādēļ šī ziņa ir mums kā trieciens, jo aizskarta tiek Kalemaras cieņa. Kāda sieviete, jau grumbainu vaigu, ir sevišķi sašutusi.

— Patiesi, liekas, viņam nemaz nav sirdsapziņas. Visu savu mūžu Kalemarā dzīvodama, neesmu redzējusi, ka mācītājs šādi darītos ...

Viņa trīc. Aizsvilst sašutumā. Nostājusies būdas vidū, viņa noskata čolo citu pēc cita. Dzeltenīgajā, nespodrajā istabas gaismā viņas seja izskatās ļoti bāla.

— Viņš to sev atļaujas, tādēļ ka vīrieši nepretojas ... Nemaz vairs nav pēc mūsu ielejas vīriem, kuriem nekad dūšas netrūka ...

Sie vārdi saniknoja Venansio Landauro vairāk, nekā to būtu darījis negaidīts dūriens. Atbīdījis cepuri uz galvvidu un izspļāvis kokas bumbiņu, kā vienmēr mēdza darīt pirms kautiņa, viņš iegāza sev ar dūri pa krūtīm un attrauca:

— Es eju viņu aizturēt... Kas grib, lai nāk līdzi...

Viņš, vīrs no Sikūnas, tā izlemj. Kalemarietis nedrīkst palikt aiz viņa. Un vesels ducis čolo nostājas Venansio līdzās.

— Ejam, ejam ...

Tad Venansio saka:

— Un, ja viņš negribēs palikt, mēs viņam sadosim ... Reiz Markabalito redzēju, ka mācītājam kārtīgi sadeva ... Un es tam arī pamatīgi iebelzu ...

— Tādiem zagļiem mācītājiem tā arī vajag...

— Lai zina, ka ar kalemarješiem nav ko jokoties.

Un viņi dodas laukā, klaigādami un vicinādami dūres. Viņiem nopakaļ iet sievietes, paņēifiušas rokās nūjas un akmeņus. Viens no saprātīgākajiem čolo apstādina baru:

— Vajag pasaukt leitnantu gubernatoru ...

— Jā, lai Florensio liek viņam noturēt mesas vai dot naudu atpakaļ...

Florensio Obando, kuru brīdi vēlāk sastop viņa mājā, neliekas lūgties, jo arī viņš ir samaksājis par vienu mesu. Savu «makānu» pavadībā, ar kuriem kopā tikko bija vakariņojis, viņš pievienojas baram.

— Jāaiztur, lai atdod mums naudu, — nolemj Florensio.

— Lai dzīvo leitnants!

— Lai dzīvo-ol...

— Lai dzīvo ciemata valdīšana!

— Lai dzīvo-o!...

Visi svētku dalībnieki skrien skatīties, kas notiek, un bariņš, kurš devies meklēt savu taisnību, kļūst vēl lielāks. Klaigas skan visā ielejā.

— Nāvi zaglim mācītājam!

— Nāvi-i...

Beidzot viņi ir nonākuši pie mācītāja mājvietas. Čolo līgojas un cilā dūres, viņi ir piedzēruši un nīgri.

— Lai nāk ārā mācītājs!

— Lai nāk ārā!

Iznāk laukā Manuels Kamposs un raugās uz visām pusēm, vai nav kur kāda spraudziņa, pa kuru varētu aizbēgt, bet čolo ir sastājušies apkārt būdai, jo viņiem licies aizdomīgi, ka iekšā gluži tumšs un ka zvaigžņotā

naktī, kad zem jumta ir akla tumsa, nav aizdegta pat

svece.

v — Jūs mums nevajag, lai nāk ārā mācītājsl

— Sakiet viņam, lai nāk ārāl

Mājas saimnieks trīcēdams iedrošinās iebilst:

— Viņa nav iekšā ...

— Lai nāk laukā ar labu, mums ar viņu runāšana.

Cieši savilkta dūre novicinās gar čolo Kamposa

acīm. Ar katru brīdi kņada kļūst lielāka. Kāda sieviete nospiedz:

— Viņa ķesteris arī lai nāk laukā ...

— Lai brunčainais arī nāk laukā, lai nāk laukā! — piebalso daudzas balsis.

Tad parādās ķesteris gluži sarāvies, kā uz pusēm pārlocīts. Viņš ir kārns slimīga izskata metiss. Ar balsi un kustībām viņš cenšas kaut ko paskaidrot, bet balss viņam neklausa un rokas dreb. Salicis plaukstas, viņš drīzāk lūdz nekā saka:

— Viņa nav ... Tāds brītiņš, kopš aizjāja ...

— Uz kurieni viņš aizjāja? — noprasa leitnants gubernators.

— Lai saka, uz kurieni...

— Lai saka ...

Sieviešu balsis uzstāj. Vīriešu balsis draud.

— Viņa nav, nezinu, uz kurieni aizjāja, — ķesteris atkārto.

Nolido akmens cieši gar ķestera galvu. Čolo Kam-poss noliecas, un vilks viņu zina kā tam izdodas tikt cauri ļaužu baram un iebēgt mežā. Florensio Obando Šķiet, ka ir pienācis brīdis parādīt, kas viņš ir par vīru, un ar vienu pļauku leitnants nogāž gar zemi drebošo mācītāja kalpu.

— Melis tāds!

Pakritušais lokās, vairīdamies no spērieniem, kas nāk no visām pusēm. Viņš cenšas uzslieties kājās, bet viņam atkal iecērt pļauku, un viņš nogāžas atkal.

— Nezinu, kur ir... Nesitiet mani, esmu slims, — viņš žēli ieaurojas.

— Ak slims? Bet melot tu, slimais, vari, ko? ...

— Sadod viņam, sadod viņam ...

Te- ķesteris paliek nekustīgi guļam, un viņa balss apklust, ļaudis atiet nost, lai apspriestos.

— Varbūt mācītājs ir mežā ...

— Ejam viņu meklēt...

Tad pēkšņi čolo izdzird pakavu klaboņu, un kāda balss kliedz:

— Surpul Viņš jāj prom!... Šurpu, mācītājs jāj proml...

Lielajā tumsā šeit mežmalā nevar neko citu samanīt kā vienīgi attālinošos pakavu klaudzoņu. Tā kļūst aizvien tālāka. Mācītājs ir devies prom pa nogāzi.

— Uz neseglota mūļa aiznesās cieši garām manai mājai, — tūdaļ paskaidro kāda sieviete.

Un daži čolo ar Florensio Obando priekšgalā, arīdzan neseglojuši, uzlec zirgos un pazūd ceļa virzienā. Ausis kāri klausās, kā tie dzenas pakaļ bēdzējam. Pirmā jājēja klusie soļi vairs nav dzirdami. Tālumā apklust arī vajātāju zirgu pakavu klaboņa.

XI BŪDĀ PA LIETUS LAIKU

Sākumā lija tikai saules lietus, bet vēlāk debesis smagi nomācās, mākoņi kļuva svinpelēki un rūsgani, un beidzot sāka gāzt, dardinaja pērkons un cirtās zibeņi.

Jau atkal ir atnākusi ziema. Klāt tā ir.

Dreb būdas, un trīc uzkalni, upe ceļas, ar valgmi pievelkas ielejā zeme, tā ir silta un sulota, tanī sazeļ lekna zāle un svaigā zaļumā salapo koki.

Kad saulei izdodas palūkoties pa skaidru debess

spraugu, valgās klintis izskatās sarkanākas nekā jebkad, laistīgi spīd koku zaļums, bet upe, melngana no duļķēm, ar izskalotu koku un sadzītu sanesu izraustītiem krastiem, šķiet drūms otas vilciens ainavas jautrajā raibumā. Taču saule paspīd tikai īsu brīdi, un gaiss ielejā gandrīz vienmēr ir dūmakains, it kā būtu pelnu pilns, un debess augšā ir smaga kā drauds.

Un lietus gāž katru vakaru un cauru nakti, bieži arī no rīta un piespiež mūs palikt savās mājelēs. Mēs atvelkam plostus labu gabalu no krasta, lai pali tos neaiznestu. Aizsprostojam grāvjus, lai vecupē sacēlies ūdens nepārplūdinātu ieleju. Tagad ir kārta kokai un tērzēšanai, protams, ja mājā gadās iegriezties kādam cilvēkam.

Līst, līst. Upe krāc, un lietus plīkšķēdams krīt uz lapām. Spēcīgs vējš šūpo kokus, no tiem tek lielas ūdens strūklas, un vēja brāzmas laužas cauri meldriem kleķu sienās. Visa ieleja ir viena dūkoņa un rūkoņa.

Tiklīdz iestājas pierimuma brīdis, var dzirdēt sienāžu griezīgo cizināšanu un pūču kliedzienus, tās meklē patvērumu klinšu spraugās. Smagi cilādami spārnus, citi putni laidelējas no koka uz koku, neatrazdami sev vietas, kur piemesties. Tie vai nu aizlaidīsies dievs zina kurp, vai arī nobeigsies. Bet kā un kur dabū galu putni? Tie, kurus nenobeidz to ienaidnieki — cilvēki un zvēri, kādēļ, kad tie nobeidzas?

Par to mēs prātojam, sēdēdami dona Matiasa mājā. Esmu tur jau kopš paša rīta, atnācu, kad biju pārcēlis pāri bariņu bainbamarkiešu. Silvērio Kruss ir atnācis pie mums palūgt uguni, bet līdz šim nav ticis prom, jo, kamēr viņš tādu laiciņu piedalījās sarunās, sāka gāzt, un viņš baidas, ka var apdzist ogles, kaut arī ogļu trauku apsegtu ar pončo stūri.

— Jā, gribētos gan zināt, — saka dons Matiass,

— kā ir ar putnu nāvi... Nekad neesmu redzējis laukā nobeigušos putnu, vienīgi tādus, ko saplosījusi kāda čūska vai kāds zvērs vai arī kuru kāds nošāvis, bet to jau tūlīt var atšķirt..

Vecā Meiča, sēdēdama istabas kaktā blakus Lusin-dai, kura tin kamolos no indiāņiem pret koku iemainīto dziju, ierunājas:

— Tas ir dieva ziņā, cilvēki mīļie ... Kas to var pateikt? Vienīgi viņš ...

— Vienīgi viņš, — atkārto Lusinda, grozīdama kamolu un tīdama pelēko dziju, kuras šķeteri doņja Meiča tur uz rokām.

Adāns, sēdēdams blakus savam tētim, ļoti uzmanīgi klausās, lai gan nespēj saprast, par ko ir runa. Artūro tic mācītiem seņjoriem un, gan ne visai pārliecināti, apgalvo:

— Es saku, seņjori pilsētās, tie, kas ir mācīti, tie gan zina ...

Taču dons Matiass viņu pārtrauc, paceldams balsi, tiklab lai piešķirtu savam spriedumam lielāku uzsvaru, kā arī lai pārkliegtu aizvien stiprāko lietus troksni, kurā grūti sadzirdēt vārdus:

— Tie sakās zinām, bet neba tas ir patiesi zināt, redzēt sava paša acīm ...

Ierunājas Silvērio Kruss, kas gaidījis izdevīgu brīdi, lai varētu iestarpināt kādu vārdu ūn lūgt sevi uzklausīt:

— Nolādēts, kā gāž ... Kamēr man lietus dēļ jākavējas šeit, pastāstīšu jums, kā ir ar to putniņu nāvi. Uzklausiet mani...

— N.u runā, draugs, runā ...

— Kad es biju puika, mana memmīte man stāstīja kādu stāstu, ko viņa bija dzirdējusi, vēl meitene būdama ... Reiz kāds cilvēks gājis uz mežu pēc kurekļa, bet, tā kā tuvumā tāda nedabūjis, gājis un gājis pa kādu aizu, gājis, kamēr nonācis liela meža vidū, tur

ari nekādas labas malkas nav bijis, vienīgi zaji sprunguļi mētājušies apkārt, tā viņš gājis tik tālāk, bet tad sadzirdējis putnu dziesmas un, pieejot tuvāk, ieraudzījis plašu klajumu, un tam visapkārt koku zaros sēdējuši putniņi... Un putniņi tur bijuši visvisādi: citi sarkani, citi zaļi, tumšbrūni, dzelteni, gan šādi, gan tādi, nu daždažādi, citiem vīrs pat vārda nav zinājis, jo savā mūžā tādus nekad nebija redzējis... Putni dziedājuši, un virs, klausīdamies dziedāšanā, stāvējis kā sastindzis, kā apburts, jo tie dziedājuši tik jauki saskanīgi, kā neviens cilvēks vēl nekad nebija dzirdējis tos dziedam ... Bet tad putni pēkšņi apklusuši, un viens no tiem, kas sēdējis uz visaugstākā zara un kas droši.vien bijis pavecs, jo tā spalvas vairs nav spīdējušas, pacēlies gaisos, cēlies augstāk un augstāk, metis lokus, kamēr vīrs vairs nav varējis to saskatīt, un citi putniņi arī vairs nav varējuši to redzēt, tādēļ ka tas ielidojis mākoņos un vēl augstāk par mākoņiem, tādēļ ka tas ielidojis debesīs ...

— Bet, draugs, tā jau nav nāve, — mazliet brīnīdamies, iebilst vecais.

— Tā ir gan nāve, putniņa nāve, — turpina Silvē-rio, — jo putniņš ielido tieši debesīs, tādēļ ka pat ar savu augumiņu nav nevienam kaitējis ...

— M-jā, draugs.

Stāstītāju sajūsmina paša stāsts un vienprātīgais apbrīns, ko viņš iemanto, — pat sievietes noraugās viņā sapņaini — un viņš stāsta tālāk:

— Nu labi... Tad nu šie putniņi ieraudzījuši vīru, un viens no tiem nolaidies uz kāda zara viņam līdzās un cilvēka balsī viņu brīdinājis: «Tu esi redzējis to, ko neviens cilvēks vēl nav redzējis. Ja tu kādam par to stāstīsi, tu mirsi.» Un tad vīrs teicis, ka nestāstīšot nevienam, un, kā viņš sacījis, tā ari darījis, jo mirt nav gribējis ...

— Jā, puis, — vecais Matiass domīgi saka,

— varbūt tā arī ir, vai tad mēs citādi nebūtu kādreiz atraduši putnu, kas nobeidzies dabiskā nāvē?

Silvērio Kruss papūš savas ogles, līdz tās kvēlo. Tad viņš noliek trauku pie malas, pagrabina savu čeko un apmierināti košļā koku.

Bet Artūro ir tāda daba, ka viņš akli nekam netic.

— Labi, bet ja šis vīrs, kā tu saki, nedrīkstēja nevienam stāstīt un nav stāstījis, kā tad to vēlāk dabūja zināt?

Un, visiem domīgi klusējot, Artūro secina:

— To stāstu kāds ir sagudrojis, citādi nav ...

— Jā, tā varētu gan būt, — brītiņu padomājis, piebilst vecais.

Mazliet minstinādamies, Silvērio ieminas:

— Bet varbūt viņš miega izrunājies, un tad tā nav bijusi viņa vaina ...

Visi klausītāji zobgalīgi smej:

— Nu nē, kas tad šitik garu stāstu var izstāstīt miegā 1

Pat Adāns pasmaida, nozibinādams zobeļus apaļajā, brūnajā sejiņā. Apbēdinātais stāstītājs vairs neatspēko iebildumus, tikai vēl noburkšķ:

— Nu tad varbūt tā nav, taču mana memmīte tā stāstīja ...

Un viņš ātri atvadās. Viņam jau arī jāiet, iekams satumst un atkal sāk stiprākjīt.

— Nū, vai vecupē stipri cēlies ūdens?

Silvērio Kruss, kurš katru dienu redz vecupi, jo tās tuvumā atrodas viņa zemes gabaliņš un būda, pārliecināti atsaka:

— Nē, var teikt, ka nav necik cēlies ... Un, ja arī celtos, — viss viens, aiza ļoti dziļa, un ūdens pāri malām netiek.

Ar pončo piesedzis ogļu trauku, viņš dodas_ laukā, strūklām līst lietus uz viņa pleciem, un viņš ātri pazūd starp kokiem.

Brīdi vēlāk grand pērkons, lietus gāž kā ar spaiņiem, un vēja auri šķiet kliedzam. Vecais ausās, kā negaiss pieņemas spēkā, un saka:

— Nekāds brīnums nebūs, ja vecupe pārplūdis. Veļas daudz akmeņu ... Vai dzirdat, kā gaudo suņi? Citās ielejas mājās rej un izbailēs kauc suņi.

XII VILKĒDE UN ZILĀ PUMA

Doņja Mariana Cigvala ir jau labi gados. Viņa valkā melnas kokvilnas drānas, dzīvo ielejas pašā galā tuvu Enkarnam, un viņas dzīves stāsts ir drūms. Ikvienam, kas pie viņas iegriezīsies, viņa, slepus slaucīdama asaras, sīki jo sīki izstāstīs, kā pazaudējusi vīru, kurš priekš daudziem gadiem jājis uz Uamačuko pārdot koku, tur saņemts ciet, ielikts zaldātos un vairs nav atgriezies.

— Varbūt viņš ir nobeigtsl — viņa tad iesauksies un izplūdīs asarās.

Un tad viņa sāks stāstīt par savu tagadējo dzīvi kopā ar krustmeitu Ormesindu, meitenīti, kuru viņa pēc tās vecāku gribas uzaudzinājusi. Ja pakavēsities viņas mājā, tad redzēsit pašu Ormesindu, jauku sārtvaidzi, pārdzenam no ganiem kazu baru.

Ja klausītājs izrāda interesi, tad var gadīties, ka doņja Mariana izstāsta par notikumiem pirms savām laulībām — uz baznīcu viņa devusies no mājām, paldies dievam, būdama jaunava, — un tad viņa tūlīt slavēs savu vīru, teikdama, ka tas bijis lielisks kokas vācējs un labākais plostnieks, ticis un sapratīgs cilvēks.

Pēdīgi, ja klausītājam mīksta sirds, doņja Mariana

atklās savējo un pateiks, ka jūtas ļoti vientuļa, jo Or-mesinda «vēl ir maza nesapraša».

Ļaudis melš, ka doņja Mariana reizēm redzēta kopā ar Enkarnu, kurš uzmanoties, lai sieva to nedabū zināt, tomēr tās laikam tādas valodas vien būs. Tas nu gan ir taisnība, ka svešinieks, kas iegriežas viņas mājā, tur paliek savas dienas trīs. Selendīnietis Ab-dons vienmēr pie viņas apmetas. Tas var to apliecināt.

Tāpat vien par to ieminējos, manas attiecības ar doņju Marianu ir tīri saimnieciska rakstura. Pēc manu vecāku nāves mēģināju pats sev gatavot ēdienu, bet tas ir darbs, kurš nogurdina un prasa laiku. Turklāt man vienmēr piedega juka un plīsa podi. Kad biju trīs podus jau sadauzījis, devos pie seņjoras, un kopš tā laika doņja Mariana man vāra, viņa iet manā dārzā tikpat kā savējā pēc jukas, pipariem un banāniem, un visa, kas tur aug. Jāsaka gan, ka viņa spēj vest kārdināšanā. Seņjora nebūt nav neglīta: viņai ir spēcīgs augums, pilnīgas lūpas, vēl stingras krūtis un kupli gurni; čolo man allaž dod padomu:

— Ņem tik ciet, puis ...

Bet es viņai nekad ne pušplēsta vārdiņa tādā garā neesmu ieminējies, jo es taču esmu lejietis, kurš nekad nepamet savu sievieti, — ja saistās, tad uz mūžu. Bet vēl es to negribu darīt. Un turklāt vienīgi pats zinu, ka tā ir Florinda, kurai es gribu kaut ko teikt, bet viņa vienmēr staigā, nodūrusi acis, un ne uz vienu puisi neskatās.

Pašlaik es arī sēžu pie doņjas Marianas un, sniegdama man mate, viņa risina valodu:

— Tādā vētrainā naktī jums būs skumīgi vienam mājās...

— Jā, bet cilvēks pierod, un tad jau nav tik traki...

Viņai rodas jauni iebiīdurni:

— Tik klusā mājā var vēl būt ielīdušas čūskas, var sakost... Vai jūs gaismekli iededzināt?

— Kad man iepatīkas, iededzinu ...

— Nu... gaismiņu gan vienmēr iededziet.

Un tad viņa man pastāsta, ka viņai esot ļoti bail, jo apkaimē uzradusies puma un drūmo negaisa nakšu aizsegā sirojot apkārt, plosīdama lopus. Varbūt esot jau sākusi klaiņot ap viņas aploku. Naktī kazas brēkušas lielās izbailēs, Mataraijo esot trīcējis un rējis un, kaut gan viņa ar Ormesindu to pucinājušas, nav iedrošinājies iet tālāk par durvīm ...

Sai brīdī atskan trīs zvana piesitieni, ar tiem Artūro, kurš ir plosta vecākais — dons Matiass ir mazliet sasirdzis —, aicina sava bara vīrus. Un es atvados no doņjas Marianas, lai vispirms dotos uz savu būdu pēc aira.

— Re, kur nāk lejup divi cilvēki, — tikko ierodos, man saka Artūro, — tā kā vēl ir agrs, tie gribēs celties pāri...

Pie Artūro jau atnākuši divi čolo — Hasinto Uamans un Santoss Ruiss, kurš stājies Rohes vietā. Mums vēl laika diezgan, tādēļ pārbaudām savus airus, lai pārliecinātos, vai uzmavas nav kļuvušas vaļīgas. Vecais Matiass iznāk uz lieveņa, pukodamies un žēlodamies par nelāga laiku. Viņam sāp kauli, un, kad līst, par braukšanu ar plostu nepavisam nav ko domāt.

— Sasodīts, kas tie par ļaudīm, pat lietus laikā klaiņā no vienas malas uz otru, un mēs lai tos ceļam pāri, — viņš murmina, grabinādams savu čeko.

Mēs apsēžamies pie durvīm, un necik ilgi — no lietus dūmakas parādās divi cilvēki, kuriem nemaz nav cilvēka vaiga. Viņi sveicina piesmakušā balsī, nopurina lieveņa malā savus pončo, pienāk klāt un lūdz naktsmājas.

— Vai dosit mums naktsmājas, don Matiš, rīt iesim prom ...

— Palieciet vien, palieciet, — atbild vecais, atvēlēdams naktsmājas, kuras neliedz nevienam.

Ill

— Dievs jums to atlīdzinās, seņjor!

Artūro redz, ka atnācēji cieši lūkojas uz mūsu airiem, un viņš paskaidro:

— Mēs domājām, ka gribēsit tūlīt celties pāri...

— Labprāt to darītu, bet... tādi vārguļi, kādi esam ... kā to varam šādā gāzmāl

Patiesi, viņiem nemaz nevajag taisnoties, kādēļ jāatliek brauciens. Viņu bezveida sejas izskatās gaužām nožēlojamas, viņi smagi velk savus augumus, un balss viņiem skan kā pirmsnāves gārdzieni. Nule atnākušie slimo ar vilkēdi, ādas tuberkulozi, kas ir visai parasta slimība Maraņjonas ielejās, bet prasa vairāk upuru starp tiem, kas nav lejieši, kas apmetušies šeit tikai uz laiciņu. Vispirms kaut kur uz miesas parādās sārts plankumiņš, tas vēlāk top zilgani mēļš, āda tai vietā pāriet pušu un rodas pūžņojoša vāts. Pēdīgi šādas vātis pārņem visu augumu, un miesa sāk lēni pūt. Cilvēks pārvēršas par trūdu.

Slimie apsēžas lieveņa otrā galā un raugās lietū skumjām un blāvām acīm — acīm, kurās vairs nav cerību. Maza dzīvības dzirksts pazib tajās, kad viņi atbild uz dona Matiasa vaicājumu.

— Mēs dodamies uz Uamačuko — stāsta, ka turienes dokters mūs izārstēšot...

— Esam no Kondomarkas ...

Viņiem ir mēļas sejas, tanīs izzuduši vaibsti, tās ir kā gaļas gabali. Sejas ir tā uzblīdušas, ka šķiet — plīsīs pušu un no tām straumēm plūdīs asinis, bet nekas tamlīdzīgs nenotiek, šais sejās visgarām žokļiem ir vienas kreveles un strutojošas vātis. Vienam no atnācējiem ir tā saēsts deguns, ka rēgojas tikai melns caurums, un otram arī vairs puse deguna vien palikusi.

Dons Matiass viņus žēlo, vajadzējis ātrāk sākt ārstēšanu, lai uzveiktu slimību, viņš apprasās, vai atnācēji lietojuši «zaldātu pomādi». Kad viņi atbild, ka

nav to darījuši, bet ārstējušies vienīgi ar ceļmallapām, sviestu, kas sakults no sieviešu piena, un citiem līdzekļiem, ko lieto tautas dziednieki, dons Matiass atceras:

— Manam nelaiķa kaimiņam Rokem arī bija piemetusies šī slimība, viņš lietoja pomādi un izveseļojās.

Un tad dons Matiass prāto:

— Kur, velns, šī nelaime rodas? Kamēr es dzīvoju Kalemarā, tas ir, pa visu manu mūžu, tikai diviem lejiešiem tā piemetās, bet sirds sāp, redzot, ka citu malu ļaudis un it īpaši augstkalnieši tik bieži ar to slimo... Kas to lai zina, no kā šī slimība ceļas?

— Kas to lai zina ...

— Tā dieva griba, — gandrīz reizē skumjā balsī nomurmina abi slimie. Un viņi raugās uz karstās un krāšņās ielejas kokiem ar žēlu un niknu skatienu. Kaut kas traģisks un neatminams vīd viņu dziestošajās acīs. Ja ieleja būtu tāda kā augstiene, kur nav nekādu slimību! Bet šeit, šajā varenajā un pārmēram kuplajā augu valstī, apslēpti zeļ kāds augs, no kura šo slimību paņem moskīti un tad aplipina cilvēkus.

Hasinto un Santoss dodas prom, viņi atvadās un nāks atpakaļ no rīta, es arī gribu iet uz māju, bet dons Matiass īstā lejieša draudzībā mani attur:

— Neej, puis, ko tu staigāsi turp un atpakaļ, no savas mājas pie doņjas Marianas un atkal uz šejieni ... Labāk paliec šeit...

Iestājas nakts, un atnācēji līdz ar mums pienāk pie pavarda, uz kura kūp oļja^30. Viens no indiāņiem ir pavisam slims, viņa rokas ir vienās vātīs un piedzītas kā līķim. Ar savām piebildušajām un pūžņojošajām lūpām slimie tik tikko spēj malkot viru. Kad viņi gremo, šķiet, drebošie vaigi pēkšņi atlobīsies un iekritīs traukā vai nokritīs zemē. Un no viņiem nāk nelaba smaka, trūdu smaka.

— Dievs jums atlīdzinās, seņjor, — viņi saka, pateikdamies par maltīti.

Artūro cenšas viņus drošināt:

— Jūs noteikti kļūsit veseli... Esmu redzējis cilvēkus, kuriem bija vilkēde, citā malā, Sartīnā, un tie izveseļojās. Rīt agrītiņām pārcelsim jūs pāri, lai tieciet laikus ...

Un kopā ar Lusindu un Adānu viņš skriešus dodas prom uz savu tuvējo būdu. Vecais un doņja Meiča ieiet istabiņā, bet mēs, pārējie, iekārtojāmies uz lieveņa: indiāņi vienā galā un es otrā uz skrāģa, kas senāk bija Rohes guļvieta.

Melna nakts ietin māju, un neko nevar redzēt, bet tuvu, neatvairāmi un sāpīgi es izjūtu, ka līdzās atrodas abi atnācēji, kuriem tik traģisks liktenis, kuru kaite jau ir priekšlaicīga trūdēšana, jau ir kaps. Plīkšķēdams līst lietus miega un nāves klusumā. Te pēkšņi vienā no atnācējiem žēli ierunājas dzīvība. Atskan pavisam klusa, dziestoša balss, kura nespēj apslēpt lielu bezcerību:

— Man ir ļoti slikti... sāp krūtīs ... vaina būs laikam tikusi līdz sirdij ...

* * *

No rīta iekoduši mēs ejam uz upi, un mums nāk līdzi abi slimie indiāņi. Viņi velkas mums aiz muguras maziem, rāmiem soļiem, vairīdamies no straujām kustībām, it kā baidītos, ka viņu miesas var izjukt un nokrist.

— Visu nakti lijis, Upē jābūt lielam ūdenim ...

— Droši vien, draugs ...

Ar airi pār plecu mēs soļojam pa lielo ceļu. No kokiem vēl krīt rupjas lāses. Un ceļas bieza migla, mums apsvīst āda, miglas vāli apņem visu Kalemaru, veļas pār ieleju mutuļu mutuļiem kā tvaiks no milzu katla. Lēnītēm slīd un slīd viegli, balti mākoņi, tic sabiezēs pie debess juma, lai novakarē gāztos lejup niknā negaisā.

Tad mēs ieraugām upi, nemierīgu un melnu, draudīgi krācošu. Cauri miglas aizsegam rēgojas viņpusē mālainais krasts. Tagad jāielaiž plosts. Indiāņi grib mums palīdzēt, bet Artūro viņus viegliņām atbīda:

— Gan jau mēs to izdarīsim... domājiet vien par sevi, cilvēki mīļie ...

Un plosts — baļķu grīda noslīd pa šim nolūkam pielāgotajiem gludajiem kanēļkoka un apelsīnu koka bomīšiem, uzgulst uz ūdens un sāk zvāroties un raustīt virvi, ar kuru to tur Hasinto. Viļņu svaidā, te augšup, te lejup, plosts izskatās gaužām nestiprs, un šķiet — upe to vieglītēm aizraus prom. Bet šeit esam mēs, Kalemaras plostnieki. Šeit ir mūsu airi un mūsu rokas!

Artūro uzlec uz plosta pašā vidū un sāk līgot savu augumu no vienas puses uz otru, lai līdzsvarotu peldošo grīdu. Sabangotais ūdens izskatās melngans. Tas ir izplūdis pa visu krastmalu, un neviens akmens nav redzams.

— Koki! Koki nak! — pēkšņi iekliedzas Santoss.

Pa upes vidu peld koki, un var gaditics, ka tuvojas

kāds koku sastrēgums. Mūsu vecākais paliek uz plosta, bet mēs, pārējie, pēc viņa pavēles gaidām krastmalā. Slimie atmetas zemē, nevērodami, ka iesēžas pašos mālos, viņi klusiņām sarunājas.

Tik tikko spējam saskatīt tālumā un miglā, ka tuvojas koku sastrēgums, tas kļūst aizvien melnāks un iezīmējas aizvien noteiktāk, milzīgā saslējusies koku blīva mums skaidri teic, ka jebkāda pretošanās būtu bijusi veltīga. Sastrēgums būtu mūs sagrābis upes vidū. Smagi valstīdamies līdzi bangām, aizveļas viss koku un žagaru sablīvējums, kas sniedzas no viena krasta līdz otram. Milzu stumbrs ar vēl zaļu galotni pieduras plostam uti spēcīgi pagrūž to. Zem ūdens aizpeld smagi koki, tik tikko redzami to zari.

Kad sastrēguma pēdējās paliekas aiztraukušas uz lejteci un ir jau tālumā, Artūro pārtrauc klusumu, kāds valdīja, kamēr lūkojāmies uz straumes dzītajiem kokiem.

— Vīri, nāciet uz plosta, tūlīt brauksim ... Nu, cilvēki mīļie...

Mēs uzlecam uz plosta, bet slimie nekust no vietas. Viens no viņiem ir atgūlies garšļaukus zemē. Otrs cieši raugās uz guļošo un nepagriež pat galvu, kad Hasinto, krastmalā turēdams aiz virves plostu un gaidīdams indiāņus uzkāpjam uz tā, lai pats pēc tam uzlēktu, viņus mudina:

— Nu, ļautiņi mīļie, tūlīt jābrauc ...

Slimais, kurš ir atgūlies, atspiezdamies uz rokām, lēnītēm pavelkas uz augšu un piesmakušā balsī saraustīti izdveš:

— Ko nu vairs! Man jau kaite tikusi līdz sirdij...

Un, kā brāzmas notriekts, viņš sabrūk, nokrizdams

ar seju uz dubļainās zemes. Otrs apgriež biedru apkārt, maigi satverdams to aiz pleca. Vāšu klātā seja pakritušajam ir vienos mālos. Ar uzblīdušu, drebošu pirkstu biedrs pabīda uz augšu satūkušo plakstu. Acs ir stinga.

Indiānis paliek nekustīgi sēžam. Kādas bezcerības un šausmu mokas tagad plosa viņa dvēseli! Taču bez-vaibstu sejā — pietūkušajā, vātīm klātajā sejā nekas neatspoguļojas. Vienīgi viņa balsī jaušamas dziļas bēdas, kad viņš pavēršas pret mums un saka:

— Palīdziet man viņu apbedīt, cilvēki... Palīdziet man ...

* * *

Un tagad līķis ir novietots uz vecā Matiasa mājas lieveņa, noguldīts uz banānlapu un mīkstu zāļu klāsta. Mirušais ievīstīts segās, kuras neskaitāmām kārtām

pārsietas ar virvi no kakla līdz kājām. Sejai pārsegta jērāda.

Tā šai zemes malā gulda kapā ikvienu, kam gadās nomirt tur, kur apkārt atsaucīgi cilvēki. Virvei nav jāsatur segas vien. Galvenais — ir jasatur dvēsele, lai tā neizietu laukā no ķermeņa un tai nebūtu jāmokās zemes virsū, bet lai dvēsele izlaistos ārā pa galvu — tādē| arī pats galvvidus ar jērādu netiek apsegts — un tiešā ceļā ietiktu debesīs un stātos dieva kunga priekšā.

Doņja Meiča un lejietes, kas atnākušas vāķēt mirušo, grauž sārmā mērcētus kviešu graudus. Ierodas vīrieši, viņi ir atnesuši koku, kaņjāso un gvarāpo un sasēduši gar lieveņa malu. Viņi sarunājas klusiņām, zelēdami koku, iedzerdami un pa starpām iebaudīdami juku, maīsu un žāvētu gaļu no ķirbja bunduļiem, kurus laiku paiaikam laiž apkārt. Jāklausās jau arī, ko stāsta slimais, kurš, sēdēdams līdzās ievīstītajam un nelabi dvakojošajam līķim, ar banāna lapu dzenā uzmācīgo, dūcošo mušu mākuli un saka:

— Nabaga Damians, viņam nevajadzēja mirt šādā nāvē...

Indiānis brīdi klusē un tad paskaidro:

— Jā, viņš bija labs cilvēks. Bet, re, kā viņam bija jānomirst... Vienmēr taču ir skumji mirt svešumā, prom no dzimtās malas, kaut arī gadās labi cilvēki, kas iežēlojas par otru un apbedī, kā pieklājas ...

— Tā jau ir, tas tiešām taisnība, — nosaka čolo, kuri ir indiāņa tuvumā.

Un slimais turpina skumju, neskaidru balsi:

— Un kas viņš bija par strādnieku ... Slims būdams, vēl paspēja visu apdarīt, kartupeļu lauciņu vien vēl vajadzēja aprušināt, mieži jau bija pļaujami ...

Tad viņš apklust, un ilgu laiku kust vienīgi viņa rokas, cilājot banānu lapu, lai aizdzītu neatlaidīgas,

sīcošās mušas. Kad kāds nule atnacis čolo viņam kaut ko pavaicā, viņš atbild vienu un to pašu:

— Viņam nevajadzēja mirt šādā nāvē ...

Un stāsta atkal, cik skumji mirt svešumā — prom no dzimtās malas, kaut ari citi cilvēki iežēlojas un apbedī, kā pieklājas.

Ja viņš aizmirst pieminēt par darbu, čolo paši par to ierunājas:

— Kartupeļu lauciņu vien vēl vajadzēja aprušināt ...

— Un mieži jau bija pļaujami...

— Visu atstājis nelaiķītis ...

Pievakarē kļūst karstāks, un no līķa smakas metas nelabi. Sī uzmācīgā dvaka izplatījusies pa visu būdu, grūti elpot, kaut arī vējš nerimtīgi vēdī svaigu gaisu. Pat drānas piesūcas ar nelāgo smaku, un, lai to nejustu, čolo aizvien biežāk iedzer kaņjāso. Kad pienāk nakts, viss dzeramais ir izbeidzies, un tad slimais izvelk no sava kokas repja solus, noskaita pa vienam līdz desmit un lūdz, lai kāds aiziet pēc kaut kā stiprāka.

— Lai viss būtu tā, kā pieklājas ... nabaga Damia-nam ...

Ir kļuvis tumšāks, pie līķa deg četras sveces — tās iedevusi doņja Meiča —, un, lai vējš tās neizpūstu, no pončo izveidots aizsegs. Lieveņa otru galu, kas pienācis pilns ļaužu, vāji apgaismo divi tauku kūpekļi.

Vējš rausta vārās liesmas, un ēnas te kā lēcieniem tuvojas būdai, te, pūsmām pierimstot, noraustīdamās atkāpjas dažus soļus.

Tālumā kauc suņi.

Pēc krietnās maltītes nespodrajā kūpekļu gaismā tiek atkal dzerts un zelēta koka. Kaņjāso, kas citkārt

atraisa mēli valodām, kliedzieniem, smiekliem un dziesmām, tagad līķa tuvumā padara visus klusus. Mutes, kas neprot skaļi vaimanāt, citu arī nevar kā klusēt. Čolo jau ir visu pateikusi vienkārši un skaidri, tagad vajag klusēt, kamēr pienāks lūgšanu skaitāmā stunda.

Upes pusē dobji krāc ūdeņi. Tuvumā neatlaidīgi cizina cikāde, un lietus grabinās pa koku lapām. Gaismā ūdens strūklas viz kā sudraba pavedieni, bet tālāk nakts sedz ieleju kā melns sēru auts.

Atkal atskan suņu kaucieni, un mazs šunelis, ko atnesis kāds čolo, pieceļas, pieskrien pie mirušā, aposta to, sāk riet, raudzīdamies uz ēnām, un pēdīgi gari un' žēlabaini iegaudojas. Vāķētājus pārņem bailes, un doņja Meiča, kas bijusi vienā no istabiņām, iznāk laukā un steidzīgi saka:

— Lūgsim dievu, ļautiņi mīļie, jo dvēselīte laikam mokās ...

Sievietes nometas ceļos apkārt mirušajam, vīrieši dara to pašu, saspiezdamies cieši otrā aplī. Kūpekļu gaisma no pončo segtajām mugurām un no izspūrušajām galvām nakts tumsā krīt lielas ēnas. Un parastā lūgšana tagad nāk pār satraukumā drebošām lūpām: «... ooouuuunn... oouunn ... oun... oooun ... oununnn ... ooouuuunnmmmm... oouunnm... oun... ounnmmm ... āmeeeeeenn.»

Tā skan kā dobja un drūma meldija, ir daudz skumjāka nekā gaudas, daudz skumjāka nekā ciešanas un nāve, bet ticības iedvesmā tā nomierina dvēseli. Kad lūgšana ir noskaitīta, čolo klusām atsēžas, tagad viņi ir atkal mierīgi un poro ar kaņjāso atkal staigā no rokas rokā un no mutes pie mutes.

Vienā no istabiņām doņja Meiča un citas sievietes skaita tālāk lūgšanas, tagad tiek aizlūgts par ceļavīriem, par jūras braucējiem, par slimiem un trūkum-

cietējiem, bet te pēkšņi nakts klusumā griezīgi atskan kāds spalgs kliedziens.

Visi suņi satraucas.

— Uma-ā-ā ... umā-ā-ā, — skan atkal kliedziens.

Vāķētāji apspriežas, kas gan varētu kliegt. Laikam

būs pamanīta puma, kura, kā doņja Mariana stāsta, jau vairākas naktis sirojot ap viņas aploku. Artūro dodas pēc sava revolvera un atgriezies skrien lejup kopā ar Enkarnu, pazūdot tumsā.

— Umā-ā-ā ... umā-ā-ā ...

Suņi rej visādās balsīs. Mēs esam aizmirsuši mirušo un tā dvēseli, spējam domāt vienīgi par to, ko būs nodarījis plēsoņa. Un tas mums iekvēlina asinis, ka mums iekšā viss vārās. Kas ir nāve salīdzinājumā ar dzīvību, ar cilvēka iemīļoto kustonīšu dzīvību, ar šo dzīvību, kura mums jātaupa un jāsargā, lai tur vai kas. Tagad puma uzbrūk kazām, pēc tam tā plosīs ēzeļus un zirgus. To iedomājot vien, uzmutuļo niknums, pieceļas vēl citi čolo un, piesaukdami Kristu un debesu svētos, arīdzan dodas uz doņjas Marianas māju, draudīgi kratīdami līdzi paņemtās rungas. Nakts ir melna kā piķis, un plēsoņa būs jau aizbēgusi, bet vai tas ir svarīgi tādā reizē, kad asinis kūsā un gars dedzīgs uz cīņu.

No visām pusēm skan balsis un kliedzienu atbalsis, un mēs saspringti gaidām atgriežamies plēsoņas me-dītājus. Kad sārts un balts aust rīts pār koku galotnēm, no kurām vēl nopil pa nenoritējušai lietus lāsei, čolo atgriežas, un viņu sejās lasāma vilšanās.

— Tā bija nolādētā puma, prom ir un vēl aiznesa kaziņu ...

— Jālenc citunakt...

Lūkodamies uz savu sarūsējušo revolveri, Artūro nobrīnās:

— Piecus šāvienus tai ielaidu pašā skaustā.

* * *

Ir jau gaiša diena, kad mēs, nesdami mirušo uz pleciem, esam atnākuši uz kapsētu un tagad rokam kapu. Sievietes joprojām skaita lūgšanas, nometušās ceļos apkārt mirušajam, kurš nolikts zem apelsīnu koka smaržīgajiem zariem.

, Bedrei topot dziļākai, uzplūst, svaiga valgas zemes smarža, un, kad vairs neredz zibam lāpstas, kas met no bedres zemi un tanī dzeltējošus vecus kaulus, racēji izlec laukā, un, virvju šūpu ielaists, kapā iegulst mirušais.

Slimais atvadās no sava biedra ar dažām saujām zemes, kuras tas no augšas lēni izkaisa pār kapa bedri, un tad lāpstas sāk aizbērt to. Pēc brīža kapsētas zālē vīd mazs, pelēks taisnstūris. Pēdīgi uzliek neapdarinātu, no divām nūjām sasietu krustu. Ar laiku to vairs neredzēs zālē, bet, kad sasējums būs satrunējis un ķirmji sagrauzuši koku, tas sakritīs.

Mēs izdzeram vēl palikušo kaņjāso, un, kad atgriežamies mājā, slimais paņem sava biedra pončo un mugursomu, arī savu pončo un somu un atvadās:

— Uz redzēšanos... Dievs jums atlīdzinās, seņ-jori...

Artūro viņam vaicā:

— Vai tad jūs uz Uamačuko nedosities?

Uzrunātais klusuciezdams paskatās uz Artūro, bet

tas dod viņam padomu:

— Brauciet gan uz Uamačuko, ārstējieties... Ja jums nav naudas, pārcelsim par velti... Brauciet gan, draugs ...

Brīdi padomājis, slimais saņemas un nolemj atbildēt:

— Kam lai es ietu? Lai nomirtu... Ko tas dos, ja iešu? Mans draudziņš netika pāri upei, un es jūtu, ka

arī netikšu... Tālu prom no dzimtās puses! Ko tur var cerēt!

Un, uzņēmis ce|u uz augstieni, viņš vēlreiz pateicas:

— Dievs jums to atlīdzinās, seņjori... Dievs to atlīdzinās ...

Viņš dodas uz Kondomarku, lai nomirtu tur, savā dzimtajā malā, necēlies pāri šo baigo vilkēdes un nāves ieleju upei. Indiānim velkas līdzi mušu mākulis, tās vērpjas ap viņa dvakojošo miesu. Viņš aiziet lēni, neatskatīdamies, atspiezdamies uz resnās nūjas...

* * *

Nākamajā naktī atkal uzradās puma. Un nakti pēc tam atkal. Un nakti vēlāk atkal. Čolo gaužas par postu, ko nodarījusi šī plēsoņa, lād savas rungas un mačetes, kas izrādījušās nederīgas, kā arī šautenes, ar kurām nav varēts to nogalēt, un revolveri, kas nav trāpījis.

— Tāda posta nesēja plēsoņai

— Jānobeidz tā ir!

Bet puma apmeklē doņjas Marianas aploku vienu nakti pēc otras. Enkarna nostāvēja ar bisi šaušanas gatavībā cauru nakti zem ciedra, bet, kad ieradās plēsoņa un vajadzēja šaut, ierocis neklausīja un tikai izsmējīgi noklikšķēja gailis. Artūro, notupies pašā aizžoga malā, izšāva divreiz, bet nobeidza vienīgi divas kazas.

Tagad vajadzēja kazu gaļu apēst, un Čolo dodas uz brokastīm pie doņjas Marianas, kura krietni pūlējusies, lai cepeti sagatavotu tā, ka mednieki justos pateicīgi un reiz pa īstam trāpītu.

— Šonakt tā neizbēgs, — apgalvo Artūro.

— Draugi, — saka Enkarna, vērsdamies pie kārajiem Čolo, kas sasēduši apkārt traukam ar cepeti un juku tikpat ka plēsīgi koridori ap savu laupījumu, — draugi . . . draugi te viņš aizrijas ar gaļas kumosu) ... draugi... es jums teikšu, ka šī puma, ko es redzēju ... bija zila, izskatījās tik zila kā zila krāsa ... Kas zina, varbūt tā ir apburta puma?

Simons Cankauāna nebija varējis likt lietā savu rungu, jo puma nākusi no otras puses, — un kas tur par brīnumu, šis zvērs ir gaužām viltīgs un acīgs, — viņš nosmejas:

— Ne apburta, nekā .Tumsā tā tev tāda izskatījusies. Es saku, puma ir tāda kā jau puma...

Artūro patiesi nespēj aptvert, kā viņam gadījies nošaut garām.

— Vienmēr esmu paļāvies uz savu rūsainīti, un man nudien jādomā par kaut ko nelabu tādēļ, ka netrāpīju.

Tad viņš aizrautīgi izstāsta, ka reiz nošāvis ērgli lidojumā, trāpījis tam tieši krūtīs, un reiz atkal ar šāvienu galvā nomedījis gārni un nez cikreiz — meža dzīvniekus no piecpadsmit soļu attāluma.

Beidzot viņš piemetina:

— Ja tā ir tāda pati puma kā visas, tad šonakt neizbēgs ...

Un pienāk nakts. Ieleja dus tumsā un lietū, bet uz doņjas Marianas zemītes valda nemierīgs nomods. Kad Ormesinda dzird ierejamies Mataraijo, viņa žēli kvenkst kā maigs kazlēniņš, viņai bēdas par savu ga-nekli, kuram diendienā soļo pakaļ ar jaundzimušajiem kazlēniņiem uz muguras, piesardzīgi un gādīgi vadot savu saimi pāri mežotām nogāzēm, kas pilnas žagaru. Un tagad nāk kāda pretīga puma un visu to izpostai Doņja Mariana klusēdama klausās un piesauc debesu svētos, lai šī puma neizrādītos apburta. Dzirdot mazāko troksnīti, kazas aplokā metas no vienas malas uz otru, un kādā kaktā, paslēpies zem paša nošauto kazu ādām, gaida Artūro ar revolveri rokā.

Paguris no neērtā stāvokļa, izmircis lietū, viņš jūt, ka stundas velkas nebeidzami gausi. Tumsa ir dziļa,

tik tikko var saskatīt pelēku, izplūdušu plankumu — barā sastājušās kazas. Svilpo vējš, bet vai kāds klusītēm neieraudājās? Artūro mācas virsū nemiers', neparastas un savādas bailes. Jā, tagad viņš dzird sāpīgu vaidu, kas te atskan, te apklust, te pazūd, te atkal rodas. Vai varbūt mokās raud kāda dvēsele? Arturo atceras slimo indiāni un to, kas bija noticis vāķēšanas laikā. Tik žēlabaini var kaukt vienīgi dieva nepieņemta dvēsele. Nav šaubu, ka tas tā. Bet puma? Cik dīvaini, ka viņš toreiz nespēja trāpīt. Varbūt tur bija kāda burvestība? Bet, ja tas bijis tā, vai viņam neatgadīsies kaut kas ļauns? Ir dzirdēts, ka viri izdilst nezin kāpēc, kaut gan krietni ēd un ēd ar vilka ēstgribu. Bet tad nomirst... Un šiem cilvēkiem vienmēr bija gadījies ciest no burvestībām ezeros, kalnos, upēs, saskaroties ar pumām ... Un nelaime vienmēr uzbrukusi, vakaram uznākot vai pašā naktī. Un vai ar viņu nevarēja notikt tas pats?

Viņa drūmās pārdomas pēkšņi iztraucē kāds gaistošs plankums, kas pavīd kā lēcienā pāri aizžogam, otrā aploka malā kazas saspiežas barā un izmisīgi brēc. Redzējis pēkšņo parādību, Artūro nodreb un izšauj, un zila kļūst nakts un ganeklis, un pati puma. Zils spožums ir apkārt plēsoņai. Revolveris šauj un šauj, bet uz ko? Šāvieni izskan naktī, tiem piebiedrojas suņu reju atbalsis klintīs, bet puma tikmēr steidz prom ar brēcošu kazlēnu zobos.

Kad durvīs parādās doņja Mariana, pie tām jau stāv Artūro, aizelsies, piesmacis, un, it kā viņam krūtis aiz bailēm būtu aizžņaugtas, dveš:

— Zila ... Zila tā ir... Apburta pumai

* * *

Kalemara neguļ. Apburtā puma skrien pa ieleju visos virziņnos un garām visām mājām, zilgodama tumsā. Un katru nakti nodara arvien lielāku postu.

Purna uzbrūk Karpenasa ganāmpulkam un nokož četras kazas tīra prieka pēc. Kādurīt zālienā atrod ēzeli, kam ar mežonīgu ķetnu grābienu pārplēsts kakls un saplosītas krūtis. Nobeidzās arī kāds šunelis, drošsirdīgāks nekā citi, tam bija vienkārši pārkosts kakls. Zilā puma sēj šausmas un nāvi.

Zirgi un ēzeļi tagad guļ pie māju durvīm, un suņi ir jāsit, lai tie paliktu aplokā, taču, tiklīdz šie sargi mana plēsoņu, tie izbailēs riedami bēg uz māju un spiežas pie savu saimnieku kājām.

Šāvieni zib kā zibeņi naktī, taču tikai zib. Un Artūro revolveris ir gājis no rokas rokā, bet trāpīt ir bijis veltīgs mēģinājums. Gandrīz neviens nav redzējis pumas acis spīdam tumsā, bet visi ir pārliecināti, ka puma ir zila, zilāka nekā debesis. Tā ir tumšzila kā upe, bet spīdoša, laistīga, brīnumaina.

Nu jau ne tikai zviedzieni, rējieni, klaigas un dārdi vien vēstī, ka tuvojas nezvērs. Pat lietus plīkšķi, lapu čaboņa, vēja svelpieni un upes krākšana stāsta par zilo pumu. \

Naktis vīri aizvada nomodā, neizlaiž no rokām ieroci un savās būdās, kur tagad vairs nav droša patvēruma, paliek kopā ar sievietēm, kas ar svētās jaunavas starpniecību lūdz dievu, piesauc svēto Antoniju un it īpaši Kasijas svēto Ritu, kas ir visu vārgdieņu aizgādne, lai plēsoņa tiktu nobeigta vai aizdzīta no ciemata.

Taču mežs zilgo, kad pa to no vienas malas uz otru klīst puma, kuru neskar lodes, kura nes nelaimi un iznīcina dzīvības. Tagad ta uzbrūk dzīvniekiem pēc patikas un, būdama pārēdusies, apmierinās ar to, ka pārplēš kustoņiem rīkli vai padzeras to asinis.

Vai tā pēkšņi nesāks uzbrukt arī cilvēkiem? Viss ir iespējams, puma taču ir apburta! Un, par to iedomājoties, drebēt dreb lejiešu sirdis un pār lūpām nāk nikni lāsti.

Turklāt vairs nav labi ar čolo Artūro. Viņš stāsta, ka no viņas nakts, kad otrreiz redzējis pumu un pakļuvis zem tās spožuma, jūtoties vārgs un viņam vienmēr rādoties, ka tuvojas liels, zils plankums, pārkrītot viņam pāri un smacējot nost.

Dievs vien zina, ko dara doņja Mariana lejā, pašā ielejas galā. Neviens vairs neiet turp viņai palīdzēt pēc tam, kad Artūro cietis tādu neveiksmi un bars čolo pēc leitnanta Florensio pavēles velti nostāvējis sardzē pie doņjas aploka, jo puma uzbrukusi citam ganeklim. Un, nav šaubu, puma to darījusi, lai izmuļķotu viņus visus. Kopš tās reizes puma posta visos aplokos, un katrs sarga savējo, kā nu spēj.

Tomēr doņja Mariana ir daudz ko paveikusi. Viņa nav turējusi rokas klēpī, ne arī pastāvīgi saliktas lūg- ] šanā. Viņa ir stāvējusi sardzē caurām naktīm, kamēr izdibinājusi, ka aizžoga zemākajā vietā zvērs, viegli un šmaugi pārlecot, tiek aplokā. Tad viņa ir padomā-i jusi par diviem čontas^31 spieķiem, kas viņai palikuši piemiņai no selendīnieša Abdona, un divas dienas tos asinājusi ar akmeni, jo viņas mačete saliekusies jau pie pirmajiem cirtieniem pa šo kā klints cieto koksni.

Un tad viņa ir iedzinusi zemē šos čontas spieķus i tanī vietā, kur zvēram, lecot pāri, ir jānometas.

Nakts ir drūma, līst lietus, un lādās sabangotā upe. Cilvēki, salīduši tumšajās būdās, laiku pa laikam pa dauza ar rungām vai pašķindina mačetes. Suņi rej, bet ganekļi ir klusi. Neskan satraukti brēcieni, kasi' vēstītu, ka tuvumā ir plēsoņa. Zirgi un ēzeļi, vaļīgi piesieti pie māju stabiem un balstiem, mierīgi gremo ' priekšā nolikto zāli.

Doņja Mariana, notupusies aiz durvīm savā būdā/ ir nomodā, un blakus viņai ir Ormesinda, kas nespēj aizvērt acis, kopš plēsoņa posta viņas mīļoto saimi. Pie viņām ir Mataraijo, bet tā purns ir tik cieši aizsiets, ka no tā neatskan pat smilksts.

Un stundas velkas lēnas un klusas, jo lietus plikšķināšana un upes krākšana ir vienmuļi trokšņi, ir tas pats, kas klusums. «Nekas nav dzirdams,» doņja Mariana iečukst ausī Ormesindai. Vai nolādētā pumā būs nojautusi briesmas?

Gaidīšana ieilgst, jābūt jau krietni pāri pusnaktij, jo daži gaiļi jau dzied, bet te pēkšņi kazas sāk brēkt un mīdīties, sizdamās pret aizžoga dēļiem. Bailīgi un pikti rej suņi, un piepeši dzird niknu rūkoņu. Kazas aplokā brēc tādās izbailēs, ka Mataraijo dreb un pūlas atbrīvot purnu no apsēja.

Un jā, jā — tā ir plēsoņa, kas rūc un rūc, tātad — notverta!

Doņjai Marianai šķiet, if kā milzu smagums būtu novēlies viņai no sirds, un Ormesinda raud, raud šņukstēdama aiz atvieglojuma. Aplokā vēl aizvien brēc kazas,'rūcieni lāgiem kļūst klusāki, tad atkal stiprāki un niknum nikni, līdz pierimst.

Puma ir notverta. Bet, kas zina, varbūt arī ne, var gadīties, ka tā rūc vienīgi tādēļ, ka ir ievainota un tagad niknumā beidz nost visu ganekli. Nakts ir smaga, vētraina, melna, tā ir apbūrumu un burvestību nakts, tās tumsā viss apslēpts un juceklīgs. Nē, nav ko iet uz aploku, labāk būs gaidīt ritu, lai gaisma parāda vai nu labu, vai ļaunu.

Citās mājās vēl aizvien rej suņi, un, to dzirdot, sievietes vēl cītīgāk skaita lūgšanas un vīri vēl sparīgāk dauza ar rungām pa grīdu un sit citu pret citu savas mačetes, kliegdami:

— Umā-ā-ā ... umā-ā-ā ...

Pati nakts kauc.

Un rīts ir tik tikko svīdis, kad doņja Mariana piesardzīgi piezogas pie aploka un raugās pa aizžoga spraugām. Tur ir puma, un tā ir nokritusi uz zemes. Dievs kungs debesīs!

Plēsoņa ir uzdūrusies ar vēderu uz smailā spieķa un, kad pamana sievietes klātieni, rūkdama lokās, cenzdamās tikt no tā nost. Visa zeme apkārt ir viena asins peļķe, doņja Mariana, acīm niknumā kvēlojot, paķer kādu rungu un iedrāžas aplokā, bet Ormesinda kliedz, cik spēka:

— No-otverta ... no-otverta ... nāciet šu-urp!...

Čolo un viņiem pa pēdām sievietes pamet būdas un,

kad viņi ierodas pie doņjas Marianas aploka, ierauga to sitam plēsoņas pakausi, kas pārvērties asiņainā kamolā. Drebošām rokām doņja paceļ no zemes lielu akmeni un sviež, tā ka pumai smadzenes šķīst uz visām pusēm. Taču, it kā ar to vēl nebūtu diezgan, viņa atkal satver rungu uin sit zvēram pa purnu, pa muguru, pa kājām, pa vēderu.

— Še tev, postītāj, še tev, pretekli! Še tev, še tev!...

Kad doņja Mariana beidzot pamana, ka puma

vairs necelsies un ka viņai apkārt stāv daudz ļaužu, viņa izslējās un, vicinādama rungu, nevaldāmi smejas:

— Zilā puma ... Sakiet vēļ, ka tā ir zila puma!

Viņa nebeidz smieties un vicināt rungu, liekas, turpat jau trāpīs kādam pa galvu:

— Bet puma ir tāda pati kā visas pumas ... Pa pusei tumšbrūna, pa pusei dzeltena... tā zilā puma!

Lej iesi nespēj atjēgties no pārsteiguma. Ja to nebūtu pastrādājusi doņja Mariana, kas ir spējīga kādu piekaut aiz tīras patikas vien, šo gadījumu dzīvi apspriestu. Tagad čolo tikai noskatās uz šo sadauzīto gaļas blāķi, kas licis viņiem aizvadīt tik daudz ļaunu nakšu. Redzēdams, ka puma nemaz nav zila, Artūro pazobojas par burvestību un uz rāvienu jūtas vesels.

— Ha-ha-hā ... hi-hi-hī... ha-ha-hā ... hā ... hā ... — vēl aizvien smejas doņja Mariana, citkārt skumjā doņja Mariana. Tad viņa sāk lēkāt. Ikviens teiktu, ka viņa jukusi prātā.

XIII NOBRUKUMS

Zāle aug, paraugdama dēstījumus, un, tiklīdz mazliet piestāj lietus, ar kapli rokā ir jāiet dārzā uzsākt klusu un neatlaidīgu cīņu.

Spīd cilāto darba rīku tērauds, spīd sviedrainās čolo sejas, spīd putnu spalvas — tie atstājuši savus patvērumus un atkal sākuši dziedāt —, spīd sulīgās, tīrās koku lapas.

Pēdīgi nezāļu vairs nav, un kokas krūmi, juka un pipari slejas zaļi un krāšņi virs izcilātās zemes melnās segas, taču tur, kur kaplētāji, vagu pa vagai virzoties uz priekšu, nule bija strādājuši, atkal spraucas laukā zāle tai nenovēršamajā spēkā, ko dod ar valgmi piesātinātā un saules sakarsētā augsne, jo šeit ielejas dziļumā saules liesmojums gan ir īslaicīgs, bet toties visai kvēls.

Un, kamēr mugura līkst un kaplis pārcilā zemi, aiz kukuržņa, no zāles biežņas, no krūma pazares gatavojas lēcienam čūska. Vienmēr jātur acis vaļā, lai izvairītos no uzbrukuma, un ir vajadzīga gara nūja, ar ko nobeigt mūdzi. Pa dēstījumiem rāpo un lokās zaļas, tumšbrūnas un dzeltenas čūskas. Tās lec no zara uz zaru, no koka uz koku, un vai tam, kam tāda iekož! Tas aizies uz viņu sauli neatvadījies.

Tomēr bezlietus laiks ir īss, un gāzmas atkal sadzen cilvēkus būdās. Vienīgais, ko var darīt, ir noraudzīties, kā līst. Labu laiku atmiņas par zilo pumu smīdināja čolo, kokas zelētājus. Kad lija vienā līšanā, tie daudzkārt atcerējās drausmās naktis, kamēr beidzot viss bija pārrunāts.

Pēdējā laikā mums nav bijis citu raižu kā vienīgi par pāricelšanu un kaplēšanu, bet, kopš dons Matiass atgriezies no Bambamarkas, kurp bija jājis pēc sāls,

prātu nodarbina vēl kas cits. Vecais ir pārradies ar ziņu par iespējamu nobrukumu. Vēl lāgā nenoņēmis no ēzeļa muguras sāls maišeli, šis zinīgais vīrs, kas visu redz un jūdzēm tālu nojauš briesmas, sacīja:

— Lielas bažas man rada aizas malas. Lai man noripo galva, ja, šitik stipri gāžot, tās kādudien neno-bruksl

Un, visiem saspringti klausoties, viņš vēl piebilda:

— Nogāzes ir tik atmiekšķētas, vietām iešķēlušās — brien kā pa putru ...

Sie nobrukumi ir bīstami. Kad lietus atmircina zemi uz pakalnu nogāzēm, tā vietvietām vairs neturas un pēkšņi nobrūk aizās un ielejās. Vētras laikā troksnis, kas ceļas, zemei un akmeņiem brūkot.'saplūst kopā ar tālu pērkona dārdu atbalšu, un tikai suņi spēj atšķirt vienu troksni no otra. Sionērā — nu jau labi sen — kādā aizas dziļumā bieza akmeņu un zemes kārta apraka ganu ar visu ganāmpulku. Klintis ap Kaleinaru nekad nenogrūst, un briesmas var draudēt vienīgi tad, ja negadījums notiek augstāk pie vecupes un tā, vētras laikā ūdeņiem ceļoties, novirza akmeņu un zemes lavīnu uz ieleju.

Pastāstījis par draudošajām briesmām, dons Ma-tiass nopūšas:

— Cik žēl, ka Cuskito nobeidzās, cikāžu saēdies, citādi mans pinkainītis gan būtu rējis, kad pamanītu nobrukumu.

Vēlāk ir rējuši citi suņi. Sie vietējie suņi ar ūdeņainām acīm un pinkainu spalvu, modru aci un dzirdīgu ausi vienmēr ir blakus cilvēkam, lai riedami ziņotu tam par briesmām un satrauktos, līdzko notiek kaut kas mazliet vien neparasts.

Un tagad, kad vecais ir pateicis par dārdieniem, kurus nomāc vētras troksnis un tālums un kurus var atšķirt vienīgi mūsu draugi suņi, ziema mums izvēr-130 tusies par lielu smagumu, kas nospiež sirdi un liek tai drebēt.

Uz upes ziema ir pavisam kas cits. Ar airiem rokās stāvam uz pašas plosta malas, tas pazīst mūsu spēku, un ūdenim nav sveša mūsu griba cīnīties, tā ir tikpat sena kā pati upe — mēs riskējam ar savu dzīvību, jo mēs zinām, ka protam smaidīt, skatoties nāvei acīs. Pret nobrukumu turpretī nevar aizstāvēties. Kā ar dažiem koka airiem var apturēt grūstošu pakalnu, kaut arī šos airus cilā drosmīgi lejieši, kas nepazīst padošanos?

Un tomēr jācīnās būs.

Ir tāds pats rīts kā vienmēr pēG vētras nakts; vecais Matiass runājas ar savu sievu. Sāls esot kļuvusi dārgāka, tādēļ ka daļa gājusi zudumā, pa ceļam to izkausējis lietus un ziemu veikalā glabājusies mitrumā. Šogad būšot laba jukas raža. Kanēļkoki ejot mazumā, jo tos bez žēlastības izcērtot.

Vēl aizvien līst, bet ne vairs tik stipri, lietus dūmaka kļuvusi caurspīdīga, un, vējam uzpūšot, no kokiem plūst ūdens strūklas. Vecupe trokšņo, dzīdama savu vareno straujūdeni pa klinšstarpām uz Maraņ-jonu, kuras ūdeņi vēl vairāk kāpuši, bet upe itin kā nemana šo jauno pieplūdu. Gultnes pilnum pilnas, straumes raustīti, zem ūdens līgojas koki un krastmalu meldri, tie jūt, ka saknes neturas vairs stingri zemē, jo tā ikbrīd kļūst mīkstāka un svalbanāka.

— Diez kur tagad dons Osvaldo? — iedomājas doņja Meiča, klausīdamās vecupē kāpjošo ūdeņu rūkoņā, kura liecina, ka augstāk kalnos ir spēcīgi lieti.

Mēs daudzreiz esam atcerējušies donu Osvaldo, par kuru nekas nav zināms, kopš viņš devās projām, bet tagad vecais ir šo to dabūjis dzirdēt par viņu.

— Viņš dzīvojis kādā mājā ... Bambamarkā man teica, ka viņš meklējis rūdu un ka viņa sarķis iegāzies bezdibenī...

Brokastīs doņja Meiča divreiz ielej vecajam ķirbja bundulī kūpošu virumu, un pēc ēšanas viņš, kā parasti, apsēžas pie būdas durvīm, lai, nerimus zelēdams koku, vītu virvi vai parunātos ar kādu ciemiņu, kad pēkšņi kāds saraustīts un spēcīgs troksnis, itin kā samirkušu bungu rībināšana, nonāk lidz viņa dzirdei.

Troksnis nenorimst, liek viņam pietrūkties kājās un neviļus paraudzīties uz klintīm. Kā vienmēr, tās stāv nekustīgas un stipras, bet vecais saprot, ka ir piepildījies tas, ko viņš teicis, viņš skrien uz manu māju un pa ceļam ieskrien vēl citās mājās, un kliedz:

— Nobrukums pie vecupes! Paķeriet cirvjus un ma-četes!

Dzirdētā vēsts tiek dota tālāk, un visa ieleja pildās ar kliedzieniem:

— Mačetesl

— Cirvjus!

— Nobruku-u-ums!

— Uz vecupi!

— Steigšu-u-us!

Lietus līst, takas mālainas, ar rīkiem rokās vīri skrien pa tām, spraucas cauri krūmājam, no kura tek ūdens. Ātri vien salasās daudz ļaužu ir vienā, ir otrā krastā, un vecais kliegdams tos izrīko:

— Gāziet zemē kokus!

Mēs sākam tai vietā, kur vecupe, veldamās lejup pa klintīm, iegriežas ielejā. Knarkstēdami cilājas cirvji un mačetes, šķeļot stumbrus pie pašas kājas. Baltas skaidas lido pa gaisu, koki čīkst un krīt. Kanēļkoki, palto, gvarango, arabisko, pat ciedri, stumbri ar visiem zariem sagāžas kaudzē cits uz cita straumes vidū, tādu gabaliņu no katra krasta.

Ūdens no vecupes vairs neplūst tik strauji, nav šaubu, to atturējis mūsu aizsprosts, un jau šķiet, ka viss pakalns brūk lejā uz mums pa upes gultni. Odens skrien nevaldāmi, kāpj aizvien augstāk, kļūst aizvien bīstamāks, jo nes līdzi mālus un lielus un mazus akmeņus, kas nosēžas gultnē.

Mutuļojošā, dzeltena straume top arvien varenāka, un rodas iespaids, ka visu ielejas koku nepietiktu, lai to apturētu. Jau no pašas augšas, no paša sākuma, tā bija lauzusies uz mūsu pusi, jo ūdens gultnē cēlās un akmeņu un mālu klāsts pletās plašumā, ātri vien tikdams pāri valnim, kuru bijām centušies izveidot ar sagāztajiem kokiem. Un tagad ūdeņi izplūduši vēl plašāk, jau tie skrien pa ielejas zemi, izkustinādami lielos kokus un raudami ārā krūmus un bambusu.

Slīdēdams pa vidu, nogruvums piepilda arī visu gultni, aizsprosto to un šādi applūdina sējumus. Sil-vērio Kruss ar sievu un mazo dēlēnu skrien uz savu būdu, steigā vāc laukā no turienes un novieto uz kāda paugura drēbju vīstokļus, katlus, darba rīkus. Un jau nogruvums ir ticis līdz būdai, jau gāžas kleķu sienas, gāžas balstu un nūju skelets, uz kura turams jumts, kas brīdi vēl peld, bet tad tiek ierauts mālos. Ūdeņi plešas aizvien plašāki, tie jau veļas pāri aizžogiem, pārklāj dēstījumus, un ūdens lauka vidū paliek vienīgi lielie koki, itin kā tie tanī vienmēr būtu bijuši. Pašreiz ir plūmju laiks, un tūkstošiem notrauktu sarkanu augļu peld pa duļķaino straumi, kurā lokās čūskas.

Mūsu pusē un pret leju — otra puse ir augstāka — nobrukums noslīdējis līdz Maraņjonai, pārsegdams Silvērio zemi ar akmeņu klāstu.

Čolo Silvērio nesaka ne vārda. Viņš skatās uz savu sievu un savu mazo, un tad uz mums, it kā vaieadams, kādēļ viņu piemeklējis tik ļauns liktenis, ka nav vairs ne dārza, ne būdas, taču viņa lūpas paliek mēmas.

Nobrukums ir beidzis velties, un, stundām aizritot, vecupe atkal tikusi atpakaļ savā gultnē, kur uzkrāj ūdeņus. Vakarā tā jau vijas kā čūska pa nobrukuma vidu, un rīt vai parīt būs atkal vairs tikai dziļš grāvis. Lietus aizskalo prom mālus, un pēc dažām stundām mēs redzam, ka tur, kur bija Silvērio zeme, ir palicis zilganu oļu un grants sanesums. Sai zemē vairs nevarēs sēt, jo nav iespējams novākt prom visu šo akmeņu jūru.

Čolo, viņa sieva un mazais ir atraduši pajumti Ha-sinto Uamana mājā. Līņā. Tālumā krāc upe, un no laukiem dvako nogruvuma sadzītie māli. Kad runā par to, ko Silvērio tagad iesākt, viņš atsaka:

— Vairs nearšu, būšu tikai plostnieks.

Viņa sieva ieprasās, kā būs ar māju.

— Uzcelšu uz zemes gabaliņa, kas nepieder nevienam, tur, augstākajā krastmalā.

Upes niknā krākšana skan Silvērio ausīs kā miera un paļāvības dziesma.

— Būšu plostnieks, vai ar to nepietiek?

XIV VIENTUĻAIS PLOSTS

«Maraņjona, ļauj jel pāri tev tikt!» Noteiktie un sparīgie airu žļaksti sauc mums atmiņā šo dziesmu. «Maraņjona, man vajag pāri tikt!» No piedurknēm cērtas laukā spēcīgie, dzeltenīgie delmi. Zem pierietējušajām vēnām saspringti cilājas muskuļi, žļakst airi, vilkdami uz priekšu plostu — kā ceļā turp, tā arī atceļā —, un, līgodams pa melnganajiem viļņiem, pār-sviezdamies pāri koku stumbriem, kuri peld zem ūdens un kurus tikko nodod kāds izslējies zariņš, pārvarēdams krāces un vairīdamies no zemūdens klinšu smailēm, krakšķēdams, drebēdams plosts trauc uz priekšu ... Vienmēr uz priekšu.

«Maraņjona, ]auj jel pāri tev tikt!» Lokanie augumi noliecas vai līdz pašam ūdenim. Ciešā apņēmība ir savilkts vara sarkanais vaigs, uz pieres krīt gludu, melnu matu šķipsnas, tās spīdēt spīd saulē, ir melnum melnas lietū. «Maraņjona, man vajag pāri tikt!»

Un ce|gali, uz kuriem tupam, it kā lūgšanu skaitot, un kurus lāgiem cieši jāatspiež pret plosta baļķiem, un paši plosta baļķi, kas jau kļuvuši smagi, jo nemitīgā braukāšanā piesūkušies ar ūdeni, un pāri ceļamie ļaudis, kuri, nostājušies plosta vidū, ar bailēm raugās uz sakāpušo, nemierīgo, rijīgo upi, — it viss šķiet sakām vienu un to pašu: «Maraņjona, ļauj jel pāri tev tikt!»

Un tā tas ir diendienā.

Reiz pievakarē bijām pārcēluši pāri kādu policistu, kas devās uz Kahamarkiļju, kādu tirgotāju no Selen-dīnas un divus indiāņus. Kamēr tikām mūsu krastmalā, tie izlija cauri, jo lietus bija sācis gāzt jau tad, kad ieradāmies pēc tiem viņā krastā. Tie gribēja jo ātri tikt uz savām mājvietām un, līdzko tiem atkal bija stingrs pamats zem kājām, tūlīt steidza prom, bet mums vēl vajadzēja noridāt plostu. Pa gludi nodarinātajiem bomjiem mēs drīz vien izvilkām to krastā pietiekami tālu no upes un drošības labad piesējām pie kāda palto.

Bet, kad grasāmies paši arī iet prom, ieraugām upē peldam kādu plostu, ne tieši paša vidū, bet vairāk uz krasta pusi. Tas neiet pāri šķērsām, bet trauc pa viļņiem tieši lejup, un uz tā nav neviena cilvēka.

Tas ir vientuļš plosts, kurš nāk nezin no kurienes un aizpeldēs dievs vien zina līdz kurienei. Varbūt ūdens aizdzīs to vēl vairāk uz malu, vairākkārt dauzīs pret lielajiem akmeņiem, kas guļ krastmalas, vai arī pret klinšu izciļņiem un izjauks to un sašķaidīs gabalos. Var arī gadīties, ka tai brīdī, kad tas slīdēs garām, kādi plostnieki šķērsos upi un notvers to, tāpat arī var gadīties, ka īstā brīdī to pamana kāds labs peldētājs un metas upē un dabū to saķert. Bet tagad, kad tas jau ir vienā taisnē ar mums, mesties peldus būtu veltīgi.

Un it nekā nav uz šīs līgojošās grīdas. Mēs cieši veramies, lai labi saredzētu, bet nespējam neko saskatīt. Nav ne pončo, ne mugursomas, nav it neviena priekšmeta, kas liecinātu, ka uz plosta ir cilvēks. Liekas, plosts nāk no lielas tālienes un tas ļoti samircis, jo pelēcīgie baļķi izskatās visai tumši.

Kas noticis ar plostu? Varbūt ūdeņi kāpjot atrāvuši to no steķa? Bet varbūt plosts ieticis koku sastrēgumā, un ļaudīm, kas atradās uz tā, vajadzēja mesties ūdenī, un, peldot pa koku un žagaru blīvu, tie aizgaja boja, — vai arī tie ar savu izveicību vai pēc likteņa lēmuma izglābās? Varbūt ļaudis devās ar plostu lejup pa upi, un tas sašķīda triecienā pret klinti vai ietika kādā krācē vai ūdens virpulī, un tādēļ uz ta vairs nav nevienas dvēseles.

Plosts dodas līgodamies uz priekšu. Aizvien tālāk. Nu jau tas zūd tālumā, izskatās sīks uz varenās upes. Vakarstundas krēslā tas pēdīgi izgaist uz tumšajiem ūdeņiem, un mēs saskatām vairs vienīgi mazu punktiņu.

Kad pārrodamies mājās, izstāstām par šo notikumu, un visi jūtam, ka ēdienam mutē ir sāja garša un ka visa dzīve mums ir sēra kā aizlūgums par dvēselēm, bet mums nav vārdu, kā to izteikt.

Tikai mēs, šo ieleju ļaudis, Maraņjonas lejieši, zinām un spējam saprast skarbo un drūmo vēsti, ko pauž sasietu baļķu klāsts, vientuļš, pamests plosts, kuru dzen lejup straume.

XV DONA OSVALDO ATGRIEŠANĀS

Itin kā gribēdams pierādīt mums, ka ir vēl dzīvs, dons Osvaldo Martīness de Kalderons kādu vakaru ieradās ielejā jāšus uz pinkaina ābolaiņa, kuram velti piecirta piešus, lai tas vingri tecētu daiļu soli. Zirdziņš nāca nodurtu galvu, un pāri tai klanījās jātnieka galva. Rāmā gaitā ābolainis piesardzīgi apjāja ap līkumoto nogāzi, iegriezās ceļā un apstājās dona Matiasa mājas priekšā.

Tagad jauneklim bija ap kaklu vienkāršs lakatiņš, apģērbs bija noskrandis un zābakos ieberztas gropes tanīs vietās, kur pieskaras kāpšļu siksnas. Vienīgi revolveris spīdēja tāpat kā senāk, tikai tagad tas rēgojās no tumšas un sačervelējušas maksts. Dona Osvaldo seja un rokas bija sasprēgājušas no aukstuma un vēja aprautas.

— Nāciet iekšā, don Osvaldo, nāciet iekšā...

Jauneklis lēnām nokāpa no zirga, Artūro saņēma to

un atsprādzēja pavadu. Kad čolo palaida vaļā seglu jostu, pinkainais zirģelis gari nopūtās un noskurinājās, uz gurna bija redzama liela piederības zīme.

— Dona Huana abolainītis, — teica Artūro, uzskatījis milzīgos «H.P.», kas droši vien bija iededzināti, zirģelim vēl kumeļam esot.

— Jā, — atteica dons Osvaldo, jau atsēdies uz lieveņa malas, — dons Huans man to aizdeva. Par laimi, viņš ir labs cilvēks un man visādi palīdzējis. Citādi es būtu atstiepis kājas ...

— Un'jūsu sarķis? Stāsta, esot iegāzies bezdibenī?

— Ak vai! Tas ir garš stāsts. Ja, tas iegāzās vienā no tām velna aizām ...

— Jums droši vien būs daudz jaunumu, ko stāstīt,— šķelmīgi piemiegdams aci, piebilst vecais.

— Protams, ir ko stāstīt, vai tad nu bez jaunumiem. Un kā tad klājas šeit?

— Šeit arī daudz notikumu, un viens no tiem ir, ka Rohe no Sikūnas neatgriezās.

Inženieris sarauc uzacis.

— Jā, ūdens aprija nabadziņu ...

Saule ir nozudusi aiz pretējo klinšu smailēm, un lēnām nāk tumsa, vilkdamās pa koku pazarēm. Putni čiepst, meklēdami savas ligzdas, un pamazām visu pārņem tas rāmais, dziļais mierīgums, kāds iestājas Maraņjonas ielejas krēslas stundās. Pa ielu nāk kazu bars, divi āži apstājas, lai brīdi stūrgalvīgi un apnicīgi pacīnītos. Ormesindas mestie akmentiņi nosvelpj līdzās dzīvniekiem, kuri grib doties iekšā dārzos, ga-neklis blēj, kazas palecas, lai apgrauztu kādam zaram lapas, tad iegriežas takā, kura ved uz aploku, un beidzot izgaist skatienam.

Dons Osvaldo ir visai neatlaidīgi lūkojies uz meitenīti. Un to var arī saprast. Piecpadsmit gadi virmot virmo viņas smalkajā un vingrajā augumiņā, platie vilnas svārki nespēj apslēpt daiļi liekto gurnu šūpas, kokvilnas blūzītes sprostā kā satraukumā trīs meitenes krūtis. Priecīgā sejiņa ir gaiši iedegusi, bet acis ir kā melna nakts ar jāņtārpiņu dzirkstītēm.

— Kas tā par meitenīti?

— Ormesinda, doņjas Marianas radu bērns.

— Лк tā! Un kur viņa gana savas kazas? — prašņā tālāk inženieris.

Vecais Matiass, zobgalīgi smīnēdams, atsaka:

— Tur laukā, kur tad citur lai gana ...

Bet dons Osvaldo visai nopietni piebilst:

— Vaicāju tādēļ, ka, šķiet, šeit nav lāga ganību, un es nekad neredzu zālienos kazas ganāmies kopā ar zirgiem un ēzeļiem ...

Artūro aptver, ka inženieris izliekas nesaprotam, un iesaucas:

— Kā? Vai tad jūs nezināt, ka mūsu kazas akmeņus vien ēd? ...

Lusinda šais dienās gaida ģimenes pieaugumu, un tādēļ Artūro drīz vien iet prom uz savu būdu, tur doņja Meiča vāra sazin kādas zālītes, jo līdz mums atplūst neparastas smaržas viegli piesātināts gaiss. Vecais ir gatavojis vakariņas un tagad mūs cienā it priecīgs, ka ēdiens viņam labi izdevies, — sak, katram kārtīgam cilvēkam jāprot ikviens darbs.

— Un tad jūs, don Osvaldo, tik ilgi bijāt prom kalnos? Ilgi — no aprīļa līdz aprīlim ...

Inženieris ēd mūsu ēdienu ar labu ēstgribu un, sagremojis prāvu kumosu, atbild:

— Pats nezinu, kā tā iznāca. Sākumā domāju, palikšu mēnesi vai pāris mēnešu. Bet tad paliku vēl dienu un vēl, un vēl, kamēr, redzat... Tik ilgs laiks pagājis, kopš biju šeitl Pats nesaprotu ...

— Jā, un mēs te runājām, diez kas jums noticis, ka nenākat atpakaļ, varbūt esat pagalam.

— Tā jau var ar gadīties, dzīve tur ir nežēlīga. Un kā jums sviežas?

— Kā vienmēr. Es jau jums teicu, kas vasarā notika ar manu Rolii, un kopš tā laika nekādu notikumu vairs nav bijis, kamēr šoziem — ak Jēzu Krist! — mums gadījās pat redzēt zilu pumu ... Čolo Enkarna palaida tās baumas, un pēc tam arī Artūro teicās tādu zvēru redzējis. Un tad nu visi bija tādu redzējuši, zilu, zilu ...

Vecais sīki izstāsta, kā tas atgadījies, un mēs drīz vien smejam visi, bet tad inženieris piemetina:

— Skaidrs, ka, ierocim sprāgstot, zila uguns varēja nošķīst Artūro gar acīm ...

Runājam gan par šo, gan par to. Vecais atceras visus interesantos atgadījumus, un katrs vēl kaut ko paskaidro un izsaka savas domas. Maraņjonas siltās naktis šeit ielejā vedināt vedina uz sarunām, kamēr

Uznāk miegs. Starp citu, ir patīkami atsaukt atmiņā visādus mainīgus apstākļus, atcerēties savus grūtos braucienus un pārrunāt ikdienas notikumus, saskatot tanīs kaut ko jaunu.

Ne domāt pēc vakariņām palikt būdā. Vesels māku-lis moskītu dūc mums acu priekšā un dursta mūs ar saviem ugunīgajiem dzēlieniem. Dūmi vairs nespēj atvairīt šos uzbrukumus, un donam Osvaldo var piemesties purva drudzis. Pārsega viņam ari vairs nav, tas ir aizgājis bezdibenī līdz ar sarķi, un viņš bez apstājas vēcina rokas, cenzdamies atgaiņāt mūdžus. Viņš nevar arī gulēt, jo nemitīgā dīkšana pat mums, lejie-šiem, neļauj aizmigt. Ja guļot ir aizsegs, tad nav bēdu, dzirdot gaudīgo sīkšanu, bet, ja tāda nav, var krist izmisumā.

— Labākais būs iet uz upi, — ieteic vecais.

— Uz upi! — iesaucas dons Osvaldo.

— Jā, — paskaidro dons Matiass, — krastmalā vējš tos izdzenā.

Paņemam katrs savu pončo un segu. Kamēr ejam, neatlaidīgās dīkšanas pavadīti, vecais skaidro inženierim:

— Sitas ir īstais moskītu laiks. Ūdeņos, kas palikuši pēc ziemas, tie savairojas tāda daudzumā, ka nevar ne iedomāties. Pēc dažām dienām moskīti, kuri tagad griežas mums apkārt, nobeigsies un ūdeņi izsusēs, un tad paliks tik daudz moskītiņu, cik ir parasti, lai neviens nevarētu teikt, ka to nemaz nav...

Pēc brītiņa esam apmetušies krastmalas smiltīs un cauri flaneļa segām jutām, cik tās karstas, augu dienu svelošas saules kveldētas. Augšā starp viegliem, pūkainiem mākoņiem spīd dilstošs mēness, un upe rāmī murmulē, ar savu šūpļa dziesmu aicinādama mūs uz dusu. Spirgta vēsma aizdzen svelmi un noslēpumaini sačukstas ar koku zariem.

Mēs zelējam koku, un inženieris, bridi klausījies, kā grab mūsu čeko, iesakās:

— Iedodiet man arī kokiņu ...

— Vai jums tā jau iepatikusies?

— Hāl Tas ir skaidrs, ka bez kokas es tur, Kampaņas virsotnē, būtu dabūjis galu.

Mēs izvelkam savus repjus, un viņš ņem pa šķipsniņai no viena un no otra. Pāris reižu apvēlis mutē un sasiekalojis, viņš iegulda koku vaiga dobulī. Tagad viņš paņem arī mūsu čeko, lieto mūsu pašu kaļķa stieplītes un runā tāpat, kā mēs runājam, pa starpām čakstinādams slapjo bumbiņu.

— Jā, don Ošva, — sajūsmināts saka vecais Ma-tiass, — kas iemācās «•kokot», tas šeit paliek. Koka pārvērš to par mūsmalieti, par šo ieleju un augstieņu iemītnieku ...

— Ko lai saku? Sākumā man ar koku bija tīrās mokas, bet tagad esmu pie tās pieradis ...

Mēs no sirds priecājamies, ka lielpilsētnieks tagad čakstina koku gluži kā lejietis, jo tā mēs jūtam, ka viņš mums ir tuvāks, ka kļuvis īsts vīrs, kas spējīgs cīnīties ar mūsu zemes nežēlīgo dabu. Pēc brīža dons Osvaldo sāk grozīties sava vietā, viņu pārņēmis satraukums, kas viņam šķiet neparasts. Tā koka iedarbojas uz iesācējiem. Jauneklis runā un runā, un skatās uz upi ar acīm, kuras vīd nule radies apbrīns. Kokas burvestības spēks viņam rāda tagad ieleju gluži citādu nekā senāk.

— Upe, jā, upe! — viņš iesaucas.

Šeit ir upe, nespodrajā mēness gaismā tā plūst, lēzeni viļņodama. Putas gar krastmalu ir kā baltas mežģīnes. inženieris pavērš skatienu pret ieleju, pret biezo, šalkojošo mežu. Upju vaidus pavada lapu švīksti. Kāds ūpis tālumā novaidas,"tam piebiedrojas citi, un visa nakts rit žēlabainos vaidos.

— Upe, jā, upe! — iesaucas inženieris, atkal vērdamies tanī. — Upe — nemaz nevarēju iedomāties, ka tā ir tāda! Milzīga un neatlaidīga, un upe taču ir tā, kas šeit visu radījusi, tā taču ir? Upe ir veidojusi šis ielejas, nikni trakodama, aizbaidījusi prom drausmīgos kalnu blāķus. Upe ir nolauzusi klinšu smailes un izrāvusi sev ceļu. Cik gadsimtu nav pagājuši, līdz kamēr upe, rotaļādamās te vienā, te otrā malā, atradusi sev gultni, pametusi vienā pusē ielejas, lai vēlāk, kad vien tai iepatīkas, kāptu laukā no gultnes un pārplūdinātu šīs pašas lejas! Ja. nebūtu tur augšā tās klints, vai tad jūs šeit dzīvotu? Nē, nedzīvotu vis! Bet es saku, pienāks diena, kad upe nojauks arī šo klinti vai arī kāds milzu pārplūds padarīs to zemāku, un Kale-mara pārvērtīsies oļu klātā krastmalā. Laikam ritot, šeit saaugs gvarango un būs tas pats, kas daudzās citās krastmalās — nekādu pēdu, ka tur bijuši dēstī-jumi, ka tur mituši cilvēki...

Mēs domājam, ka ta var arī būt, ka upe var veikt to visu un vēl daudz ko vairāk, bet ka ūdens un akmens cīņa tik ātrā laikā vis nenoris un ka šī klints, kas balstās pret kalna nogāzi, arī ir stipra, un cīņa ar to var ilgt veselu mūžību.

Inženieris runā tālāk, skāņi čakstinādams koku:

— Cik tas viss ir vareni! Esmu daudz ko apskatījis un meklējis gan vienā, gan otrā malā. Šeit ir jādarbojas uzņēmumiem, lielām sabiedrībām, lai varētu valdīt pār nežēlīgo dabu. Šeit ir daudz kas un daudz kā trūkst. Esmu šeit jau visu pamatīgi apskatījis. Uaija-bambas baseinam, kas jau sensenis izslavēts par ļoti bagātu, ir vajadzīgs dzelzceļš vai braucamais ceļš, lai varētu doties lejup un augšup pa šīm velna klintīm, un tas maksātu bargu naudu. Vai varat iedomāties? Rūdas ir ari pašās kalnu virsotnēs, bet kā tur uzdabūt mašīnas? Cik es neesmu tur staigājis, meklēdams rūdas, ko es neesmu redzējis un ko es neesmu dzirdējis!

— Stāstiet, clon Ošva, pastāstiet mums par sevi, — prasa vecais.

— Vai nu neko, vai visu... Nu labi: staigāju ar cērti rokā pa slīdigajicm kalniem un tik skaldīju un skaldīju, ne lāgā ēdis, ne lāgā gulējis. Kādudien man iegāzās aizā zirgs, es paliku bez telts, un aukstums mani beidza nost. Otrā dienā debess bija skaidra, bet indiānis man teica: «Būs lietus, taita.» Es pasmējos un liku doties ceļā, taču, kad bijām pašos kalnos, debess pēkšņi kļuva melna un sacēlās nikns negaiss ar pērkoni un zibeņiem, tā ka nevarējām tikt tālāk un izlijām līdz ādai. Nezinu, kā es nenobeidzos. Nākamajā dienā biju Bambamarkā un gribēju naktī doties tālāk. «Nē, kundziņ,» man dod padomu indiānis Aris-tobulo, kurš bija ciemata gubernators, «pašlaik ir nakts, kad Sadedzinātā mokās klīst pa visu ciematu.» Iebilstu, kā viņš, bijušais karavīrs — šis Aristobulo patiesi ir bijis karavīrs, mazliet skolā gājis, tātad plašāku skatienu, un turklāt dzīvojis piekrastē un daudz braukājis —, var ticēt tādiem māņiem. Bet viņš nepiekāpjas un apgalvo: «Tā tas ir, seņjor, tā tas ir, seņjor.» Vai jūs zināt šo nostāstu? Sī Sadedzinātā ir kāda sieviete, ko sadedzinājuši uz sārta...

— Jā, jā mēs to zinām, — atbildam vienā balsī.

Bet inženieri šīs atmiņas nomāc. Ūpji drūmi vaid,

un viņš jūt, ka nemiers pārņem visu viņa augumu. Viņa rokas taustās, it kā meklētu, kur pieturēties.

Vējš dzesē mūsu deniņus, un smilts vairs nav tik karsta. Labi jau butu aizmigt, bet mūsu sirdi žņaudz kādas baismas, un mums vēl ir par kaut ko jārunā, lai prāts atrastu kādu mierīgu malu, kur piestāt un atpūsties. Mūsu miers ir pagalam, tiklīdz pieminēti spoki. Vecais saka:

— Don Ošva, kas var zināt, kā ir ar spokiem. Dvēselītes cieš, ja tām bijis jāaiziet šada nāvē, un nāk pie cilvēkiem, lai tie tās mierinātu, bet mums no tām ir bail, tur tā nelaime. Kad runājam par tām, arī ir bail. Jo šeit ir kāda burvestība ... Vai jūs nejūtat, ka runājot arī uznāk bailes?

Un tik tiešām mēs jutām nenoteiktas bailes. Kaut kas klīda mums apkārt noslēpumaina dvesmojama vēdās, kaut kas vienlaikus bija šeit un arī nebija. Un tomēr bija, varbūt skatījās uz mums un lūdza mums mierinājumu. Droši vien šeit bija Sadedzinātā... Upju vaidi k|uva drausmi.

Dons Matiass nāca ar padomu:

— Jāpārmet svētā krusta zīme ...

Viņš pārkrustīja gaisu, šķeldams vēja pūsmu ar savu grumbaino roku. Klusēdams inženieris pastiepa savu kalsno roku un- darīja to pašu. Mēs nerunājām ne vārda. Pēc brītiņa arī es pārmetu krusta zīmi. Valdīja klusums, koki un upe šalkoja lūgsnas.

Drīz vien mūs pārņēma miers kā pēc rāmas peldes.

— Labi, don Ošva, bet kā tad būs ar raktuvēm? — vēl ieprasās vecais, un viņa vārdi mums šķiet jautri.

— Kas to lai zina? Domāju, ka nogādāt mašīnas turp augšā būtu ļoti grūti un vajadzētu ļoti daudz naudas. Gribu labāk skalot zeltu šai upē, dons Huans Plaša teica, ka tā šeit esot ļoti daudz ...

— Ū, don Ošva, ja mēs skalosim ar dieva palīgu, mēs dabūsim zeltu, kad vien gribēsim. Ne tikai krastmalā, bet arī šai zemē, it visur tā gana ...

— Jā, es gribu pārstaigāt šo pusi un pārbaudīt. Aizbraukšu tad uz Ļimu un pārliecināšu turienes naudīgos. Tad varēs nodibināt uzņēmumu, kas pamatīgi izmantotu atradnes, kādu sabiedrību, kura sauktos, piemēram ... jā ... piemēram, «Zelta čūska», — kā jums patīk tāds nosaukums?

— Labi, don Ošva ...

Inženieris skaidro:

— Zelta čūska, jo no augšas, no Kampaņas virsotnes raugoties, upe izskatās kā liela čūska .,. Un cik tā bagāta! Nosaukums ir piemērots un pievilcīgs, tā taču ir? Zelta čūska. Sabiedrība atvfedīs mašīnas, ba-garus, un darbi ritēs, kā pienākas. Jūs varēsit nopelnīt, pārdodami savu dārzu augļus — juku, banānus un tā tālāk, un varēsit nopelnīt arī, iesaistīdamies sabiedrībā par strādniekiem ... Nāks nauda ar kalnu, kā jums liekas?

— Tas viss ļoti labi, don Ošva, ja neprasīs vien, lai mēs caurcaurim prastu šo darbu ...

— Zelta čūska! — atkārto inženieris. — Zelta čūska!

Mēness jau ir pazudis, un viss ir tumsas segts, tā kļūst aizvien melnāka. Tik tikko vairs var saredzēt upi, un ielejas koki ir viens melns plankums. Tālumā nozviedzas zirgs, laikam ābolainis, un pēc tam ir dzirdama vienīgi upes murmulēšana un lapu šalkoņa, ko pavada ūpju žēlabainie vaidi.

Mēs laižamies miegā, pār mums vēdī trīsuļojoša vēsma, jūtam, ka inženieris tumsā griežas no vieniem sāniem uz otriem, laikam viņš redz mirdzošās zelta smiltis spīdam savās rokās. Viņš lēni nomurmina:

— Zelta čūska!

XVI ZELTA ČŪSKA

Kad mēs no rīta pamostamies, dona Osvaldo vairs nav pie mums. Kas varētu būt noticis? Viņa segas ir šeit, kārtīgi salocītas, tas vēsta, ka viņš devies prom bez skubas. Laikam būs gājis pastaigāties pa lauku, izmantodams ausmas spirgtumu. Mēs tālāk vairs neprātojām un dodamies katrs pie sava darba.

Saule jau krietni augstu, kad es redzu inženieri nākam pa celiņu, kas ved garām mana dārza žogam. Kā

1-15

10 1027

dons Osvaldo ir pārvērties! Senāk viņš atšķīrās no mums un mūsu ainavas. Bez viņa jaunajām drānām un glaunajām zirglietām viņā pašā vēl bija kaut kas tāds, kas viņam piešķīra īpašu izskatu, it kā viņš stāvētu pāri'visam tam, ko šeit redz. Tagad ta vairs nav. Viņš ir saskaņā ar visu un pat so]o mazliet uzkucics, strauju soli. Sai brīdī šķiet, ka viņš pieder pie ielejas un ka tā viņu nedz atstumj, nedz pamet malā kā svešinieku, bet gan ka tā paņem viņu sev, ka tā iekļauj viņu ainavā, ka tā ieaudzē viņu šai zemē. Nezinu, kā tā var būt, bet pat viņa gaišā bārda vairs neliekas gaiša. Un, ja es vakar vakarā priecājos par viņa pārvērtību, tad tagad tā mani mazliet noskumdina, jo man Fodas iespaids, ka viņš staigā kā dzīvs mironis, jo nezina skaidri, kurp viņam jādodas, un ir aizmirsis vietu, no kuras ieradies.

Es griežu nost banānu ķekarus, kad viņš mani pamana, pienāk klāt palīdzēt un pavada mani līdz būdai.

Viņš atsēžas uz soliņa, kas tur pa rokai, un, kad apprasos, vai viņš devies pastaigā, ar pāris vārdiem to apstiprina. Tad viņš apklust un šķiet kaut ko nopietnu pārdomājam. Droši vien par dibināmo sabiedrību!

Klusēdams viņš skatās, kā sarindoju nogrieztos ķekarus blakus citiem, kas jau nogatavojušies karājas zem nojumes. Viņa seja ir bāla un rokas gurdi nolaistas. Viņš klusēdams ēd banānus, kurus pasniedzu, tad palūdz man ūdeni un dzer to lieliem malkiem no jauna poro, ko ielieku viņa rokās.

— Uz redzēšanos, — viņš saka, spēji uzsliedamies, un dodas prom.

— Kad tad sāksit skalot zeltu?

— Varbūt vēl šovakar.

Taču viņš neaizgāja no dona Matiasa mājas tanī novakarē. Arī nākamajā ne. Veselu nedēļu viņš cauru dienu par savu lielo uzņēmumu vien runāja un kala plānus, bet naktīs — tā stāstīja vecais — pametis

skrāģi un nav atgriezies līdz gaismai. Tagad gan, liekas, viņš dosies ceļā. Viņš ir pateicis, ka rit noteikti iešot prom, un ir salīdzis Pablo un Hulianu sev par palīgiem.

Un rīts ir ausis gaišs un priecīgs, kad inženieris grasās doties ceļā, lai pētītu upi. Saule ir uzlēkusi pie zilzilām, šur tur vieglu, baltu mākonīšu raibinātām debesīm un pielējusi visu ieleju ar savu gaismu. Putni vītero, un upe rāmi skalojas. No zemes kāpj svaigs, smaržīgs tvaiks, un koki viz acis priecinoša zaļumā.

Inženieris ir pabrokastojis, dzīvi tērzēdams, viņu ir ielīksmojis šīs aprīļa dienas spirgtais un mirdzošais krāšņums. Jau ir atnākuši viņa pavadoņi, un vīri dziras doties prom, kad pa ielu steidz Ormesinda, dzīdama savas kazas uz kalnu ganībām.

Meitenīte atstāj ganāmpulku un ar cepuri rokā tuvojas mums ar skanīgu labrītu. Tad viņa pasauc donu Osvaldo sānis un pasniedz viņam mazu vīstoklīti, bet viņas brūnganais vaidziņš piesarkst un acis sadreb asarās. Trīsošā balsī viņa saka:

— Jūsu ceļa maizīte, seņjor...

Un Ormesinda aizsteidz vieglu soli pa pēdām savam gancklim un ņemas to gaiņāt nost no sējumiem.

Dons Osvaldo labu brīdi raugas, kā viņa aiziet, un, kad viņš pavēršas pret mums, mēs redzam, ka viņa seja ir gluži nobālusi. Viņš pasaka tikai vienu pašu vārdu, un tas ir domāts Pablo un Hulianam.

— Ejam! — viņš teic aizžņaugtā balsī.

Čolo paņem savus maišeļus un iet. Inženieris ieliek vīstoklīti savā mugursomā un, garām ejot, no mums īsi atvadās:

— Uz redzēšanos ... Liels paldies!

Vēlāk čolo stāstīja, ka vienā no pirmajām naktīm, kuru tic pavadījuši ar donu Osvaldo pie upes, viņš vairs neesot spējis apvaldīt sevi un teicis:

— Lai cilvēks kā gribētu būt ciets, ir tādas jūtas, . kas to aizkustina. Sakiet — vai Ormesinda mīl mani?

Tie atbildējuši, ka mīlot, jo parādījusi taču savu gādību, un inženieris tonakt neesot varējis acu aizvērt.

* * *

Dons Osvaldo strādāja ātri. Daudzas dienas viņš pavadīja pie upes augšpus ciemata, pārbaudīdams smiltis un iesaiņodams tās. Upes gultnē viņš it visur atrada zelta smiltis. Līčos to bija pārpilnam. Laikam zelta plūsma neizbeidzās līdz pašai Patasai, varbūt plūdums sniedzās pat vēl tālāk.

Un atcejā uz Kalemaru, kādā vakarā, kad gaiss kvēloja kā izkausēts metāls, viņi apstājās krastmalā, kur auga gvarango, lai zaru pavēnī paglābtos no saules.

Viņi ir apmierināti: čolo ar labo algu, ko tik viegli nopelnījuši, un dons Osvaldo ar gatavajiem paraugiem un vislabākajiem iznākumiem. Viņš atiet savrup no čolo, pazūd aiz kādiem krūmiem un parādās tad, kā no mātes miesām nācis. Viņš iebrien līcī, nirst un peld. Kāda tīksme ir ļauties svaigo, dzidro ūdeņu glāstam! Čolo, sēdēdami gvarango pavēnī, skatās uz otru ■pusi, lai viņš nekaunētos sava kailuma, toties dons, brizdams laukā, skaļi zobojas par viņu kautrību. Dons Osvaldo ātri apģērbjas, pēc atspirdzinošās peldes viņš ir labsajūtas pārņemts, un atsēžas zem kupla vīģes koka, kurš kā plaukstas pleš savas lielās lapas pret sauli.

Viņa cigaretes dūmi gredzentiņiem aizvijas sakaitētajā gaisā, cizina cikādes, un līdz viņa dzirdei nonāk vēl vienīgi čeko kalēro vienmuļa grabināšana un rāmās upes klusā skalošanās. Paēna ir valga un atlaidinoša. Ir jauki šādā brīdī ļauties domam un nākotnes iecerēm...

Viņš dosies uz Ļimu un nodibinās sabiedrību. Izkustinās kapitālus, kuri guļ banku seifos, lai tie izstaipa savus kaulus un briedina sevi šīs brīnumainās upes gultnē. Un Etela? Atmiņas par meiteni, ar kuru viņš dzēra kokteiļus «Kantrijā», rada viņā īpašu jutoņu. Vairāk nekā jebkad viņš atskārš, cik viņa smalka un skaista, atceras, ka viņas elpā jautās piparmētru smarža un no viņas miesas vēdīja «Kotī» parfīms, un jūt, ka viņas skūpsti būs viņam neparasta un salda bauda pēc kokas un šo ieleju skarbajām smaržām. Kāda tīksme viņu pārņems, kad viņš jutīs viņas sulīgās lūpas zem savas vēja un saules aprautās mutes! Kādā burvīgā apbrīnā raudzīsies viņas zilās acis, kad viņš stāstīs viņai par savu odiseju šais mežonīgajos kalnos! Jā, viņš kļūs bagāts, un viņi apprecēsies. Kāda laime būs apmīļot viņas pakļāvīgo augumu tur skaistā mājā pretī jūrai, baltos palagos, civilizētā pasaulē! Etelai ir apaļas krūtis un vijīgs viduklis. Viņa ļausies viņam atdevīgi, pilnīgi, civilizēti, nevis tā kā šīs čolas, kuras ir kā tādi mežonīgi dzīvnieki — vispirms jāpadara rāmas, un pat tai brīdī, kad viņas atdodas, vienmēr ir tāda sajūta, ka viņu pašu nav klāt. Un nav jā-kļūst sentimentālam, domājot par Ormesindu. Gan jau viņa saistīs savu dzīvi ar kādu vietējo čolo. Viņš neuzkavēsies Kalemarā, dosies tūlīt uz Ļimu. Nemaz nesatiksies vairs ar meiteni. Asaras taču vienmēr iežēlina. Viņš novērsīs to, ka viņa raud viņa klātienē. Tas ir izlemts — Etela būs viņa sieva, un droši vien viņiem vēlāk būs bērns ...

Vispirms jānodibina sabiedrība. «Zelta čūskai» noteikti jāgūst panākumi. Viņš parādīs, kā jāstrādā, visiem tiem Limas puikām, kuri tup mājās un ubago sev vietas valsts iestādēs, lai pēc visu mūžu salīkuši kver-nētu aiz rakstāmgalda un locītos «onkulīšu» priekšā. Viņš varētu darboties kā Lilians Karloss, kas, balstoties uz iespaidīgu aizmuguri, sēž Limā un no turienes pārrauga kādu provinces ceļu, kura patiesībā nemaz nav; nu nē ... kaut ko tādu viņš nedarīs ... viņš būs karognesējs šajā krusta gājienā un cīnīsies par spraigu un drosmīgu dzīvi, kalnu saule apspīdēs viņa pieri, un zelts spīdēs viņa rokās. Zelta čūska!...

Taču, šādās jaukās iecerēs kavējoties, viņu pārņem nemiers, kura iemeslu viņš nespēj sev izskaidrot. Kādēļ viņš ir tik satraukts? Viņš sāk domāt par sevi, par to, cik ļoti ir pārvērties — pat koku zelē un guļ kopā ar visiem čolo, sīksti pārcieš grūtības, tic pat spoku stāstiem. Un viņš atskārš, ka nav vairs senākais pilsētnieks, bet vienlaikus ari apzinās, ka nav Maraņjo-nas ļaužu. Un atkal šaubas grauž viņa samocīto sirdi. Vai viņš atgriezīsies Limā? Vai aizies no šejienes? Viss, kas viņam šeit apkārt, ir drausmu un nejaušību pilns, un viņš pats nezina, kādiem bezdibeņiem ir ticis pāri gan savos sirojumos, gan savos dvēseles pārdzīvojumos, nezina arī, kas viņam vēl gadīsies ceļā. Un drīz vien viņš aptver, cik niecīgs ir cilvēks šai pasaulē, un, runādams pats ar sevi, nomurmina:

— Likteņlēmējs šeit ir daba.

Saule ir norietējusi, un jāturpina ceļš. Pēc stundām četrām būs sasniegta Kalemara. Jauneklis uzraujas stāvus un sauc abus indiāņus:

— Eu!...

Viņš nepagūst vairak neko pateikt, jo pēkšņi salecas no asa kodiena kaklā. Viņš pagriež galvu, tādēļ ka viņam kaut kas sitas pa plecu, un paspēj saskatīt dzeltenu čūsku, tievu un žiglu, kura uzlēkusi uz vīģes koka un, aši slīdot no zara uz zaru, pazūd biežņā. Kā zelta josta tā nozib cauri lapotnei...

Dons Osvaldo satraukumā kliedz, skriešus pie viņa piesteidzas abi indiāņi.

— Čūska... dzeltena čūska, — viņš saka, — aizmetās turp ...

Viņa roka dreb, rādot uz koku zariem. Čolo raugās biezoknī, bet neizrāda ne mazāko vēlēšanos doties meklēt čūsku, jo zina, ka tik un tā nenotvers.

— Tā ir indes čūska, kundziņ, intivaraka.

Inženieri pārņem mēms izmisums. Viens un nevarīgs jūtas cilvēks, ja to saindējusi viltīga čūska šādā nostūri, Maraņjonas aizu stāvajās kraujās, kur nekāda palīdzība nav gaidāma. Kā glābt sevi? Citu cilvēku klātiene nekā nedod. Vientulība, saindēts un mirstošs augums — tas ir viss, kas palicis. Ugunīgas sāpes lien no kakla pa visu muguru. Čolo nezina, ko iesākt: nav ne citronu, ne nokaitētas dzelzs, nav pat degošas pagales. Varbūt varētu izgriezt brūci, bet naži ir pārāk truli.

— Dodiet savu nazi, seņjor ...

Inženieris apjucis meklē pa visām kabatām un pēdīgi no vienas to izvelk. Pablo satver nazi, un divi nežēlīgi griezieni iešķeļ krusta zīmi kodiena vietā. Čolo raupjām rokām spiestas, no brūces ār straumi plūst asinis, bet dons Osvaldo jūt, ka viņa kājas kļūst nejutīgas un tāpat arī rokas, viņš knaiba sevi, bet ne kājas, ne krūtis vairs nemana sāpju, kas ir dzīvības liecinieces.

Izmisums kā odze žņaudz viņa sirdi. Bezjēdzīgi ir šādi beigt savu dzīvi, mirt nožēlojamā, mežonīgā malā nezināmam un pamestam. Jā, nožēlojamā un mežonīgā malā, kaut šeit ir zelta pārpilnam. Kā lai viņš glābj sevi? Kā? Viņš nezina, ko iesākt ar savām slābanajām rokām un ar šīm nejutīgajām kājām, kuras viņu pat vairs nespēj turēt.

Drebēdams viņš atlaižas uz zemes, un auksti sviedri smagiem pilieniem tek pa viņa savilkto, bālo seju. Viņa acu priekšā klīst ēnas. Čolo klusēdami noraugās uz jaunekli, Pablo tīra asiņaino smalko asmeni, IIu-lians zelē koku un grabina čeko. Viņi zina, ka nav iespējams palīdzēt, ka ir jau par vēlu, un vienaldzīgi gaida jaunek|a nāvi. Dons Osvaldo ir tik bāls, it kā jau būtu miris, viņa locekļi dreb un raustās. Pēkšņi viņš sastingst. Viņa mute vēl pēdējo reizi savelkas, un viņa acis ieplešas, it kā gribētu nākt laukā no do-buļiem, lai kaut ko saskatītu aiz ēnu klāsta. Viņa krūtis vairs necilājas. Jau dziest acis, naves uzveiktas. Augumā vēl jūt nāves gardzienus, kad lēni aizslēdzas viņa plaksti, gluži kā durvis, kad tās aizdarās.

— Vai nomira?

— Nobeidzās, jau nomiris ...

Hulians un Pablo nogādāja viņu Kalemarā, uzlikuši uz nestuvēm, kuras bija nopinuši no klūgām un pārklājuši ar zariem. Viņa ķermenis bija kļuvis melns. Nakti novāķējuši, nākamajā dienā viņu apbedījām.

Jā — zelta čūska!

XVII KOKA

Ķokas dēstljumi pretī manai mājai līgot līgo vējā. Krūmi šūpojas, it kā veltu plašus viļņus, lapām liecoties vēja brāzmās, te atsedzas to virspuse, te apakšpuse. Gaišs zaļums un tumšs zaļums viļņo nebeidzamā rotaļā, man sāk ņirbēt acis, cieši veroties šais šūpās, un es saritinos kamolā uz kāda akmens, kad jūtu tuvojamies vakaru ar spēcīgas smaržas piesātinātu gaisu. Tā ir kokas elpa, kas plūst no kaimiņu tiesas, kur lapas izplātas murdos žāvēšanai. Ir pienācis kokas novākšanas laiks, bet es nevaru vēl saņemties un ķerties pie šī darba — manas rokas dreb, un manu augumu ir pārņēmis gruzdošs nemiers.

Taču mans kokas lauks līgo, līgot līgo acu priekšā, itin kā gribētu man, nelaimīgajam, kaut ko teikt. Kokas odziņas pievilina meža dūjas, to salaidies pilns lauks, tās knābā mazos, sarkanos punktiņus un ūbo tikpat žēli, kā to darītu mana sirds. Sērīgā dziesma vai nu plūst no manām .krūtīm, vai arī ieplūst tanīs, to dzied vai nu baloži, vai es pats, bet viena vien dziesma trīsuļo. Senāk es biju pirmais, kas novāca koku, pirmais es to izžāvēju un saliku grozos, lai tūdaļ pat celtu ēzeļa mugurā un vestu uz ciematiem pārdot. Taču tagad esmu sanīcis un man negribas neko darīt, un, ja acis man ņirb no zaļā viļņojuma un skumjā baložu dūdošana šķiet nākam no manis paša, tad vel vairāk, vēl daudz vairāk mani nomāc tas, ka šī koka, kuru tik zelēju un zelēju, visu laiku liekas rūgta.

Tā tas ir kopš kādas dienas, labas vai ari ļaunas. Jā, tā tas ir.

Florinda visu laiku bija skumja. Tad viņa atkal sāka dziedāt, un, nav šaubu, es biju pirmais, kas dzirdēja viņu dziedam.

Kādurīt es dodos uz meldrāju tur augšgalā, pie pašas upes, klints piekājē, kur sākas ieleja, lai sacirstu niedres stabulēm, un izdzirdu .dzidru dziesmu, kas lejas kā saules gaisma. Man patīk dziesma, un, gluži kā suns pēc pēdām meklē savu saimnieku, es eju izdibināt, kas ir dziedātāja. Tā ir Florinda, kura, beigusi mazgāt veļu, noģērbusies kaila un mazgājas pati. Krekli izklāti uz meldriem, un no tiem ceļas viegls tvaiks.

Florinda stāv kā no ciedra izdrāzta. Tuvējos dārzos augļu pilnie koki liegi šūpo savu bagātību. Florinda dzied, un es jūtu, ka ar šo dziesmu, kas plūst kā straujudens pār akmenāju, viņa uz visu mūžu iedziedas manā sirdi. Ar šo upes dziesmu.

Maraņjonas zilajā bezgalībā atviz viņas nobriedušais augums. Nošalc vējš, un meldrājs ieskanas kā simtbalsīga stabule. Florinda vēl aizvien stāv kaila, un daba apbrīnā nolūkojas viņas kailumā. Pat raupjas klintis grib viņu redzēt, tiekdamās pretī ar saviem asajiem izciļņiem. Viņas augums ir dedzināta māla krāsā. Viņas gurni ir kupli, vēders ieapaļīgs, stāvās krūtis slejas pilnbriedā, sulīgās lūpas gaiši smaida. Viņas iielās tumšbrūnās acis zilganu ēnu ielokā, ka visām mūsu ieleju sievietēm, izklaidīgi raugās uz rokām, kas plikšķina pa dzidro maijmēncša ūdeni un rotājas ar to.

Esmu piegājis it klātu, klusiņām tuvodamies pa mcldrāju.

— Florinda! — es iekliedzos tādā balsī, kādas man nekad nav bijis.

Viņa sabīstas un steidz uz krastu, kaut kā aizsegdamās ar drēbēm. Es nezinu, kāds būtu skatiens, ko viņa man glabā, — dūjas vai ūpja, vai čūskas. Un es eju uz viņas pusi, zagdamies kā puma, kad pēkšņi kāds sauc:

— Florinda-a-al.

Metos pa meldrāju uz otru malu un, ticis laukā, ņemos nikni cirst ar mačeti. Meldri krīt ar katru ašo asmens cirtienu. Saucējs ir bijis viņas tēvs, dons Pančo, kas nāk, nesdams saini.

— Šeit jābūt Flori...

— Man liekas, es dzirdēju dziedam ...

— Mamma sūta, lai izmazgā šito arī...

— Man tiešām liekas, es ...

— Un ko tu šeit dari? — ieprasās vecais, un viņa pētījošās ačteles uzdzirkslejo aizdomu pilnas.

— Cērtu niedres, lūkošu taisīt stabules ... bamba-markieši tās vienmēr pieprasa ...

— A, nu tas labi, puis ...

Dons Pančo iet prom, svilpodams un klupdams pret meldru saknēm.

Kopš tās dienas ar mani it kā nekas nebūtu noticis, un tomēr esmu cits cilvēks. Jūtos vientuļš šai būdā. Bez apstājas zelēju koku, un tā man šķiet rūgta. Vai Florinda patiesi būtu nobijusies? Vai tikai iztraucēta?

Vai viņa būtu sadusmojusies? Koka prot vienmēr nomierināt, bet tagad tā vieš manī skaudras mokas, un satraukti trīs mans augums un mana sirds. Doņja Mariana saka, «es droši vien esot ticis noskausts», un ar Romēro un pārējiem čolo man vairs nevedas valodas. Viens kā pirksts — ne es sev esmu vajadzīgs, ne arī kādam citam.

Naktis mani biedē ūpju vaidi. Vai tie patiesi vēstītu nāvi? Tas ir skaidrs, ka cilvēkam jāmirst, bet taču ne tad, kad tie vaid, — ja tā būtu, tad jau neviena dzīva dvēsele vairs nemistu mūsu ielejā, tomēr arī šis atzinums man nav nekāds mierinājums. Kad nāk tumsa ar ūpju drūmajiem brēcieniem, man negribas būt vienam. Jūtu, ka tumsas dzīlēs slēpjas baismi draudi un ka ūpju vaidi mani no tiem brīdina. Nē, man negribas būt vienam.

Un koka ir rūgta, visu laiku rūgta. Un pat miegs no manis bēg.

Dažreiz es nodomāju, ka varbūt rīts ar savu mirdzošo gaismu un laimīgo putnu čivināšanu man atkal atdos mieru un kā senāk prieks strāvos manī. Prieks dzīvot, sēt un novākt ražu, atkal un atkal celties pāri upei, klausīties meža varenajās šalkās un mūžīgo ūdeņu nerimtīgajā valodā... Taču koka ir rūgta, un koka nemelo. Ar mani notiks kaut kas ļauns.

Bet varbūt arī ne. Kas var pateikt, cik zinīga ir koka? Droši vien tā liek man palikt nomodā, lai es pamatīgi pārdomātu dzīvi, lai saskatītu, kādu ceļu man iet. Sī koka jau ir gudra, un var gadīties, ka tā kādudien man pastāsta kaut ko labu un es atkal pilnam atgūstu savu mieru.

Tā es jau daudzkārt esmu prātojis, rītos celdamies un vakaros guldamies. Domādams par savu koku, vaicādams savai rūgtajai kokai, lūgdamies tās padomu un cerēdams, ka tā saldinās manu muti ar to saldmi, kas ir kā īsts brīnums!

loo

* * *

Pienāk nakts, kad man gribas iet laukā no mājas. Aiziet pie kāda cilvēka. Vai pie Florindas? Jā, koka laikam liek man iet pie Florindas. Daudzreiz esmu viņu izsekojis, bet vienmēr viņu redzu tikai majas tuvumā, un nekad meitene nav bijusi viena. Tagad citu neko negribu kā aiziet pie viņas, sagrābt viņu un iegūt viņu ārā klajā laukā un mirt. Ļaudis teiks, ka Lūkass Vilka bijis traks, bet man tas vienalga. Koka vieš manī rūgtumu. Es eju. Koka, nobeidz mani vai neliedz man viņul Vadi mani!

Es izeju laukā un skatos uz visām pusēm, nespēdams citu neko saskatīt kā vienīgi melnu nakti. Kāda zvaigznīte mirguļo augšā tālu, ļoti tālu, un es sāku iet, nezinādams, kurp. Florinda! Florinda! Koka ir viesusi manī rūgtumu. Man sitas sejā zari. Vaidi vien, ūpi, — tagad velti nevaidēsi! Esmu pie meldrāja, jo vējā šeit skan tā, it kā stabulētu. Un šeit ir upe. Un šī ir tā vieta. Šeit stāvēja Florinda, slēpdama savu augumu no manām alkanajām acīm. Un šeit viņa stāvēja kaila, šajos ūdeņos, kuri tagad tikko saskatāmi veļ melnus viļņus.

Kādēļ tu, koka, man neko nesaki?

Mana mēle jau labu laiku ir kā pielipusi pie mitrās, rūgtās bumbiņas.

Neliedz man viņu, manu tēvutēvu gudrā koka! Nevies manī rūgtumu!... Lai tava valoda ir salda, tik salda kā medus plāceņi un gatavi augļi. Mans taita stāstīja, ka tu ļāvi viņam saskatīt likteni, kādēļ tad tu neļauj man redzēt manējo, man, kas tev vaicā no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam un kas nebeidz cerēt? Vai varbūt esi man jau atbildējusi ar savu rūgtumu, bet es ar savu neatlaidīgo lūgšanos neesmu pildījis tavu pavēli? Taču negribu tevi izspļaut no savas mutes, jo tu laikam negribi, ka to daru . . .

Tā es lūdzos koku šeit upes malā. Tā esmu jau daudzkārt to lūdzies.

Un pēkšņi man mēles galiņš atmaigst, sajuzdams inedus garšu, un es notrīsu prieka vēsts nojautā. Kas ir šis veidols, kurš iznirst no ūdeņiem, pavirmo tajos, kļūst nekustīgs un tomēr izstaro gaismu? Tagad ir saskatāms augums, tas stāv viļņos, kuri līdz pusei apskalo tā gurnus. Tā ir Florinda. Viņa ir šeit gaismas atstaros, ar savām stāvajām krūtīm, ar savām sulīgajām lūpām, ar savām lielajam melnganajām acīm. Steidzu pie viņas, viņa mani nemana un rotājas ar ūdeni, taču es pakritu, un spējš saltums apņem manu galvu. Piecēlies redzu, ka Florindas vairs nav. Viņa ir prom, upe man viņu ir atņēmusi, jo upe ir viltus pilna. Florinda! Florindal Taču satraukums manā sirdī ir zudis, un es rāmi iznāku no upes, mans prāts ir nomierinājies, un mana auguma kvēle ir apdzisuši.

Koka bija kļuvusi salda, lai es varētu skatīt Flo-rindu, bet upe man viņu atņēma. Jā, koka man viņu ir dāvājusi. Varu būt mierīgs. Kādudien Florinda atnāks pie manis, lai atdotu man savu augumu kā jaunu tīrumu.

Savā būdā nonācis, zelēju tālāk koku, bet ūpju vaidi man tagad skan kā lietus dziesma. Mana mute nekust, un viegla saldme plūsmo manī līdz pašai sirdij, plūsmo asinīs un miesā. Mana koka ir atkal kļuvusi salda, un mani noteikti gaida kaut kas labs. Es laižos miegā, laižos miegā ...

Kāds putns mani pamodina ar savu spalgo vaicājošo ieķērkšanos, kad mans mazais pagalmiņš jau viss pielijis saules. Sis melndzeltenais putns ir ielaidies būdā un knābājas pa mugursomu, kas pakārta pie sienas.

— Sšš, nešķistais!

Putns bēg pa meldru spraugu un aizlido. Es pieceļos un redzu, ka šodien ir tāda pati diena kā vienmēr. Esmu savā mājā, un šeit ir mani dēstijumi, šeit ir Kalemara un šī upe, un viss ir, ka jau bijis diendienā un būs vienmēr. Mana grūtsirdība ir izgaisusi, un man pat šķiet, ka tās nemaz nav bijis. Mana mēle izjūt to pašu maigo saldumu, kas visu nakti turējies sazelētajā bumbiņā, kura zina ir labu, ir ļaunu.

Izeju ārā pamest acis uz iežogiem, ko jau sen neesmu darījis. Putni priecīgi vidžina. Sito žogu man vajadzēs nostiprināt. Novakarē, kad rietēs saule, sākšu vākt koku. Lapas ir īsti prāvas, to ir daudz, un tās ir biezas, raža būs laba. Paskat, kā pa divām dienām izauguši banānil

Pēkšņi ieraugu Florindu nākam pa līčloču taciņu, kas ved starp krūmiem un zālēm cieši gar žogmaļu. Es eju uz būdu, un mēs tur pienākam reizē. Viņas rokas rotaļājas ar spīdīgo matu pīnēm, kas nokarājas pār viņas krūtīm.

— Mans taita liek lūgt, vai jums būtu pipari...

— Jā, Flori, kā nu ne ...

Viņa raugās manī, kamēr es velku uz istabas vidu maisu, kas stāvēja kādā kaktā. Viņas acis uzmanīgi seko manām kustībām, bet es lēnām raisu vaļā pate valgu, ar ko aizsiets maiss. «Viņa nav uz mani dusmīga,» es nodomāju. «Kopš vakarnakts koka ir salda.» Ķoka mani drosmina.

— Paklausies, — es saku, lēnām garšodams zinīgo koku, — vai tu vēl aizvien iedomā Rohi?

— Jā, bet viņš jau miris ...

Sarkani spīd pipari atvērtajā maisā.

— Nu tad nāc, paņem ...

Viņa saņem rokā plato perkala brunču malu, un var redzēt viņas gludos stilbus.

— Es tevi patiesi no sirds mīlu ...

— Nerunājiet niekus, don Lūša ...

— Lūša ... Kur tu ņēmi tādu vārdu?

Viņas acis un smaids pauž, ka viņa pieder man.

— Man liekas, jaukāk ir saukt jūs par Lušu nekā par Lukasu.

— Sauc, kā gribi, bet mīli mani.

Viņa atlaiž vaļā brunču malu un trīs. Esrliu aplicis viņai rokas ap gurniem un, smagi elsdams, spiežu sev cieši klāt. Visi kauliņi nokrikst.

Un mēs pazūdam dziļā vērī, muskuļu kvēlas skavās, tajās ir saldums un sāpe, smaga dvaša un elsas, bet saknes, senas kā pats cilvēks, iegrimst un ieaug dzīlēs, kur tās no asinīm gūst dzīvības spēku.

Tad viņra man pastāsta — un es klausos un no sirds pateicos svētīgajai kokai —, ka šonakt esot redzējusi mani sapnī un ka mēs abi esot bijuši kopā pie upes.

Viņa paņem piparus un aiziet, bet kādu vakaru, kad esmu runājis ar donu Pančo, mēs ar Florindu kopā atgriežamies manā būdā. Un tā Florinda kļuva mana sieva.

Ķoka man viņu dāvāja.

XVIII BĒGULIS

Kā upes ūdens viņš nezina miera. Taču viņam nav upes tecējuma viena virzienā, viņš nāk un iet — tikpat pēkšņi aizjāj pa klinti kā nojāj no tās. No kurienes viņš nāk? Cik ilgi vēl tā klīdīs? Nekad viņš to nepateiks. Viņš jāj, kā pagadās, un tādēļ arī nezina ne attaluma, ne laika. Viņš ir ceļā pat tad, ja kaut kur apstājas, tādēļ ka apstājas vienīgi sakārtoties un sagatavoties ceļam.

Viņš ir tāds pats cilvēks kā visi, kā jus, kā es. Taču viņš ir bēgulis. Viņu vajā tiesas spriedums, un viņš drīzāk būs ar mieru, lai viņa asinis iztek pilienu pa pilienam, nekā ļaus, lai viņu notver, aizved uz kādu pilsētiņu un iemet cietumā, kur viņš kā nederīgs krāms pelēs, kamēr uz kancelejas galda uzkrāsies zlmogpaplrs. Un, kad papīru blāķis būs atzīts par pietiekami lielu, viņu sūtīs uz apgabala galvaspilsētu un no turienes uz Ļimu, uz šo slaveno pilsētu, par kuru mēs zinām divas lietas: tur mainās valdības, un tur ir milzīgs cietums. Tanī ieiet iekšā, bet ļoti reti no turienes iznāk ārā. Divdesmit vai vēl vairāk gadu bez brīvības — vai tas arīdzan nav tas pats, kas nāve? Bet, ja ir jāizcieš šāds sods, tad cilvēks visu mūžu būs cietumnieks, diendienā raibos viņa acu priekšā cietuma režģi, aiz kuriem ir gūstā viņa dvēsele, sabeigta būs viņa miesa, saraustīti nervi un saēsti kauli.

Tāpēc bēgulim ir sava taisnība, kad viņš turas pie savas klaidu dzīves. Upes grava ir viņa tīrums un viņa pavards. Tā viņu sargā un ēdina, tā arī mierina un stiprina viņu. Sī krauja iklinšu aiza, kurā dun upes troksnis, kurā dod paēnu koki un kuru svelmē saule, vedina cilvēku but stipram un vienlaikus glāsta to ar savu silto elpu.

Reiz naktī kāds piejāj tieši pretī manai būdai, nokāpj no zirga un klauvē pie durvīm.

— Ei, Kaijetāno ...

Mans taita jau ir miris, bet, rau, ir vēl kāds cilvēks, kas domā, ka viņš ir dzīvs, un sauc viņu. Kas tas tāds varētu būt? Balss ir rupja un spēcīga.

— Doņja Meče, — tad sauc nezināmais atjājējs.

— Jā, draugs, — es atsaucos uzsliedamies.

Un es stāvu pretī cilvēkam, taču pat pēc aprisēm nespēju saskatīt, kas viņš tāds. Viņš ir diezgan pamaza auguma. Tumsā nav saredzami viņa sejas vaibsti.

— Vai tad Kaijetāno vai doņjas Mečes nav mājā?

— Nē, viņi jau labu laiku, kopš miruši. Esmu viņu dēls — Lūkass.

1G0

Viņš uzliek man uz pleca raupju, smagu roku. Kaut kas silts un sirsnīgs strāvo no šīs rokas.

— Atceros tevi, kad biji vēl mazs puisītis... Kad vēl nekā nesaprati... Tagad esi liels . .. Vai dosi man naktsmājas?

— Kā nu ne ...

— Labi, tad iešu novietot savu kurnēju. Vai aploks vēl turpat, kur senāk?

— Jā, turpat vien ...

Vīrietis ātri noseglo zirgu un dodas ielaist to aplokā. Tikmēr Florinda iekur uguni, lai pagatavotu kaut ko ēdamu. Kad svešais atgriežas, mēs visi trīs apsēžamies pie pavarda..

Viņa seja ir kā akmenī kalta, it kā veidota ar pāris cirtieniem. Izspūrusī retā bārda tik tikko apsedz stipros žokļus. Viņš raugās mierīgi un cieši, un viņa acīs vīd skumjas un gribas spēks. Uz viņa pieres nokarājas iesirma matu šķipsna, ta spraucas laukā no saplīsušās, tumšās cepures. Viņa dzirde laikam vienmēr saspringta, jo, Florindai pārlaužot pret celi sprunguli, viņš tūlīt spēji apsitas apkārt. Kad viņš redz trokšņa cēloni, viegls smaids paplaiksnās ap tumšajām, sakniebtajām lūpām. Tad viņš man saka:

— Zini, puis, es bēguļoju ...

— Vai sen jau?

— Sen gan, vairs neatceros, cik ilgi... Vairāk nekā divdesmit...

— Gadu?

— Jā ...

Viņš izvelk sarkanā lakatiņā ievīstītu sainīti, un, kad to atsien, redzam daudzas revolvera patronas, blāvi dzeltenīgas čaulas ar tumšiem svina uzgaļiem.

— Vai tev būs kādi tauciņi? — viņš vaicā Florindai.

Tad viņš ņem un viļā patronas taukos citu pēc citas.

— Tās ir marts sargs, ko lai dara?... Nabags iedveš bijību tikai tad, ja spēj nošaut...

Kaut arī viņa rokas ir lielas un raupjas, viņš ļoti pamatīgi ieziež patronas.

— Un kāpēc jūs bēguļojat?

— Tas ir garš stāsts... Esmu šejienietis, kalema-rietis, bet varbūt vienīgi vecie lejieši zina, ka es ... Pirmoreiz tas notika kādā ciematā svētku laikā. Biju aizgājis turp pārdot kokiņu un, tā kā bija liela svētku diena, tiku iemetis... Nu tur jāja bars smalku seņ-joru, dancinādami savus rumakus... Viens no tiem ar staltu, ugunīgu kumeļu nesās, nevērodams gājējus, un uzdrāzās arī man... Es nostājos viņam pretī, pateicu viņam, kas viņš tāds, viņš apskaitās un jāja ar zirgu tieši man virsū. Tad es neteicu vairs ne vārda, bet ietriecu viņam nazi vēderā. Vispirms izvēlās viņa iekšas, tad viņš nogāzās pats ... Izrādījās, ka viņš bija kāds muižnieks, un nu varas iestādes mani meklēja rokā, un tā man vajadzēja bēgt... Aizbēgu no šejienes ... Ja beigtais būtu bijis nabaga cilvēks, viņi būtu likušies mierā un man nekas nedraudētu, bet, tā kā beigtais bija kāds kundziņš, tad viņi nenomierinā-jās . .. Un, kad jau bija pagājis labs laiks kopš manas bēgšanas, ieradās varasvīri, lai saņemtu mani ciet, un es metos prom pa krastmalu, jo mani bija aplenkuši, un kāds cilvēks man pateica, ka leitnants gribot mani notvert, un tas jau tēmēja uz mani, bet es izšāvu, un beigts tas bija ... Kopš tās reizes ir vēl ļaunāk. Tagad nāku no Hekumbuijas, jo. man ir sākuši dzīt pēdas...

Viņš ir pabeidzis savu darbu un atdod atpakaļ atlikušos taukus.

— Kopš tā laika vienmēr esmu licis vajāts ... Man nav bijis laimes... Jau nomierinājies, kopu savu lauciņu, bet tie atkal ieradās pēc manis, un man vajadzēja doties prom... Jo visās šajās sadursmēs bija nogalināti cilvēki... Kaut soda laiks par muižnieku bija apritējis, vēl palika leitnants un pārējie nogalinātie ... Un tagad, lai notiek kas notikdams, vaino mani, visas slepkavības piedēvē man ... Ja pēkšņi kaut kur tiek nogalināts kāds cilvēks, policija saka: «Tas ir Rjēro darbs.» Pēc viņu domām, nezin cikus esmu nobeidzis ... Ko darīt, jāpacieš ...

Viņš ēd ar labu ēstgribu.

— Ai, cilvēk mīļais, tādam bēgulim kā man labi noder silta maltīte. Dienām ilgi man jāiztiek vienīgi ar grauzdētu maīsu ... Bija arī tāds laiks, kad vajadzēja pietikt ar cukurbumbieriem vien, jo cita nekā nebija šajās staltajās aizās ...

— Un kad jums izbeigsies visu sodu laiks?

— Kas to lai zina ... Ar to nogalināto skaitu, kuru man piedēvē, nezinu, kad tas varētu būt... varbūt nekad ... Viņi saka, es esot liels slepkava, bet uz manas sirdsapziņas nav vairāk nogalinātu kā vien muižnieks, leitnants un divi policisti, kuri nāca mani arestēt un kurus nošāvu aizstāvēdamies.

— Jā, par Rjēro stāsta daudz ...

— Redzi nu ... Iznāk, ka es pat nezinu, cikus cilvēkus esmu nogalinājis ...

Viņa mute savelkas rūgtā smīnā.

— Un kurp jūs tagad dosities?

— Augšup ... Bet labāk nevienam neko nesaki... Esmu daudz klīdis ... Kopā ar upi, kā īsts lejietis ... Es tev teicu, ka esmu šejienietis, un varu vēl piebilst, ka mēs ar tavu taitu bijām draugi, turklāt lieli draugi ... No Baisas ostas lejup zinu katru stūrīti un augšup katru vietiņu gandrīz līdz Uānuko... Kādā malā būtu varējis apmesties, bet nebiju drošs... Pēc visa tā, kas noticis, šī aiza ir laba bēgulim ... Ja ķērāji nāk no vienas puses, es ar zirgu laižos laukā pa otru pusi... Vai ari dodos prom pa klintīm... Pie upes vienmēr ir labi...

Pabeidzis ēst, bēgulis nolikās gulēt uz lieveņa, apsedzies ar savām segām un sava zirga sviedrenēm. Lai viņš varētu aizmigt, mēs, iegājuši būdā, klusējām. Pēc maza brītiņa dzirdējām viņu miegā dziļi, lēni elpojam.

No rīta, kad vēl bija gluži tumšs, viņš mūs sauca, lai atvadītos.

— Nu labi, puis, — viņš teica man skarbi, bet sirsnīgi, — mans vārds ir Ignāsio Ramoss, un tu jau zini, ka mani saukā par Rjēro. Labāk būtu, ja tu neteiktu, ka esmu šeit bijis, jo pļāpu netrūkst... Man jau vienmēr jāklīst un nekur nav mājvietas... Ja tev arī kādreiz vajadzētu bēguļot, varbūt varēšu tev kaut kādi būt noderīgs ...

Un, jau uzkāpis zirgā, viņš ieteicās:

— Ja ierodas kāds vīrs Ramons Нага ar iesauku Pehe, atļauj viņam pie tevis pārnakšņot... Es viņam pateikšu, ka šeit var iegriezties ...

Un viņš iecirta piešus savam kumeļam, kas uz rāvienu aiznesās prom. Tas notika agrā rītā, bet man šķita, ka aizjājējam dienas nekad nebūs. Ka viņš vienmēr būs tumsā, nebeidzamā bēguļošanas un baiļu pilnā naktī... Tomēr brīvība, un naktī mirdzēs zvaigznes.

XIX «MĒS NO TAS NEBĒGAM, JO ESAM CILVĒKI»

Tapat kā vakar, kā šodien un kā rīt, upe krākdama sitas pret klinti ielejas augšgalā, kur sākas Kalemara. Klints ir izturīga, un mūsu zemīte pastāv neskarta. Bet mēs, čolo, vairāk piederam straumei nekā zemei, tādēļ ka «mēs no tās nebēgam, jo esam cilvēki, un, kāda mūsu dzīve ir, tāda tā mums jādzīvo».

Ir ieradušies lopu uzpircēji, šie tirgoņi, kuru vienmēr ir daudz un kuri jau sadzinuši upes malā visus lopus no otra krasta, tā ka tagad tie ķersies pie mūsējiem. Tie izokšķerēs katru stūrīti, pat visslēptāko un vismežonīgāko. Neviens mājlops, pat nīkulīgais un vārgulīgais nepaliks neapskatīts. Ir ieradies dons Po-likarpio Nuņjess ar dēlu, pār zirgu segliem viņi pārlikuši vinčestrus, viņi dosies uz Markapatu, uz Bam-bamarkas kopienu, uz Somenati, uz Elolīvo, uz Sio-nēru. Savāks no turienes visus lopus.

— Dons Huans Plaša pārdod lopus, — ieminas vecais Matiass.

— Un indiāņi arī, — atsaka dons Polikarpio, skandinādams solus savā vestes kabatā. Sim donam Polikarpio ir nauda, viņa mugursoma droši vien bāztin piebāzta ar naudas zīmēm. No viņa vestes pogcauruma pāri visam vēderam karājas bieza zelta važa. Vinčestri to visu sargā, kaut gan donam Polikarpio nevajadzēja lietot šauteni pašaizsargāšanās nolūkā.

— Tātad jūs pārcelsit pāri lopiņus, — saka uzpircējs, skatīdamies uz mums visiem ar savām viltīgajām ačtelēm un glaimā smaidā savilkdams savas biezās lūpas un savus noļekušos brūnganos vaigus.

— Protams, pārcelsim ...

Bet ar to plostu, ko toreiz atveda Artūro, nepietika, un mēs devāmies pēc vēl viena. Laeskalērā ūdens bija tā nokrities, ka varēja redzēt aso smaiļu klāto dibenu, tur mēs atcerējāmies nabaga Rohi un nikni cilājām airus. Artūro sakoda zobus, un viņa dzeltenīgais vaigs raustījās. Viņa seja bija kā pati klinšstarpa, draudīga un barga. Mēs ieradāmies pie Laeskalēras pusdienas laikā, jo bijām agri izbraukuši un ejā labi iespīdēja saule. Mums bija jāuzveic Laeskalēra. Tā nedrīkstētu piesmiet mūs, tādus rūdītus plosta vīrus. Upe virpuļoja savas krāces un straujūdeni, vērsdama klintis tikpat kā dunčus pret mūsu krūtīm, bet mūsu acis

1G5

skaidri saskatīja radžu muguras, kurām var tikt pāri, un mūsu rokas bija stiprākas nekā jebkad, gremdējot airus rijīgajos ūdeņos. Mēs tik airējām un airējām. Mēs pat nedzirdējām lielo troksni, kas pildīja klinš-starpu, un tikai tad, kad bijām tikuši garām klints izcilnim un plosts jau slīdēja pa līdzeniem ūdeņiem, jutām, ka mums aiz muguras lādas Laeskalēra. Tā mūs apdraudēs nākamreiz, un, kas zina, varbūt tā būs pēdējā reize. «Draudi, cik vien tev patīk!» šai brīdī līksmi atbildēja mūsu priecīgās sirdis.

Mēs bijām norunājuši ar veco Matiasu, kad domājām atgriezties, un viņš trīs stundas bija nogaidījies mūs krastmalā. Ieraugot mūs, viņš no prieka drebēja un smaidīja pār visu seju.

— Labi, puiši... Jā, jā ... Upei nebūs biedēt brašuļus ... Labi, puiši...

Un vakarā, kad sanācām kopā, bijām tik priecīgi satraukti kā vēl nekad un ap mums strāvoja nevis ielejas tveice, bet siltums, kas plūda no mūsu sirdīm.

Mēs sēdējām ap galdautu, uz kura bija sabērta koka, un ņēmāmies, ka skanēja vien, — dons Matiass un viņa dēls, Silvērio un Enkarna, plosta pārinieki Ha-sinto un Santoss un vēl kādi čolo, kas bija ieradušies svinēt laimīgu atgriešanos.

Bundulis ar «stipro» lēni gāja no rokas rokā apkārt mūsu bariņam, un uguns atspīdums sārtoja mūsu sejas, bet nakts ap mums bija melnum melna.

Kaņjāso ātri vien iekvēlināja asinis, un nu mums bija jāsmej par atgadījumiem ceļā un par notikumiem Sikūnā, taču vēlāk koka nomāca mūsu sirdi, lai mēs atkal reiz sajustu, ka mūsu dzīvē snauduļo skumjas, kas kuru katru brīdi var atmosties un pieteikties.

Vienīgi upes krākšana un'ūpju vaidi saistīja mūs ar apkārtni. Uzmetot acis mūsu vīru bariņam, varētu domāt, ka esam dzīvi tikai tādēļ, ka no drūmo ēnu sprosta mūs paglābis savrupais gaismas loks.

Artūro stāstīja, ka Sikūnā kāds čolito, kas mēdzis likt murdus upes attekā, kādu vakaru aizgājis pārlūkot tos un vairs nav atgriezies mājās. Vecāki meklējuši viņu vairākas dienas pa upes lejteci. Plašajos liedagos, kur izmet līķus, viņi neko nav atraduši. Та viņi skaidri nav zinājuši, vai viņš noslīcis vai ne, taču par to, ka viņš beigts, neviens nav šaubījies.

— Varbūt viņš devies uz kādu citu vietu, — ieminējās kāds čolo.

— Nē, visas savas mantas viņš atstājis... tās atraduši. Un, kā parasti, viņš bija pateicis, ka drīz būšot atpakaļ, bet nav atgriezies. Pat savu pončo viņš nebija paņēmis ... Droši vien ir pagalam.

Tad vecais Matiass teica lēni, it kā gribēdams; lai viņa vārdi būtu jo iedarbīgi un svarīgi:

— Ak tu, mainīgā upei Negribu sacīt, ka tā nav laba, tomēr īstas labestības šai pasaulē neredzēsi... Un, lūk, šī upe tur mūs šeit, lai darītu ar mums, kas tai patīk... Pareizi teica dons Ošva, kaut arī viņš uz visu raudzījās citādām acīm, šī upe ir patiesi zelta čūska... Tas bija pareizi teikts — zelta čūska.

Vecais apklusa, un neviens no mums, kas viņā klausījās, neteica ne vārda. Varbūt vecajam šķita, ka mēs pilnām neizprotam viņa domu, un viņš tādēļ skaidroja:

— Mēs, kas šeit dzīvojam, ikviens dzīvojam labi, kā katrs prot. Nekā mums netrūkst, un visu dod upe. Sī ieleja ir upes radīta, pa upes ūdeņiem mēs dzenam plostus. Nekad tā nebeidz plūst, un cilvēki izturas pārdroši uz tās ... Bet tad, kad tie vismazāk to gaida, šī skaistā upe šai skaistajā ielejā tos jau ir nogalējusi, tos pēkšņi ir nogalējusi šī pati zelta čūska.

— Taisnība gan, don Matiš ...

— Taisnība gan ...

Vecais runāja tālāk. Viņa ačteles gailēja zem cepures noliektās malas. Kaut arī viņš skatījās uz

mums, šķita, ka viņš mūs neredz. Viņa skatiens klīda daudz tālāk.

— Man stāstīja kāds seņjors, ka senos laikos pe-ruāņi pielūguši dievus: upi un čūsku. Un es saku, tas varbūt bija tādēļ, ka lielas starpības starp tām nava, un, nezinot kura ir varenākā no abām, tie pielūguši kā vienu, tā otru.

Mēs klusēdami iebāzām mutē koku. Pat pie čeko nepiedauzījām, lai nesaceltu troksni.

— Labi, un kas tad ir tagad? — turpināja vecais. — Mūsu upe plūst, kā tā plūdusi vienmēr, un dažreiz mēs pat lādam mūsu straumi, bet tā, liekas, par to vienīgi pasmejas... Taču mēs no tās nebēgam — esam cilvēki, un dzīve mums jādzīvo tāda, kāda tā ir, un mums šī dzīve rit kopā ar upi... Un mums jācīnās ar to... Un lai nekad mums neuzbruktu visu ļaunumu ļaunums — mazdūšība ... Vai jūs zināt, kā velns radījis ļaunumus?

— Es jau zinu, — sacīja Artūro, — bet citi varbūt nav dzirdējuši...

— Stāstiet, stāstiet, don Matiš, — lūdzās vairākas balsis.

Un vecais sacīja:

— Nu tad es to pastāstīšu, bet jūs nostāstu neaizmirstiet, jo tāds cilvēkam allaž jāpatur prātā.

Un viņš izstāstīja mums stāstu, kuru mēs nemūžam neaizmirsīsim un kuru no mums dzirdēs mūsu bērni, un tiem būs tas jāatstasta saviem bērniem, un tā tas turpināsies, un stāsts nekad nepazudīs.

— Reiz velns devās uz zemi pārdot nelaimes. Cilvēks jau bija grēkos kritis un jau bija ticis sodīts, bet vēl nebija ļaunumu dažādības, un tad nu velns ar maisu uz muguras gāja pa visiem zemes ceļiem, pārdodams nelaimes, kas bija sabērtas mazās turziņās, jo velns tās bija sagrūdis pulverī. Pulveri bija visādās krāsās, un visādi bija ļaunumi: posts un slimības, sko-ptiliba un naids, pārpilnība, kas ari ir ļaunums, un godkāre, kura arīdzan ir nelaime, ja tā ir pārmērīga, un tā, lūk, nebija nelaimes, kuras trūktu ... Un starp Min turziņām bija kāda mazītiņa, un tanī balts pulve-111 is, kas bija mazdūšība ...

Un tad nu cilvēki gāja pirkt ļaunumus, un visi pirka gan slimības, gan postu, gan skopulību, un tie, kam labāk darbojās prāts, pirka pārpilnību un godkāri...

I In visu to darīja velns, lai cilvēku saimē zeltu nelaimes ... Tā nu velns tās pārdeva, saņemdams labu naudu, vienīgi turziņu ar balto pulverīti neviens no viņa nepirka un nelikās par to zinis ... «Kas tas ir par ļaunumu?» vaicāja aiz tīras ziņkāres. Velns atbildēja: «Mazdūšība,» — un cilvēki teica: «Tā nav liela nelaime,» — un nepirka. Bet velns dusmojās, jo viņam šķita, ka cilvēki ir pārlieku pārliecināti, par savu ieskatu. Un, kad gadījās, ka tāpat vien vai tīra untuma dēļ kāds gribēja to pirkt un paprasīja: «Cik tā maksā?» — velns tūlīt atbildēja: «Tik un tik.» Bet tā bija ļoti augsta cena, daudz augstāka nekā par citiem pulveriem, un tad ļaudis smējās par to, ka turziņa tik maza un nelaime nemaz nav tik liela, lai tik daudz par to maksātu, un vēl izlamāja velnu, ka viņš esot tīrais velns, jo gribot tos apkrāpt... Velns dusmojās un ari smējās, redzēdams, kādi nesaprašas ir ļaudis ...

Un tad nu viņš pārdeva visus savus ļaunumus, bet neviens negribēja pirkt mazo turziņu, tādēļ ka tā bija maziņa un mazdūšība nebija liela nelaime. Tad velns teica: «Sī nelaime ir visu nelaimju nelaime.» Bet cilvēki smējās vēl vairāk, domādami, ka velns prātā jucis. Un tā nu velnam palika vienīgi mazā turziņa, un par to neviens nedeva ne plika vērdiņa ... Tad velns vēl vairāk sadusmojās un, smiedams kā īsts velns, iesaucās: «Tā būs mana!» — un izkaisīja vējā visu pulveri, lai tas izsijātos pa plašo pasauli...

Kopš tā laika parādījās visi Jaunumi, jo šis Jaunums ir visu Jaunumu ļaunums. No tā var paglābties vienīgi tad, ja to apzinās... Ja cilvēks ir bagāts un varens, bet mazdūšīgs savā dzīvē, tad nekas tādam nav vērtē, un tas padodas netikumiem ... Ja cilvēks ir pieticīgs un nabags, tad tādu mazdūšība vēl ātrāk nobeidz... Šādi velns atnesa nelaimes visai pasaulei, jo cilvēks nekā nebītos, ja nebūtu mazdūšīgs ...

Tad nu tā arī ir pasaulē — vienam klājas Jaunāk, otram labāk, bet nevienam nevar klāties patiesi labi, jo cilvēks nespēj īsti pretoties ar saviem dvēseles un miesas spēkiem tai sīvajai cīņai, kuru • sauc par dzīvi...

Kalemaras ļaudis, lai mazdūšība nekad nepārņem mūsu sirdis!...

* * *

Un kādā pēcpusdienā visa nogāze savirmoja klaigās un krāsu raibumā.

Dons Polikarpio Nuņjess, viņa dēls un trīs par dzinējiem nolīgti indiāņi jāja lejup, dzīdami simt nevaldāmu lopu. Govis metās prom no ce|a, meklēdamas patvērumu briksnājā, starp kaktusiem un mežā, tās bēga no dzinējiem, lai atgriezto* savās ganībās, taču indiāņi sekoja tām arī slēptuvēs vai arī no uzkalnu korēm un klintīm lingoja uz tām akmentiņus, kuri .pirms nokrišanas iezīmēja gaisā tumšus lokus lopi saduga un atkal atgriezās uz ceja, kaut gan jau satūkušiem sāniem.

Tiklīdz bars bija ievadīts ceļā, šīs nabaga augstienes gotiņas trenca uz priekšu, lai tās peldētu pāri upei. Dons Polikarpio un viņa dēls, sēdēdami zirgos, tas pātagoja, dzinēji meta priekšējām govīm ar akmeņiem, skanēdama vien strinkšķēja lingu aukla. Nedrīkstēja Jaut lopiem dzert, jo govs, kas dabū sadzerties, upei pāri vairs nepārpeldēs.

Ganeklis sāka lēkšot un sagāja ciešā barā, izskatījās, ka pa ceļa putekļu mākuļiem kustas raibs plankums.

Govs, kas bija priekšgalā, apjukusi un citu grūstīta, nekā cita nevarēja kā vien mesties upē, un kādas divdesmit govis tai sekoja. Dzīvnieki, kas nekad nebija redzējuši ūdeni, peldēja tikpat labi, kā to bija darījis nelaiķis Rohe.

Citas govis palika iepakaļ, kāri iegrūdušas purnus straumē, tās kapāt kapāja pātagas, uz tām krita akmeņi, un tās tramdīja ar klaigām. Lopi nekustējās no vietas, dzēra un dzēra vai arī lēca pa akmenāju, vairīdamies no pātagu cirtieniem, kas krita uz to gurniem, un pamanījās pa starpām iekampt kādu muti.

No peldošajām govīm varēja redzēt vienīgi galvas un ragus, tikpat kā iekavas virs upes viļņotā līmeņa. Tad plankums upē sašaurinājās, līdz beidzot bija skatāma taisna rinda, uz kuru lūkojāmies mēs, lejieši, kas bijām atnākuši paskatīties, kā arī lopu īpašnieki un dzinēji, kuri atpaliekošas govis vairs neskubināja.

Varēja redzēt, ka nabaga dzīvnieki izmisīgi cīnās pa viļņiem. Blakus peldošajām govīm cēlās baltas putas, kuras straume dzina lejup. Upe sāka nest prom kādu govi. Tā peldēja aizvien lēnāk, drīz vien tai pietrūka spēka, tik tikko bija redzams tās purns. Lāgiem jau šķita, ka ūdeņi dzīvnieku aprīs. Govs atdalījās no rindas. Uzvarēja upe ...

Dons Polikarpio saskaitās uz nabaga lopiņu, un viņa piebildusī seja kļuva zila no dusmām.

— Draņķa lops, — viņš lādējās, — ko līda ūdenī, ja nespēja? — Un, pagriezies pret dēlu, viņš sacīja: — Es tev teicu, ka tas ķēms nav ne divdesmit solu vērts ...

Govju bars izmisīgi peldēja tālāk. Ragus vairs lāgā nevarēja saredzēt, mēs domājām, ka tas ir tādēļ, ka dzīvnieki paguruši. Pēdīgi tās govis, kas bija priekšgalā, piepeldēja pie krasta un, iekams izkāpa malā, vairākas reizes paslīdēja. Tikušas krastā, tās krietni noskurinājās un, atskatīdamās uz peldošajām govīm, gari un nemierīgi māva ...

To dzirdot, govis, kas dzīrās kāpt laukā, un tās, kas vēl bija tālu ūdenī, steidzās. Arī tā, kura jau bija zaudējusi spēkus, palikusi krietni iepakaļ un aiznesta gabalu lejup, saņēmās, izbāza galvu no ūdens un sāka peldēt ar pēdējo piepūli, lai nepadotos, taču drīz vien kļuva nevarīga, un upe aizvien vairāk to ieguva sev — straume saniknojās par tās bezspēcību un padošanos.

Govis šai krastā sāka īdēt, un tūdaļ arī tās, kas kāpa laukā pretējā krastā, raudzīdamās uz bojā ejošo dzīvnieku, pievienojās žēlabainajam un mežonīgajam korim, kurš nebeidza atbalsoties klintīs.

Te dons Polikarpio — kas to būtu domājis! — nolec no sava zirga un, pietupies uz ceļgala, uzvelk savam vinčestram gaili. Četrreiz pēc kārtas viņš izšāva uz nabaga dzīvnieku. Šāvieni drūmi atbalsojās aizā, un govju īdieni šķita esam dabas žēlabas. Upe plūda netraucēti, veldama savus viļņus un klusi murmuļodama, kā jau vasarā.

Nevarīgā govs pazuda tālumā ...

Dons Polikarpio iesaucās:

— Velns parāvis! Ņēmu un iesviedu naudu ūdenī!...

Un viņš izrīkoja dzinējus labi pieskatīt govis šai malā, jo lopi pretkrastā jau bija paguruši un nekur tālu aizklīst nespēs.

Visu nakti krastmalas meldrājā skanēja māvieni, kliedzieni un krita lingu mesti akmeņi. Govis gribēja doties atpakaļ uz augstieni. Tās sadumpojās un cīnījās tik nikni, ka rīts tās atrada elsājošas un ar asiņojošam paslēpenēm. Sikspārņi savukārt bija cirtušics dzīvnieku mugurās, un divas sarkanas svītras stiepās

abās pusēs no tām vietām, kur tie bija sūkuši asinis. Kustoņu skumjās, ūdeņainās acis vērās kraujajās klintīs un tik tikko spēja saskatīt nelīdzeno, baltgano ceļu, sava posta ceļu, kas, līkumus mezdams, veda uz iemīļoto augstienes plakankalni. Baiļu pilniem skatieniem govis lūkojās uz upi.

Kad pienāca rīts, sākām celt tās pāri.

Mēs sadalījāmies grupās — pa četriem uz katra plosta, un četri mūsējie, dzinējiem un kungiem palīdzot, ķēra' ar laso un dzina govis uz upi. Viltīgie lopi, kā jau tādi, kas mituši augstienē vai biezajos Sionē-ras mežos, mūs pamatīgi nokausēja. Vajadzēja mest uz tiem laso no tālienes un vairākiem lāgiem, jo tie piesargājās, noliekdami ragus, līdzko piemetās valgs.

Uz krastmalu lopus vajadzēja vilkt vilkšus, bet, kad tie bija iegrūsti upē, tad vairs nekādu grūtību nebija. Odenī tie zaudē svaru un vilkt tos ir tīrā spēlīte. Dažas govis negribēja laisties peldus un gūlās uz sāniem, bet tad mēs piegājām tām tik tuvu klāt, ka varējām saņemt aiz ragiem un iebāzt tām purnu ūdenī, nu tās tūlīt sāka kustināt kājas un peldēdamas lāgiem pat palīdzēja dzīt uz priekšu plostu.

Bija arī ko nopūlēties, kamēr govis atbrīvoja no valga. Pretkrasta čolo aizdzina govis līdz kādam kokam un tā aizsegā lēni Stiepa roku pēc laso cilpas, taču dzīvnieki spēji saslēja ragus un, sajūtot mazāko pieskārienu, vai nu strauji rāvās atpakaļ, vai pat metās cilvēkam virsū. Kāda govs paspēja iebadīt Enkar-nam krūtīs un būtu nobeigusi viņu, ja viņš netrāpītu tai ar akmeni pa pieri. Govs nogāzās gar zemi un ilgu laiku tirināja nagas. Tad tā piecēlās, bija kā apdullusi, šūpoja galvu un gāja kā sapītām kājām.

Pārcēlām Enkarnu pāri uz mūsu krastu, un viņa vietā stājas Pablo. Smagi ievainotā čolo asinis notraipīja plostu un ceļu uz viņa būdiņu. В utu tas dons Po-likarpio apšāvis visas šīs govisl

Taču lopiņu vienmēr ir žēl. Var iedomāties, ko izjūt lops, kad tiek atrauts no savām ierastajām ganībām un atstāts upes krastā, kad bieži nav nekādu cerību uz atgriešanos. Nelaimīgās govis, kas vispirms pretojas laso, kuru tām met ap ragiem, un pēcāk negrib no šī valga atbrīvoties, va|ā palaistas, tūdaļ zaudē savu sparu. Tās stāv nekustīgi, skumji raudzīdamās uz ceļu, pa kuru tām jādodas tālāk, lāgiem atpūšas koku pavēnī, pagrauž kādu zāles stiebru un ar asti atgaiņā moskītus, kas nozīdušies gluži sarkani pie to tesmeņiem. Šķiet, lopi jūt, ka cīņa ar cilvēku ir veltīga un vēl veltīgāka ir cīņa ar upi. Sī putojošā, krācošā dzelme, līdz kuras dibenam satraukto un izmisušo govju kājas nesniedz, ir atšķīrusi tās no ganībām, uz kurām tām nekad vairs netikt.

Divas dienas aizvadījām, celdami pāri lopus. Dons Polikarpio samaksāja mums nolīgtos piecdesmit solus, un mēs atgriezāmies savās mājās, kamēr viņš pats, viņa dēls un dzinēji devās augšup pa krauju, dzīdami lielu baru tagad jau rāmu govju — tur bija rūsganas, melnas, baltas, dzeltenbrūnas ...

Nekad netrūkst lopu, kas ceļami pāri, un, galvenais, cilvēku — muižnieku no malu malām, Seledīnas tirgoņu, kopienu indiāņu un ieceļotāju. Un tā mūsu rokās vienmēr ir airi un zem mūsu ceļgaliem baisas baļķi, kas tur mūs virs viļņiem, kurus nepagurdama veļ mūsu Maraņjona.

.* * *

Ir pagājušas jau piecas ziemas. Vai lai pastāstu par tām? Labi, pastāstīšu arī... Mūsu Maraņjona dara daudz ko, bet nekā nestāsta. Dzird, ka piecdesmit legvas augšpus mūsu ielejas upe izgrauzusi krauju kādas ielejas piekrastē, sagāzusi to, nostājusies pretī nobrukumam, mainījusi savu virzienu un applūdinā-

jusi visu leju. Tā tas arī būs bijis, jo starp kokiem pa straumi peldēja kokas krūmi un kāds jau kails līķis — straume noplēš slīkoņiem drānas. Ūdeņi bija duļķaināki, nekā jebkad redzēti, — melni, gluži kā nakts. Vairāk līķu nemanīja. To gan zinām, ka Cuzgona, Maraņjonas pieteka, kas ieplūst tanī trīs legvas lejpus mūsu ielejas, applūdinājusi gandrīz visu Simbuijas leju un sadzinusi upē kokas krūmus. Kas var pateikt, ko darīs Maraņjona?

Jau apritējušas piecas ziemas, un apritēs vēl daudzas. Varbūt mēs nomirsim, ir neatminēdamies, cik to pagājis. Dzīve pie upes vienmēr ir kā pati upe — te tāda, te atkal citāda. Un upes mainīgajā ritumā, ūdeņiem kāpjot un krītot, mēs, plostnieki, cieši turamies uz tiem ar saviem plostiem, uzveikdami attālumus, kas šķir cilvēkus, un šādi sasaistīdami dzīvi.

Dons Matiass ir jau ļoti vecs, un var redzēt, ka viņam tuvu mirstamais laiks, tāpat kā daudziem vecajiem plostniekiem: vecajam Kunše, donam Krisanto, arī Enkarnam, kurš jau iet tik salīcis kā cilvēks, kuram kupris mugurā. Gadi ir kā lēns virpulis, kas griežas un ierauj zemē cilvēkus ...

Taču šeit esam mēs, un, kad pienāks mūsu pēdējā stundiņa — vienalga, vai uz zemes vai pašos ūdeņos —, šeit būs Adāns un visi tie čolito, kuri jau tagad cilā airus, lai turpinātu mūsu darbu. Plostnieku netrūks — Lusinda un Florinda, un visas ciemata sievietes par to gādās, viņām vienmēr ir pilni klēpji. Orme-sindai aug gaišmatains puisēns, kam nav neviena, ko saukt par tēti, taču arī viņu jau aicina plosti.

Bez Rohes un dona Osvaldo vēl daudzi ir miruši. Svētku laikā ir brīži, kad pārtraucam cilāt kausus un diet, kad aizlūdzam par aizgājējiem. Pēc tam dzīve atkal rit tālāk. Neviens neies nerimus pieminēt mirušos un nemitīgi raudāt par tiem. Cīniņā ar upi dzīve

ir briesmu pilna, un nāvi mēs apraudam bez pārmērīgām žēlabām. Ne jau velti mēs dziedam seno dziesmu:

Maraņjona, ļauj jel pāri tev tikti Tu, bargā, nežēlīgā,

Piedot neproti.

Maraņjona, man vajag pāri tikt!

Vel, brāz savus viļņus —

Neiebiedēsi!

Un upe mūs dzird un vienmēr neapmierināti rūc, vasaru klusām, bet ziemu bargi jo bargi. Tad plostu vada mūsu drosmes pilnā sirds. Ja ari jāaiziet bojā, kas par to? Esam šeit dzimuši un jūtam, ka mūsu dzīslās strāvo varenās un brīnišķās zemes spēks. Mežā vējš šalko suminājumu dabas krāšņumam. Upe krāc, tai nepatīk, ka esam dzīves apliecinātāji. Banān-koki šūpo savus ciešos ķekarus, palto un plūmju koku zaros briest augļi kā meiteņu krūtis, no apelsīnu kokiem ripo pa zemi zeltainas lodes, un koka ir gan rūgta, gan salda, tāpat kā mūsu mūžs.

Klintis — zemes robežstabi — tiecas vai līdz debesīm, lai cilvēki pēc tām varētu saredzēt, kur atrodas šīs ielejas un kāda tanīs dzīve.-

IZSALKUŠIE SUŅI

SUŅI GANU GAITĀS

Viēnmu|as, gari stieptas rejas, tik spalgas, ka jau skanēja griezīgi, un tik žēlas, ka līdzinājās vSimanām, itin kā ar pātagu skubināja aitas, dzina uz priekšu ganāmpulku. Tecēdamas īsiem soļiem, dipu depu pa aso zāli, baltspalves raibināja Andu kalnāja pelēko ainavu.

Ganāmpulks bija liels, jo bez jēriem tanī bija simt pāru aitu. Jāsaka, gane Antuka, tāpat kā viņas vecāki un brālis, un māsa, skaitīja pa pāriem. Viņu skaitīšanas māka sniedzās līdz simtam un tad atkal sākās no viena. Un tā viņi būtu teikuši: pieci simti vai seši simti, vai deviņi simti, patiesībā viņiem gan nekad nevajadzēja minēt šādus pasakainus skaitļus. Lai vēl vairāk vienkāršotu skaitīšanu, viņi ņēma palīgos pārus, šo sīkstām paraduma saknēm nostiprinājušos skaitīšanas veidu, pie kura vietējie iedzīvotāji vēl aizvien turas. Un galu galā — kam sarežģīt? Skaitīšana ir bagātības vācēju smagais pūliņš, un tautai, kas nepazīst naudu un turas vienīgi pie vienkāršas maiņas, loģiski, nerodas daudzciparu skaitļi. Taču šis jautājums šeit acīmredzot neiederas. Mums runa bija par ganāmpulku.

Antuka un viņas mājinieki bija apmierināti, ka viņiem pieder tik daudz aitu. Apmierināti bija arī ganu suņi. Rejas gan skanēja skumīgi, bet paši suņi lēkāja un jautri skraidelēja, virzīdami ganekļa soļus turp,

kurp to gribēja gane, kas, vērpdama pie sprēsllcas piesietu vilnas kodēju, gāja nopakaļis un, ja nebija jāizriko suņi, klusēja vai skandināja dziesmu. Suņi saprata viņu no kustībām vai no pāris vārdiem, ar kuriem viņa tos raidīja no vienas malas uz otru.

Pa melno kalnāju Iet aitiņas manas,

Un baltie jēriņi Aitām blakus ganās.

Antukas maigās, smalkās balstiņas skaņas turpat arī izdzisa kalnāja vientuļajā plašumā, kur asā zāle varbūt ir vienīgā nežēlīgās dabas dāvana.

Saule ir man māte,

Un mēness ir man tētis,

Un zvaigznītes jaukās Ir māsiņas manas.

Uz juceklī sablīvējušos kalnu kraujām slējās zilganas un melnas klintis, un ap tām, lēni augšup kāpdami, peldēja biezi mākoņi.

Pret klinšu nomācošo mēmo varenumu aitas un suņi izskatījās pavisam niecīgi, tāpat arī divpadsmitgadīgā Antuka, kas dziedāja, lai dziesmā rastu sev biedru. Ja bija atrasta piemērota vieta, kur aitām ganīties, gājiens apstājās un suņi mitējās riet. Tad bezgalīgs un smags klusums uzgūla ganes jaunajai sirdij. Viņa sauca:

— Mākon, mākon, mākonī-īt...

Kalnieši tā mēdz darīt. Viņi uzrunā dabu, jo tanī viņiem viss ir zināms un tuvs.

— Vējiņ, vējiņ, vējulī-īt...

Un reizēm atskrēja vējš, varens un mežonīgs, tas kauca ap klintīm, svelpa pa aso zāli, virmināja mākoņus, pluinīja suņu mīksto spalvu un raustīja pa skrējienam Antukas melno seģeni un sarkanos brunčus.

Ja meitenei blakus bija suns — vienmēr viņa turēja kādu sev līdzās —, viņa kā jokodamās tam sacīja:

— Ko tu teiksi? Vējš atskrēja! Paklausīja uz līdzenas vietas...

Un viņas smiekli bija dzidri kā strauta čalas. Suns, viņu sapratis, pakustināja savu kuplo asti, un no smailā, spožā purna spīdēja acis, kas arī smēja.

— Sunīt, ak tu manu jauko sunīt...

Tad abi meklēja patvērumu labi cieši saaugušā zālē, .notupās un pazuda tanī. Vējš skrēja pāri to galvām. Antuka vērpa, runādamās ar suni. Lāgiem viņa pārtrauca darbu, lai savu draugu apmīļotu.

— Sunīt, ak tu manu jauko sunīt...

Laiku pa laikam viņa pameta acis uz ganekli, vai kāda aita nav aizklīdusi pārāk tālu, un, pacēlusi rādītāja pirkstu, izrīkoja suni:

— Re, Sambo, skrej, atgriez to ...

Tad suns metās pie atšķīrušās aitas un, riedams uz to, — daudz nebija jātrenkā, jo aitas jau zināja, cik tas neatlaidīgs un ka ir jāpaklausa —, lika tai pievienoties baram. Tas arī ir vajadzīgs. Ja aita atpaliek no ganāmpulka, tai draud briesmas, tā var pazust vai arī krist pumas vai lapsas nagos, kas vienmēr uzglūn no savām tumšajām alām.

Veicis uzdevumu, Sambo raitu un vieglu riksi, kāds ir vietējiem suņiem, atgriezās pie ganes. Viens pie otra piespiedušies, tie patvērās savu augumu siltumā.

Un šādi tie pavadīja dienu, skatīdamies Andu virsotņu zigzagos, ganeklis blēja, debess reizēm bija zila, reizēm apmākusies un draudīga. Antuka vērpa čalodama, klaigādama, lāgiem dziedādama, bet lāgiem arī klusēdama, it kā saplūdusi kopā ar kalnāja plašo un dziļo klusumu, ko veido akmenājs un neizmērojamie vientuļie tālumi. Sambo acīgi vēroja gani, sacēla ausis, līdzko manīja viņas mazāko kustību, bija gatavs tūdaļ pakļausit, bet atļāvās arīdzan atlaist galvu uz meitenes mīksto flaneļa brunču malas un aizmigt, lai arī cauru miegu.

Daždien virs kāda paugura spurainās muguras parādījās kalsns stāvs — ieradās gans Pančo. Antuka tad uzsauca viņam, un viņš ātri un priecīgi steidza pie viņas, iepriekš pārliecinājies, vai viņa ganeklis ir pietiekami tālu no otra ganāmpulka un nedraud abiem sajukt kopā. Colito nopakaļis nāca dzeltens suns, tas naidīgi sarūcās ar Sambo, līdz abi saimnieki suņus apsauca un lika tiem apklust. Gani jau no sākta gala bija draudzīgi. Sarunājās, smējās. Pančo noņēma no kakla sarkanā aukliņā pakārtu stabuli un sāka spēlēt, un vējš nēsāja gan jautro un skumjo vaino^1, gan žēlabaino jaravī^2 skaņas. Viena no šīm dziesmām, saukta «mančaipuito», satrauca Antukas sirdi un lika gaudot suņiem. Meitene centās smaidīt un saņēmās, lai bārtu suni:

— Klusu, muļķi... Vai, kur muļķa sunsl

Reiz Pančo teica:

— So skumjo dziesmu sacerējis kāds iemīlējies mācītājs ...

— Pastāsti, — lūdzās Antuka.

Un Pančo stāstīja:

— Kāds mācītājs esot ļoti mīlējis kādu meiteni, bet, tā kā viņš bijis mācītājs, tad meitene viņu neesot mīlējusi. Un, lūk, gadījies, ka meitene pēkšņi nomirusi. Tad mācītājs, kas tik ļoti mīlējis mirušo, gājis un izracis to no kapa un aiznesis uz savu māju. Tur viņš to glabājis un no viena tās stilba kaula pagatavojis kenu^3, ar kuru spēlējis jaravī dienu un nakti, sēdēdams blakus meitenes līķim ... Un tad no šīs mīlestības un arī no šīs sērās meldijas viņš kļuvis skumīgs, tik skumīgs, ka sajucis prātā ... Un ļaudis, kas dzirdējuši jaravī skanam dienu un nakti, gājuši lūkot, kam viņš tik daudz un tik žēli spēlē, un atraduši viņu pie meitenes līķa — tas jau bijis satrūdējis — raudam

un spēlējam. Ļaudis runājuši ar viņu, bet viņš nav atbildējis un nav mitējies spēlēt. Bijis sajucis prātā... Un spēlēdams viņš nomiris... Varbūt tādēļ suņi gaudo... Mācītāja dvēsele būs nākusi klausīties savu meldiju, tāpēc suņi gaudo, saka, tā tie darot, kad redzot dvēseles...

Un Antuka teica:

— Tā ir ļoti skumja dziesma ... Nespēlē to ...

Taču klusībā viņa vēlējās to dzirdēt, viņa juta, ka

«mančaipuito» dzirdot, viņas augumu pārņem tīkama smeldze, skaudra, bet salda sāpe. Meldijas trīsošā izskaņa griezās sirdī tikpat kā asmens, taču lika arī nodrebēt slepā jūsmā.

Pančo to nojauta un atkal un atkal raudināja savu stabuli sensenās jaravī trīsuļojošajās skaņās. Tad viņš sacīja:

— Kāda gan ir mīlestība, ja par to tā jāraud...

Antuka brīdi ietvēra Pančo maigā, jau topošas sievietes skatienā, bet tad viņai sametās bail, viņa ķērās pie sprēslīcas un ņēmās rāt gaudotāju Sambo. Viņas jaunās rokas — kustīgi, brūni zirneklīši — veikli virpināja un vilka no zīdīgās, baltās kodeļas gludu pavedienu. Pančo ar patiku noskatījās viņas darbā un kaut ko stabulēja.

Tādas ir idilles kalnos. Antukas draugs bija apmēram tikpat vecs kā viņa pati. Reiz pienāks abiem brieduma laiks un augumi ļausies jutekļu kvēlei. Nav šaubu, ka jaunieši savienos savas dzīves un viņiem būs bērni, bet tie, ganīdami augstu kalnos, savukārt satiksies ar citiem ganiem.

Taču ne vienmēr ieradās Pančo, un, kad viņa nebija, Antuka aizvadīja dienu vientulībā, kuru kliedēja sarunas ar mākoņiem un vēju un padarīja mazāk jūtamu Sambo rāmā sabiedrība. Kad tuvojās vakars, Antuka ar savu saimi devās mājup. Ziemu tie pārradās agrāk, jo rūsganie debeši bieži vien pārvērtās

bargā negaisā. Antuka nostājās un sauca suņus, tie metās laukā no asās zāles biežņas, lai riedami skrietu dzīt kopā ganāmpulku un pēc tam lēni vadītu to uz aploku.

Antukai palīgos bija četri suņi: Sambo, Vanka, Kau-Iis un Ada. Lieliski aitu suņi, slaveni visā apvidū, kur to daudzie pēcteči bija mantojuši savai sugai raksturīgo veiklību. Pats saimnieks, čolo Simons Robless, bija tikpat slavens kā viņa suņi, vienkārt, šo suņu dēļ un, otrkārt, tādēļ, ka viņš prata lieliski spēlēt flautu un sist lielās bungas, un viņam turklāt bija vēl daudz labu īpašību.

Ganu gaitās Sambo parasti turējās līdzās Antukai, dzenādams atpaliekošās aitas, Vanka gāja priekšgalā par ceļvedi, bet Kaulis un Ada skraidīja abās pusēs ganāmpulkam, lai neviena aita nenoklīstu. Suņi savu darbu prata. Nekad tie nebija aiztikuši aitas, tie parādīja savu varu ar riešanu vien. Dažkārt gadās, ka suņi, kas nav tik diženas cilmes, sastopoties ar iecirtīgu aitu, saniknojas un pēdīgi to nokož. Sambo un pārējie Antukas suņi bija pacietīgi un panāca paklausību, pagrūžot aitu vai viegli paķerot to aiz vilnas, bet šos līdzekļus tie lietoja tikai tad, ja citādi nevarēja tikt galā, parasti pietika ar to, ka piegāja aitai cieši klāt pie sāniem, lai tā saprastu, ka jāiet uz otru pusi, un ierēja ausī, lai tā zinātu, ka jātaisa puspagrie-ziens. To visu darīdami, lēkādami un skraidīdami, suņi bija priecīgi.

Pat negaiss tos nesatrauca. Reizēm vēl gaišā dienā debess satumsa, sāka līņāt. Ja bija klāt ganu zēns, viņš piedāvāja Antukai savu pončo. Tas bija skaists, raibs pončo. Antuka kautrīgi atteicās: «Nu nē, nevajag,» — un uzņēma ceļu uz māju. Lietus lāses kļuva aizvien rupjākas un krita aizvien biežāk, it drīz lietus straumes pātagot pātagoja, dārdēja pērkons, un zibeņi cirta klinšu smailēs spēcīgus un ašus uguns zobenus. Suņi dzina kopā aitas, kamēr tās satečējā blīvā, viegli pārraugāmā barā, kuru tad steigšus trenca uz priekšu. Vajadzēja tikt pāri aizām un strautiem, iekams negaisa gāzmas neizrauj dziļākas to gultnes un nepārvērš tās nepārejamās. Nekad Antuka un viņas saime nenokavējās. Gāja ātru soli klusēdami. Ikreiz, kad uzliesmoja zibens vai nogrānda pērkons, aitu acīs pavīdēja bailes. Suņi soļoja mierīgi, dzīvam ūdenim tekot no samirkušās, salekšējušās spalvas. Lietodama sprēslīcu par spieķi, lai nepaslīdētu valgajos, lipīgajos mālos, un noliekusi uz leju meldru cepures malu, lai lietus netecētu sejā, nopakaļis gāja Antuka, un viņas raitais solis šķita saraujam pelēko lietus tīklu.

Taču gandrīz vienmēr tie atgriezās mājās rāmā laikā, pēdējās vakara stundās, jauka saules rieta krāsainos atstaros. Aitas ielaida aplokā, un Antuka iegāja istabā. Viņas dienas darbs bija padarīts. Pieminēsim pie tās pašas reizes, ka nebija daudz tādu māju kā viņējā. To gan sedza salmu jumts, taču tikai viena istaba bija ar meldru-kleķa sienām, otrai sienas bija no stipra māla. Uz lieveņa pretī pavarda ugunij Antukas māte, vārdā Huana, dalīja vakariņas taitam Simonām Roblcsam, brālim Timoteo un māsai Visen-tai. Gane apsēdās vakariņotāju vidū baudīt saldos kviešus, maīsu un oļjuko. Arī suņi pienāca klāt un saņēma savu daļu apaļā muldiņā. Šeit bija arī suns Sapra, mājas sargs. Suņi savā starpā neplēsās. Tie zināja, ka Timoteo veiklu roku vēcina spieķi.

Nakts nāca, mēļā un zilganā dūmakā tīta, kas pēdīgi sabiezēja gluži melna. Huana izdzēsa pavardu, rūpīgi paglabādama dažas ogles, lai nākamajā rītā būtu ar ko iekurt uguni, un drīz vicu visi aizmiga. Tikai suņi negulēja. Arā, aplokā, tie nepierimdami rēja, un to riešana skanēja griezīgi tumšās nakts smagajā klusumā. Ka mēdz teikt, suņi gulēja cauru miegu.

Pumas un lapsas taču izmanto nakts aizsegu, lai uzbruktu aplokiem un gūtu sev laupījumu. Tādēļ ir jārej, dzirdot vismazāko troksnīti. Vienmēr ir jārej. Ja ir tik gaišs, ka postīgie plēsoņas atsakās no saviem sirojumiem, suņi tomēr rej. Tie rej, skatīdamies mēnesī. Sis visvēlīgākais baltais spīdeklis, ko mīl dzejnieki un romantiskas dāmas, suņiem ir tas pats, kas pumas un izsalkušas lapsas.

— Vau ...vau ...vaaauuu...

Sambo un tā saime kopā ar kaimiņu suņiem veido kaucošu kori, kas satrauc Andu kalnāja nakti.

II SUŅU DZĪVES stāsts

Sambo un Vanka ir nākuši no tālienes. Lai izteiktos skaidrāk: tos atveda Simons Robless. Tad tie bija vēl pavisam maziņi, acis tiem bija ciet. Ja tās arī būtu bijušas vaļā, tie maz ko būtu redzējuši. Tie ceļoja kā aliņā, iebāzti zem pončo vedēja azotē. Varbūt tie juta pastāvīgās nevienādās šūpas, tikai nezināja, ko tās nozīmē. Tās radās, zirgam rikšojot garu, gaužām grumbuļainu ceļu. Kucēni bija no Gansulas, no dona Roberto Pomas slavenās suņu saimes.

— Huana, atvedu su-uņus!... — sauca Simons Robless, tuvodamies mājām. Sieva iztecēja tos saņemt un tūlīt novietoja aitu aplokā.

Savas agrīnās bērnības krēslā kucēni daudzas dienas zīda stingrus, mazus pupus. Cilvēks, kam talkā nāk mazuļa aklība, liedz ganu sunim mātes čičus un pieliek to pie aitas. Suns tad saaug ar ganāmpulku. Pienāca laiks, kad mūsu draugi atvēra acis un ieraudzīja melnganu tesmeni, daudzas kājas un apaļu, baltu apveidu pilnu pasauli. Tiem apkārt vēdīja asa smaka. Un šeit, šai pasaulē, tie dzīvoja, un no mazā cicīša plūda balta strūkla, kas remdēja izsalkumu. Un tie saprata, ka aitas pieder pie to dzīves. Vēlāk suņuki mācījās staigāt. Uzslējās kucīte, atspērās uz ķepām un paslīdēja mēslos. Saprašana tai radās pēc kāda blē-jicna. Kucīte gribēja to atdarināt, bet iznāca tikai rējiens. Tomēr no šīs smalkās riešanas satrūkās kāds jēriņš un pabēga nost kāda aita. Un kucīte atskārta, ka pati nav aita, bet ir kaut kas cits. Taču tesmenis bija labs un to varēja zīst tālāk. Galvenais bija dzīvība, un aitas dāvāja dzīvību. Drīz vien to pašu izjuta arī kucītis.

Visenta — tolaik gane — un Antuka bija sajūsmā, ka sunīšiem atvērušās acis. Viņas aiznesa suņus uz istabu.

— Kā mēs tos sauksim?

Simons Robless sacīja:

— Kucītei jāliek vārdā Vanka.

Un Timoteo ieteicās:

— Tā kā kucītis ir daudz melnāks, tad tas lai būtu Sambo^4.

Šādi tie tika nokristīti. Kucīša vārds bija saprotams, jo suņuks bija daudz tumšāks par kucīti, bet kādēj tai tika dots vārds Vanka? Neviens tomēr nejautāja Simonām, kādēj viņš ielicis tādu vārdu. Varbūt viņš pats to nezināja. Vanka bija kareivīga cilts inku laikos. Sis vārds Simonām varbūt dzima krūtīs, kā zvaigzne dzimst tumsā. «Vanka,» viņš teica ar tādu izteiksmi, ar kādu viņš būtu varējis sacīt: «Tevi gaida varonīga dzīve.» Un nav ko brīnīties, ja šādi uzrunā suni. Kalnieša liktenī suns dalās kā brālis.

Vanka un Sambo auga, tie iemīļoja aitas un Roble-sus. To acis drīz vien redzēja daudz skaidrāk un daudz tālāk. Saimniekiem bija dzeltenīga seja. Simons un Huana gāja mazliet uzkucušies. Timoteo pončo bija piebildis zem tā platā, izrieztā krūšukurvja. Visenta, slaida un kustīga, mācīja tiem gana pienākumus. Bet īstā tuvība tiem bija ar Antuku, ar mazo, jautro An-tuku. Kad tie nāca lejup pa uzkalniem, viņa tos sagaidīja un ierāpās būdā, kura ganekļa sargiem bija iekārtota aitu aploka kaktā. Tur tie plosīdamies rotaļājās. Viņa rūca, tos tvarstīdama, un tie izlikās, it kā tiem šausmīgi gribētos viņai kost. Tā bija mežonīga cīņa bez asins izliešanas, un aitas tanī nolūkojās gaužām pārsteigtas.

. Suņi aprada arī ar apvidu. Saimnieku māja atradās uz kāda pakalna nogāzes, un apkārt tai bija dēstījumi. Tālāk uz pakalnu korēm un kraujām slējās citas mājas, tām apkārt bija lauciņi, kas atkarībā no gadalaika vai nu zaļoja, vai dzeltēja. Vēl augstāk bija klinšainās, asu zāli noaugušās kalnu nogāzes, kur ganījās aitas. Un diezgan patuvu, kādas ieplakas jaukā patvērumā, augstu koku ielokā bija ērti atlaidusies liela māja ar sarkanu kārniņu jumtu. Reiz Visenta devās uz turieni, paņēmusi līdzi kucēnus. Tad tie redzēja baltus cilvēkus, lielus mūrus un milzīgus suņus ar īsu spalvu, rupju balsi un drausmīgiem žokļiem, Visentai vajadzēja abus kucēnus piespiest pie krūtīm, lai briesmoņi, kas rūkdami tuvojās, tos neaprītu. Vārdu sakot, kucēni redzēja daudz ko. Viss apvidus bija aizu izvagots, krūmi un melnzaļi koki auga no pašas augšas līdz lejai, lai pa tālīnām kalnu korēm aizstieptos kas zina līdz kurienei. Milzīgi zili kalni pacēlās iepretī lielā tālumā. Vanka un Sambo nekad nedomāja doties turp. Ceļi bija gari, klintis augstas, nevarēja arī pamest ganāmpulku. Klintājā uz pakalna nogāzes, mazliet augšpus saimnieku mājas, atbalsojās lielās mājas milzu suņu rejas. Mūsu draugi centās paust savējās lielu niknumu, taču nekad tās neiznāca tik rupjas un drausmīgas, un atbalss atnesa tikai spalgus smilkstus.

Dzīve tomēr bija jauka. Kucēni auga. To muskuļi kļuva spēcīgi, ejot un skraidot ganu gaitās. Viss bija labi. Drīz vien tie bija izauguši lieli. Biezas svinpelē-kas spalvas klātais iegarenais augums slējās sprīžus (rīs no zemes. Aste bija kupla. Plānās, taisnās ausis, vienmēr modras, cēlās stāvu pie mazākā troksnīša. Smailais purns spēja saost pat desmit dienu vecas pēdas. Mirdzošie, baltie ilkņi spēja pārkost koka gabalu.

Kādas sugas bija šie suņi? Nerunāsim par to. Tā ir tikpat jaukta kā pašu peruāņu asinis. Sie drosmīgie suņi, Andu kalnāja saimnieki, ir līdzīgi cits citam vienīgi pēc mazā auguma, kuplās spalvas un spalgās balss. Tie mēdz būt tiklab svinpelēki, kā arī melni, rūsgani, losi vai raibi. Pēc purna tiem ir līdzība ar lapsu, taču nav nekādu šaubu, ka senčos tiem bijuši indiāņu senie suņi — alko. So sugu gan tagad uzskata par izmirušu, bet droši vien senča asinis rit tagadējā.suņa dzīslās, kurš ir tāds pats jauktenis kā cilvēks, tā saimnieks. Senči no Spānijas un senči iedzimtie ir sajaukušies Vankā un Sambo, tāpat kā Simonā Roblesā un visos šais malās mītošajos ļaudīs sajaukušās spāņu un iedzimto asinis.

Un drīz vien suņu augumā ierunājās dzīvība. Vanka apbērnojās ar pusduci mazuļu. Paraža atbrīvoja to no pienākuma zīdīt visus kucēnus. Četrus tai atņēma, lai pieliktu pie aitām, kas nesen bija atnesušās. Abi palikušie vai pārēdās mātes piena. Visiem kucēniem spalva bija mīksta kā zīds, un tie izskatījās kā vilnas kamoliņi. Suņuki pieauga un, kad apritēja pienācīgais laiks, spēja skriet un riet, un vadīt ganāmpulku. Bet, tā kā pēc aitu suņiem pieprasījums bija liels un Simons savukārt nespēja mitināt veselu varzu, tad viņš suņus arī pārdeva vai iemaiņīja pret aitām.

Tā parasti tika darīts, kad uzradās mazuļi. Kucēniem, kurus zīdīja Vanka, nebija tās pieķeršanās

aitām kā tiem, kas barojās ar aitu pienu, un Simons tādēļ vaicāja pircējam: «Vai suns vajadzīgs par aitu ' ganu vai citam nolūkam?» Un uzrunātais varēja atbildēt: «Mājas sargāšanai» vai «Ķēvju un govju dzīšanai». Lopu dzinējs Manuels Rioss tā arī atbildēja. Un Simons iedeva viņam — kā, šādu atbildi dzirdot, mēdza darīt — vienu no tiem suņiem, kas pēc savas iedabas nebija aitu suņi un varēja tikt lietoti citai vajadzībai. Pagāja kāds laiks, un Manuels pastāstīja, ka Aszobis lieliski protot vadīt govis. Ieķerdamies barvedēm purnā, tas izvedot lopus laukā no biezokņa. Reiz, kad govju bars dzīts pāri Maraņjonai, barvede pēkšņi sākusi peldēt atpakaļ. Tīrais posts, ja tā notiek, jo barvedei tūlīt seko visi lopi, bet, tikuši ārā no ūdens, otrreiz vairs tanī neiet, un tad tie jāceļ pāri ar plostu. Manuels, kas līdz ar citiem dzinējiem no krasta bija redzējis, ko dara barvede, uzkliedzis savam sunim:

— Aszobi, dzen pāri uz otru krastu!...

Suns iemeties ūdenī, bet neviens nav gaidījis, ka tas sapratis pavēli. Liels bijis pārsteigums, kad suns piepeldējis pie barvedes un ieķēries tai purnā. Odeņi kāpuši, un straume bijusi ļoti liela, taču suns neatlaidies un piespiedis barvedi griezties apkārt un doties uz pretkrastu. Manuels kliegdams skubinājis Aszobi. Upes vidū bijuši ārkārtīgi lieli viļņi, taču barvede, kurai tūdaļ sekojušas visas govis, bijusi spiesta peldēt līdz otram krastam. Suns atlaidis govi vaļā tikai tad, kad tās nagas jau skārušas zemi. Kopā ar barvedi iznācis krastā viss lopu bars. Manuels gandrīz vai apraudājies. Kad viņš stāstījis par suņa veikumu, viņam nav ticējuši. Tad viņš pieaicinājis par lieciniekiem citus lopu dzinējus, kas arī atgadījumu bija redzējuši, un pēdīgi noteicis:

— Un neticējāt, ka to veica Aszobis? Hā, tas sunītis ir ko vērtsl

Tādu suņu kā Aszobis bija daudz. Tomēr ne vienmēr tiem laimējās — dzīve kalnājā ir nežēlīga. Varbūt derētu pastāstīt par viena otra suņa drūmo likteni. Bēdīgi izgāja Mauzerim. Tā saimnieks, muižnieks Hil-berto Morāns, spridzināja klintis, lai paplašinātu ceļu. Gribēdams izrādīties varonīgs, viņš mēdza aizkūpināt cigāru pie degļa liesmas. Kad visi metās prom, viņš viens palika stāvam, noliecies pār dūmojošo dobuli. Tā tas notika ari toreiz. Taču, kad pats dons Hilberto arī atgāja nost, Mauzeris, kurš kaut ko tamlīdzīgu nekad nebija redzējis, palika stāvam un ostīja to, kas nāca laukā pa spraudziņu. Kalpi un saimnieks, aizslēpušies aiz akmeņiem, velti sauca suni. Mauzeris vēroja tālāk dūmiņus, kas spraucās no klints. Un tad viss norisa vienā mirklī, jo nāve šajā mežonīgajā zemē gandrīz vienmēr ir momentānā. Klints un ar to kopā Mauzeris sašķīda tūkstoš gabalos. Ilgi atbalsojās sprādziena troksnis. Spridzinājuma vietā palika bedre un tanī notikuma pēdas. Virs saules apspīdētās zemes vairākas stundas rēgojās nopilējušas asinis.

Bēdīgs bija arī Rudā liktenis. Tas sargāja Simona māju. Kādudien tur atjāja ar brūnu mūli suņa Raf-Iesa pavadībā dons Sipriāno Ramīress, Pāukaras muižas īpašnieks, kurš dzīvoja jau iepriekš pieminētajā lielajā mājā. Rafless bija milzīgi liels, dzeltens suns. Būdams ļoti niknas dabas, Rudais iedrošinājās rūkt uz atnācēju. Ar vienu ķepas sitienu Rafless nogāza to gar zemi un atvieza ilkņus. Zemē notriektais Rudais apzinājās savu kļūdu, pacēla ķepas un saritinājās kamolā. Taču Rafless nepazina žēlastības. Ar vienu kampienu tas pārkoda Rudajam rīkli.

Pēc tam Rudā pienākumus pildīja Sapra. Savu vārdu tas bija dabūjis sacirtojušās, pinkainās spalvas dēļ, jo «šapra» nozīmē «cirtainais» (daži kečua^5 vārdi neiznīkst, tie iekļāvušies čolo runātajā spāņu valodā, kura sastingusi un tikai tagad sāk atdzīvoties). Sapra

feja, cik skaļi un cik nikni vien Varēja, skriedams apkārt mājai, bet, kad ieradās Rafless, saimnieki ņēma un pievaldīja tā dedzību.

Tad Cutīns atrieba Rudo. Muižnieka dēls Obdūlio iekāroja vienu Simona Roblesa suni. Pēdīgi viņš kucēnu dabūja un iesauca to par Čuto^6, tā sakot, par ērmu, jo kucēns bija mazs un tam trūka kungumājas suņu lepnā ciltskoka. Vārds vēlāk tika pārveidots, lai tas skanētu jaukāk un mīlīgāk, un suni sauca par Cu-tīnu. Notika tā, ka untums pārvērtās mīlestībā. Visi milēja Cutīnu, un lieku reizi pierādījās vārdi: «Tie pēdējie būs tie pirmie.» Un tam bija savs pamats. Visus pienākumus Cutīns veica labāk par citiem suņiem, uni tie nemaz netika viņam līdzi. Tīrasiņu suņi drausmīgi koda, tie kļuva zvēriski, kad ieraudzīja asinis, un nokoda vai bez vajadzības savainoja lopus. Cutīns panāca visu, prata arī teicami sadzīt govis vienuviet — un tikai ar neatlaidīgu riešanu, sapratīgiem kampieniem, nenogurdināmu kustīgumu un labu omu. Turklāt tas iemācījās medīt irbes. Kopā ar desmitgadīgo jaunskungu Obdūlio tas nomedīja krietni daudz putnu šai apkaimē. Sis darbs prasa izmaņu. Irbes izlido turpat blakus medniekiem, gandrīz līdz ar zemi, skaļš čiepdamas. Mēdz teikt, ka irbēm esot trīs lidojumi — viens garš, otrs īsāks un trešais pavisam īsiņš — un ka pēc šiem lidojumiem tās spējot vairs tikai tecēt. Taču skaidrs ir viens, ka bieži tās lido daudzreiz. Sunim jāskrien pakaļ medījamai irbei, tiklīdz tā sāk laisties, jāredz, kur tā nosēžas, lai varētu to vajat, piespiest atkal pacelties gaisā, un, šādi nogurdinot putnu, to beidzot var nomedīt. Katrs suns to nespēj. Jābūt ļoti kustīgam. Cutīns tāds bija. Pirmoreiz suns domāja, ka medījums pieder pašam, bet pēcāk saprata, ka tas ir tikai jāatnes, jānoskatās, kā tas pazūd medību somā, un tad pēckada laiciņa jāsaņem no virējas Margas laba tiesa putnu kāju.

Cutīns nebijās arī trakojošu dabas spēku. Kad gāza lietus un brāzmoja stiprs vējš, tīrasiņu suņi, salīduši kaktā, drebēt drebēja no aukstuma. Cutīns lēkāja pa visu lietu un priecīgi rēja. Tam patika vētras varenība un vēja balss.

Pats dons Sipriāno mīlēja Cutmu un glabāja tam kaulus no sava šķīvja. Un, kad citi suņi, greizsirdīgi būdami, gribēja uzbrukt Cutīnam, muižnieks ķērās pie pātagas, kura karājās blakus kabineta durvīm un derēja kā suņu, tā arī kalpu sloksnēšanai. Kalpi tās vairāk baidījās nekā suņi, bet, lai nu būtu kā būdams, Cutīns baudīja lielu cieņu. Un šādi tas atļāvās pārspēt visu dižciltīgo suņu baru, likt sevi vairāk ievērot nekā tos un atrieba par Rudā nāvi, jo starp izstumtajiem jau sen bija Rafless, plēsīgais slepkavnieks.

* * *

Pienāca laiks, kad Simona Roblesa ganāmpulks bija tā savairojies, ka tam vajadzēja vairāk sargu, tāpat arī pienāca laiks, kad Antukai vajadzēja uzņemties ganekļa vadību, jo viņa jau bija diezgan liela, taču ne pietiekami liela, lai iztiktu ar tik maz palīgiem kā Vi-senta. Tad Simons Robless sacīja:

—■ No nākamajiem kucēniem divus atšķirsim sev pašiem.

Un tic bija Kaulis un Ada. Simons pats tiem ielika vārdus, jo bez flautas spēles un bungu sišanas viņam vēl patika dot vārdus un atstāstīt notikumus. Viņš apveltīja savus mājas kustoņus un arī kaimiņu ļaudis ar visdīvainākajām iesaukām. Kādu meiču, kura tīkoja daudz pielūdzēju, viņš iesauca par «Gani bez ganekļa», kādu vārgu čolo, kam bija rupja balss, — par «Tukšdūšas dārdekli», kādu kārnu zirgu par «Vej-šautru» un kādu nedējēju vistu par «Vcjpauti». Viņam ļoti patika saukt savus kustoņus šajos vārdos, viņš

bieži segloja «spēkoni» Vējšautru un nejāva sievai kaut «tikumīgo» vistu. Dodams saviem suņiem vārdus Kaulis un Āda, viņš teica savai aplī sasēdušajai lau-nagotāju saimei:

— Lai tiem būtu šīs iesaukas, jo ir kāds stāsts par vecenīti, kurai bijuši divi suņi, vienu saukuši par Kauli un otru par Adu. Gadījies vecenītei kādudien iziet no mājas kopā ar suņiem, bet pa to laiku māja ielauzies laupītājs un palīdis zem vecenītes gultas. Vakarā seņjora atgriezusies un dzīrusies iet gulēt. Laupītājs izturējies pavisam ‘klusiņām, jo gribējis vecenīti, kolidz tā aizmigs, nožņaugt un, suņiem nemanot, paņemt naudas lādes atslēgas. Bet, lūk, vecenīte, liekdamas pēc sava naktspodiņa, ieraudzījusi laupītāja kājas. Un, tā kā ikviena vece ir gudra, tad viņa arī tada bijusi. Un tad nu viņa, izlikdamās, ka neko nav manījusi, sākusi vaimanāt: «Esmu jau pavisam veca, vai manu, jau pavisam veca un vāja, vieni kauli un āda!» Un saukusi aizvien stiprāk, it kā sevi aplūkotu: «Kauli un āda! Kauli un ada!» Tad to sadzirdējuši suņi un skriešus iedrāzušies istabā. Vecenīte devusi zīmi, un tie saplosījuši laupītāju gabalu gabalos... Re, labi vien esmu darījis, dodams šiem mūsu kucēniem tos pašus vārdus — Kaulis un Ada.

Stāstiņu uzklausīja ar patiku, un iesaukas tika tūdaļ pieņemtas. Vienīgi možajai Antukai radās iebilde:

— Bet ka tad vece varēja paredzēt, kas notiks, kad viņa lika suņiem šādus vārdus?

Simons Robless atbildēja:

— Viņa ielika šos vārdus, bet vēlāk izrādījās, ka tie noderēja ... Tas ir viss.

LJn Timoteo, acīmredzot arī riskēdams apdraudēt tēvam pienākošos cieņu, iebilda:

— Es teikšu vienu, vecā nebija visai piesardzīga, ja atstāja neaizbultētas durvis. Taču, būtu viņa tās aizbultējusi, suņi netiktu iekšā, kad viņa sauca...

Bet, ja suņi bijuši jau iekšā un nav redzējuši, ka tur ir laupītājs, tad tie bijuši pārāk stulbi suņi...

Stāsta burvība bija gaisusi. Pat pie pavarda, kur, graužot kviešu graudus, risinās vienkāršas valodas, cilvēks apmulst un jūtas vīlies, tiklīdz iejaucas loģika. Taču Simons Robless atbildēja, kā būtu atbildējis ikviens visai pieredzējis stāstnieks:

— Stāsts paliek stāsts.

Un ar to bija pateikts, ka stāsti jāpieņem ar visiem klupieniem, ko tajos saskatītu prāts, tādēļ ka paša dzīvē arī reizēm ir tāpat kā pasakā.

Huana pārtrauca klusumu, kas bija iestājies pēc Simona vārdiem:

— Viss ir sarežģīts un nav saskatāms, gluži kā pavediena gals šķeterē, bet iekšā tas ir... Vienīgi šķetere dažreiz ir ļoti liela ...

Un vairāk par šo jautājumu nerunāja.

Kauļa un Adas trim brāļiem Simona Roblesa asprātīgās iesaukas netika. Viens no tiem bija Maņju. Par pārējiem diviem vairs neko nedzirdēja, tos paņēma cilvēki, kas dzīvoja ļoti tālu prom. Maņju bija lemts piederēt Mateo, Simona meitas Martinas vīram. Par viņu dzīvi un mīlestību ir vērts pavēstīt īpaši.

Kad dzirdēsim Simona nostāstus par svarīgiem notikumiem, kurus viņš bieži vien pats_ papildināja, arī inēs tos atstāstīsim. Varbūt šo nostāstu patiesīgumu varēs apšaubīt, īstenība taču dažkārt ir vai nu tik neparasta, vai ari tik skumja, ka cilvēks meklē iemeslus, kas to novestu pie neskaidrības. Un šai ziņā tas ir līdzīgs kadam neievērojamam Patasas provinces mācītājām — runājot vispārīgi un neattiecinot uz katru atsevišķu gadījumu. Šis pieticīgais un neizglītotais priesteris bija no to dievbijīgo indiāņu kārtas, kuriem bīskaps Risko de Cačapoijass bija licis iemācīties dažus latīņu dziedājumus un izcirpt tonzūras un kurus

tika izsūtījis pa pasauli, šai gadījumā Peru zemes ziemeļiem, iznīdēt ļaudīs ķecerības apmātību.

Sis lādzīgais mācītājs turējis reiz slaveno triju stundu svētrunu Sigvas apgabala baznīcā. Stāstīdams par mūsu kunga Jēzus ciešanām un nāvi, viņš ielicis savos vārdos daudz jūsmas un lielu pacilātību. Pēc viņa runas gandrīz visi baznīcēni ciematnieki — un it īpaši dievticīgās vecenītes — sākuši vaimanāt un liet gaužas asaras. Apjucis par savu vārdu ietekmi un neattapis, kā darīt galu tik lielām bēdām, mācītājs pēdīgi sacījis:

— Neraudiet, mīlīši... Tas jau tik sen noticis, varbūt tik tāds stāsts vien ir...

IIl MAŅJU DZĪVE

Mateo Tampu, melnīgsnējs indiānis ar spēcīgiem muskuļiem un ašu gaitu, kādudien ieradās sava sievastēva mājās. Kājas un rokas viņam vēl bija ar zemēm, tika nācis tieši no lauka.

— Taita, man vajadzētu sunīša ...

Simons Robless, sēdēdams savas būdas durpriekšā, brīdi pačakstināja koku, lai izbaudītu tās saldumu, un tad atbildēja to, ko jau varēja gaidīt.

— Nu tad ej un paņem.

Mateo aizgāja uz aploku un paņēma vienu no kucēniem, kas gulēja uz salmu kaudzes, gaidīdami atgriežamies savas audžumātes. Mēs jau teicām, ka starp šiem kucēniem bija Kaulis un Āda. Tie bija vēl pārāk maziņi, lai ietu ganu gaitās.

Tad Huana apprasījās:

— Un kā tad klājas Martīnai?

— Labi.

Kucēns lauzās laukā no rokām un smilkstēja. Tad Mateo to iesprostoja savas mugursomas maliņā un savilka to cieši ap drebošo, silto augumiņu, galviņa vien palika ārā.

To padarījis, Mateo pārmeta maišeli ar gūstekni pār plecu un teica: — Nu, tad es iešu. — Kucēns lūkojās no augšas izbaidītām un pārsteigtām acīm.

— Paliec vēl kādu brītiņu, — aicināja Simons.

— Paliec, iekod kaut ko, — atkārtoja Huana.

— Nevaru, nezāles mani māc nost, — sacīja Mateo.

Bet viņš pats bija tas, kas māca nost — māca nost

nezāles. Viņam bija krietna arāja slava. Viņa tīrajos lauciņos lieliski zēla sējumi.

— Nu tad ardieviņu, — viņš pēdīgi noteica.

Un ašu soli devās prom.

Gūsteknis bija patiesi pārsteigts par plašo pasauli un lūkojās apkārt, cenzdamies kaut ko saprast. Bez Antukas, Sambo un saviem mazajiem brāļiem — mēs jau zinām, ka Vanka tiem bija atņemta, — viņš bija redzējis vienīgi aitas. Viņa apvārsnis bija aploka mel-nīgā siena — zedeņu žogs. Tagad acu priekšā pletās plaši, pauguraini, raibi lauki. Tāles izskatījās mēļas, zilganas, un šķita, ka tās dodas prom, pazuzdamas bezdibenīgās aizās. Mazulim gribējās smilkstēt, jo to nomāca šis gājiens pretī nezināmam, bet tas bija tik apmulsis no negaidītajiem atklājumiem, ka saspringtā uzmanībā klusēja. Krākdama plūda upe no kaln-augšas, un kucēnam aizkrita ausis, bet drīz vien tas ieraudzīja balti mutuļojam dzidri zilu ūdeni. Vīrs noteiktu soli iebrida tainī un gāja pāri straumei, ūdenim sniedzoties līdz jostasvietai. Kad kucēniņš bija ticis otrā krastā, tas sajuta, ka cilvēks ir stiprs un uz to var paļauties. Mazuļa satraukums pierima, un pēdīgi tas nolika galviņu uz sava «novērošanas torņa», tas ir, Mateo pleca. Kucēns aizvēra acis un pussnaudā klausījās ohotu šņirkstos pa taciņas oļiem. Pēkšņi kāds varens troksnis lika tam pacelt galvu. Milzīgs melns putns šķēla gaisus.

— Sšš, ššš, kondor!... — kliedza Mateo.

Kucēns gribēja riet, jo to viņš jau prata un tam

patika pievienot savu sīko balsi citu suņu balsīm, kad cilvēks kliedza. Taču pašlaik tas jutās nomākts, vēders un kakls bija neērtā stāvoklī, un diemžēl vajadzēja klusēt.

Beidzot tie nonāca līdz tai vietai, kuru, no «novērošanas torņa» vērojot, varēja uzskatīt par pēdējo uzkalnu. Šeit vairs nebija nogāžu, kas tiektos bezdibeņos. Šeit bija līdzena zeme, kura pletās neizmērojami tālu līdz jauniem apvāršņiem. Plaša un neaptverama bija pasaule!

Pienāca brīdis, kad nesējs apstājās un nolika kucēnu zemē, apsēzdamies tam līdzās. No maišeļa otras malas viņš izvilka vīstokli. Viņš atraisīja drāniņu un nocēla vienu ķirbja trauku no otra, kurš bija pilnum pilns ar smaržīgiem kartupeļiem, gluži dzelteniem no pipariem. Nu cilvēks izspļāva kokas bumbiņu un sāka ēst pilnu muti. Viņš dalījās maltītē ar savu ceļa biedru, iepriekš pabružāja kartupeli drāniņā, lai dabūtu nost piparu sūrumu, un tad bāza to mazajā, valgajā purniņā.

— Piekusis esi? Ed, sunīt! Drīz jau būsim galā ... Ed,ēd ...

Tad viņš pajokoja:

— Šodien ir kartupeļi, bet rīt tev būs garda gaļa, garšīga čiča ... Tad tu varēsi mieloties... Tad tu redzēsi, cik būs jauki, sunīt...

Uzrunātais viņu nesaprata, un tā arī bija labāk. Citādi tas varbūt noticētu šiem vārdiem un vēlāk būtu vīlies. Tas, ko suns ēda vēlāk un visu savu mūžu — ja vispār ēda —, bija maīsa grūslis vai arī «šinte», parastais suņu ēdiens — ūdeņains virums no kviešiem, vīķiem un pupām, kura kartupeļi peld ka vien-hi]as salas. Tiesa, ja liktenis bija labvēlīgs, dabūja grauzt arī kādu kaulu. Taču kucēns bija pieticīgs ka visi tās sugas suņi un kā paši saimnieki — priecīgi un apmierināti ar to, kas ir.

Viņi ieradās būdā līdz ar nakts tumsu. Kucēniņš izdzirda balsis un blējienus. Tūlīt arī tas juta, ka to atbrīvo no maišeļa un pēdīgi noliek blakus kaut kam mīkstam, kura smaka tam bija pazīstama. Tas atkal bija pierastajā vidē. Pārguris tas saritināja savu mazo augumiņu blakus maigajai, biezajai vilnai un aizmiga.

* * *

Damians, mazs puisēns, kas ik dienas nāca uz aploku, bija suņuka labākais draugs.

— Brālis brāli samana ... — reiz noteica Martīna.

— Maņju, maņju, — atkārtoja Damians, vēl tikai buldurēdams.

Un tā sunim tika šis vārds.

Var teikt, ka abi mazuļi uzauga kopa. Un kopa tie arī kādu dienu izgāja ganīt aitas, atbrīvodami Martinu no šīm gaitām. Tiesa, ganīt ganīja turpat pie mājām.

Pagāja kāds laiks. Ganeklis, kura galvas sākumā varēja saskaitīt, bija kļuvis lielāks. Damians auga, Maņju bija izturīgs, izskatīgs suns. Martīnas klēpis deva dzīvību vēl vienam dēlam. Mateo vagoja auglīgu zemi. Viss zēla un veicās šai pasaulē.

* * *

Kādā pievakarē zilzilā debess Martīnas acīs bija it kā sastingusi zilganā receklī. Tāda tā viņai šķita, bet patiesība Martīna bija gauži raudājusi. Viņa raudaja

līdz tam brīdim, kad izdzirda sevi raudam, un tad

sacīja:

— Es vairs neraudāšu ...

Un viņa palika sēžam pie būdas durvīm, lēni un skumji vērpdama un juzdama, cik maigi elpo dēls, kas dusēja viņai uz muguras, un kā dūca sprēslīca, kuru viņa grozīja slābaniem, gurdiem pirkstiem.

Pēkšņi viņai šķita, ka vilnas kodējā pavīd Mateo Tampu seja, taču, cieši lūkojoties, viņa redzēja vienīgi neskaitāmas dzītiņas baltajā vilnā. Viņa izberzēja acis.

Bija aizveduši Mateo, kas tik veikli prata vadīt raibos vēršus un irdināt zemi. Cik lauciņu viņš nebija izcilājis! Mājai apkārt vienmēr bija labi uznākuši sējumi, apstrādāti tīrumiņi, koši kā jauns flanelis, kā jauni brunči — mēļš kinua^7, zaļš maīss, dzelteni kvieši, tumšas pupas. Kartupeļu lauki atradās augstāk, tur, kur bija vēsāks.

Viss būtu labi, ja viņš biitu šeit. Ai, Karmenas dievmāte, kas zina, vai viņš maz atgriezīsies!

Pēdīgi ieradās Damians, pārdzina aitas. Maņju lēkādams rēja, taču ne tā kā parasti. Tas kaut ko nojauta un arī bija skumīgs.

Damianam visa mute bija notriepta mēļa ar meža mīklenēm. Martina pasauca zēnu pie sevis un ilgi lūkojās viņa acīs.

— Ak tu, mierinājums mans!

Viņa lēni apjoza dēlēnu, kura septiņgadīgajā augumiņā jau bija saskatāms pāragri topošais indiāņu vēders, un uzlika viņam jaunu pončo, kuru bija audusi svētkiem.

— Vai, cik skaists, mamma! — iesaucās zēns, priecādamies par jaukajām krāsām.

Bet Martina nepamanīja zēna prieka. Viņa bija iedevusi tam pončo tādēļ, ka viņi vairs uz svētkiem neies. Nav vairs Mateo, un rūpes par māju, zemīti un ganāmpulku kļuvušas lielākas. Turklāt svētkos kāds var aicināt viņu dejot, .un tad ļaudis sāks mēļot... un, kas zina, varbūt Mateo atgriezīsies. Viņam jāatgriežas. Daži ir atgriezušies, un daži nav pārnākuši, bet Mateo būs no tiem, kas atgriežas. Ja vien...

Martina jūt, ka cerības pacilā viņas sirdi. Viņa pat sapņo, raudzīdamās, kā dūmakā gaist apvārsnis. Taču ēnas aug, izrauj viņu no sapņojuma, un viņa dodas pie pavarda.

Naksnīgā tumsā raustās drebošās liesmas, un ari tālumā iedegas citas ugunis. Sākas uguņu valodas cauri biezajai augstienes tumsai, kas gulstas pār pakalnu līkumotajām nogāzēm.

Martina un Damians vakariņo, klausīdamies aitu blējienos, un dod Maņju to, kas paliek pāri, bet pašlaik tā ir daudz, jo Mateo trauks nav bijis jāpiepilda._ Martina jo vairāk izjūt viņa trūkumu visos sīkumos:' uz galda stāv tukšā bļoda, aizdurvē pamests kaplis, kas viņai pašai jāpievāc, pie sienas karājas lepnā, baltā cepure, zem nojumes atpūšas arkls, uz kura balsta neviens vairs neliks roku, skrāģis istabā izskatās nožēlojami liels viņai vienai...

Viņa domā, ka nepieciešams paskaidrot zēnam, kas noticis, bet nezina, kā sākt, un klusē. Klusums ir tik smags, ka Damians viņu uzskata jautājošām acīm. Pēkšņi abi sāk raudāt. Tās ir piesmakušas, saraustītas elsas, drūmas un mēmas, taču tās viņus saista, viņus vieno.

— Tavu taitu ... tavu taitu aizveda!... — viņai pēdīgi izlaužas pār lūpām.

Viņa neko vairāk nespēj pastāstīt, trūkst vārdu, viņa nespēj pat pakustēt. Zēns gandrīz neaptver, kas noticis, un arī klusē. «Taitu aizveda!» Izdzēsuši pavardu, māte un dēls ieiet būdā, pa tumsu uzraušas uz čīkstošās guļvietas. Brīdi paraud mazais. Blēj aitas. Drīz vien par kalnāju nolaižas bezgala dziļš klusums, pilns satraucoša miera un trīsoša mēmuma. Bet vēl dziļāka par šo klusumu ir cilvēka klusēšana. Mātes un bērna klusēšana, kas ilgusi tikai īsu laiku, bet ir tik smaga, it kā būtu ilgusi veselu mūžību.

Mapju, velti ostījis saimnieka pēdas pa taku lejup, beidzot iekaucas. Suns gaudo, skatīdamies uz ceļu, kas līčločiem ved lejup uz upi, ielejām un vēl tālāk ... Līdz kurienei? Kas to lai zina, līdz kurienei.

* *

Ir noticis tas, ka Mateo noņemts zaldātos. Nedz Damians, nedz Maņju nesaprot, kas tas ir. Pat Martina skaidri nezina, ko tas nozīmē.

Tanī dienā žandarmi uzrādās pēkšņi tādā brīdī, kad Mateo rūpīgi kaplēja savu lekno maīsa lauciņu. Noliecies pār vagām, kapli rokā viņš ieraudzīja tos tikai tad, kad tie jau bija pavisam tuvu. Citādi viņš būtu paslēpies, jo nekāda labā nolūka tiem nav, kad tie ierodas laukos: vai nu tie sagūsta vīrus, vai paņem armijas vajadzībām zirgus, govis, aitas un pat vistas. Та nu Mateo neko citu nevarēja darīt ka vien nolikt kapli pie malas, noņemt cepuri un, turot to rokā, sveicināt.

— Lai slavēta visušķīstā dievmāte, labu vakaru...

Žandarmi piecirta piešus saviem kleperiem, un tie

tuvojās, mīdīdami maīsu. Žandarmiem bija milzīgas šautenes un zilas uniformas ar zaļām bārkstīm.

Neatņēmuši sveiciena, tie gandrīz vai uzkliedza:

— Kur tava karaklausības apliecība?

Mateo neatbildēja. Žandarms tresainā uniformā no-rēca:

— Apliecība, ka esi padots karaklausībai. Tu te netēlo pussprādzi...

Mateo lāga nesaprata, ko no viņa grib, taču atcerojas, ka pirms gadiem žandarmi arī tapat bija pa-

ņēmuši indiāni no pretējās kraujas. Toreiz Mateo bija atstājuši, jo viņš bijis pārāk jauns, bet tagad acīmredzot bija atnākuši pēc viņa. Mateo iedomājās atbildēt:

— Tur būdiņā, tur tai jabūt...

Un viņš gāja uz būdu, bruņotie vīri viņam sekoja, tiem patika piecirst piešus zirgiem, lai tie dīdītos pa maigajiem augiem. Mateo sānis paskatījās uz postījumu un ar biezu, kokas zaļi iekrāsotu spļaudekli izspļāva savu niknumu. Mateo domāja, ka, ticis līdz nogāzei, skriešus metīsies prom, lai patvertos ar kokiem pieaugušajā aizā, taču dzirdēja, ka aiz muguras ir gatavībā mauzeri, ka tiek uzvilkti gaiļi, tā ka vajadzēja iet līdz būdai un tanī iekšā.

Mateo iznāca laukā, aiz viņa Martīna. Viņš sadrūmis klusēja. Viņa stiepa pret žandarmiem savas saliktās rokas, raudāja un lūgšus lūdzās:

— Nav mums apliecības, taitas. Kur lai mēs to ņemam? Nevediet viņu prom, taitas. Kas notiks ar mums? Taitas, mūsu kunga Jēzus svēto brūču dēļ — atstājiet viņu šeit....

Viens no žandarmiem nokāpa no zirga un iecirta viņai tādu pļauku, ka viņa nogāzās zemē un, sarāvusies kamolā, palika tur guļam, vaimanādama un žēlabaini raudādama. Tad žandarms atlieca uz muguras Mateo rokas un sasēja tās pie locītavām. Virve bija no zirgu astriem, un Mateo vaigs sarāvās, kad viņš juta virvi iegriežamies miesā. Tresotais žandarms piejāja pie viņa un divreiz iezvēla viņam ar pātagu pa seju.

— Tā tik vajag, kapral, — otrs smēja, uzlēkdams zirga, — lai šis lops čolo zina, kā pildīt savu pienākumu ...

Un tad abi uzbļāva:

— Aiziet!...

— Kusties, maita tāds! ...

Martina uzlēca kājās un paguva uzmest vīram pončo, jo viņš bija kaplējis, kā parasti, vienā kreklā. Gurdu soli sāka iet Mateo, bet viņam vajadzēja to pasteidzināt, jo žandarmi piedraudēja, žvīkstinādami viņam pātagu gar ausim. Viņi triecās pa ceļu. Lejup, lejup. Te tie bija vienā uzkalnā, te otrā. Martina pakāpās uz paugura, lai redzētu, kā Mateo aiziet, lidz pazūd aiz pēdējā ce|a likuma. Viņš gāja pa priekšu savā mēļajā pončo, lielo meldru cepuri galvā, aiz viņa rikšoja zirgi, un to mugurās šūpojās gūstītāji ar šautenēm, kuras pašlaik nebija vajadzīgas un tādēļ bija pārliktas pār pielikušajām mugurām. Virve stiepās no Mateo rokas locītavām līdz seglu augšgalam — skumjš, pazemojošs loks.

šī aina palika Martinas acīs. Kopš tā laika viņa vienmēr redzēja Mateo aizejam — piesietu un bez iespējas atgriezties, redzēja viņu mēļajā pončo un viņam sekojošos žandarmus zilajās uniformās. Viņa redzēja tos iegriežamies ceļa līkumā un pazūdam. Mēļš — zils... Mēļš — zils... Kamēr vairs nebija nekā. Kamēr viņš izgaisa nevēstē kā melnā naktī.

* * *

Un tā māja palika bez gādnieka. Nebija vairs ne vīra, ne tēva, ne saimnieka, ne strādnieka. Martina darīja savu darbu klusēdama, smagu sirdi. Damians raudāja ikreiz, kad atcerējās tēvu; Maņju, kam pielipa saimnieku skumīgums un kas pats bija nobēdājies, gaudoja, izstiepis purnu pret tāli, un lauki pieauga ar nezālēm.

Pienāca ražas novākšanas laiks, bet Mateo neatgriezās.

— Tas velkas ilgi, — teica Simons, kopā ar sievu ieradies palīdzēt novākt ražu. — Tas velkas ilgi, kad ;ii/.ved žandarmi... Es jau esmu vecs, citādi arī mani būtu paņēmuši.

Un Huana mierināja savu meitu:

— Gan viņš atgriezīsies, gan viņš atgriezīsies...

Bet Martinas sirds nojauta, ka Mateo ir ļoti tālu.

Kad vajadzēja kult kviešus, ieradās visi kaimiņi

pēc senas paražas uz talku. Pārējo ražu novāca četratā, pielikdami visas pūles. Cītīgi izlobīja maisu un pupas, izvētīja kinua.

Citkārt šie darbi ritēja jautri, bet tagad tos veica bez kādas sajūsmas, it īpaši Martīna. Nerisinājās valodas, runāja tikai par pašu nepieciešamāko. Simons mēģināja stāstīt stāstus, bet atmeta, jo juta, ka viņam nav klausītāju. Martina klausījās tik ar pusausi, Huana bija pakurla, bet Damians vēl neko nesaprata. Vienīgi Maņju lūkojās ļoti vērīgām acīm.

Vecāki naktīs čukstējās, un tas lika Martinai domāt, ka runa ir par kaut ko nelabojamu. Viņa satraucās:

— Tēt, māt, kas ir? Sakiet man, mani mīļie...

Tad vecie izlikās par aizmigušiem. Ass vējš — tuksnešainās augstienes elpa spiedās būdā caur meldru kleķu sienām. Plivināja segas un gari gaudoja. Martīna apskāva savu mazāko dēlēnu, kurš vēl bija visneaizsargātākais un, nabadziņš, vēl neapzinājās savas nelaimes.

Pēc dažām dienām vecāki aizbrauca.

Simons sacīja:

— Kad pienāks laiks, atsūtīšu pie tevis Timoteo, lai tas tev apsēj laukus ...

Martīna redzēja tos lēnu soli aizejam pa līčloču ceļu, prom pa nogāzi, kamēr viņi tika pēdējā uzkalnā. Tur viņi apstājās, vicināja cepures, pagriezušies pret meitu, un drīz vien pazuda aiz apvāršņa.

Martinai gribējās skriet un panākt viņus, un aiziet kopā ar viņiem, bet šeit bija māja un ganāmpulks, un tas viss, kas Mateo iepriecinās, kad viņš atgriezīsies, un viņa palika stāvam, cieši atspiedusi kāju pēdas, it kā ieaugdama zemē. Viņa juta, ka Damians viņai bija pieķēries pie jostas ... Viņas dēli! Un māja un ganāmpulks, un zeme. Vajadzēja palikt. Gaidīt.

Bezgala skumjš satumsa vakars. Drīz vien vairs nevarēja saredzēt aprises tālajiem uzkalniem, uz kuriem Martina raudzījās cerīgu skatienu, jo pa to līkumotajiem ceļiem vajadzēja atgriezties Mateo.

Nejuta nevienas dzīvībiņas, visu tika paņēmusi nakts. Kaut arī Martinai bija bērni, viņa tomēr izjuta nomācošu vientulību.

* * *

Zinot šos notikumus, ir saprotams,, kādēļ Maņju cēlās godā.

Māju, kurā nav vīrieša, sarga suns. Un Maņju tādēļ kļuva sevišķi vērtīgs. Suns pats, gan diezgan neskaidri, nojauta, ka tam tagad ir citāda loma nekā senāk. Maņju nebija vienīgi sargs un ēnu izsekotājs naktī. Pa dienu tas kopa ar Damianu skraidāja, līkumus mezdams un aitas ganīdams turpat pie mājas. Savā pamestībā Martina uzticējās suņa aizstāvībai. Viņa sauca to, tiklīdz pa gabalu ieraudzīja tuvojamies ļaudis, — būda atradās tuvu lielajam ceļam, un pa to pārvietojās baltie cilvēki. Martina vēl bija skaista sieviete. Viņas seja staroja jaunības svaiguma, to vēl nebija sagrauzušas ciešanas. Viņas krusu un gurnu izliekumus nespēja apslēpt vaļīgā blūze un rupjie flaneļa brunči. Kad vējš tos paplivi-nāja, pavīdēja viņas maigie, dzellenbrūnie, kā no gluda mala veidotie stilbi.

Saprazdams, ka ir mājas un tās iemītnieku sargs, Maņju jutās varen liels. Viņš rūca un rādīja asus .ilkņus, kad vien bija izdevība, un viņa acis un ausis

allaž bija modras. Izslējies uz paugura vai klints, viņš bija savu māju un lauku nenogurdināms sargs. Tomēr viņš skuma pēc Mateo, un naktī reizēm dzirdēja viņa žēlabainos kaucienus.

IV PUMAS RĒGS

Nakts bija melna. Aplokā rēja suņi, bet ne tā kā parasti — vientuļi un kūtri. To balsij tagad bija trauksmes, niknuma, apvaldīta straujuma pieskaņa. Tās bija tādas rejas, kādas mēdz būt suņiem, kad vēja pūsma atvēdī tiem pumu un lapsu aso smaku.

— Hā! Droši vien jūt tuvumā pumu, — ieteicās Timoteo.

Arī kaimiņu aplokos sacēlās trauksme. Nakts pildījās ar rejām un kliedzieniem. Saimnieki ņēmās rīdīt suņus un klaigāja, lai biedētu zvērus, kurus iedomājās sirojam ap māju:

— Cui!. . . pil Cui, cui!...

— Puma, ipuma, puma-a-al...

— Lapsa, lapsa, lapsa-a-a! ...

Nakts tik tiešām bija īsti labvēlīga postītāju iebrukumam. Nemirdzēja neviena zvaigznīte. Šai naktī nebija ne debess, ne izplatījuma, viena melna, akla tumsa visapkārt — īsta rēgu nakts. Kādreiz šādā naktī puma tika iebrukusi Roblesu aplokā. Suns, vārdā Pērkons, bija meties tai virsū un sekojis bēgošajam zvēram. Beidzot tie bija nikni cīnījušies, jo pēc ilga laika suns atgriezies pie sava saimnieka elšā-darns un vienās brūcēs. Velti Huana likusi uz pušumiem citronu ar sāli un balto rumu. Asinis plūdušas un plūdušas līdz pašam rītam, un tad suns nobeidzies.

Bet tās pašas dienas vakarā maitu ērgļi vienā laidā lidinājušies pār kādu uzkalnu un tad pazuduši aiz tā. Simons gājis apskatīties, kas tur ir, un pierādījies, ka arī Pērkonam bijuši stipri ilkņi —^ tur gulējusi beigta puma.

Tas noticis tanī reizē, kad Simons bija nolēmis iet pie dona Roberto Pomas pēc diviem kucēniem. Sambo, Vanka un to pēcteči godam pildīja savus aitu gana pienākumus, un to ganu gaitu laikā neviens kustonis nav ticis nobeigts, taču četri suņi vienā pašā aplokā — tas ir ļoti daudz, pie tāda skaita neviens plēsoņa neiedrošinās tuvoties. Nav šaubu, ka lapsas un pumas siroja apkārt, kā sirojušas, taču, jau pa labu gabalu suņu reju brīdinātas, varēja patverties mežotu aizu biežņā. Varbūt būtu netaisni noklusēt kādu Sapras veikumu. Tas, mājas sargs būdams, kādudien noķēra un nokoda kančaluko, kas bija nācis pēc vistām. Sis visai klusais zvērēns apmet savu garo, kailo asti ap vistas kaklu, nožņaudz upuri un skriešus velk to prom. Tā šis Sapras nokostais kančaluko bija izdarījies ar vistu, kas gulējusi no žagariem pītajā būrī aiz būdas. Taču vistu saime sacēlusi šausmīgu kņadu, un, tā kā vista pati bijusi smaga un kladzinājusi, cik vien tās saspiestā rīkle spējusi, tad kančaluko nav varējis necik ātri paskriet, un Sapra viens divi sadzinis tam pēdas. Par nelaimi vai par laimi, kā nu kuram, kančaluko lēcis pāri kādam grāvim, svars to vilcis uz leju, un laupītājs ar visu laupījumu iekritis ūdenī. Tur Sapra tos panācis. Cīņa nav bijusi visai ilga. Ar diviem kampieniem Sapra pārkodis zvērēnam kaklu. Atskrējuši arī vēl citi suņi, cīņas alkdami, un drīz vien nelaimīgais mednieks bijis saplosīts lēveru lēveros.

Pašlaik suņi rēja nikni, tos vilktin vilka doties cīniņā. Varbūt šīs pašas cīnīšanās kāres dēļ tie jauta pumas un lapsas tur, kur nebija nekā vairāk par lapu čaboņu vējā. Pēkšņi suņi pārlēca pār aploka aizžogu un kā plēsti metās pa laukiem uz. visām pusēm. Būdā varēja dzirdēt, ka tie rej kaut kur joti tālu.

— Aiziesim aplūkot ganekli, — teica Simons Rob-less. — Lapsa ir traki manīga. Ja kāda, šeit klaiņojot, dzirdēs suņus rejam otrā malā, noteikti nāks laupīt...

Tik tiešām lapsa ir visai viltīga. Šādā reizē tā aiznestu jēru. Tā kā lapsai nav daudz spēka, tad tā" nokož aitu, vienīgi sastopot kādu noklīdušu lauka vidū. Citādi lapsa laupa tikai jērus un vistas, jo ar tādu vieglu laupījumu tā var veikli aizbēgt.

Simons Robless ar savu saimi iegāja aplokā un atsēdās salmos, kur bija suņu guļvieta. īpatnējs un iespaidīgs izskatās ganeklis naktī. Tumsa to apslēpj, ir redzamas vienīgi acis. Tās spīd dzeltenas un nekustīgas nakts melnumā. Varētu teikt, deg simtiem rāmu guntiņu. Vai varbūt vēl trāpīgāk būtu teikt, ka tās ir kā dzeltenas ogles, kas palikušas pāri no kādām teiksmainām liesmām. Tumsa ir aprijusi vilnas bālganumu, acis vairs neizskatās pēc dzīvnieku acīm, tās spīd nal<tī kā fantastiski dārgakmeņi. Roblesi bija pieraduši pie šādas ainas, tā nekādas pārrunas neizraisīja, vīri sāka klaigāt, lai viņu klātiene aplokā būtu manāma.

— Lapsa,lapsa,lapsa-a-a!...

Suņu rejas atskanēja no aizvien lielāka tāluma, te no vienas puses, te no otras puses. Tā tas mēdz notikt, ja suņi nav sadzinuši drošas pēdas vai arī nemaz nespēj tās sadzīt. Simons, to sapratis, sacīja:

— Nakts ir mānīga un biedē dzīvniekus un cilvēkus. Tumsa rada pumas un lapsas tur, kur to nav, tā rada bailes ...

Simona stāvs bija tik tikko samanāms tumšuma. Taču no kokas, kuru viņš zelēja, plūda smarža, un īkšķa kauliņš bungāja pa čeko, kurā glabājās kaļķis, ar ko saldināt kokas bumbiņu, un šīs zīmes skaidri pauda, kur atrodas Simons un pat ko viņš dara. Ti-moteo, kurš ir tais jaunekļa gados, kad jau lieto sal-denrūgto koku, vakaros to nekošļā.

— Tā tas ir, tā tas ir, — turpināja Simons un pēkšņi apklusa, nav šaubu, tai brīdī viņš iebāza mutē ar kaļķi aplipušo stieplīti, lai piesātinātu aiz vaiga aizbāzto kokas bumbiņu. Stieplīte ir piestiprināta pie čeko vāciņa. Kad stieplīte pieduras valgajai kokai, tā kļūst slapja, un tādu pašu to iebāž atpakaļ čeko, pa kuru pabungā ar pirkstu kauliņiem, lai stieplīte apliptu ar kaļķi un nākambrīd ar to atkal varētu uzlikt uz kokas bumbiņas kaļķi. Čeko graboņa ir dobja un vienmuļa, kaut kas līdzīgs mūzikai. Stāsta, ka, lietojot koku, dienā esot vairāk spēka strādāt. Naktī, vismaz Simonām, tā izraisa vēlēšanos runāt. Citiem atkal tā liek iegrimt sevī un klusēt. Simons ir dzimis runātājs. Bet ar to nav teikts, ka viņš būtu tukšs grābis. Tieši otrādi — viņam ir savi dziļi un pārdomu pilni klusuma brīži. Taču, kad viņa sirds ir pilna, viņš runā, viņa valoda plūst kā straujš ūdens, un ik vārds trāpa īstā vietā, un ik vārdam ir pareizais uzsvars.

šobrīd, nav šaubu, viņš dziras stāstīt vienu no saviem stāstiem. Nevarēja zināt, kad tie ņemami par pilnu, kad tie sadomāti. Viņš visiem piešķīra vienādu ticamības nokrāsu un no visiem secināja kaut ko pa-mācīgu. Un tagad, piemēram, viņa klausītāji nezina pateikt, vai stāsts ņemts no svētajiem rakstiem, vai arī Simons tam pievienojis nostāstus no savas pieredzes.

Izmantodami sastapšanos ar Simonu, pavērosim viņu labi, jo, kaut arī pašlaik visu slēpj tumsa, ir vērts uz viņu paskatīties, un mums nevajag viņam pavirši paiet garām. Simons ir čolo dzeltenīgu vaigu, indiaņa vaibstus viņa sejā ir smalkākus padarījušas viņa senča asinis, kuras bijis sajaukums ar spāniešu ,'isinīm. Tādēļ arī Simonām nav tik liela vaigu kaulu un tik lielas mutes, bet deguns viņam ir krietni garš un bez indiāņiem raksturīgā liekuma. Viņš jau ir vecs, viņa kazbārdiņā un ūsās spīd sirmums. Grumbainie, pietūkušie plaksti nespēj apslēpt šķelmību, kas zib dzīvajās, brūnajās acīs. Apģērbs mūsu draugam ir ka visiem šai apvidū: meldru cepure, garš pončo, krekls, tumšas bikses, apjoztas ar krāsainu jostu, oho-las. Mugura viņam mazliet salīkusi, bet neviens neteiks, ka viņš nekam vairs neder. Viņa lielie muskuļi ir pilni spēka, un viņa rokas ir stipras, kā jau zemes strādniekam un vīram, kurš paradis turēt tanīs cietu pavadu.

Simons ir slavens ar visu to, ko jau tikām pieminējuši: flautas spēli, bungu sišanu, suņiem, stāstiem. Turklāt viņam ir bērni. Bez tiem, kurus jau pazīstam, viņam ir vēl viena meita, precējusies tāpat kā Martina, un divi dēli — lopu dzinēju gaitās. Huana bija tūlīt atsaukusies uz viņa vitālo dedzību. Gadi nav spējuši laupīt viņas gurnu kuplumu, viņas krūšu un vēdera apaļumu. Mēdz sacīt: kāds kruķītis, tāds kātiņš, — šai gadījuma abi bija cieta koka, un tā arī viņu bērni, stipri un brūni, spēra drošu soli un mīlēja dzīvi.

Bet atgriezīsimies pie tās nakts. Tajā brīdī Simons bija pabungājis pa čeko ar pirkstu kauliņiem un tagad sāka runāt:

— Pastāstīšu jums stāstu par tumsu vai, pareizāk, par pumu un citām tumšām lietām. Uzklausiet mani...

Mušu sentēvs Ādams dzīvoja paradīzē, kur viņam, kā zināms, labi klājās. Tur bija visādi augļi: mango, cukurbumbieri, apelsīni, palto augļi un gvaijabas, nu, kādi augļi vien ir pasaulē. Tur bija arī visādi dzīvnieki, un visi labi satika sava starpā un arī ar mūsu sentēvu. Un viņam, rau, vajadzēja tikai pastiept roku, lai dabūtu to, ko gribēja. Bet cilvēkam ir tāda daba, ka tam nekad nav diezgan. Un tad nu mūsu sentēvs sāka visu ko prasīt dievam tam kungam. Tas nav taisnība, ka viņš vispirms prasījis, lai dievs dod viņam sievu. Vispirms viņš lūdza, lai nebūtu nakts. «Kungs,» viņš teica, «ņem projām tumsu, netaisi nakti, dari tā, lai vienmēr būtu tikai diena.» Un dievs tas kungs viņam vaicāja: «Kādēļ tu tā gribi?» Un mūsu sentēvs atbildēja: «Tādēļ, ka man ir bail, ne es naktī redzu, ne varu kur iet, jo man ir bail.» Tad dievs atteica: «Nakts ir radīta miegam.» Bet mūsu sentēvs sacīja: «Kad es klusi guļu, man liekas, nāks kāds zvērs un, izmantodams tumsu, man uzbruks.» — «AI» teica dievs tas kungs. «Tas liecina, ka tev ir ļaunas domas. Neviena dzīvībiņa nav radīta, lai uzbruktu otrai.» — «Tā tas ir, kungs, bet man ir bail tumsā, taisi tikai dienu, lai viss mirdz gaismā,» lūdzās mūsu sentēvs. Bet dievs tas kungs atbildēja: «Kas ir darīts, tas ir darīts,» — jo, ko dievs tas kungs ir darījis, pie tā viņš arī paliek. Un tad dievs teica mūsu sentēvam: «Paskaties, kas tur iri» — un rādījis, uz kurieni skatīties. Un mūsu sentēvs ieraudzījis milzu pumu, daudz lielāku par visām redzētām, un tā tuvojusies viņam, šausmīgi rūkdama. Un šķitis, ka tā aprīs mūsu sentēvu. Un, iedama viņam virsū, tā atvērusi drausmīgu rīkli. Un mūsu sentēvs gauži pārbijies, redzēdams, ka viņam tuvojas šī puma. Nu tā bijusi jau klāt, jau gribējusi sagrābt viņu, bet, lūk, sākusi gaist, pārskrējusi viņam pāri, nenodarīdama nekādas vainas, un tad pazudusi gaisā. Jo tas bijis tikai rēgs. Un dievs tas kungs sacījis: «Tagad tu redzēji, ka tas bija tikai rēgs. Tāda ir nakts. Atmet bailes. Bailes rada rēgus.» Un tad dievs aizgājis, nelikdamies vairs zinis par mūsu sentēvu. Bet, tā kā mūsu sentēvs nepratis nelikties zinis, tad viņš, kaut arī neklājies to darīt, joprojām baidījies no nakts un vēlāk ar viltību pieradinājis dzīvniekus sev sargos. Un tāpēc mēs arī redzam velnus, spokus un nelaimīgas dvēseles, un tāpat arī pumas un lapsas, un visus tādus nešķīsteņus naktī. Un gandrīz vienmēr tie ir rēgi, tāpat kā tā puma, ko mūsu sentēvam parādīja dievs tas kungs. Bet vēl stāsts nav galā. Notikās tā, ka mūsu sentēvam Ādamam, tā kā viņš neprata nelikties zinis, vienmēr bija bail, kā es jums jau teicu, un viņš lūdza dievam tam kungam sev draudzeni. Bet, lai dievs viņam to dotu, viņš sacīja šādus vārdus: «Dievs kungs, visiem dzīvniekiem ir draudzenes, man vien tādas nav.» Un, tā kā tas bija taisnība, ka visiem tāda bija un viņam vienam nebija, dievs viņam to deva. Un tad sieviete Ādamu pazudināja, jo viņa nāca ar bailēm un nakti...

Pārskrējušies no dzenāšanas, atgriezās suņi, lai atlaistos uz salmiem.

Tad Simons Robless noteica:

— Šodien, liekas, arī rādījās pumas rēgs...

Kad tas bija pateikts, visi gāja gulēt.

V KAULIS DABŪ CITU SAIMNIEKU

Reiz vakarā Visenta teica savai māsai:

— Antuka, rīt es iešu tev līdzi, jo gribu savākt ra-tānijas.

Tie ir nelieli augi, kuru červeļainā sakne tiek sasmalcināta, un, ja to vāra kopā ar flaneli, tad tā nokrāso šo drēbi mēļu. Tā daudz tiek lietota šai nolūkā, un tādēļ tais apvidos, kur ratānijas aug, redz ļoti daudz pončo un brunču mēļā krāsā.

Simons piebilda:

— Atnesiet arī pakru, man vajadzīga ganeklim ...

Pakra ari ir neliels kalnāju,, augs, taču tas sastopams daudz augstāk kalnos, tur, kur pat zāle vairs negrib augt. Pakra izspraucas no zemes mazumiņa, kas uzkrājies klinšu spraugās, un pieplok pie klints platām, gaļīgām lapām. Kalnieši šīs lapas sasmalcina un kopā ar sāli dod lopiem. Dzīvnieki no tām kļūstot brangāki un vaislīgāki.

Un tā nu notikās, ka abas māsas kādurīt soļoja aiz ganāmpulka.

Viņas bija priecīgas. Viss vedināja būt līksmām. Te vienā malā, te otrā vīdēja lauciņi ar jauniem sējumiem. Spoži spīdēja nesen uzlēkusī saule, un tās siltie stari dzirkstīja rasotajā, vizmainajā zālē, kas sprauk-tin spraucās laukā no valgās zemes.

Suņi rēja un jautri lēkāja. Vanka, ciltsmāte un dzīvības devēja daudzām paaudzēm, skraidāja apkārt savai senākajai saimniecei Visentai un brīžam bez kāda iemesla aiznesās prom, lai atkal atgrieztos un lēkātu. Tā bija tāda lēkāšana tīra prieka pēc. Vankas līksmās sajūsmas aizrauti, pārējie suņi arī tāpat draiskojās. Un nabaga Kaulis, nenojauzdams nelaimes draudus, nesās apkārt, mezdams līkumu pēc līkuma, un rēja uz aitām, kas bija noklīdušas savrup. Antuka nenocietās neiejaukusies:

— Kas tev ir, Kauli, vai tu esi traks palicis?

Apsauktais suns mazliet atguva savaldību.

Nonākušas tanī vietā, kur uzkalni abās pusēs atkāpjas, lai pavērtu ceļu augstienes plakankalnei, māsas apgriezās apkārt un raudzījās uz leju. Jauki bija nolūkoties uz krāšņajiem, košajiem sējumiem. No pelēkajam būdelēin raibo lauciņu vidū vijās augšup dūmi. Kuplu eikaliptu mežs ieskāva Pāukaras muižas kungumāju. Mežotas aizas šķēla zemi melnzaļām strēlēm, stiepdamās lejup uz ielejam bagāto nolaideno klaju gar Janas upi. Pa dzeltenajām taciņām kustēja ļaudis, vīri un sievas krāsainos ģērbos. Kāds vīrietis durpriekšā segloja zirgu. Lēnām devās kalnup citi baltie ganāmpulki.

Meitenes gāja tālāk, nospriezdamas, ka sējumi sola labu ražu. šķērsodamas .sarkanīgas zemes paugurus, viņas izdzirda pāris īsu un asu svilpienu.

— Vai tik suņi nebūs noķēruši kādu viskaču^8? — ieminējās Visenta.

— Nē, tie ir par muļķu. Nostājas vienā malā alai, bet viskačas nāk ārā no otras puses svelpdamas. Suņi paliek rejam pie alas, tas ir viss.

— Jā, tā vienmēr bijis, — nosaka Visenta.

Un Antuka, lielā dziedātāja, uzrauj gadījumam piemērotu vaino:

Būtu cs viskaca,

Tavu māju lenktu,

Apskrietu es apkārt — fisst!

Un vēl gari svelptu.

Viņa tik jokaini atdarināja viskačas svilpienu, ka bija jāsmej, un, tā kā viņām vispār gribējās smieties, tad viņas laida vaļā garus, skanīgus smieklus.

Augstienes nogāzes kļuva plašākas. Meitenes palēnināja gaitu, un suņi rēja vienā riešanā, kamēr izkliedēja ganāmpulku pa zālieniem. Augšā vizēja debess zila un balta. Melnās klinšu smailes slējās pretī kā draudīgas dūres.

— Labi, iešu pēc ratānijām un parkas... Un vakarpusē būšu atpakaļ.

Antuka palika pie ganekļa un noskatījās, kā māsa pazūd starp klintīm, dodamās augšup pa vienu no pēdējiem uzkalniem.

* * *

Pie debess sāka biezēt svinpclēki mākoņi, un pūta skarbs vējš, griezdams virpuļos aso zāli. Pēc Antukas sauciena suņi vāca kopā ganāmpulku. Drīz jau nāks

Visenta. Pirms brīža Antuka bija redzējusi viņu kāpjam lejup ar lielu saini. Antukas skatiens bija uztvēris vienīgi māsu, lai gan viņa visu dienu tika vērīgi raudzījusies tālē. Pančo nebija nācis. Droši vien viņš vadīja savu saimi otrā malā.

Bet te pēkšņi, nojaucot dzeltenās zāles klaja vienmuļību, tālumā parādījās divu jātnieku melnie stāvi. Jājēji tuvojās aujiem. Drīz vien tie bija klāt. To pončo plīvoja vējā, meldru cepurēm priekšējā mala bija uzliekta uz augšu. Pār segliem tiem bija bises. Vīrs, kurš jāja pa priekšu, atritināja ap vidukli aptīto un krusteniski pār krūtīm pārlikto virvi. Kad jātnieki tika līdzās ganāmpulkam, šis vīrs veikli uzmeta laso Kaulim, kurš pirmais tiem pagadījās ceļā. Suns nepaguva palēkt nost un izvairīties no cilpas, kad tā jau bija apmesta tam ap kaklu. Laso metējs bija sagatavojis mazu cilpiņu un, līdzko tā ieskāva suņa kaklu, spēji rāva to ciet. No vilkanās, labi ietaukotās ādas darinātā virve aizvilkās, viegli slīdēdama cauri spožajam tērauda gredzenam. Antuka steidza apskatīties, kas noticis. Turpretī Visenta, kāpjot lejup no kalna kores un ieraugot abus jātniekus, paslēpās aiz klintīm. Viņa bija ļoti tuvu notikuma vietai un varēja visu skaidri redzēt. Vanka un pārējie suņi riedami tuvojās uzbrucējiem. Pēkšņi parādījās kāds dzeltens suns gludu spalvu. Tas sāka rūkt uz rējējiem, acīmredzot suņi gatavojās izšķirīgai cīņai. Tikmēr nabaga Kaulis elšāja, veltīgi raustīdams virvi. Vīrietis turēja to stingru roku un smaidīja.

— Mierā, Draudziņ, — sacīja otrs jātnieks, apsaukdams dzelteno suni, un tas, uzlicis pumu uz ķepām, nolikās zemē labu gabalu tālāk.

Tai brīdī piegāja klāt Antuka.

— Laidiet vaļā, laidiet vaļā manu suni! — viņa uzstāja.

Laso metējs mierīgi atteica:

— Vai tu iedomājies, ka es velti metu laso?

— Laidiet vaļā, jo tas nav jūsu suns, — nobālusi, sašutumā degošām acīm teica Antuka.

Pa to laiku Visenta, tik tikko pabāzdama galvu, visu cieši vēroja. Jā, tas bija Hulians Seledons un otrs jātnieks — tā brālis Blass. Pirms kādiem gadiem svētkos Saukopampas ciematā viņa tika ar Hulianu daudz dejojusi. Viņš bija toreiz tāds pats kā tagad: smuidrs čolo dzeltenīgu vaigu, ērgļa degunu un lie- -lām tumšbrūnām acīm. Viņa plānās, nepieglauztās ūsas karājās pār biezajām lūpām. Viņš nebija kļuvis vecāks. Mierīgi izslējies, viņš sēdēja sava melnā zirga mugurā. Viņa skatienā jautās nežēlība un gribas spēks. Un Visenta atcerējās, ka toreiz ballītē Hulians bija viņai paticis un viņa netika aizgājusi ar puisi vienīgi tādēļ, ka taita viņu neizlaida no acīm. Jau toreiz šim čolo bija slikta slava. Meitene juta, ka viņā atdzimst senās un apraktās jūtas. Viņa gandrīz nožēloja, ka ir paslēpusies. Viņai gribējās, lai viņu tagad ierauga un pēc īsas pretošanās Hulians viņu gūst asas zāles klātajā mežonīgajā ārē. Taču jātnieki meiteni nepamanīja. Un Visenta arī nevarēja izšķirties nākt laukā no slēptuves.

— Laidiet vaļā, dieva dēļ, laidiet vaļāl — lūdzās Antuka.

Dzirdot meitenes kliedzienus, suņi rūca uz jātniekiem un izturējās pret tiem naidīgi. Vankai uz skausta bija sacēlusies spalva. Ja Antuka teiktu vienu vārdu, suņi mestos jātniekiem virsū. Un Hulians, saprotoši un pacietīgi noraudzīdamies, nodomāja, ka tā arī var notikt, un tādēļ sacīja savam brālim:

— Šauj nost tos suņus ...

Blass uzvilka karabīnei gaili, bet Antuka pasteidzās aizdzīt suņus un apklusināt tos.

— Vai tu zini, kas es esmu? — vaicāja Hulians.

— Nē, nezinu, —■ apspiestā balsī atbildēja Antuka.

— Hulians Seledons, — ar uzsvaru lepni noteica-jātnieks.

Antuka sastinga. Viņa, protams, bija dzirdējusi par Seledoniem. Tiem bija laupītāju slava. Čolo bridi patīksminājās par radīto iespaidu un tad vaicāja:

— Vai šie suņi ir Simona Roblesa saimes?

— Jā.

— A, tad esmu dabūjis to suni, ko man vajadzēja.

Un jātnieks paskatījās uz priekšu, lai turpinātu

ceļu. Bet tad viņš kaut ko atcerējās.

— Kā suni sauc?

Antuka vilcinājās atbildēt. Vai tad viņi patiesi vedīs suni prom? Nabaga Kaulis, izbāzis mēli, raustīja virvi.

— Saki, kā to sauc, muļķa meitene... Un pateicies dievam, ka es tev neko nedaru, jo tu vēl esi maziņa ...

Antuka drebēdama atbildēja:

— Viņu sauc Kaulis.

— Kaulis! — atkārtoja Hulians, skatīdamies uz suni. — Kaulis! Tas tik ir vārdiņš!

Un viņš piecirta zirgam piešus. Kaulis negāja uz priekšu, kaut arī Hulians to labu gabalu vilka.

— Uzgāz ar pātagu! — viņš pavēlēja Blasarn.

Blass, kurš līdz šim bija tuvojies pārējiem suņiem,

turēdams karabīni šaušanas gatavībā, piejāja klāt un iezvēla Kaulim ar pavadas galu. Suns pasviedās sānis un atkal nogūlās zemē. Jātnieki pasauca Draudziņu, kurš laipni tuvojās Kaulim, taču tas ierūcās un nozibsnīja savas asinīm pieplūdušās acis. Hulians lika vēlreiz uzgāzt gūsteknim, lai tas kustētos, bet, ta kā suns to nedarīja, tad viņš vilka to uz priekšu. Tā, sitot un velkot Kauli, viņi jāja prom, un Antuka redzēja tos pazūdam aiz kāda uzkalna. Līdz šim brīdim viņa bija kā sastingusi aiz bailēm, bet tagad saka raudāt visā balsī. Suņi gaudoja, skatīdamies uz aizjājēju pusi.

Visenta nokāpa lejā un, redzot māsas un suņu bēdas, juta, ka viņas pirmītējais saviļņojums izgaist... Cik reižu viņa nebija turējusi Kauli klēpī, kad tas bija maziņš! Ak tu nabadziņš! Tad viņa mēģināja mierināt Antuku:

— Neraudi, neraudi vairs... Būs atkal kucēni, vienu paturēsim tev ...

Antuka joprojām šņukstēja.

— Neraudi, Antukita, neraudi. Atšķirsim tev sunīti un ieliksim tam tādu vārdu, kāds tev patīk, sauksim par Neļķi...

Bet Visentai pašai arī sāpēja sirds, un pār viņas vaigiem ritēja lielas asaras.

VI LAUPĪTĀJA SUNS

Kaulis dzirdēja savu draugu kaucienus, un tam šķita, ka dzird arī Antukas raudas. Jā, viņa raudāja vaimanādama. Gūstekņa satrauktā sirds cēlās skumības un pretošanās pilna. Viņš aizvien noteiktāk liedzās iet uz priekšu. No vilkšanas tam sāpēja sāni un tas kļuva netīrs, taču joprojām atteicās cilāt ķepas. Pēdīgi tam izdevās iespiesties starp akmeņiem. IIu-lians izgrūda lāstu un nomurmināja:

— Es tev nor-r-raušu galvu ar vienu rāvienu!

Viņš apturēja zirgu un, pagriezies pret brāli, kas

jāja gabaliņu nopakaļis, sacīja:

— Kā tev šķiet? Neganti nikns ir šis Kaulis ...

Uz to Blass atteica:

— Varbūt ār to vajag runāt pa labam?

Hulians nokāpa no zirga un tuvojās Kaulim, kurš lūkojās uz viņu nikni un naidīgi. Draudziņš atsēdas drošā attālumā. Hulians notupās blakus Kaulim un tad ievēroja, ka suns smagi elpo. Virve bija sažņaugusi tam kaklu un iegriezusi spalvā vagu. Kad Hulians pastiepa roku pret virvi, Kaulis atvieza ilkņus, tādēļ puisis rīkojās citādi — piemina sunim kaklu, lai tas nekustētos. Tad viņš palaida vaļīgāk laso un sāka glaudīt suņa galvu un muguru.

— Kauli, Kaulīt, tagad tu nāksi. Neesi tik spītīgs. Kaulīt, viss būs labi...

Kaulis joprojām turējās, ieķēries akmeņos, taču ievaidējās.

— Vai es neteicu? — sacīja Blass. — Laid to tagad mierā. Tu redzēsi, ka tas ies.

Hulians uzlēca zirgā un viegli pavilka virvi.

— Kauli, Kaulīt, ej nu, puis ...

— Puis? — zobojās Blass. — Tu šo suni pataisi pat par cilvēku ...

Abi nosmējās.

— Bet redzi, ka tas nekust, — sacīja Hulians, paraudams stiprāk virvi. — Kāp zemē un gāz tam ar pātagu, kamēr protas ...

Kaulis bija izmisis. Tas vairs nedzirdēja ne kaucienus, ne raudas. Skanēja vienīgi tā nolaupītāju balsis, citādi augstienē valdīja tuksneša klusums. Taču suns nedomāja kustēt. Lai to velk, kamēr tas nosmok vai kļūst brīvs. Jo viņiem taču apniks ar to noņemties, un viņi palaidīs to vaļā. Tā domāja suns. Acīmredzot tas nepazina cilvēkus, bija pieradis pie rāmajām aitām, pie Visentas un Antukas maigajām rokām un retiem belzieniem ar nūju, kurus Timoteo laiku pa laikam izdāļāja, lai maltītes laikā valdītu kārtība. Tagad Kaulis iepazina cilvēku, nepiekāpīgu un cietu dzīvnieku, no kura neko labu nevarēja gaidīt, ja nepaklausīja.

Blass tik tiešām nokāpa no zirga un atraisīja lopu

dzinēja pātagu, kas karājās pie seglu pakaļgala.

— Kusties, ej! — viņš uzsauca, tuvodamies Kaulim un vicinādams pletni.

Suns vēl aizvien cieši turējās akmeņu starpā. Šādi ieķērušos, to nedabūs ārā ne ar labu, ne ar Jaunu. Tas vēlējās tikai vienu — lai atlaiž vaļā laso. Starp citu, pātaga to nebiedēja. Suns to nepazina. Sitieni, kurus viņš bija līdz šim dabūjis ar pavadas galu, nebija radījuši priekšstatu par to, cik sveloši sāp pātagas cirtieni.

— Nu labi, tad uzgāz taml — sacīja Hulians.

Blass pacēla pātagu un ļāva tai krist uz Kauli. Pātaga nošvīkstēja un cirta, dobji noplaukšķēdama, jo sunim bija bieza spalva. Adas čūska iezīmēja tā ķermenī dedzinošu, kvēlojošu vagu, un tai pašā brīdī trīsas tūkstoš durstekļiem nogāja līdz smadzenēm. Sitieni atkārtojās vēl un vēl, Hulianam vienlaikus raustot virvi. Kaulis mazliet sakustējās, Blass pielika roku un izcēla suni no akmens spraugas. Puiši ļāva tam brīdi pagulēt un tad atkal vilka virvi. Kaulis gribēja vēl pretoties — tas nerimās.

— Uzdod, uzdod tam vēli — pavēlēja Hulians.

— Vai iezīmēsim to?

— Iezīmē ...

Pātaga pacēlās, aprakstīdama gaisā loku, laidās pār suņa elšās raustošos augumu, pēkšņi it kā savilkās, lai trāpītu īstā vietā, un žviukstēdama ietriecās suņa gurnā. Pēc īsā plīkšķa atvērās miesa kā asins-sarkans zieds. Kaulis griezīgi iekaucās.

— Vai otrā gurnā ar? — vaicāja Blass.

— Nē, ka neiemetas tārpi. Uzgāz tāpat vien ...

Un pātaga cēlās un krita pār drebošo augumu, ritmiski svelpdama un pliukšķēdama. Kaulis juta, ka tam miesa deg. Tas uzlēca kājās, lai bēgtu, taču spēja vienīgi pamesties sānis, jo virve to saistīja. Savā apdullumā suns bija aizmirsis, ka to saista virve. Bet tagad tā no jauna savilkās. Hulians rāva, un viņa brālis skubināja, vicinādams tumšo un vijīgo čūsku.

— Kusties! ...

Un tad, pievārēts, ciešanu un ievainojuma dēļ piespiests atteikties no pretošanās, Kaulis sāka iet — saraustītu elpu, svelošu sāpju plosītu miesu un galvu vienās brūcēs. Silta asiņu strūkla tecēja tam pa kāju.

Suns atklāja, ka cilvēks ir nepiekāpīgs un nežēlīgs.

* * *

Viņi bija ceļā līdz vēlai naktij. Tad pēkšņi no kāda uzkalna kores tālumā bija saskatāma dreboša uguntiņa. Hulians apturēja zirgu un ar garu svilpienu pārtrauca melnās nakts klusumu. Drīz atskanēja otrs tāds pats svilpiens.

— Mājā ir, — viņš noteica, turpinādams ceļu.

Kāds vīrietis ar melnu pončo pār pleciem iznāca

viņus saņemt, to pavadīja suns, kas diezgan nedroši rēja. Drīz vien viņi nosegloja zirgus pie tumsas apņemtās būdas durvīm. Tur bija kāda sieviete, kura sāka kurt pavardu, kāds bērns gulēja savandītās segās. Kauli piesēja pie viena no stabiem, kas balstīja salmu jumtu, vīri aizveda zirgus un pēc brītiņa atgriezās un atsēdās lieveņa galā. Uz viņiem krita nespodra, sarkanīga pavarda gaisma, viņi sāka runāt par lopu pārdošanu un pēc tam skaitīja skanošus naudas gabalus.

Sieviete pasniedza kviešu un pupu virumu un grauzdētu maīsu lielās ķirbja bļodās. Augstienes dzedrumā izdrebējušies, vīri ar baudu strēba karsto viru. Hulians atlēja daļu no savas devas un aiznesa gūsteknim, kuram bez tam vēl tika daži rupji vārdi un smagi, mīļi noglaudieni. Izsalkuma mocīts, Kaulis ēda, taču krūtīs tam vēl aizvien kūsāja naids. Tas bija cieši nolēmis nīst. Labāk sakot, nikns naids tam plosīja krūtis, tas kvēloja kā sarkanās asinis, kas plūda no brūces.

Sieviete izdzēsa pavarda uguni, vīri brīdi parunāja, kamēr zelēja koku, un tad nolikās gulēt. Draudziņš un otrs suns saritinājās pie savu saimnieku kājām. Kaulis palika pie staba viens, tas nolieca purnu uz ķepām un, lielu bēdu pārņemts, kavējās atmiņās pie sava aploka un savas iepriekšējās dzīves. Vanka un pārējie draugi tagad snauda uz siltiem salmiem starp mīkstajām aitām vai varbūt arī rēja uz plēsoņam. Draugiem līdzās lēni gremoja aitas, un rītausma tiem atnesīs jaunu dienu, tādu pašu kā vienmēr, mierīgu un starojošu. Bet Kaulim tā šoreiz tāda vairs nebūs. Vīrietis bija cietsirdīgs un virve stipra. Kaut gan varbūt ari ne tik stipra, varbūt, neatlaidīgi graužot, tas pārgrauztu, sakostu to gabalos. Un Kaulis lēni pastiepa pret virvi savu purnu. Skaidrs, ka to varēja dabūt pušu. Suņa ilkņi cieši iccirtās virvē. Tai bija pat tīkama ādas un tauku garša. Pēdīgi viena sloksne padevās, un cerību pilns Kaulis tik grauza un grauza, vējš patagoja tā augumu, un ar nepatiku acis vērās tumsā. Taču suns bija pārliecināts, ka tas ar visu tumsu atradīs ceļu uz mājām. Ka pratīs atgriezties savās mājās, savā aplokā, pie savām aitām. Tas klusiņām grauza, tomēr ne tik klusu, ka nebūtu nekāda troksnīša. Viens no vīriem apgriezās uz otriem sāniem savā guļvietā. Un ja nu tas pamostas un ierauga? Taču vīrs vairs nekustējās, un Kaulis neritnus grauza tālāk. Tagad pārtrūka otra sloksne. Palika vēl tikai viena no trim sloksnēm, no kurām bija darināts laso. Kaulis juta, ka ādas strēmele jau kļuvusi it vilkana tā mutē, kad pēkšņi viens no vīriem iekliedzās:

— Ei, suns taču grauž laso! ...

Abi pārējie vīri pamodās, Kaulis nekustējās, viens no vīriem tomēr piecēlās un pataustīja virvi.

— Tik tiešām, ir jau gandrīz pārgrauzis.

Vīri izgrūda lāstus, un mājas saimnieks sacīja:

— Es dabūšu saru tauvu ...

Viņš meklējās pa mantu kaudzi, kas bija samesta kādā kaktā, un pēc brītiņa Kaulis bija piesiets pie staba ar biezu saru virvi, un Hulians tam vēl iepriekš bija šausmīgi sadevis ar to pašu laso, kuru gūsteknis tika grauzis.

Kaulis juta, ka ir patiesi pazudis. Sī saru virve griezās mutē un nebija pārkožama. Nē, tagad tas vairs nevarēs aizbēgt. Varbūt nekad vairs. Pārāk nepiekāpīgs un nežēlīgs izrādījās cilvēks. Ganāmpulks tagad bija nesasniedzami tālu. Bēdu pilna dzīve bija sākusies, un Kaulim gribējās izkaukt savas ciešanas gari stieptās, drūmas gaudās. Taču tas bija pievārēts, pārāk smagi pievārēts, lai spētu kaut vai žēloties. Un tas ļāvās miegam, tramīgam gūstekņa miegam, pilnam ciešanu un bēdu.

* * *

Viņi jāja prom, līdzko svīda gaisma.

— Ardieviņu, Martīn.

— Ardieviņu, doņja Paskvāla.

Kurp viņi devās? Kaulis nekad nebija gājis pa šīm malām. Jau kopš vakarvakara bija aizvadīts ilgs laiks pa svešiem ceļiem, taču tagad tam viss šķita vēl daudz dīvaināks, varbūt tādēļ, ka tā augumu vairs nekapāja pātagas. Kaulim vēl sāpēja, taču tā nabaga galva jau bija spējīga vērot to, ko sastapa ceļa. Tā bija ta pati parasta ainava — skatienam pavērās svelpjošas asas zāles klaji, lielas klintis un smaili uzkalni. Taču, lai cik šī kalnāja puse bija līdzīga tai, kurā tas mēdza ganīt, tikko iepazīts svešs apvidus vienmēr šķiet naidīgs un skumjš, jo tās nav paša mājas. Ļaunākais vēl bija tas, ka naktī uzliktā virve gan bija citāda, taču tāpat kā vakarējā piesaistīja to pie zirga un viens tās gals atradās Huliana rokā.

Dienas vidu vīri nokāpa no zirgiem ieturēt brokastis. Viņi' apsēdās zemē un izvilka no mugursomas lielu gabalu ceptas ga|as. Spožs nazis sagrieza to šķēlēs, un dažas lika Kaulim un Draudziņam. Klusi soļodams Blasa pēdās, Draudziņš parasti maz lika manīt savu klātieni.

Drīz vien viņi atkal devās tālāk — nepagurdami, noteiktu, vienmērīgu riksi. Starp klintīm viņi reizēm uzdūrās govju vai ķēvju bariem vai arī aitu ganeklim, bet parasti jāja pa vientuļu asas zāles klaju. Kaulis drīz vien juta, ka sāk pagurt. Sis pagurums bija kaut kas tāds, kas to it kā cēla augšup no zemes, no slidenās takas — tumšās strēlītes, ko zāliena izspūrušajās krēpēs bija ieminuši jājēji. Suns elšat elšāja un izbāza savu siekaloto mēli. Taču ceļš pēkšņi veda lejup nolaidenā līdzenumā un sāka līkumot starp kupliem krūmiem. Jo zemāk jāja, jo viss kļuva zaļāks. Pretī rēgojās augstas, sarkanas klintis. Tad atskanēja varenas ūdens šalkas, un līdz ar pirmo nakts miglu viņi piejāja pie pašas upes. Bija karsts, un Kaulis cieta īstas mokas biezās spalvas dēļ. Zirgi peldēja pāri, bet vīri un suņi cēlās pāri ar plostu, kas bija piesiets pie krasta zem kokiem. Otrā krastā, gabalu pajājuši, viņi nonāca pie būdas. Kauli piesēja pie viena no stabiem. Šķita, ka tāds ir tā liktenis — dzīvot mokošā virves gūstā. Un tad Kaulis, kaut arī bija noguris, gari un žēli iekaucās.

— Ko tu gaudo? — sacīja Hulians.

Viņš izvilka no būdas lielu gabalu žāvētas gaļas un pameta sunim.

Viņi bija ieradušies Kaņjārā.

$ ^ ^

Kaņjārai nebija nekādas līdzības ar kondoru ligzdu, drīzāk šeit varēja mist pumas. Tā bija dziļa, šķautnainu klinšu ieskauta ieleja, pieaugusi ar biezu

225

15 — 1027

mežu, vietām koši zaļu un pārmēram krāšņu, vietām nokaltušu, pelēku, jau vienās kritalās.

Vienā pusē plūda Maraņjona. Kāda tāla virsotne kausēja savus sniegājus, radīdama mazu strautu, kas, lēkādams pāri nepieejamam klintīm, trauca lejup ielejā, apslacīja mazu dārzu un tad ieplūda upē. Blakus dārzam slējās nestipra būda no lapām un meldriem.

Reizēm šai būdā mita un dārzā rosījās divi vīri. Būdā viņi sēdēja gurdi, zelēdami koku. Dārzā viņi vai' nu kopa nelielos dēstījumus, vai arī novāca to ražu — juku, banānus, koku, piparus. Bet nekad neviens viņus neredzēja. Neviena dvēsele nerādījās Kaņ-jārā.

Maraņjona, krācošā un rijīgā upe, aizstāvēja Kaņ-jāru jeb, pareizāk, Seledoniis. Varētu jau celties pāri upei, bet kam to darīt? Tur, otrā pusē, jau bija pavisam maza ieleja, kas pazuda upes līkumā, nobēgusi un noslēpusies starp klintīm. Un tās, varen kraujas un staltas, neatļāva izkāpt otrā krastā, turklāt no pašas augšas skrēja strauts pa dziļu, mežotu ieplaku. Un’turpat arī, ceļu aizcērtot, slējās nepārejamas klintis. Ikviens, kas ieradās Kaņjarā, bija kā iegāzies klinšu bedrē, un vienīgā izeja no tās bija bīstamais ceļš pāri krācošajai upei. Tātad šeit nebija viela, kur-varētu strādāt miermīlīgs zemkopis, un nebija arī vajadzības dotiņs uz šejieni, jo gar Maraņjonu kā augšpus, tā lejpus upes stiepjas plašas ielejas, kurām viegli piekļūt. Taču Hulians Seledons un Blass Selc-dons gan zināja, kādēļ viņi šeit apmetušies. Vēlāk, laikam ritot, arī citi ļaudis to zināja un vispēdīgi — varas iestādes.

Ļauna slava vijās ap šo tumšo aizu, uz to veda pat asiņainas pēdas. Ļaužu mutē brāļus vārdā nekad nesauca, bet tikai kopīgi, un viņu uzvārds «Seledoni» nodunēja ielejā tikpat kā šāviens ar vinčestri.

226

Kaulis netika atbrīvots nākamajā dienā, arī ne daudzas dienas vēlāk.

— Vai tu domā, ka tas skries atpakaļ? — vaicāja Hulians.

Un Blass atteica:

— Tas var gadīties — suņi atgriežas. Un šis, kas vēl nekad nav peldējis, ir spējīgs pārpeldēt četras upes pēc kārtas ... Suņi ir ļoti slīpēti.

Tādēļ Hulians rūpīgi pārbaudīja, cik ciešs ir virves mezgls. Tad viņš veda Kauli uz upi, un, nenoņemot virvi, lika tam peldēties kopā ar Draudziņu. Gūsteknis bija visai atvieglots pēc nomācošā karstuma, no kura, kā jau teicām, jo smagi cieta, tādēļ ka tam bija bieza spalva un tas pie tveices nebija pieradis. Būdams augstienes suns, tas līdz šim nepazina šo pastāvīgo svelmi, kas valda ielejās. Piesiets pie staba, viņš skatījās apkārt un drīz vien pamanīja, ka pār tā brūci laižas lielas, zilas mušas. Ari Hulians to ievēroja.

— Vai tu redzi? — viņš sacīja brālim. —- Mušas jau ir klāt, un, ja neaprūpēsim pušumu, tanī iemetīsies tārpi.

Un tādēļ viņš iegāza vaļējā brūcē dedzinošu, melnu šķidrumu.

Kaulis juta, ka šis nepiekāpīgais, nežēlīgais un manīgais cilvēks prot būt arī draugs. Viņš daudzkārt notupās pie Kauļa un glaudīja tam muguru. Nesa tam ēdienu lielā ķirbja bļoda, lai tas dalītos ar Draudziņu, kurš patiesi bija īsts draudziņš. Tas pieticīgi ēda no vienas malas un, kaut bija brīvībā, ne rūca, ne izrādīja naidu pret Kauli. Hulians teica:

— Lai tie būtu kā brāļi. Ja divi kopīgi stājas pretī nelaimei, tas ir tikpat, it kā cīnītos četri...

Un Hulians, nav šaubu, arī meklēja sev draugu, jo kas zina, cik ceļu, cik dienu viņam būs līdzās Blass? Kas to pateiks? Lopu zagļu likumus nosaka nazis un karabīne, un abi tie laupa dzīvību.

Hulians skatījās uz Kauli cieši, domīgi.

— Kauli, Kaulīti...

Sitienu sāpes pārgāja. Kaulis kļuva brangs no bagātīgajām žāvētās gaļas un jukas devām. Draudziņš kļuva tam tuvs, vilkās līdzi, un suņi viens otru aplaizīja. Kauļa acis pierada pie zaļpelēkā meža un sarkano klinšu blīvas. Upes krākšana un koku šalkas jau bija ikdienišķas skaņas Kauļa ausīm un ieaijāja to miegā, kā tas mēdz būt, ja pie skaņām pierod. Un cilvēks, vakardienas ļaunais cilvēks, apmīļoja to ar rokām, acīm un vārdiem.

— Kauli, Kaulīti...

Kādudien Kaulis to saprata. Tas paluncināja asti. Un smilkstēdams nolaizīja vīra rokas satraukts un aizkustināts. Hulians steidza atbrīvot to, un Kaulis skraidāja un lēkāja ap savu bijušo ienaidnieku, un aprauti rēja. Лк, kas tas bija par prieku abiem!

— Skaties, Bias, skaties!... — kliedza Hulians.

Kaulis lēca virsū savam saimniekam — nu jau tas

bija tā saimnieks —, un saimnieks to pieņēma, glaudīdams un teikdams tam rupjus vārdus, kuriem bija mīlinājuma nokrāsa, jo ir ļaudis, kas lamā un apmīļo vienādiem vārdiem — mainās tikai to izteiksme.

Kad vīrs un suns bija gana izpriecājušies viens par otru, Kaulis un Draudziņš skraidāja apkārt, pētīdami mazo ieleju. Daudz jau nebija jaunatnācējam šeit ko skatīt. Dārzs, divi zirgi nieka ganībās, kaktusi, mežs — to izskrēja no vienas malas līdz otrai, — klintis un upe, vienmēr te bija upe, kas spraucās iekšā mazajā zemes stūrītī. Kaulis nodzērās dzidro strauta ūdeni. Tad nu izdosim tam apliecību, ka tagad tas ir Kaņjāras pilsonis, pieņemot, ka ar šo ūdeni Kaņjārā svešinieku padara par savieti. Ir jāzina, ka visās malās Peru zemes ziemeļos — un tur arī norisinās mūsu stāsts — ūdenim piemīt burvestības spēks.

Tāds, piemēram, ir Kahabambā Takšānas upītes ūdenim. Tāds ir Uamačuko pilsētiņas ūdenim, kas nāk no Laspaharitosas ūdenskrituma. Tāpat tas arī ir ūdenim citās vietās. Svešzemnieks, kas šo ūdeni dzer, vairs neatgriežas savā zemē. Ūdens tam piebur jaunu dzimteni.

* # *

Kaulis jau sen vairs nedzina aitas. Tam bija jāprot tikt galā ar govīm. Dažas bija mežonīgas, dažas lēnas, bet visas stūrgalvīgas, tās neklausīja, ja vajadzēja iet, un bieži vērsās pret rējēju. Turklāt govis nesaprata valodu, pie kādas bija pieradis Kaulis. Ja tam rēja ausī, tās kļuva niknas. Taču Draudziņš bija sapratīgs skolotājs, un Kaulis atklāja, ka govij ir purns un ceļgali. Māceklim it bieži tika spērieni ar pakaļkājām, un it bieži to sabadīja, taču nepagāja ilgs laiks, kad tas bija apguvis grūto māku iekampt ceļgalā vai saturēt aiz purna, pašam izvairoties no ' badītāju atbildēm. Vispār vajadzēja riet pa gabalu, tad dzīvnieks gāja uz priekšu, ja rēja visai tuvu, tad, kā jau minējām, nevarēja panākt, lai tas kust. Govs satraukumā apstājās, vēroja suni un bieži vien tam uzbruka. Šādā brīdī iejaucās Hulians un Blass, izdāļādami pātagas cirtienus un lamādami Kauli, ka tas novilcina gājienu. Beidzot Kaulis pilnīgi saprata, ko no tā prasa, un govju bars ātri devās uz priekšu. Viņiem vienmēr bija jāsteidzas.

Un dzīšana bija grūta. Viņi devās prom no Kaņjā-ras naktī un jāja uz lopu aplokiem. Nodomātā vietā viņi parasti ieradās, gaismai svīstot, taču daudzreiz tie bija pie mērķa pēc divu dienu jājiena. Lai izvairītos no ganiem un modrajiem sargiem, kuri muižas īpašniekiem bija visās malās, viņi atšķīra sev lopus agrā rīta stundā vai naktī, kad spīdēja mēness.

Atšķirt tos bija sarežģīts darbs. Govis, ganāmpulka barvedes, bēga un vienu otru reizi pievienojās paliekošajām govīm. Reizēm varēja aizvest visu baru, bet parasti atšķīra kādas desmit, divpadsmit govis. Paiet ilgs laiks, dzenot lielu ganekli, bet Seledoniem ātrums bija galvenais. Tādēļ, kad dzenamais bars bija savākts kopā, viņi jāja dienu un nakti, kamēr nonāca tādā vietā, kur citi šo baru paņēma. Pa nomaļiem ceļiem, pa tumsu, vētrā, lietum gāžot un vējam brāzmo-jot, bija jādzen lopi, jādzen un jādzen.

Sākumā Kaulim bija grūti, bet pēcāk tas pierada pie tādas dzīves. Tā sirds priecīgi s'ita, kad tas soļoja aiz satraukta govju bara, lietum kapājot, zvaigznēm glāsaini mirdzot, vējam pluinījot nakts tumsā ... Un patīkami arī bija turēties līdzās Hulianam, just viņa siltumu, viņa spēku un vērīgi ausīties. Viņa saimniekam bija maz draugu. Bez Martīna, kura mājās Kau-lis pārnakšņoja, kad tika nolaupīts, tas pazina vēl Santosu Baku, Venansio Kamposu un vēl kādus trīs četrus, kuri mita kalnos dažādās vietās. Daži no tiem bija muižu lopu gani, tie raudzījās tikai ar pusaci, deva derīgus padomus, bet reizēm, kad bija nepieciešams, izvilka spožu karabīni, kas glabājās zem skrāģa segām, un pievienojās Seledoniem. Tas pazina arī Elisu, skaistu meiteni, kura dzīvoja Sariinas ciematā jaukā balti sarkanā, zilganu agavju ieskautā mājā galvenās ielas sākumā. Turp Hulians dažreiz devās naktī. Elisa viņu gaidīja lejā pie žoga. Viņi runājās pusbalsī, un Hulians tumsā guva savu daļu maiguma. Kaulis uzskatīja ceļu, turēdams zobos zirga pavadu. Gaidot zirgam klanījās galva, jo tā jātnieks atgriežas tikai rīta pusē.

Reiz Kaulis ieraudzīja tālumā savu ganāmpulku. Tur bija Antuka, suņi, aitas, tas, kas kādreiz bija visa tā dzīve, un vairākas stundas Kaulis bija bezgala skumīgs. Tas apstājās neziņā, noskatīdamies, kā lēni

dodas uz priekšu aitu bars. Vai lai ietu turp? Vai lai sekotu Hulianam? Vērodams suni, puisis bija apstājies gabaliņu nostāk. Tad viņš sauca:

— Kauli, Kaulīti...

Uzrunātais pagrieza galvu pret saimnieku. Redzēja bargās un maigās acis. Un daudzveidu dzīvi, kas bija bīstama pārgalvība, steiga, nakts, briesmas un nāve.

— Kauli, Kaulīti...

Un lēni, ļaudamies aicinošās balss pievilkšanas spēkam, suns pagriezās uz Huliana pusi. Šādi tas izlēma savu likteni.

Un Kaulis kļuva labs biedrs un uzticams sargs. Tas kalpoja savam saimniekam ne tikai lopu dzīšanas gai-tās. Daudzkārt tas viņam izglāba arī dzīvību.

Reiz viņi augšā kalnos gaidīja ierodamies divus vīrus pēc govju bara, kas bija iedzīts kā.dā kaktā starp klintīm. Bija dziļa nakts, taču ne tik melna, ka tumsa apslēptu baltganos govju stāvus, klinšu aprises un Andu kumpainos apveidus. Svelpa vējš, un cauri pončo stindzināja aukstums. Hulians un Blass, kuri sēdēja atšķiru, lai neļautu lopiem izklīst, tik tikko varēja viens otru saskatīt. Ierāvušies asajā zālē, vin-čestriem rokās viņi cēlās augšā tikai tad, ja kāda govs mēģināja klīst prom. Vīriem blakus nometušies suņi lūkojās tālumā, un zirgi, vaļīgu pavadu, grauza cieto zāli. Pēkšņi Kaulis satraucās. Rūca un rūca, un slēja ausis. Taču nekas nebija redzams. Patiesībā Hulians ari bija nemierīgs. Kā jau cilvēks, kas dzīvo briesmās, uz robežas starp dzīvību un nā^i, viņš instinktīvi jauta kaut ko draudīgu. Turklāt viņš bija ļāvies atcerei. Viņš atmiņās pārstaigāja savu dzīvi. Maz, protams, deva zeme, bet saimnieks prasīja no viņa daudz darba. Un viņš skaidri atcerējās to brīdi, kad viņam galvā sakāpa asinis, kad uzkūsāja niknums un nozibēja nazis. To brīdi, kad saimnieks viņam uzbļāva: «Ak tu

zaglis tāds, maita čolo!» — un iezvēla ar pātagu, bet viņš, Hulians, izrāva dunci un trieca saimniekam. Duncis iegremdējās viegli līdz pašam spalam, un saimnieks nogāzās, asinīm plūstot. Bet, dievmāte lai viņa liecinieks, tolaik viņš vēl zaglis nebija. Vairāk reižu viņš tika cīnījies ar nazi, un svešas asinis bija plūdušas pār viņa roku, taču zaglis viņš nebija. Vēlāk, kad viņu vajāja, viņam vajadzēja laupīt, lai būtu no kā dzīvot. Kādudien Blass ieradās Martina mājā, kur viņš, Hulians, bija patvēries. «Zini, es izbēgu žandarmiem. Viņi ir ieradušies mājās, meklē tevi un mani saņēma ciet. «Saki tu, suns čolo, kur viņš ir?» Un ko lai es būtu teicis, es pat nezināju, kur esi. Tad viņi mani sita ar pletni. «Saki, lops!» Un atkal gāza ar pletni. Pienāca nakts, un, tā kā viņi piedzēruši gulēja smagā miegā, jo bija iztempuši visu čiču, ko mamma bija raudzējusi svētkiem, tad es varēju aizbēgt. Un es tevi meklēju un meklēju, kamēr Venansio man pateica, kur tu esi, un tā es atjāju. Es palikšu pie tevis. Ja es atgriezīšos mājās, mani apcietinās. Viņi teica, ka es arī zogot lopus.» Tā Hulianam pievienojas Blass. Pēc kāda laika viņi nolēma doties uz Kaņjāru. Huliana dzīvi darīja laimīgu Elisa. Nabaga cilvēka dzīvē vienmēr ir kāda kripatiņa laimes, un tai ir sievietes vārds. Un Hulians domāja par Elisu un juta, ka alkas pēc viņas uzdzen viņam kaklā kamolu. Kam viņš nevarēja vienmēr to redzēt!

Tē pēkšņi Kaulis riedams aiznesas tālu prom. Draudziņš metās tam pakaļ. Tas notika īstā mirklī, jo pēc brītiņa brāļi butu pagalam. Nošķīda kāda šāviena uguns. Seledoni uzlēca zirgos, bet viņiem aiz muguras nakts dunēja un zibsnīja šāvienos. Lode bija ķērusi kādu govi, tā saraustīti un dobji īdēja. Pārējie dzīvnieki, panikas sagrābti, auļos metās uz visām pusēm. Seledoni trieca savus zirgus pa kraujiem pauguriem, lai grūti būtu viņus panākt, un tai pašā laikā lāgiem

atšaudījās. Suņi skrēja viņiem atkal līdzās. Brāļi atlaida pavadas un piecirta piešus. Pakavi stundām ilgi dimdināja melnajā naktī. Tad mirdzošs rīts ausa pretī auļotājiem un brāļi apstājās. Apkaimē nekas draudīgs nebija manāms.

— Tas ir bijis Kūmiņš ...

— Kas cits kā viņš ...

— Suns tāds! Nu, kādudien ...

Pāri slīdošs šāviens bija apsvilinājis Draudziņam muguru.

Jāteic, ka cīņa starp Seledoniem un Kūmiņu, kādu žandarmērijas leitnantu, bija sākusies jau labi sen un turpinājās. Reiz šis Kūmiņš bija ieradies pašā Kaņ-jārā. Tas notika naktī. Kauļa un Draudziņa rejas pamodināja Seledonus, un viņi patvērās aizā. Leitnants gaidīja svīstam dienu, lai labāk apskatītu, kā rīkoties, taču, ieraudzījis mežu, neiedrošinājās doties tanī iekšā. Paslēpušies čolo varēja viņu un viņa ļaudis it viegli nobeigt. Turklāt viņam sašļuka dūša, kad no pretēja krasta divas šautenes atklāja uguni. Viens no šāvējiem bija Venansio Kamposs, kurš dzīvoja augstienē un, dzirdēdams šāvienu atbalsis, varēja spriest, kas notiek Kaņjārā. Seledoni, kuriem ar viņu bija noruna, tika bēgot pāris reižu izšāvuši. Un tā nu leitnantam, kā bija nācis, tā arī vajadzēja aiziet pa naksnīgo tumsu. Nebija tā, ka Venansio un viņa palīgs nemanītu Kūmiņa aiziešanu. Viņi ļāva leitnantam iet, jo viņu vienīgais nolūks bija glābt savus draugus. Toties Hulians drīz vien atriebās par to, ka ar brāli bija spiesti bēgt aizā. Gaišā dienas laikā, kad spīdēja saule, viņš iejāja provinces galvaspilsētā un izmeta kausu degvīna dona Mamerto veikalā, kas bija tieši pretī subprefektūrai, tur atradās arī žandarmērija. Iznācis no veikaliņa un pametis nabaga donu Mamerto apstulbušu un bez valodas, Hulians mierīgi uzkāpa

zirgā, četrreiz izšāva uz žandarmērijas mītni un tad aizjāja. Kad Kūmiņš un tā bruņotie vīri izskrēja laukā, ^šaudīdami ar mauzeriem, Hulians jau bija gabalā un katrā ziņā grūti sasniedzams mērķis. Žandarmi to vien panāca ar savu šaudīšanu, ka saskrēja pūlis. Ļaudis necieta leitnantu un, neklausīdamies taisnošanos, ka žandarmi esot pārsteigti un tiem nebijis pie rokas zirgu, atzina, ka ir pienākusi reize izsmieties par leitnantu un dēvēt to par īstu ēzeli. Bet Kūmiņš, it īpaši šī gadījuma dēļ, nozvērējās noķert Seledonus un, kā vien spēja, dzina tiem pēdas. Viņš vienojās ar muižu īpašniekiem un novietoja spiegus už ce|iem un pie lopu aplokiem. Tomēr neko lielu ar to nepanāca. Nakts, bailes, nāve un nauda, gan banknotēs, gan skanošās monētās, bija labi sabiedrotie.

Vai piebilst, ka jājienā uz provinces galvaspilsētu Hulianam līdzi bija Kaulis? Tas skrēja nopakaļis savam saimniekam, juzdams, kā sprāgst šāvieni un spindz lodes. Kaulis no šī trokšņa vairs nebaidījās, kaut gan, pirmoreiz to dzirdēdams, bija Joti pārbijies. Tanī reizē Hulians tika pēkšņi sastapies ar Ļjatas muižas kalpotāju, kuram bija drošuļa slava. Viens otru pazinuši, abi vīri metās zemē. Viņi atklāja uguni, un Kaulis, iztrūcies no sprakšķiem, bēga. Pēc maza brītiņa iestājās klusums, un suns dzirdēja Huliana balsi to saucam. Negribīgi, ievilcis asti kājstarpē, Kaulis tuvojās. Saimnieks pieveda to pie otrā vīra. Tas bija nekustīgs, asinīm applūdis, stings. Hulianam asiņoja rokas augšdelms, viņš saplēsa nogalinātā kreklu un apsēja savu vainu. Tad viņš paņēma karabīni, kuru uzvarētais vēl aizvien turēja sažņaugtu dūrē, uzlēca zirgā un sīkiem rikšiem turpināja ceļu. Kaulim ausīs vēl skanēja šāvienu troksnis un rādījās nogalinātā asinis, sunim šķita, ka pašam būtu brūce. Taču drīz vien Kaulis pierada. Tas dzirdēja neskaitāmus šāvienus un redzēja krītam un vairs neceļamies daudzus

vīrus. Hulians Seledons prata trāpīt. Bet nogalināto radinieki izvērtās viņam par drausmīgiem ienaidniekiem.

Pēdīgi kāds bija pamanījis, ka Hulians apmeklē Elisu. Kā vienmēr bija nakts, kad vīrs, zirgs un suns ieradās pie agavju ieskautās mājas. Meitene neuzkavējās ar viņu lejā pie iežoga, bet teica:

— Mammas nav mājā. Viņa aizgāja uz vāķēšanu. Nāc iekšā ... •

Viņi noslīga uz skraģa segu un aitādu siltumā. Viņi mīlējās. Un tad tumsā atskanēja sievietes balss:

— Vai tu neko nemani?

— Nē.

— Man būs bērns ...

Raupjās plaukstas maigi pieskārās siltajam, apaļīgajam vēderam. Jā, tas bija uzbriedis, it kā pukstēja. Un rupjās rokas, kas bija radušas turēt nāvi nesošo vinčestru un lopu dzinēja svelošo pletni, tapa liegas, glāsainas, rēnā svētlaimē slīdot pār auglīgo klēpi. Naktī nebija redzams, cik skaists un cilds kļuvis Hu-liana vaigs. Puisis nebija nedz laupījis, nedz kādu nogalējis. Nekā ļauna viņš nebija darījis savā mūžā. Viņš bija rāms un lēnīgs kā bērns. Viņam līdzās bija skaista sieviete auglīgu klēpi, un viņa karabīne bija pazudusi... Bet te pēkšņi tā pieteica savu klātieni. Un tika satverta ciešām, stingrām rokām, tika apskauta sievietes vietā, tika mīlēta. Tādēļ, ka ārā nikni rēja Kaulis. Tādēļ, ka dauzija un lauza durvis. Hulianam izdevās izsprukt pa mazām durtiņām, kas veda uz virtuvi, un pazust naktī, taču lode nosvelpa pār viņa galvu. Hulians tomēr nebija viens — Kaulis viņu panāca. Ar karabīni rokās Hulians soļoja pa kādu gravu, lai tiktu līdz augstienei. Blakus elšādams tecēja suns. Viņi bija pazaudējuši zirgu, bet vēl viņiem bija brīvība, un ar to pietika.

Gaismai austot, Hulians apstājas pie kāda ceļa. Viņam bija savs suns un sava .karabīne, un tā bija visa viņa dzīve. Viņam vairs nebūs Elisas un bērna. Ak, viņam taču bija vēl ari koka, kura remdē bēdāsi Hulians izvilka no bikšu kabatas repi un sāka zelēt koku.

— Kauli, Kaulīti, ja tevis nebūtu, viņi būtu aplenkuši māju un saņēmuši mani ciet...

Ritēja stundas, pēdīgi tālumā parādījās kāds jātnieks. Vīrs un suns paslēpās aiz akmeņiem. Jātnieks tuvojās, neko nemanīdams. Kad tas bija it tuvu, dzirdēja to svilpojam. Zirgs bija visai izskatīgs, zilgans rumaks.

— Ei, draugs, kāp nost! — uzkliedza Ilulians, izlēkdams ceļa vidū un tēmēdams ar karabīni.

Zirgs spēji apstājās. Tā saimnieks nobāla un apmulsa, viņš bija vairāk pārsteigts, nekā gribēja pretoties.

— Kāp lejā, vai tu nedzirdi, ko saku! — uzstāja Hulians.

Vīrs drebēdams nokāpa no zirga. Ilulians uzlēca rumakam mugurā un, pasviezdams pie segliem pakārto mugursomu aplaupītajam, noteica:

— Ņem savu somiņu, es tadas mantas nelaupu ... Tavu pončo, to gan paņemšu... Vai tad tu neredzi, ka esmu palicis bešā? ...

Un viņš aizauļoja.

Šādi, tik viegli, Hulians tika pie jauna zirga, jo tas, kas nevēro likumus, ir vienlaikus pasaules kungs un vergs.

Selcdoni tagad saprata, ka viņus ļoti izseko, un nolēma vienmēr jāt kopā.

— Ja divi kopīgi stājas pretī nelaimei, tas ir tikpat, it kā cīnītos četri.

Taču progresiju šādi turpinot, viņi patiesībā bija astoņi cīnītāji, jo kopā ar suņiem viņu jau bija četri. Tā, spītēdami nelaimei, ciezdami no neveiksmēm; ar karabīni padusē un vienmēr modrām acīm un ausīm Hulians un Kaulis, Blass un Draudziņš devās pa ceļiem, bet — cik ceļu viņi vēl jās? Cik dienu vēl būs kopā?

VII ĶĒNIŅA ZĀLAMANA PADOMS

Nepiepildījās Roblesa meiteņu paredzējumi Kauļa nolaupīšanas dienā, ka sējumi sola labu gadu. Gads bija ļauns. Un ir zināms, ka šai lauku ļaužu valodā, kas nav mūsu, ļauns gads nozīmē gadu bez labas ražas. Tad ir jāsavelk josta ciešāk, un tādēļ arī radies teiciens, ka ļaunā gadā «jāsajož vēders»!

Tanī gadā, par kuru stāstām, lieti ātri izbeidzās un lauciņos labība lielākoties pilnīgi nenobrieda. Toties netrūka vēja apcirkņos, ne arī tukšu salmu apaļajās, dzeltenajās kaudzēs. Zemes kopēji lūkojās uz debesīm, kas bija nežēlīgi zilas, un domāja par to, kur ņemt sēklu nākamajam gadam un kā izdzīvot līdz ražas novākšanai. Tādēļ arī ēdamā kļuva mazāk.

Nepiepildījās arīdzan Visentas solījums Antukai, ka viņa dabūs sunīti, kuru sauks par Neļķi. Simons teica:

— Mums nav ar ko ēdināt kucēnus, un citi ļaudis tos arī negribēs tāda paša iemesla dēļ ...

Un naktī, kad Vanka apbērnojās, viņš aiznesa kucēnus uz tuvējo aizu un iesvieda tos pašā dziļumā. Kuce ilgi gaudoja, raudzīdamās tumšo ūdeņu nežēlīgajā dzīlē.

Un tā sausuma dēļ dzīve kļuva drūma. Kā cilvēkiem, tā arī suņiem bija žēl, ka nav vairs Kauļa — un kā lai nebūtu žēl! — taču gaismas un tumsas mija, kuru sauc par laiku, drīz vien atnesa citas — vēl lielākas nelaimes. Atklāti runājot, ir tomēr jauki būt par cilvēku vai būt par suni, bet tikai tad, ja ir ko ēst. Kā lai Roblesi un visi lauku ļaudis iztiek ar pusi ēdamā? Viņiem atliek vienīgi lādēties, savilkt ciešāk krāsaino jostu un kā apsēstiem skraidāt ap izkaltušajiem lauciņiem. Ko citu lai dara? Pieraduši pie drošas lietus svētības, viņi nebija domājuši par to, ka sējumus vajadzēja iekārtot tādās vietās, kur tos var aplaistīt. Turklāt aizās tagad bija daudz mazāk ūdens un tas plūda lielā dziļumā.

— Un kā ir ar Martīnas lauciņiem? — reiz vakarā Simons vaicāja dēlam.

— Tie arī ir pagalam, — atteica Timoteo. — Tie ir pagalam, un ļaunākais vēl ir tas, ka pie Martīnas ieradusies viņas svaine, kas saplēsusies ar vīru. Tur viņa tagad apmetusies un negrib vairs iet uz savu māju...

Kaut notikums bija pārrunu vērts, saruna aprāvās. Viņi tobrīd ēda un redzēja, ka ātri vien viņu bļodiņas vairs nebūs kviešu. Daudz dienu jau bija pagajis, kopš nokāva beidzamo vistu. Aiz tālajām virsotnēm grima saule, un par laukiem, kuros kalta sējumi, gailēja debesis ka kvēlojošas ogles. Tiklab Huana, kā arīdzan viņas meitas klusēja, lai gan jaunā ziņa prasīja pārrunās un tālākus skaidrojumus.

— Zelē, Timoteo, netupi kā salijusi vista, — drīz vien ierunājās Simons, pasniegdams dēlam savu kokas repi.

Abi savēla prāvas lodītes. Jau krēsloja, bet pavardā ogles vēl kvēloja, kā bija kvēlojis novakars.

Tad Simons uzņēma pārtrūkušo runas pavedienu, vai nu gribēdams stāstīt savus stāstus, vai arī kliedēt skumīgo klusumu, kurā pats nebija vainojams, bet kurš viņu nomāca, jo viņš bija pieradis, ka mājās ir pilni vēderi un pilni šķūņi.

— Ak tad viņa ir saplēsusies ar viru, ko? Viņš ir muļķis, liels muļķis, — sacīja Simons.

Viņš nogaidīja, lai kāds paprasa, kādēļ pieminētais saukts par muļķi, un tad runāja tālāk:

— Senos laikos kāds vīrs bija apņēmis atraitni par sievu. Un, lūk, šī atraitne gauži mocījusi vīru. Lai kāds nieks atgadījies, viņa atcerējusies mirušo un ņēmusies raudāt: «O-ū-ū, ū-ū-ū, tu esi tik slikts, un mans nelaiķītis bija tīk labs, ū-ū-ū, ū-ū-ū!» Nabaga vīrs sities vai nost, lai izpatiktu sievai, bet vienmēr nelaiķītis bijis daudz labāks. Taču tas vēl nebijis viss. Līdzko sieva raudājusi, viņa gribējusi arī iet prom no mājām. «Es iešu prom, es iešu prom!» Vīrs vai no ādas līdis, viņu lūgdamies, kamēr viņa beidzot palikusi. Un tā tas bijis vienmēr. Nabaga vīrs vairs nesapratis, kā dzīvot. Bet tad kādudien viņam ienācis prātā lūgt ķēniņa Zālamana padomu. Sis ķēniņš bijis ļoti gudrs, bet tad gan arī pārmēram gudrs. Viņš bijis tālredzīgs, un nekādu zināšanu viņam nav trūcis. Aizgājis vīrs pie ķēniņa, sīki jo sīki izstāstijis, kas notiek. Un ķēniņš viņam sacījis: «Tu esi liels muļķis.» Bet vīrs tam vaicājis: «Kādēļ, jūsu majestāt?» (Rau, kad runā ar ķēniņu, tad jāsaka: «Jūsu majestāti») Un ķēniņš viņam devis šādu paskaidrojumu un šādu padomu: «Tu taču nezini to, ko jebkurš lopu dzinējs zina. Ej pa ceļu, kamēr nonāksi līdz tādai vietai, kur ceļš dalās. Tur tu ieraudzīsi vīru jājam ar ēzeli. Uzklausi to, ko viņš saka, un to tad arī dari.» Kā vēlēts, tā darīts — vīrs aizgājis līdz turienei, kur teikts, atsēdies uz akmens valnīša un tad ieraudzījis kādu jājām ar ēzeli. Kad jājējs ticis līdz tai vietai, kur ceļš dalās, tas gribējis doties pa vienu ceļu, bet ēzelis pa otru. Jātniekam vajadzējis kāpt zemē un vilkt ēzeli uz to ceļu, pa kuru gribējis jāt, bet, līdzko viņš uzsēdies ēzeļa mugurā, tas atkal apcirties un atkal gājis pa otru ceļu. Tad jājējs atkal nokāpis un nogriezis vicu...

— Ahā, — iesaucās Huana, — es to esmu dzirdējusi. Nemāci dēlam tadas muļķības.

— Klusē, gudriniece, — atbildēja stāstītājs, — nejaucies vīru darīšanāsl

Un viņš runāja tālāk:

— Ar vicu rokā vīrs uzkāpis ēzeļa mugurā un, kad tas gribējis iet pa to ceļu, kur nevajag, uzšāvis tam pa ausīm un vēl pāris lieku reižu arī — švlks, švāks!... Nu ēzelis gājis turp, kur vajag, bet jājējs noteicis: «Tiklab ēzelim, kā sievai der uzšaut.» To dzirdēdams un redzēdams, vīrs sapratis, ari nogriezis vicu un gājis uz savu māju. Sieva uzņēmusi veco meldiņu. «U-ū-ū, ū-ū-ū, kur tu biji aizgājis? Tu pamet mani vienu vieniņu. Mans nelaiķītis tā nedarīja. Viņš bija ļoti labs (viņš bija tik labs un tik labs, viss, ko viņš darīja, bija tik labi darīts), ū-ū-ū, ū-ū-ū ...» Kad šis meldiņš bijis cauri, sieva uzsākusi otru: «Es iešu prom, es iešu prom!» Nu vīrs ņēmies viņu mizot. «Ak tad tu iesi prom, ko?» Un — švīks, švāks, švīks, švāks!... Tad, īsti sadūšojies, viņš teicis: «Ej, ja gribi!» Un atkal — švīks, švāks, švīks, švāks!... Nu sieva lūgusies: «Es jau neiešu, neiešu, tikai nesit mani!» Taču vīrs uzlaidis vēl piedevām — švīks, švāks, švīks, švāks! — un tad ar to pieticis. Un žēlošanās bijusi cauri. Sieva ne vairs raudājusi bez iemesla, ne teikusi, ka nelaiķītis bijis daudz labāks, ne arī gribējusi iet prom ... Tas tik tiešām ir pareizi sacīts, ka ķēniņš Zalamans bijis ļoti gudrs ...

Colitas smējās, Timoteo piekrita vīra rīcībai, tikai Iluana sabozās, tāpēc ka tas piedienēja pie viņas lomas. Bija atgriezies labs noskaņojums. Un, lai tas būtu noturīgāks, Simons izrīkoja:

— Timoteo, rīt tu nokauj vienu aitu ...

VIII MAISA LAUKS

Bet kā klājās suņiem ar pustiesu ēdamā? Tie taču nevarēja nedz stāstīt stāstus, nedz klausīties tajos. Un aitas tiem bija jāgana, nevis jākauj. Kad tic bija notiesājuši savu skopo maltīti, kurai laiku pa laikam pienāca klāt pa kaulam, tie ilgi kauca un nesās pa laukiem veltīgos skrējienos.

Bet daži suņi, tie gudrākie, sev tomēr kaut ko sameklēja. Pāukaras muižas kungumājai, kura, kā jau teicām, atradās ieplakā, apkart pletās zaļi lucernas lauki un starp citiem sējumiem liels maīsa lauks. Lucernas laistīšanai bija ierīkots aizsprosts, kas uzkrāja kalnu strauta ūdeni, un tagad to lietoja arī, lai saglabātu citus sējumus, arīdzan maīsa lauku.

Kā spītēdami debess juma dāsnajam dzidrumam, muižnieka sējumi lepni zēla, jo ūdens deva valgmi to saknēm, un apkārtējā vītumā košais zaļums izskatījās taisni izaicinošs. It īpaši to varēja teikt par maīsa lauku — augsts, stingrs un šalkojošs kā mežs, tas snaikstīja pretī saulei dzeltenas smailes un spilgti zaļas lapas. Pa divi smagām briedīgām vālēm šūpojās vai uz katra stiebra.

Uz šo lauku gāja suņi. Kādunakt, kad Vanka un Sapra klaiņoja ārpus sava aploka, tie ieraudzīja Ma-uoliju un Zibeni skaidri saskatāmi dodamies uz kādu noteiktu mērķi. Tic labi pazina abus. It sevišķi Sapra. Apkaimes varmākas, Sapra, Sambo un Āda, aizmirsa naidīgumu, līdzko parādījās Manolija, kas, tāpat kā Zibens, piederēja kādam kaimiņu zemkopim, tās smaka uzbudināja un lika virt asinīm. Tad suņi līga mieru un Manolija bija maiga. Citādi varmākas koda un trenkāja katru suni, kas krustoja tiem ceļu, tie neaizlika vienīgi Paliesu un visu to neganto saimi, kura

mita lielajā mājā. Ari tagad Sapra mierīgi ļāva suņiem tuvoties, tādēļ ka nebija ciņu laiki. Bet Vanka, gudrāka par citiem, jo bija veca un turklāt kuce, nevarēja nepamanīt, ka Manolijai un Zibenim bez noteikta ceļa virziena vēl* ir arīdzan labi paēdušu suņu izskats. Abas šīs parādības radīja aizdomas. Vajadzēja iet tiem nopakaļis. Un tā, soļodami kaimiņu pēdās, tie nonāca pie maīsa lauka. Sapra ļoti cieši sekoja Manolijai, bet ne ar mīlētāja nodomiem. Nu suņi piesardzīgi gāja pa maīsa lauku. Lapas šalca virs to galvām'. Manolija apstājās un pēkšņi ar vienu lēcienu nolieca stiebru. Ar nagiem un zobiem tā pārplēsa vālītes apvalku un tad rijīgi koda sulīgos graudus. Sapra nolēma darīt to pašu, un tas viņam izdevās. Un to pašu darīja arī Vanka, kura apguva māku no Zibens. Sīs jaunās maīsa vālītes bija maigas, saldas un pienīgas. Suņi pieēdās līdz kaklam.

Sambo un Ādai nepaslīdēja garām, ka draugi ir apmierināti un paēduši, un nākamajā dienā abi pievienojās baram. Visi rāmi gaidīja, kad nāks Manolija un Zibens, lai tiem sekotu, jo atradums acīmredzot bija to abu nopelns, un Vanka ar savējiem vēl nebija tikuši vaļā no mācekļa nedrošības. Starp citu, iepriekšējā naktī, kad tic grauza maīsu, tuvu un dobji bija skanējušas lielās mājas plēsoņu rejas.

Lauks bija labi aizsargāts ar biezu ērkšķu krūmu un agavju iežogu, tanī varēja ietikt pa sklandu vārtiem. Divos stabos vienāda augstuma ierobēs bija guļus ielikti sklandu šķērši. Kad cilvēkam vajadzēja iet cauri pašam vai laist cauri lopus, tad atvilka sklan-das. Suņi ielīda pa spraugu zem apakšējā šķērša. Vajadzēja tikai mazliet pieplacināties.

Taču šonakt Vanka satraucās, jo tās purns juta, ka pa vārtiem nule gājis cilvēks. Tā bija muižas pārvaldnieka Romulo Mendesa smaka. Vanka to labi pazina. Citi suņi arī to pamanīja. Manolija, kura līdz šim bija lepni soļojusi bara priekšgalā, apstājās pie šķērša. Šeit arīdzan neizskatījās tā kā vienmēr. No apakšējā šķērša stiepās zālē ieslēpta virve, pie viena no stabiem bija pieslieta liela kārts, tā bija mazliet noliekta uz virves pusi, un pie tās bija piesiets milzīgs akmens. Лг tumsu apradušās suņu acis to visu labi saskatīja. Tas bija kaut kāds savāds un nelādzīgs cilvēku izgudrojums. Un šī vēl jaušamā dona Romulo Mendesa smakai Vanka atcerējās garo, stūraino vīru ar melnajām ūsām.

Brīdi suņi stāvēja neziņā. Tad Zibens iedrošinājās doties uz priekšu. Viņš palīda zem šķērša un, rāpdamies cauri otrā pusē, sakustināja virvi. Kārts spēji gāzās un ar visu sparu un piesieto akmeni saspieda nabaga dzīvnieku plakanu. Zibens spalgi iekaucās, un tā draugi, šausmu pārņemti, metās prom. Pēc tam iestājās klusums, un suņi, soļodami lēnām, kā jau aizdomu pilni, gaužām piesardzīgi nāca atpakaļ. Pieplacināts un nekustīgs tur gulēja nelaimīgais Zibens. Tātad cilvēka izgudrojuma dēļ. Vai līst iekša? Suņus atkal pārņēma neziņa. Bet laiks skrēja trauksmainā nemierā. Dzīvnieki pētīja nakti, urbdamies tanī ciešu skatienu un uztraukti ausīdamies, taču nekā savāda nepamanīja. Nokritusī kārts jau pati no sevis augšā necelsies. Un tā arī bija viss neparastais. Bet aiz iežoga līgoja maīss, pilns saldu un sulotu vālīšu.

.. Sapra, pats drošsirdīgākais, noteiktu soli devās iekšā. Pārējie, saņēmuši dūšu, tam sekoja. Ļaunākais maīsa laukā ir tas, ka, pašam tanī kustoties, nevar dzirdēt otra nācēja saceltu troksni. Lapas šalko tik čaukstoši un stipri, ka otru nedzird, ja tas ir gabalu tālāk. Un tā nu suņi pamanīja cilvēka tuvumu tikai tad, kad tas jau bija pavisam klātu. Atskanēja sprādziens, un nošķīda uguns. Sapras balss iekaucās naktī. Nedrīkstēja vilcināties. Skriešus uz vārtiem! Bet pie tiem arīdzan tēmēja cilvēks ar sprakšķošu, uguni spļaujošu stobru. Vai tagad neiekaucās Manolija? Viri nemitējās šaut, un suņi skrēja kā plēsti. Tie apstājās tikai tad, kad bija nonākuši aplokā un atradās uz sava salmu klāsta. Tad tie sāka riet visi reizē, izbija un dusmu pārņemti. Muižas kungumājas lielie suņi satraukušies arī laida vaļā savas rupjās balsis.

Pēdīgi laukos un tumsā iestājās miers, taču Roblesu aplokā nemierīgi gaidīja rītausmu. Kļuva gaišs, bet Šapra nepārradās. Tas gulēja tur lejā, jā, gulēja melns un izspūris pie maisa lauka iežoga. Sapram blakus gulēja nabaga Manolija, spalvai vēl pēdējoreiz laistoties lāsumos, baltos kā sniegs un brūnos ka šokolāde, turpat bija ari Zibens saVā pinkainajā, dzeltenajā kažokā. Un jau tiem tuvojās maitu ērgļi.

Dzīvi palikušie suņi vairs negāja uz maīsa lauku. Skarba un skopa ritēja tālāk dzīve.

Apraudot tos, kuru vairs nekad nebūs, un jūtot salkumu, suņi gaudoja vēl skumīgāk.

IX PAPAIJAS^9

Kādurīt provinces subprefekts dons Fernāns Friass i Kortess un tā tālāk bija gluži sapīcis. Iepriekšējā vakarā viņš bija saņēmis no saviem aizstāvjiem Limā vēstules ar ļoti nelabām ziņām. Visu nakti aizvadījis satraukumā par nepatīkamo jaunumu birumu, viņš piesarkušām acīm un izspūrušiem matiem sagaidīja ausmu.

Dons Fernāns it agri devās uz subprefektūru. Neatņēma labrītu, sastopot pa ceļam indiāņus, kuri sveicinādami locīja ceļus un padevīgi murmināja «taita». Strupi noburkšķējis «hm!», viņš turpināja ceļu, nemaz nepaskatījies uz sveicinātājiem. Viņš iespertu tiem ar kāju, ja nebūtu tik norūpējies. Dons Fernāns piederēja pie tiem lutinātajiem un nederīgajiem ļaudīm, kuri blakus labiem un darbīgiem cilvēkiem Limā rodas simtiem un kurus galvaspilsēta, valsts pārvaldītāja, sūta uz provincēm, lai atbrīvotos no šiem nemitīgi posteņus tīkojošiem nejēgām. Tātad liktenis ir lēmis tiem vieglu ierēdņa darbu subprefektūrās un nodevu vākšanu, bet, būdami savos amatos, tie visādiem līdzekļiem cenšas «taisīt naudu», lai varētu atgriezties Limā, izšķiest to tur, šūdinādami kārtu kārtas un uzdzīvodami, un tad atkal doties meklējumos pēc jauniem posteņiem. Tādēļ provincieši uzskata, ka visi limieši ir blēži mīkstu mēli, kuri zem uzspodrinātās ārienes slēpj garus nagus, un tas ir vēl viens iemesls viņu pastāvīgajai nepatikai pret galvaspilsētu.

Mums tagad ir skaidrs, kādēļ dons Fernāns bija tik sliktā omā, — viņa pretinieki bija dabūjuši savā pusē kādu «lielu vīru», un ienesīgā subprefekta vieta viņam vairs nebija droša. Tādēļ vajadzēja izdarīt kaut ko ievērojamu, lai pierādītu, ka viņš lieliski veic savu darbu.

Bet ko viņš varētu pasākt? Viņš jau bija aizsūtījis uz Ļimu visus «dumpīgos» metisus, kas gadījās pa ķērienam, bet daudzi no tiem, iekams tika aizgādāti, kur nākas, vēl bija smagi noziegušies, uzrakstīdami uz sienām opozīcijas kandidāta vārdu. Viņš bija arī aizsūtījis uz Ļimu uzticības apliecinājumus, ko bija parakstījuši visi pilsētiņas iedzīvotāji (tika piedraudēts ar cietumsodu, ja neparakstīs) un adresējuši glābējai republikas valdībai, «kuru vada ģēnijs, jūs, godājamais prezidenta kungs», un tā tālāk ...

Pie reizes pieminēsim, ka nav vērts pūlēties un meklēt Peru prezidentu virknē, kurā ir divi trīs apdāvināti cilvēki, to vīru, kurš būtu cienīgs šāda godinājuma. Cilvēces īsajam ģēniju sarakstam tad vajadzētu pievienot Peru prezidentu gargaro sarakstu. Vai nu izdabāšanas dēļ, vai piespiedu kārtā tauta visus savus prezidentus tika atzinusi par ģēnijiem, kaut arī bija gatava tos gānīt tūlīt nākamajā dienā pēc gāšanas. Daži no šiem prezidentiem, kā, piemēram, Legija, ar vīpsnīgu, Jauni izsmējīgu smīnu ļāva sevi dēvēt par ģēniju, bet veicināja arī pielīšanu un tās radītos kompromisus, taču bija arī tādi valsts galvas, kas patiesi ticēja tam, ka ir ģēniji, un tādēļ to loma bija visai smieklīga un nožēlojama.

Ko gan varētu pasākt? Tā prātoja dons Fernāns šai gaišajā rītā, kad silta saule lija pār kalnaino apvidu un pār bruģi līkumotajās ieliņās, gar kuru malām blī-vējās dzeltenas mājas sarkaniem jumtiem. Baznīca uz laukuma slēja savus lepnos torņus, no tiem skanēja ieplīsuši zvani, subprefektūras ēka — divstāvu celtne lepojās ar baltu fasādi un ar režģotu margu ieskautu balkonu.

Bet ko pasākt? Subprefekta kungs jau bija savā kabinetā -— savā augstajā postenī un augstākajā, tas ir, otrā stāvā, — un sēdēja pie papīriem apkrauta rakstāmgalda. Pa logu cauri norūsējušajiem stieņiem varēja redzēt zāles pieaugušu laukumu un pāri tam dzeltenu taciņu. Iepretī dons Mamerto jau bija atvēris savu veikalu un, durvīs nostājies, izbīdījis savu brango vēderu; viņš vēroja pāris kārnu suķu urkšķam un urkņājamies gan šur, gan tur. Divas dievlūdzējas, melnos apmetņos ievīstījušās, pārgāja pāri laukumam, lai pazustu dievnama vaļējo durvju melnajā caurumā, un atkal viss bija tukšs, kā bijis. Palika vienīgi tuklais dons Mamerto un panīkušās cūkas. «Tavu nožēlojamu kaktu!» norūca subprefekts. Un, lai kliedētu nelabo omu, iemeta pāris kausu stipra degvīna. Taču vietu viņš nedrīkstēja zaudēt. Svētdienās pilsētiņa pieplūda ar čolo un indiāņiem, un tad bija lūgumu pārpilnām. Bet no šiem lūgumu lūgumiem un daudzajiem naudas sodiem donam Fcrnānam bez «aldziņas» jau bija uzkrājusies krietna kaudzīte solu, un viņš gribēja

to vēl palielināt, iekams dosies atpakaļ uz Ļimu. Vai tad citādi bija vērts upurēties? Turklāt, ja četrdesmit gadu vecumā no cilvēka «vēl nekas nav iznācis», kā mēdz teikt, tad ir gluži nepieciešams nodrošināt nākotni.

Taču ko pasākt? Dona Fernāna nomāktais prats sitās ap šo jautājumu ka zvērs ap sava krāta sienām, kad uz ielas stūra paradijas leitnanta Čumpi, saukta Kūmiņš, kārnais, garais augums — leitnants bija ceļā uz subprefektūru. Pēkšņi donam Fernānam iešāvās prātā laimīga doma, viņa acis iezibsnījās_ un lūpas zem apcirptajām, melnajām ūsām papletās smaidā_.

— Kādi būs rīkojumi, seņjor, — atdevis godu, kā parasti vaicāja leitnants Čumpi un vienlaikus aizpildīja ar savu lielo stāvu visu kabineta durvju aili no sliekšņa līdz palodai.

Taču, leitnantam par pārsteigumu, subprefekts neatbildēja vis kā parasti: «Nekā jauna ... Nāciet, izmetīsim kādu kausiņu.»

— Manu leitnant, — teica dons Fernāns, — domāju, ka pietiks slinkumu lāpīt...

— Seņjor!

— Jā, — subprefekta balsij bija svinīga pieskaņa. — Mums jādara gals bandītismam, draugs. Nāciet iekšā, man ar jums jāparunā.

Leitnants ienāca, naglotiem papēžiem skaļi klaudzot.

Subprefekts sāka runāt:

— Lieta pavisam vienkārša, manu leitnant, jūs dosities uz Kaņjāru un atvedīsit man Seledonus dzīvus vai mirušus. Vai jūs mani sapratāt? Dzīvus vai mirušus ...

Kūmiņa stingrā, melnīgsnējā seja savilkās vēl stingrāka. Pagāja mirklis, viņa šļauganās ūsas nodrebēja, un viņa balss skanēja dobji, kad viņš sacīja:

— Es tos atvedīšu, seņjor ...

Tad subprefekts nokāpa no savas varas augstumiem. Viņš kļuva draudzīgs. Paplikšķināja leitnantam pa stingro muguru. Izmantodams subprefekta sirsnīgo izturēšanos, leitnants ierosināja:

— Bet vajadzēs lūgt, lai prefektūra dod pastiprinājumu. Vēl kādus četrus žandarmus ...

Dons Fernāns satraucās.

— Nē, mans draugs. Kā tad to var? Prefektūrai taču vajadzīgi cilvēki dumpinieku ķeršanai. Visa valdība ar to vien noņemas ... Nedos mums neviena ... Bet, mūsu starpā runājot, es zinu, kam tur ir teikšana ... Maniem draugiem. Un, ja viņi uzvarēs, tad liksim parakstīt mazu aldiņu sev par labu .:. Jā, manu leitnant, ar mani tik viegli netiks galā ... No manis, šī drauga, kas pratīs pakalpot, tik drīz vaļā netiksit, seņjori...

Un viņš piebilda:

— Bet, draugs Olimpi, par Seledoniem runājot, jūs taču esat stāvokļa kungs ... Es .ziņošu par jums tādā garā, ka jūs paaugstinās ...

Iestājās mazliet neveikls klusums. Čumpi neticēja solījumiem par paaugstināšanu un pat nepateicās. Tieši otrādi, viņš savilka degunu un muti nicīgā vaik-stā. Dons Fernāns pēkšņi jutās nevarīgs. Vai Čumpi atkal reiz neveiksies? Subprefekta balta seja, kura svarīguma apziņā bija piesārtusi, tagad nobāla. Tomēr viņš cieši lūkojās Čumpi pelēkajās acīs, garš un spēcīgs tas stāvēja sakrustotām rokām. Ar vienu pašu šo varen muskuļoto roku — to rotāja tērauda gredzens, iedarbīgs amulets, — metiss varēja saspiest viņu kā nieku. Taču Čumpi bija novērsis savas acis un raudzījās uz papīriem, kas atradās uz galda. Dons Fernāns pasmaidīja. Jau drošāks kļuvis, viņš ķērās pie savas limieša viltības un mākas glaimot gan šādi, gan tādi.

— Manu leitnant, es redzu jūs šaubāmies... Bet esiet droši, ka pēc Seledonu apcietināšanas vai nāves

tā nepaliks, kā ir tagad ... Tad runās avīzes ... Qe-nerāikauja, neskan ļauni, ko?... Solu jums, ka . .. л Taču pirmām kārtām to jau prasa gods, to prasa pienākums ...

Čumpi brīdi pārdomāja. Nespēdams runāt pretī, ne arī apsvērt visus dzirdētos vārdus, viņš vienkārši sacīja:

— Man par to maksā, lai es ķeru laupītājus... Es Seledonus atvedīšu ...

Donam Fernānam bija tāda sajūta, kāda mēdz būt, kad pēc nomācoša negaisa kalnājā atspīd saule. Viņš atkal paskatījās uz pudeli un, uzlicis roku uz Čumpi muguras, lai tuvinātu leitnantu galdam, laipni aicināja:

— Nu, iemetīsim kādu malciņu, iestiprināsimies... Ir tāds pavēss, tā ir? ....

Nevis malciņu, bet daudzus malkus subprefekts un leitnants nogādāja savās iekšās. Subprefekts domaja, ka lieti derētu pajokojot uzkurināt Čumpi.

— Jā, manu leitnant, šeit staigā apkārt, melsdami: «Kūmiņš neko nedara... Seledoni dīdās tam acu priekšā ... Sis Kūmiņš visu mūžu paliks leitnants, jo daba tam nav devusi spējas kļūt par kaut ko citu .. .» Un tā vien dzird — Kūmiņam te nav veicies, un Kūmiņam tur nav veicies... Visi ļaudis vaino jūs... Visa pilsētiņa!... Nu paga, es domāju, sitam Kūmiņam pietiks pavicināt asti, lai noslaucītu no zemes virsus Seledonus un, ja būs pa rokai, tad arī tos, kuri staigā apkārt melsdami!

Draudzīgi kā brāļi viņi skaļi norēcās.

— Gan redzēsit, don Fernān, ka visus muldoņas es kādudien atvilkšu uz šejieni un ātrāk nelaidīšu vaļā, kamēr tie nebūs samaksājuši naudas sodu.

— Tā tik vajag, manu leitnant, bet vispirms tos Seledonus, ko? Dzivus vai mirušus.

— Skaidrs, skaidrs, dzīvus vai mirušus . .. Savākšu savus vīrus un divu dienu laikā došos tos medīt... Došos uz pašu Kaņjāru, un šoreiz tie man neizbēgs...

Viņi dzēra tālāk. Ar pudeli vien nepietika, pasūtīja vēl dažas. Pēcāk leitnants kāpa lejā pa kāpnēm, turēdamies pie margām. Viņš zvārojās, apstādamies ik pa diviem trim pakāpieniem, lai dārdoši nosmietos. «Ak tad Kūmiņam nav veicies te, ko? Ak tad Kūmiņam nav veicies tur, ko? Ha, ha, ha, ha, ha, hal...»

Leitnanta smiekli skanēja mežonīgi un nikni. Viņš notenterēja lejā pa kāpnēm un krīta|ādams slāja prom pa līko ieliņu. «Ha, ha, ha ... ha, ha, ha, hahaha!...» Spoži un priecīgi spīdēja saulē ielas bruģis. Taču leitnanta smiekli visu vērta drūmu. Pilsētiņa jau pazina šos smieklus. Izdzirdusi tos, kāda sirmgalve pabāzās pa savas mājas durvīm, brīdi palūkojās ielā un tad spēji aizcirta durvis. Vēl ilgi dārdināja smiekli saules pielietajā līkumotajā ieliņā ... «Ha, ha, hal...»

Tā spriedelēja pilsētiņas iedzīvotāji, noskatīdamies, kā, pakaviem klaudzot, aizjāj žandarmi.

— Vai jūs zināt? — svepstēja kāds kurpnieks cauriem, izpuvušiem zobiem. — Vakar vakarā Kūmiņš bijis aptiekā iepirkties ...

— Tad jau arniku pret sitieniem pirka ...

— Nē, baldriānu nerviem, draugs ...

Un atskanēja smiekli,

Vienīgi Kūmiņš zināja, ko viņš pircis. Aiz letes viņš bija par kaut ko runājies ar aptieķnieku, un tas viņam bija iedevis kādu sainīti, kuru Čumpi paslēpa zem sava apdilušā, zaļganīgā apmetņa. Tagad viņš, nicīgs un augstprātīgs, pārliecināts, ka ir labs jātnieks, raustīja pavadu, lai rumaks izslietu staltāk kaklu, un vienlaik urdīja to, viegli piecirzdams piešus. Tas jāja pa priekšu, apkārt cirzdamies, un no tā purna lekšāja putas. Žandarmi aiz Čumpi muguras, kuri nebija raduši jāt ar tīrasiņu zirgiem, vai nu tik rupji pievilka pavadu, ka zirgi uz vietas apstājās kā piekalti, vai arī tik stipri iecirta piešus, ka zirgi rāvieniem nesās prom. Ļaudis smējās.

— Jājiet, kā nākas, ēzeli tādi! — Čumpi rāja savus vīrus.

Čumpi rumaks, tipisks peruāņu zirgs arābu cilmes, iznesīgi cilādams kājas, te nesās taisni uz priekšu, te pagriezās sāniski, padevīgi klausīdams pavadai, piešiem un jājēja ciskām.

Kad jātnieki tika laukā no pilsētas, tie atlaida pavadas, un zirgi tecēja rikšus. Drīz vien pavērās zig-zagu ce]š uz augstieni. Lāgiem vienā vai otrā cc|a malā no kāda aploka vārtiem vai kādas būdas durvīm suņi rēja jājējus.

— Piespiediet, piespiediet! — kliedza Čumpi.

Un, rādidams priekšzīmi, cieši piecirta piešus savam rumakam, kas rautin rāvās uz priekšu. Lai pārāk neatpaliktu, žandarmi raustīja pavadu, bet, ja kāds iedomājās pacelt pātagu, tad ugunīgais zirgs satraukts un nīgrs šāvās nost no ce|a.

Jājēji tikpat kā neredzēja apkārtni. Citkārt, kad tie devās vākt rekrūšus, jājiens bija izklaidējošs un viegls. Tad tie jāja soli pa solim uz indiāņiem atņemtajiem kleperiem, vērīgi skatīdamies pēc divdesmitgadīgiem puišiem, bet tanī pašā laikā priecādamies par dabas ainavām un nolūkodamies zemnieku darbos. Reizēm tie apstājās pie kādas mājas, kur sarkans karodziņš vēstīja, ka tur dabūjama čiča, un iemeta pa kausam. Bet šodien no visa tā nekā nebija. Tagad vajadzēja tikai lēkšot pakaļ Čumpi. Augšup, augšup vien. Ceļš kā lente aizvijās klintīs, stiepās cauri koku biežņai aizvien augstāk un augstāk, līdz beidzot iegriezās kādā aizā, no kurienes tas veda augšā virsotnē.

Kad jājēji bija sasnieguši pašu kalngalu, Čumpi apstādināja savus ļaudis. Tie sajāja ap viņu lokā. Nosvīdušie zirgi elšāja, žandarmu drūmās sejas mēmā uzmanībā bija pievērstas Čumpi, kurš sacīja:

— Kā ieraugāt kādu cilvēku, uzbļaujiet: «Stāt!» — bet, ja neklausa, šaujiet — skaidrs? Uzvelciet šautenēm gaiļus un turiet acis vaļā, jo pa šīm malām Se-ledoni mēdz klīst.

Šautenes noslīdēja no pleciem, noklikšķēja aizslēgi, un šaujamrīki novietojās seglu priekšgalā.

Žandarmu acis un leitnanta garais tālskatis pētīja bezgalīgi plašo plakankalni. Tanī redzēja vienīgi smailas klintis un gandrīz svērteniskas, dzeltenu zāli apaugušas kraujas, pa kurām lēni vilkās augšup kaulainas govis.

Klusēdami jājēji devās uz priekšu. Viņi nedzirdēja nekā cita kā vien plakankalnes putnu gari stieptos ķērcienus, paretam kādu māvienu, kas daudzkārt atbalsojās, un pakavu klaboņu uz melnā ceļa, kurš ieskāva paugurus. Katrs līkums, aiz kura pazuda ceļš, bija draudīgs, taču viņi jāja no viena likuma otrā, nesa-stapdami nevienas dzīvas dvēseles. Čumpi visu laiku jāja pa priekšu, domādams par aplenkumu atkal un atkal. Jau daudzas reizes viņam nebija veicies , taču šoreiz ... šoreiz ... Viņš drūmi smīnēja, asais augstienes vējš pluinīja viņa apmetni. Aiz viņa muguras žandarmi uzlikās raibos indiāņu pončo. Viņiem bija skumīgi ap sirdi. Sie Seledoni prata tēmēt, un kādam no viņiem, žandarmiem, būs jāpaliek un jāsatrūd šeit, un tam nebūs pat īstas kapa vietas. Bet ko lai dara — priekšgalā jāja leitnants Čumpi!

Plakankalnē nekas cits nebija skatāms kā vienīgi klusais plašums, kuru krustoja kalnu smailes. Vakarā viņi nonāca tanī vietā, kur ceļš sāk līkumot, vezdams lejup uz Maraņjonu. Un, lai nokjūtu Kaņjārā, vajadzēs peldēt pāri upei. Sos Seledonus nemūžam nenoķers!

Čumpi izrīkoja savus ļaudis:

— Nu tad savāciet man tik daudz govju, cik vien spējat... Aši, aši, — viņš uzstāja, redzēdams, ka žandarmi stāv apmulsuši.

Kad rietā kvēloja debesis, pēc jādelēšanas pa bīstamām nogāzēm un kalnstarpām jau bija savāktas savas divdesmit govis.

— Dzeniet, dzeniet visas lejā pie upes! .. .

Žandarmi trenca govis, pildīdami leitnanta pavēli,

taču darīja to vienīgi līdz tam brīdim, kamēr iedomājās, ka viņus var ieraudzīt Seledoni, jo nakts solījās būt skaidra. Kad tie atgriezās no upes, lēca mēness, sudrabodams mākoņus.

— Darīts, leitnanta kungs.

— Vai govis nogāja lejā pa krauju?

— Jā, leitnanta kungs, mēs metām ar akmeņiem, un tās skrietin noskrēja ...

— Labi, labi, — berzēdams rokas, atzinīgi noteica Čumpi.

Žandarmi nometās zemē pie liela akmens un gaidīja. Zirgi staigāja no vienas malas uz otru, cik tālu sniedza virves, ar kurām tie bija piesieti pie klinšu radzēm vai bieziem zāles kumšķiem.

— Labi, — teica Čumpi. — Mums jāpeld pāri upei, turoties kumeļiem cieši pie kakla ... Esiet uzmanīgi, nenovelieties nost.

Tad viņš izvilka no savas mugursomas citu pēc citas daudzas pudeles degvīna. Lēni kāpa mēness, liedams pār kalniem savu rāmo gaismu.

Taču šī sudrabotā gaisma nespēja kliedēt valdošo sasprindzinājumu. Paies vēl dažas stundas, un varbūt daudziem pienāks nāve. Šķita, ka melnās klintis ir līķautos tinušies rēgi, kuri piepeši apstājušies nodziedāt bēru dziesmu, ko tagad uztvēra un atnesa vējš.

— Klau, brāl, ko tie suņi rej? ...

— Patiesi tā ir, kā tu saki, tie traki rej ...

Tā runāja Hulians un Blass Seledoni, bet abi suņi rēja, pacēluši purnus pret otru krastu. Brāļi bija Kaņ-jārā, sēdēja uz savas būdas lieveņa pie pavarda, kur bija mielojušies ar žāvētu gaļu un ceptu juku. Čolo Krisanto Hulka bija ieradies ar ziņu par kādu govju baru, kuru varētu aizdzīt no Sunču muižas uz tala ciemata tirgu vai arī pārdot par jebkādu maksu lopu uzpircējiem, kas nāk uz krastu. Varēja arī nogādāt lopus uz Conata ciematu, kura iedzīvotāji atraduši ienesīgu nodarbošanos — sažāvēt gaļā visai lēti iepirktos zagtos lopus. Pārvērtuši zagumu kumpjos un uzkodās, tic braukā pa piekrastes pilsētām, pārdodami šo preci un pelnīdami savus divsimt procentus. Turklāt ar šādu paņēmienu tie spēj it viegli izvairīties no varas iestāžu modrības.

— Rej noklīdušos lopus, — bija apgalvojis Kri-santo.

Un viņi bija atteikuši:

— Ja tur tādi ir, aizjāsim ...

— Aizjāsim pievākt, ko tad laidis postā iet...

Taču šobrīd viņi vairs nerunāja par šo pasākumu,

kurā bija nolēmuši doties nākamajā dienā. Visu pēcpusdienu viņi tika tīrījuši un eļļojuši savus vinčes-trus. Tas jau bija izlemts, ka viņi jās pēc lopiem. Tagad viņi zelēja koku, smēķēja cigārus, kurus tina no pašu audzējuma — mazajā dārziņā būdas priekšā brāļi bija iesējuši mazliet tabakas —, un klausījās, kā čolo Krisanto pārcilā atmiņas, jauki stāstīdams. Viņš nule pārtrauca savu stāstījumu, lai secinātu:

— Suņi rej govis. Kad nācu šurp, redzēju daudzas tai pusē ... Droši vien nokāpušas lejā pa krauti...

Nakts bija skaidra, un nevienam nenāktu prātā šādā laikā pēkšņi uzbrukt, vismazāk jau nežēlīgajam Kūmiņam, šim lapsas un odzes sajaukumam. Kaut arī suņi vēl .aizvien rēja, Krisanto turpināja savu stāstu:

— Jā, diezgan pārdroši ir iet vienam, bet, kad sāku ķert govis, kurām nav saimnieka, to vēl nezināju ... Reiz biju aizjājis līdz pašai Jaukarbambas plakankalnei, tur ir tādas govis, kuras dēvē par «suņām», jo tās ir mežonīgas un uzbrūk cilvēkam gluži kā suņi... Nu labi, es gribu mest laso, bet viena govs kašņā un kašņā zemi un tad drāzīsies man virsū. Un, rau, tā jau klāt, iebelž manam kumeliņam ar ragiem, tas salecas un nomet mani ... Labi vēl, ka negantā triecās pakaļ kumeļam un es pa to starpu paspēju uzlīst augstā klintī... Bet, ko jūs teiksit, nolādētais lops nostājas iepretī klintij, un es vairs nevaru kāpt zemē. Nostāvēja tur divas dienas un nekustēja no vietas... Pārējās govis malā ganījās, it kā saprastu, ka prom es netikšu ... Mani jau moka izsalkums, bet govs slāv un stāv, un mans zirdziņš klīst turpat, vilkādams pavadu, un meklē kaut ko ēdamu ...

Te suņi riedami aiznesās uz krastmalu. Rēja un rēja. Vajadzēja iet palūkot, kas tur notiek.

— Aizej tu, Krisanto. Aizej, puis, tur kaut kas atgadījies ...

— Lai notiek! ...

Krisanto piecēlās un drīz vien pazuda starp kokiem. Viņš nonāca upes malā un ieurbās ar acīm pretējā krastā. Noskatīja vērīgi katru akmeni, katru koku. Visu varēja pietiekami skaidri redzēt. Dažas govis jau bija lejā pie upes, dažas kāpa lejup pa kranti. Divas trīs govis pie pašas ūdensmalas lēni dzēra. Kad Krisanto gāja atpakaļ, kāds vērsis iebaurojās, piepildīdams visu aizu ar savu vareno balsi.

— Vai es jums neteicu? — sacīja Krisanto, atnācis uz būdu. — Tur ir govis ... Dažas jau nokāpušas pie upes, un dažas kāpj lejup ...

Čolo paņēma vēl pa šķipsnai kokus un steidzināja stāstnieku turpināt.

— Labi, kā jau minēju, govs ir netaisījās iet prom, bet mani mocīja izsalkums... Taču izsalkums māca cilvēku domāt... Nu tad es nolaidu savu pončo lejā gar klints sienu, govs tam tūlīt ar ragiem virsū, bet es tai ietriecu nazi pašā skaustā . . . Tā nogāžas un paliek guļam, bet es klusītiņām steidzu prom meklēt savu kumeļu. Uzkāpju zirga un lēkšiem — aiziet! Atceļā sastapu rāmus lopus, bet negribēju tos ņemt. Biju šausmīgi izsalcis un cita nekā nevēlējos kā vienīgi nonākt tādā vietā, kur man kāds iedotu gabaliņu žāvētas gaļas...

Kad katrs bija pastāstījis kādu negaidītu notikumu no savas dzīves, puiši iegāja būdā un nolikās gulēt. Nākamajā dienā viņi dosies kalnos un pievāks visu to baru «noklīdušo», par kuru stāstīja Krisanto. Nakts bija tveicīga, tā ka viņi pat neapsedzās. Blakus sardzē

bija suņi. Tālāk, taču pa rokai noliktie vinčestri spīdēja mēness gaismā, kas krita pa sienu pinuma spraugām. Maraņjona viņus aijāja miegā ar savu dobjo murmulēšanu ...

Čolo aizmiga.

* * *

Spējas un niknas rejas pamodināja Hulianu Seie-donu. Suņi skrēja uz krastmalu un nesās atpakaļ, itin kā no kāda bēgdami, tad devās atkal uzbrukumā un atkal atgriezās. Iegrūdis ar dūri gulētājiem pa krūtīm, Hulians pamodināja tos.

— Celieties, puiši, kaut kas notiek ...

Selcdoni paķēra ieročus, Krisanto izvilka lielu, sarūsējušu revolveri. Ausa rīts. Sārtajā puskrēsla varēja redzēt cc|u iepretī. Neviens nekāpa pa to lejā. Tātad kaut kas jau norisinājās Kaņjāras krastā. Suņi skrēja apkārt saviem saimniekiem, tad atkal šāvās uz priekšu un rēja vienā riešanā.

— Ejam uz augšu pa aizu, — deva padomu Blass Seledons, atcerēdamies to reizi, kad viņi šādi bija aizbēguši un žandarmi nebija iedrošinājušies mežā viņiem sekot.

Un viņi devās tanī pašā virzienā ieročiem rokā, slēpdamies zem lapotnes. Bet no tās puses pēkšņi atskanēja sauss mauzera blīkšķis, un viņiem līdzās draudīgi nosvelpa lode. Tad vēl viena un vēl viena ... Šāva žandarmi. Veseli trīs, gabalu atstatu cits no cita, lai aizkrustotu ceļu uz aizu. Pelēcīgajā mcldrājā ziloja uniformas.

— Ielaidiet tiem pa lodei, puiši!...

Sāka darboties vinčestri. Karabīnes atbildēja, bet jau no tuvākas vietas. Trīs žandarmu vien tur nebūs, kaut arī no otras puses šāvieni nenāca. Čolo paslēpās aiz kokiem un lūkojās apkārt. Uz brīdi žandarmus vairs neredzēja. A, tie bija nogūlušies uz zemes, tur, aiz akmeņiem. Niķelētas karabīņu lodes sprāga dēstīju-mos, mezdamas gaisā zemes kukuržņus. Tālajā klin-lājā šāva vesels karapulks. Atbalss pārvērta mazo apšaudīšanos kaujas troksnī.

— Laižam cauri mežam, lejup pa krauju un tad peldus uz otru krastu, — nomurmināja Krisanto, kurš vēl nebija šāvis, zinādams, ka viņa revolveris tālu nesniedz.

Un čolo dzīrās skriet uz to pusi, kad spēcīga zalve lika viņiem saprast, ka arī tur ir žandarmi. Drošs pret vinčestru lodēm, kuras nesniedza tālāk par četrsimt metriem, meža izcirtumā izaicinoši stāvēja Kūmiņš.

— Suņa tāds, — ierēcās Hulians Seledons un izšāva uz to. Tad Blass arī nolamājās un ar svinu izlādēja savu niknumu pa nokaitušo stobru.

Uz čolo svelpdama atkal gāzās šāvienu krusa un apkārt sprāga notriektie koku zari. Kūmiņš šauteni rokās nicīgi nolūkojās uz viņiem, kas acīmredzot bija gatavi cīnīties līdz pēdējam. Lai tik pienāk tuvāk!

— Seledoni, nometiet ieročus un padodieties! — kliedza Čumpi.

Čolo atrēca kā aplenkti zvēri:

— Nāciet tik tuvāk, suņi tādi, nāciet! ...

Lodes svelpa no visām pusēm. Pats Kūmiņš pacēla savu šauteni un ātri izšāva. Viņš ielika jaunu aptveri, žandarmi darīja to pašu. Tie bija skaidri redzami jau uzlēkušās saules gaismā. Mežs nespēja apslēpt zilo uniformu loku.

— Uz priekšu! — uzkliedza Kūmiņš saviem ļaudīm.— Tēmēt, kā nākas!

Žandarmi skriešus metās uz priekšu, slēpdamies aiz kokiem. Viens no tiem pakrita. Čolo ieņēma pozīcijas grāvī, kas atradās aiz būdas. Parbīlī suņi spiedās pie saviem saimniekiem, glauzdamies pie to mugurām. Lodēs sanēja nāve. Draudziņu ķēra šāviens, un tas nokrita visā garumā, asinis verda tam no purna. Blass ievilka dvašu, plūstošo asiņu karsto elpu, un juta degošu sāpi krūtīs.

— Brāl, vai mums ir lodes? ...

— Kādas piecdesmit, ne vairāk ...

— Nu tad skriesim uz alu ...

Ala atradās diezgan lielā augstumā klinšu piekājē. Turp varēja nokļūt pa taku, kura vijās pa diezgan kailu nogāzi. Taču augšā viņi vismaz pašlaik būs drošībā. Virs alas slējās nepieejamas klintis, bet lejup veda viena vienīga taka, kas ar vinčestru atbalstu solīja glābiņu, kaut arī tas varēja būt tikai īslaicīgs. Čolo saskatījās un pēkšņi, kā zīmi saņēmuši, skriešus metās uz alu. Kūmiņš kliedza saviem ļaudīm:

— Uz priekšu! Šaujiet, puiši!...

Žandarmi skrēja pakaj čolo, apstādamies vienīgi, lai šautu. Bēgļi nonāca līdz takai, jau devās augšup pa kranti. Bet tad Krisanto pakrita. Seledoni skrēja tālāk, apkārt svelpa lodes, plīkšķēja šāvieni, atsizdamies klintīs un saceldami putekļu mākuļus, ja skāra zemi. Ietikuši alas melnajā dobumā, brāļi atkrita uz klona. Kaulis jau bija šeit un no kāda kakta rēja.

— Lai tad nu kāpj augšā ...

— Lai kāpj...

Vinčestri bija vērsti pret ieeju. Žandarmu lodes triecās alas augšmalā pret klintīm, kaisīdamas akmens atlūzas un svelpjošas šķembas. Tad apšaude beidzās, un Blass, tik tikko pabāzies no alas tumsas, palūkojās ar savu ērgļa aci. Lejā, klajā, žandarmi šautenēm rokās bija apstājušies soļus simt no Krisanto.

— Met prom revolveri!

Blass iekaucās, kad nabaga Krisanto nometa sānis ieroci. Divi žandarmi piegāja viņam klāt, pārējo šautenes tos sargāja. Viens no žandarmiem jau pacēla revolveri. Jau tas tuvojās Krisanto.

— Šaujiet nost! — aiz žandarmu muguras atskanēja leitnanta balss.

Krisanto locījās kā tārps un tad kliedza, lūgdamies žēlastības, bet atskanēja divi šāvieni, un viņš vairs nekustējās. Blass Seledons izšāva, taču netrāpīja, un šāvienu zalve lika viņam atrauties atpakaļ alā. Brāji nozvērējās pie Kristus un svētajām dvēselēm, ka neļausies šādi nošauties. Tikmēr Čumpi izrīkoja savus jaudis. Viņš nostādīja trīs žandarmus starp klintīm pie takas, kas veda uz alu, un ar pārējiem trim žandarmiem devās novākt līķus.

— Tiklīdz tie pabāžas laukā no alas, šaut nost! — viņš pavēlēja, dodamies prom.

Nošauto žandarmu apraka zem kāda koka. Krisanto līķi aizstiepa līdz upei — neies mocīties ar kapa rakšanu tādam čolo! — un iemeta ūdenī. Iesviests tas nogrima, bet tad uznāca augšā, un straume to rāva prom, dauzīdama gar krastmalas akmeņiem, lāgiem piedzīdama pie tiem un tad atkal raudama uz priekšu. Kaut kur kādā platākā pakraujā tas paliks gujam, ap to sakritīs maitu ērgļi, pārplēsīs tam vēderu un izknābs acis. Pēdīgi mētāsies apkārt tikai balti kauli, kurus apskalos ūdens.

Leitnants skaidroja saviem ļaudīm:

— Sis čolo cita nav pelnījis ... Vai esat dzirdējuši? Reiz Conata apgabalā viņš noķēris ar laso vērsi un vedis tik prom. Bet vērsis piederējis kādai vecenītei, kura skrējusi pakaļ, lūgdamās: «Neved prom manu vērsīti, vienīgo, kas man ir ... Esmu nabadzīga ... Mani bērni ir miruši ...» Sis nelietis neiežēlojies un atcirtis: «Vecā, ej atpakaļ savā būdā! ... Otrreiz neteikšu.» Taču seņjora nav atstājusi nost, tik lūgusies un lūgusies. Un tad šis neģēlis Krisanto izvilcis revolveri, un — pliukš! — tā pakritusi beigta ar lodi krūtīs.

Atgriezdamies no upes, viņi uzduras nošautajam Draudziņam.

— Metiet ūdenī, — teica leitnants kādam žandarmam,— citādi sāks dvakot.

Aplenkums bija ciešs un neatlaidīgs. Žandarmi mainījās, sargādami nogāzi, un vienīgais ceļš, pa kuru Seledoni tika izglābušies, dienām apritot, tagad viņus pazudināja. Kad nebija jāstāv sardzē, žandarmi laupīja dārzā, apēzdami visus banānus un juku. Viņi savāca arī koku, un palika vienīgi dažas papaijas pie meloņkoka, jo leitnants pavēlēja:

— Papaijas atstājiet man, bez iemesla to nesaku ...

Četri meloņkoki slējās iepretī būdai, daiļi stiepdami

augšup savus slaidos stumbrus. Pie galotnes augļi jau sāka nogatavoties. Pēc dažām dienām daudzi jau bija dzelteni. .

— Noņemiet gatavos augļus, — pavēlēja Čumpi.

Un žandarmi, kuriem līdzi paņemtā pārtika jau gāja

uz beigām un kuri būdā atrasto ēdamo arī jau bija notiesājuši, metās uz svaigajām un sulīgajām papaijām. Palika pāri tikai tie augļi, kas vēl nebija baudāmi. Bet, ja žandarmiem bija trūcīgi ar uzturu, tad Seledoni patiesi cieta badu. Ne ēduši, ne dzēruši čolo nīka no dienas dienā. Taču savus vinčestrus viņi turēja tik stipri, cik vien rokās bija spēka. Naktīs arī viņi mainījās, sargādami ieeju alā, jo Kaulis rēja, līdzko izdzirda mazāko troksnīti, un nevarēja nemaz saprast, vai tas rej tādēļ, ka dzird lejā soļus, vai arī mana kādu kāpjam pa nogāzi. Bet kas gan varētu būt noticis ar Venansio Kamposu? Nebija šaubu, ka viņš atradās kaut kur tālu prom no mājas. Tikmēr dienas un naktis vilkās bezgalīgi garas, tā ka gandrīz zuda laika sajūta. Ķokas repji bija jau tukši. Taču kādās varenas un dziļas asinsbralības jūtas šai bridi vienoja nelaimīgos. Brāļi un suns bija cieši saistīti.

Nāves balss viņus saliedēja vienkop nemierā un vien-vienīgā kaismā vēlmē — aizstāvēties, lai paliktu dzīvi.

Hulians atcerējās Elisu, taču viņa spēki un alkas zuda. Viņu tagad mocīja vienīgi izsalkums — visāds salkums—, bet Elisa bija nesasniedzams auglis. Viņa bija k|uvusl tāla uz visiem laikiem, viss bija beidzies, jā, tagad gan beidzies, viņai par laimi. Elisai dzims bērns, tas būs bārenis — vienas ciešanas vairāk šai ciešanu psaulē. Bet cik jauka ir Elisa! Viņas gurni un klēpis ir kā rāms ezers. No viņas plūst bezgalīgs maigums, kā rietē piens ziedošās krūtīs. Viņa ir kā laba maize visam mūžam. Ai, jaukās aizvadītās dienas!

Bet tagad dienas skrēja badā un modrībā, un jau bija apritējušas astoņas šādas dienas. Čumpi vairs nespēja ieinteresēt savus jaudis ar nostāstiem par Se-ledonu zādzībām un slepkavībām. Arī žandarmi bija paguruši, meklēdami būdā un laukā zem akmeņiem un aizdomas modinošiem kokiem naudu, jo kaut kur tai vajadzēja būt noglabātai. Viens no žandarmiem iedrošinājās iebilst:

— Bet mēs beidzamies nost no bada! Čolo būs jau nomiruši alā, katrā gadījumā viņi būs jau turpat pie beigām, viņiem nav pat ūdens... Vajadzētu kāpt augšā...

Bija nakts. Bez mēness gaismas. Čumpi viņam nikni uzbrēca:

— Labi! Kāp augšā un ielaid viņos lodi, kaut viņi jau būtu beigti. Dzirdēji, ko es teicu?

Žandarms brīdi padomāja un tad paņēma savu šauteni. Kad viņš gāja garām sardzes vīriem pie bīstamās takas, tie viņam vaicāja, vai viņš varbūt gribot izdarīt pašnāvību. Žandarms nenobijās, viņš līda uz augšu kā čūska. Suns klusiņām ierējās. Pēc tam atskanēja šāviens, un kaut kas mīksts un smags novēlās lejā no krants. Pa tumsu meklēdami, žandarmi beidzot uzdūrās asiņainam miesas blāķim.

Čumpi iekaucās un apgalvoja, ka aplenkums turpināsies, kamēr Seledonus uzveiks ar badu.

— Un tādēļ, — viņš teica vienam no savējiem, — tu rit atvedīsi pārtiku, lai būtu pietiekami ko ēst, skaidrs?

* * *

Ir brīži, kad cilvēka dzīve pārvēršas pārmērīgā laimē. Un tā tas notika devītajā dienā, ritam austot, kad saule apspīdēja pretkrasta klintis. Blass, gaidās atbalstījies uz savas karabīnes, ieraudzīja starp ra-dzāju slēpjamies divus vīrus.

Vai redzi? — viņš teica Hulianam.

Uzrunātais paskatījās un nespēja izteikt ne vārda. Viņš mazliet pabāzās laukā un, lai šāviens neietu zudumā, notēmēja uz būdu. Vīri otra krasta klintīs saprata zīmi, jo brāļi redzēja tos sakustamies un tēmējam. Tie izšāva. Tie bija Venansio un viņa palīgs.

— Venansio, — spēja izdvest Blass. Un viņa brālis arī vēl spēja pateikt:

— Venansio.

— Glābti!

Tad viņi nosprieda, ka ar Venansio un viņa palīga atbalstu viņi spēs cīnīties. Žandarmi bija seši pret viņiem četriem, un apbruņojums bija gaužām atšķirīgs, taču cīnīties varēja. Un lodes? Viņi tās taupīs. Vajadzēja tuvoties naktī. Viņi izšāva četrreiz, lai ierosinātu savus draugus, bet tie izturējās klusi. Viens šautenes stobrs rēgojās virs kāda liela akmens. Varēja redzēt, ka Venansio uzskatīja cīņu par nevienādu un neiedrošinājās uzbrukt, ja vien tas nebūs gluži nepieciešams.

Tikmēr žandarmi nebija atbildējuši uz šāvieniem. Čumpi saprata, ka stāvoklis izvēršas citāds, un gribēja parādīt, ka ir tikpat izmanīgs kā jaunie uzbrucēji. Skaidrs nu bija viens, ka viņš vairs nevarēs sūtīt pēc pārlikās. Lai tiktu pāri upei, un uz to arī bija maz izredžu, vajadzēja sūtīt divus vai vairākus cilvēkus, bet palikušo pretestība nespētu pilnām nodrošināt pasākuma veikšanu. Nevarēja pieļaut, ka viņam vēlreiz jāpiedzīvo sakāve. Bet ko gan darīt ar izsalkumu? Sai ziņā nevarēja rast nekāda atrisinājuma. Beidzot viņam cits nekas neatlika kā īstenot nodomu, kurš bija nobriedis tādam stāvoklim kā pašlaik, bet kuru īstenojot par iznākumu galvot nevarēja.

Viņi nogaidīja nakti, lai sapulcētos kāda koka pie-kājē.

— Mums ir jāiztur, — teica Čumpi, cenzdamies pārliecināt savus vīrus vēl reizi mēģināt cīnīties.

— Bet bads? Kā mēs varam cīnīties ar badu?

— Pāri tikt mēs tik un tā nevaram, otrā pusē ir ienaidnieks, — nepiekāpīgi noteica Čumpi.

— Manu leitnant, ja viņi redzēs mūs aizejam, viņi mums nekā nedarīs ... Atcerieties viņu reizi. Viņi neuzdrošināsies stāties pretī mums sešiem.

Abi apsvērumi bija pareizi. Peru zemes čolo, kurš nodarbojas ar laupīšanu, gaužām reti un vienīgi tad, ja tas gluži nepieciešams, ielaižas sadursmēs ar varas pārstāvjiem. Arī Venansio Kamposs no šādām sadursmēm izvairījās.

Un šādi tika nolemts iet prom nākamajā dienā, kaut gan Čumpi ar visu savu iedragāto autoritāti paziņoja, ka pēdējā brīdī vēl pateiks, vai tas būs vēlams. Pašlaik viņš, uzkāpis diviem žandarmiem uz pleciem, sniedzās pēc papaijām. Viņš dairījās ap tām un smīnēja, atcerēdamies aptieķnieka vārdus:

— Ar šo šļircīti... šo šķidrumu ... iešļirciniet...

* * *

Otrā dienā biezi dūmu mākuļi kāpa uz debesīm, piesaistīdami Seledonu uzmanību. Ielīduši kaktā alas dibenā, bāli, drudžainu elpu, brāļi pamanīja, ka ārā kļūst gluži tumšs ... Vai acīs tumsa aiz nespēka? Nē, tie bija dūmi. Dūmi! Kādēļ? Blass Seledons parāpās uz priekšu, līdz varēja redzēt ieleju.

— Viņi aizdedzinājuši būdu un ies prom... Zirgi jau pārlaisti pāri. Mūsu zirgus viņi arī ņem līdzi..

Hulians arīdzan pabāzās no alas. Banānlapu jumts dega, no tā kāpa melni dūmi. Bet žandarmi jau devās prom. Viņi bija uzkāpuši uz plosta un atradās upes vidū.

— Viņu bija seši ... Viena trūkst, tas, nav šaubu šeit paslēpies ...

— Bet vakar tu taču vienu sašāvi?

— Tā gan, bet neredz līķa ...

— Viņi to droši vien aprakuši. Ar to, ko nošāvām pirmajā dienā, iznāk divi pret divi.

Otrā krastā žandarmi apsegloja zirgus un jāja prom pa krauju. It kā aiz nevērības tie pameta plostu līgojam krastmalā, piesietu pie akmens ar vienkāršu virvi.

— Diez kāpēc viņi plostu nav palaiduši vaļā? — izdvesa Blass, juzdams, ka viņa spēki ir galā.

Bet, ka žandarmi jāja prom, tas tiešām bija taisnība. Viņi lēni devās augšup pa nogāzi, lāgiem apstādamies. Venansio nebija redzams. Pamanījis, ka žandarmi aiziet, viņš bija devies kalnos un nolēmis nākt lejā vēlāk.

Čolo nenovērsa acis no žandarmu bariņa, kamēr tas pārvērtās mazā, kustīgā plankumiņā, kamēr zilo jātnieku pūlītis pazuda augšā, lielā augstumā, tur, kur ceļš iegriežas plakankalnē. Tad brāļi kāpa lejā no savas migas, vilkdamies, rāpodami, turēdamies pie klinšu smailēm, ķerdamies to spraugās. Kad viņi bija tikuši uz pašas nogāzes, viņi sāka iet nedrošiem soļiem. Nonākuši pie grāvja, viņi kopā ar Kauli metās pie ūdens un dzēra, uz vēdera gulēdami. Viņi iebāza rokas ūdenī, kura bija alkuši, apslapināja deniņus. Un dzēra, ieplakuši ūdeni ar visu seju, dzēra aizrīdamies, skajiem guldzieniem.

— Aizjāja, brāl...

Un viņi atkal dzēra, kamēr uzpūtās vēderi. Un tad, jau rāmāki kļuvuši, viņi ieraudzīja, ka no būdas palikusi pāri pelnu kaudze, un nozvērējās atriebties, raudzīdamies uz debesīm, no kurienes visu redzēja visu-svētā jaunava un viņu aizgādņi, svētais Hulians un svētais Blass, kuri nepametīs nesodītu Kūmiņa suņu baru. Taču ne pārāk augstu un it tuvu meloņkoku lapotnē spīdēja za|i augli.

— Papaijas, brāl, — nomurmināja Blass.

— Papaijas, brāl...

Viņi uzslējās augšā, bet drīz vien, varbūt tādē|, ka spēja jau turēties uz kājām, saskatīja, ka aug|i vēl pavisam zaļi. Kad viņi bija veltīgi apstaigājuši dārzu, kurā nebija pat kokas, viņi atnāca atpakaļ. Nolādētie nebija atstājuši neviena jukas auga, neviena paša banāna.

— Viens auglis jau metas dzeltenīgs... Paskaties .. .

Hulians atgāzās uz muguras un ilgu laiku tēmēja. Norībēja šāviens, un no pārlūzuša kāta nokrita auglis. Viņi to pārrāva uz pusēm ar rokām, kuras plēsa kā līki āķi. Augļa mīkstums bija rūgts, bet ēst varēja.

—- Nav nemaz tik rūgts ...

— Jā, bet... vai gāzīsim lejā vēl otru?

Vēl viens šāviens un vēl viena papaija. Kokā palikušās patiesi bija vēl pavisam zaļās. Uznāca vakars, un viņi nolikās gulēt zem kokiem. Vēlāk, naktī, viņi piesardzības labad dosies gulēt aizā un nākamajā dienā turpat salasīs cukurbumbieres. Viņi dzīvos. Pienāks reize, kad viņi sastaps Kūmiņu un tā pretīgos žandarmus, lai izrēķinātos. Ak tu Venansio, muļķis tads, — negribēja uzsākt cīņu!

Drīz vien Kaulis sāka gaudot, un brāļi iedomāja, ka suns ir izsalcis, Un nosodīja sevi, ka nav tam atmetuši ne gabaliņa. Nu, viņš arī dabūs cukurbumbieres. Bet pēc maza brītiņa Blass juta, ka savādi drebuļi krata viņam augumu.

— Sāp vēders un galva ...

— Tu esi izvārdzis, brāl...

Taču Hulians Seledons, kam nekad nebija trīsējusi roka, redzēja savas rokas dīvaini raustāmies. Un arī kājas. Un drīz vien visu augumu.

— Inde!... Inde, brāl...

Kaulis joprojām gaudoja. Blass pat vairs neatbildēja. Hulians juta, ka viņam kaut kas plosa iekšas, un izrēca savu niknumu kā puma. Tagad viņš vairs nekā nezināja. Vienīgi to, ka mirs. Gulēdams uz vēdera, piespiedis rokas pie deniņiem, putu pilnu muti viņš izgrūda lāstus. Cik ilgi viņš jau gulēja šeit — izstiepies, kluss un trīcošs? Kaulis rēja. Kāds nāca. Varbūt Kūmiņš? Jā, tik tiešām tas nāca šurp ar savējiem, šauteni rokā. Bet Huliana Seledona rokas, viņa stiprās rokas nespēja pacelt karabīni, un viņa acis, viņa skaidrās acis kļuva tumšas, vairs nerādīja. Viņš pakustināja Blasu, pieskardamies brāļa pleciem.

— Ei, viņi jau nāk, viņi jau nāk ...

Blass bija stings un auksts. Hulians apsviedās pēdējiem spēkiem. Viņš gribēja šaut, bet apkārt viss tumsa. Viņš paspēja vēl saskatīt kādu ēnu ātri aiz-sviežamies pretī žandarmiem. Norībēja šāviens. Tad kāda cita ēna tuvojās viņam, kļuva lielāka un lielāka. Kaut kas ciets pieskārās viņa pierei. Un pavisam īsu mirkli viņš skaidri juta, ka viņam paveras bezgalīgs klusums.

* * *

Lode bija izgājusi cauri Huliana galvaskausam. Sava agonijā viņš nespēja attapt, ka ēna, kas metās virsū žandarmiem, bija Kaulis. Uzticamais suns uzbruka Čumpi, kurš to saņēma ar šāvienu. Tagad Kaulis gulēja pa pusei nobeidzies, sīksti pretodamies nāvei. Leitnants stāvēja, vērodams savu smalko veikumu. Un lepnā iedomībā sacīja:

— Vai tagad ar kāds vēl teiks, ka leitnantam Čumpi nav galvas uz pleciem? Hahahā ... ha... ha ... Sitento padarīšanu var saukt par pumu medībām ... Ha ... ha ...

Pēdīgi viņš deva rīkojumu:

— Abi' čolo jānogādā uz pilsētu. Tos fotografēs ... Ņemiet un nesiet!...

Kad viņi gāja ar līķiem garām sašautajam Kaulim, Čumpi pamanīja, ka suns sakustas. Viņš ielaida tam lodi galvā un izdzēsa gaismu acis, kas ar skumjām bija nolūkojušās uz Huliana ķermeni, kurš kratījās, kad žandarmi to stiepa, saņēmuši aiz rokām un kājām.

— Maita suns, — teica Čumpi, atcerēdamies neveiksmes, kuras tika piedzīvojis šī suņa riešanas dēj.

Un tāda bija epitāfija grūtas dienas pieredzējušajam, uzticīgajam Kaulim, laupītāja sunim.

X JAUNA SEJA

Sēja, druvu kopšana un ražas novākšana lauku cilvēkam ik gadus dod jaunu dzīves prieku. Šais darbos ir viņa dzīves jēga. Un šo zemesrūķu soļi nekur citur neatstāj pēdas kā vienīgi neskaitāmās vagās. Ko vairāk var gribēt? Neko. Tas taču ir viss. Dzīve ir laba, ja tā nes augļus.

Pienāk vakars, kad tiek apsēts pēdējais muižas lauks. Pats dons Sipriāno Ramīress ir kaisījis kviešu graudus ar noteiktu, drošu roku, kā jau šādu cīniņu veterāns. Laimīgas ir bijušas šīs dienas — gandrīz visa iepriekšējā gada raža bija izlietota, kad atkal sāka līt, atkal varēja art, atkal varēja sēt. Saimnieks un kalpi vienlīdz līksmi tika steiguši uz tīrumu.

Līdz ar saules rietu ir padarīti darbi muižas laukā. Piecdesmit kalpi indiāņi izjūdz piecdesmit vēršu pārus. Rāmi bauro vērši, dodamies uz aplokiem. Atplūst klusas zvana skaņas no baznīcas tālīnajā Saukopam-pas apvidū. Bet cilvēki jau ir pielūguši dievu uz lauka, starp vagām, cildenajā sējas darbā.

Dons Sipriāno un Pāukaras muižas pārvaldnieks dons Romulo Mendess pēdējie aiziet no uzartā lauka.

Dons Sipriāno ir stalta auguma un patukls. Viņa baltā seja ir branga, pieblīdusi. Viņam mugurā dzeltens nātns uzvalks un kājās smagi zābaki. Gandrīz līdz pašām uzacīm uzvilkta salmu platmale. Dons Romulo, dzeltenīgu seju un kalsns, ir pārmetis pār plecu pončo, un viņa galvu sedz meldru cepure. Neglīti izskatās viņa kājas tumšajās biksēs, jo viņam ir līki, uz āru izliekušies stilbi. Abi iet, raudzīdamies uz zemi, kurā stieg līdz potītēm, viņi it kā skaita daudzās vagas. Dons Sipriāno sabāzis rokas vestes kabatās. Brīdi pa brīdim viņš pasmaida. Solīti aiz viņa, kā to prasa cieņa, kāto dons Romulo, virpinādams savas ūsas. Ari viņš smaida.

Zeme ir skaista, vēl jo vairāk tad, kad tā aparta. Mīksta un maiga, vēliga — ta, kairi tvanodama, smaržo pēc auglības.

Saimnieks pavēlējis kalpiem gaidīt tā rīkojumus, un vīri ir sastājušies rindā lauka malā. Nakts tuvums apdzēš pončo krasu kvēli. Cepuri rokā stāv kalpi, tie pastiepuši uz priekšu noliektās izspūrušās galvas un lūkojas pēc dona Sipriāno. Vienā lauka malā atskan viņa varena balss, valdonīga un pārliecinoša:

— Sējiet, sējiet! Lai neviens jūsu lauks nepaliek neapsēts. Jūs redzējāt, cik ļauni bija pērngad, — gandrīz nekādas ražas. Ja šogad būs tāpat, dievs vien zina, kas notiks tad ar jūsu bērniem. Un tērējiet taupīgi graudus, kas jums paliek pāri pēc sējas. Neesiet pārāk pa|āvīgi. To es jums gribēju atgādināt. Ja kādam kas vajadzīgs, lai palūdz man. Variet iet...

Nevienādā rinda izjūk, un ap donu Sipriāno sastājas vesels bars. Vienam vajag vēršu pāra, otram sēklas. Saimnieks uzmanīgi klausās un tad izrīko:

— Labi, labi... Tu ņem Kupraino. Sito jauno vērsi vajag cieši iejūgt... Tu ņem Lāsumaini... Ņem Citronu ... Tiem jāliek strādāt... Esmu jau novērojis. Visu laiku izvairās no piepūles ... Lai dons Romulo rīt pat dod sēklu tiem, kuriem tādas nav: miežus un kviešus, cita nekā nav. Vai jūs dzirdējāt, don Romulo?

Dons Romulo, kurš, braucīdams savas gludās meln-melnās ūsas, stāv turpat tuvumā, aprauj šo kustību, lai atbildētu:

— Jā, seņjor, rīt to izdarīšu ...

Ak tu tavas nepakļāvīgās ūsas! Dons Romulo jau trīsdesmit gadus tas virpinājis, lai tiktu pie sava ideāla — slāvi uzslietām, brašām ūsām. Bet tagad viņš vairs pēc tādām netīko, ūsu braucīšana viņam kļuvusi vienkārši par paradumu.

Pēdīgi kalpi aizgāja. Muižnieks ar'pārvaldnieku, lēnu un rāmu soli iedami uz kungumāju, runājās un runājās par zemes smaržu, par kviešiem, par lietus gāzēm.

Uz ēdamistabas galda jau bija klātas vakariņas. Viņi apsēdās pie galda kā ik dienas kopā ar doņju Karmenu, dona Sipriāno veco sievasmāti, viņa sievu Iluliju, kurai uz rokām bija zīdainītis, un ar viņa dēlu Obdulio.

Muižas īpašnieks un muižas pārvaldnieks stāstīja par sēju un ar savu valodu iejūsmināja mājiniekus.

Labākais bija vēl tas, ka sāka līt, lietus pakšķēja pa jumtiem un pagalma flīzēm. Un no laukiem plūda un vēdīja visapkārt svaiga un skarba, labu sološa smarža, kas cēlās no apartās, valgās zemes, kurā bija izsēta sēkla.

XI MAZU KAKTIŅU PLAŠAJA PASAULĒ

Vecais indiānis Maše un vēl kādi piecdesmit indiāņi — vīri, sievas un bērni —, sanākuši kungumā-jas galerijā, lūdzās donu Sipriāno:

— Pieņem mūs, kundziņ žēlīgais, pieņem mūs ...

Bet dons Sipriāno teica:

— Ko jūs šeit darīsit? Vai neredzat, ka viss iet postā? ... — Saimnieka balss pauda sapīkumu. Un sapīcis viņš ari bija, jau kopš daudzām dienām viņš bija ļoti norūpējies. Sākumā lija straumēm. Veselu nedēļu lietus bungāt bungāja zemi. Dons Sipriāno priecājās, atkārtodams senseno lauku teicienu: «Pēc liela sausuma nāk liels slapjums.» Saimnieka un kalpu laukos parādījās asni. Jaunie zēlumi, spirgti un sparīgi savā zaļoksnībā, cēlās augšup no zemes. Bet pēkšņi valguma kļuva arvien mazāk. Mākoņi vienmēr savilkās virs Janas upes un aizām, ik rītu cēlās uz debesīm gar kalnu nogāzēm, slīdēdami lēni, te aizsegdami, te atsegdami tās. Reizēm uznāca gāzma vai ari nopilēja kāda lāse, kas nespēja pat samitrot zemi.

— Nu, vai līs? — dons Sipriāno diendienā vaicāja donam Romulo, un tas atbildēja:

— Seņjor, vienmēr ir lijis ...

Skaidrs, ka viņš to teica mierinādams. Ja pērn tika maz lijis, tad šķita, ka šogad līs vēl mazāk.

Un šādā nepatikšanu pilnā laikā piecdesmit indiāņu vēl nāk lūgt darbu un maizi. Tie elsoja un vaidēja zem savām seģenēm un caurumainajiem, putekļainajiem pončo. Viņi stāvēja dona Sipriāno priekšā kā bars vajātu dzīvnieku. Bet viņi bija cilvēki, viņi žņaudzīja lūgdamies rokas, un lūgums bija viņu acīs.

— Pieņem mūs, žēlīgo kundziņ ...

Viņi nāca no iznīcinātās Uairas kopienas. Pēc vairākus gadus ilgušas tiesāšanās dons Huvensio Rosass, Sunču muižas īpašnieks, bija pierādījis savas neapstrīdamās tiesības uz zemes gabalu, kur iedzimto kopiena bija mitusi kopš inku laikiem un pacietīgi panesusi visus likteņa sitienus, kad valdīja Čolonialisms un republikāniskā vara. Un kādudien dons Huvensio bija ieradies Uairā varas pārstāvju un savu miesassargu pavadībā, lai pārņemtu šo zemi savā īpašumā. Indiāņi bija visiem spēkiem centušies pretoties. Daži bija krituši cīņā. Pārliecinošā ložu krusa drīz vien bija likusi viņiem saprast, cik maz vērtības ir mače-tēm un lingām. Vecais indiānis Maše un kopā ar viņu piecdesmit cilvēku, kuri tagad lūdzās donu Sipriāno, bija izbēguši. Viņš bija viens no pēdējās neatlaidīgās pretošanās balstiem un pamatoti domāja, ka viņu apcietinās. Un nebija arī maldījies, jo daudzi no palikušajiem vadoņiem tika saņemti ciet un pēcāk apgabala galvaspilsētā notiesāti par sacelšanos. Pārējie, kas palika Uairā un padevās donam Huvensio, kļuva tam par kalpiem, koloniem^10.

Maše, īstajā vārdā Marselīno, bija bczbārdis, tumšu, visai grumbainu vaigu.

— Ko lai mēs iesākam, žēlīgo kundziņ, — viņš teica žēlabainā balsī, mācīdamies lūgt, jo senāk tika lietojis kopienas labumus, un tādēļ viņam bija zemes īpašnieka lepnā balss.

Dons Sipriāno skatījās uz indiāņu baru un domāja par sausumu, bet tāpat arī domāja par to, ka viņam vajadzīgs darbaspēks, un šeit bija daudzas un spēcīgas rokas. /

— Labi, — viņš pēdīgi nosacīja, — palieciet un sameklējiet sev zemes gabaliņus, kur nu gribat, un, protams, tur, kur nav iekārtojušies citi koloni... Bet es jums neko nesolu, jūs taču redzat, kādas ir debesis ... Ja nelīs, tad zināt...

Debesis tobrīd bija bez viena mākonīša. Indiāņi un it īpaši Maše pietiekami labi saprata, par ko ir runa, jo Maše, vecs būdams, it dabiski bija daudz ko pieredzējis. Pārskrēja vējš spēcīgām brāzmām, nošņākdams kā ļauns putns. Plakankalnes augstās, melnās virsotnes it kā glūnēja uz ziemeļiem un dienvidiem, uz rietumiem un austrumiem. Nevienā malā nerādījās nekāda dzīvības zīme. Nebija neviena bieza un tumša mākoņa. Tie nedaudzie mākonīši, kas steigšus aizvir-moja pa debesīm, bija tik reti un tik saplosīti kā trimdinieku indiāņu skrandas.

— 2ēlīgo kundziņ, mēs tevi neapgrūtināsim, bet dod mums kādu kaktiņu, kādu kaktiņu, lai tas būtu cik mazs būdams ...

Dons Sipriāno pēdīgi sacīja:

— Labi, pagaidām palūdziet kolonus, lai viņi jus uzņem ... Viņi to darīs ... Katrā ziņā to darīs ...

Indiāņi joprojām nekustēja no vietas. Maše iedrošinājās lūgt:

— Saimniek, mums vajadzētu ēdamā. Kaut vai miežus... Tāpat arī sēkliņu...

Muižas īpašnieks sarauca uzacis, tā bija atkal jauna problēma. Taču acīmredzot šiem ļaudīm kā pārtika, tā arī sēkla bija nepieciešama, un, tā kā tie tagad bija viņa koloni, tad viņam pienācās par tiem rūpēties. Dons Sipriāno bija no tiem feodālajiem seņjoriem, kuri vēl aizvien sastopami Peru zemes kalnājos un kuriem, viņa paša vārdiem izsakoties: «Vienā rokā medus, otrā ledus,» — tas ir, vienā rokā — maize, otrā — pātaga. Pašlaik bija medus došanas reize.

— Labi, — viņš teica, — lai dons Romulo izsniedz katram cilvēkam pa almudam 11 miežu un pa almudam kviešu. Vairāk mēs nevaram. Iesējiet kādu mazumu. Varbūt uzlīs, un vēlais sējums dos ražu... Tagad ejiet...

Saņēmuši da|u graudu, kuriem vajadzēja mazināt viņu postu, indiāņi gāja prom nesteidzīgu soli.

Dons Sipriāno palika stāvam un domāja par indiāņu traģēdiju un arīdzan par otru traģēdiju, kura bija jau tuvu un bija daudz lielāka, no kuras neviens paglābties nevarēja. Bet ja nu tomēr lītu? Tad viņš atcerējās teicamo: «Kas pirmais sēj, tas pirmais pļauj.»

— Jā, — viņš nosmīkņāja, — vēl desmit bezlietus dienu, un visi sējumi ir pagalam ...

* * *

Simons sēdēja uz savas būdas akmens sliekšņa un zelēja koku. Vējš plivināja viņa kazbārdiņu un viņa garās, sirmās ūsas, tik retus sarus, «ka gribas tos saskaitīt», kā smēja Huana. Viņa dzeltenīgā un grumbainā seja bija tikpat nožēlojama kā izkaltusī zeme. Maše gāja garām, meklēdams patvērumu, un, ieraudzījis Simonu, sacīja:

— Labvakar, seņjor. Vai dosi mums pajumtiņu?

Mašem bija līdzi viņa vecīgā sieva un divas meitenes, tādēļ Simons noskatīja visu ģimeni, atgādādamies sausumu un savus niecīgos pārtikas krājumus. Bet pēc tam viņš teica:

— Kā nu ne, nāciet...

Vecais bārdainis uzņēma veco bezbārdi. Viņš varbūt nebūtu uzņēmis balto cilvēku. Taču brūnīgā sejas krāsa brāļoja viņu un atnācēju, viņus tuvināja rases izjūta un atņemtā dzimtā zeme, kuru viņi tomēr mīlēja un uz kuras viņiem bija lemts dzīvot un mirt.

Maltītes laikā Tiiņoteo skatījās un skatījās uz vienu no meitenēm, kuru sauca Hasinta. Vēlāk Maše pastāstīja par notikumu Uairā un, nobeigdams stāstījumu, teica:

— Un nu ir tā, ka esam nākuši diedelēt sev mazu kaktiņu plašajā zemē ...

Un Simons sacīja:

— Ko lai saku par sevi:.. Garas jūdzes tiku nostaigājis, kamēr atnācu uz šejieni... Uņ šī vieta te man arī nepieder, un tā nav mūsu zeme, ko mēs šeit apsējam ... Cilvēks meklē sev mazu vietiņu pasaulē un tādas neatrod, vai arī viņam tāda jāaizņemas ... Maza, maza vietiņa, mazs kaktiņš plašajā pasaulē ...

Visi trīs vīri ar patiku zelēja koku.

Tad Simons piebilda:

— Kungi ir varen slīpēti, tā ir? Un tomēr tiem iziet tāpat kā baltajai lapsai..._

Un ar savu iedzimto stāstnieka veiklību viņš apklusa, lai rastos gaidu pilns klusumš. Maše un viņa ģimene, kuriem patika stāsti, dzīrās kāri klausīties. Tie, kuri nostāstu jau bija dzirdējuši, arī gatavojās to ar patiku noklausīties, jo Simons ik reizes pievienoja kādu jaunu sīkumu.

— Tas notika tādā laikā, kad lapsām bija uznācis liels bads. Un viena lapsa nemaz vairs nevarēja to izturēt. Lapsu mocīja izsalkums, bet, lūk, visi aploku iežogi bija gaužām augsti, un daudz bija aplokos suņu. Un tad lapsa sacīja sev: «Nav jābūt muļķei, jā-būt attapīgai.» Un tā aizgāja uz dzirnavām un, pamanījusies, kamēr dzirnavnieks kaut kur aizgājis, apviļājās miltos gluži balta. Bet naktī tā nostājās pie kāda aploka un: «Mē, mē!» — blēja kā aita. Un iznāca laukā gane, ieraudzīja turnsā ballo plankumu un sacīja: «Arā palikusi viena aitiņa,» — un ielaida lapsu aplokā. Suņi rēja, un lapsa teica pati sev: «Pagaidi, kamēr tie aizmieg, un tāpat arī aitas. Pēc tam izmeklē labi brangu jēriņu, nobeidz to ar vienu kodienu un tūdaj apēd. Un, kad svīst gaisma, tiklīdz atver vārtus, meties laukā — lai tad ķer, ja var noķert!» Un, tā kā bija teikusi, tā arīdzan darīja, taču tai neizdevās aizbēgt. Tā, lūk, nebija padomājusi par to, ka var līt. Un gadījās, ka lija lietus un skalojās nost milti, un viena aita, kas stāvēja blakus lapsai, ieraudzīja, ka zeme kļūst balta un nodomāja: «Kas tā tāda par aitu, kurai iet krāsa nost?» Paskatījusies ciešāk un ieraudzījusi, ka noplukusī ir lapsa, tā sāka blēt. Pārējās aitas arī ieraudzīja to pašu un blēja, un tad nāca suņi un ar četriem kodieniem pārvērta lapsu gaļas gabalos.'.. Un tad, rau, ko teikšu: vienmēr kaut kas notiek, ko nav paredzējis pat visslīpētākais. Un tagad pieņemsim, ka būs sausums, uzbruks mums un tāpat arī donam Sip-riāno un donam Huvensio, uzbruks mazajiem un lielajiem. Un tā nu šie lapsas būs pagalam — tikai bez lietus ... Jo šie cietīs tikai tad, ja debesis uzsūtīs sausumu ... Mums, nabagiem, vienmēr ir jācieš — no netaisnības, no nežēlības ...

Maše to atzina, īsi noteikdams:

— Protams, protams.

Un viņš gribēja izstāstīt stāstu par krupi, kas lielījies, ka tam pieder lepns ezers, kur dzīvot, kurš pēcāk izsīcis, pamezdams to sausumā; tomēr Maše baidījās, ka nespēs labi izstāstīt, un tādēļ klusēja. Vēlāk viņš sīki izprašņāja Simonu: .

— Domāju apmesties šeit tuvumā, redzēju, šurp nākdams, alksnāju ... Kā jums šķiet?

— Būtu labi... Kaut gan pašlaik grūti pateikt, vai labi vai slikti ... taču, ja līs, būs raža ...

Viņi devās pie miera. Svešinieki iekārtoja sev guļasvietas uz lieveņa ar savām nedaudzajām flaneļa segām un tām segām, ko viņiem iedeva Iluana.

Neviens tik ātri neaizmiga. Bija vēla nakts, kad tie vēl klausījās suņu un vēja gaudos.

XII VISUSVĒTĀ JAUNAVA, PALĪDZI MUMS!»

Augšā debesīs mita svētie un svētās. Visi debesu svētie un visas debesu svētās, kas darīja brīnumus. Augšā debesīs, kas tagad bija nežēlīgas. Un katram svētajam un katrai svētajai bija savas spējas. Un katrā vietā virs zemes bija kāds tēls, no kura varēja lūgties to, kas bija nepieciešams. Svētais Isidors gādāja par ražu tīrumos. Taču neprasiet no tā lietu: šai ziņā, vismaz tais apvidos, kur norisinās mūsu stāsta darbība, lietus ir Karmeļa dievmātes ziņa. Bet, lai novērstu negadījumus lietavu laikā, ir svētā Barbara. Kad dārd pērkons, šo svēto pielūdz šādiem vārdiem:

Svētā Barbara, jaunava,

Pasargā no pērkona, zibeņal

Svētais Kristaps ir ceļa gājēju aizgādnis, un svētais Nikolajs — jūras braucēju aizgādnis. Sos svētos pielūdz arī Maraņjonas plostnieki. Svētā Rita no Ka-sijas kopā ar svēto Jūdasu no Tadejas gādā par vārguļiem, svētais Kaijetans rūpējas, lai mājās būtu nauda un maize. Un tā katram savs darbs. Kā pēdējais mums palicis svētais Antonijs, kas no visiem svētajiem ir visdevīgākais, visvienkāršākais un vispacietīgākais. Viņš palīdz atrast zaudētas un nozagtas mantas, prot sameklēt darbu, slēgt laulības, dziedēt slimos, gādāt par nabagiem, novērst neuzticību un tā tālāk. Turklāt viņš daudz neprasa — mazu svecīti un dažas lūgšanas. Un, ja tas nedod to, ko lūdz, piekrāptais cilvēks var spert pret to soļus, lai piespiestu pildīt lūgumu. Daži sit tam ar pātagu. Lielākoties to nostāda ar kājām gaisā. Gadās, ka tam liek ostīt mīzalus. Un, ja tam mugurā jauns ģērbs, novelk nost. Svētais Antonijs cieš pelnīto sodu, kamēr neizpilda lūgumu. Citādi var gadīties, ka tam nocērt galvu. Tā notikās ar to svēto Antoniju, kuru Simona Roblesa vecaistēvs, kas bija mūļu dzinējs, nēsāja lidzi savā pārtikas maišelī. Mūļu bars, kuru viņš dzina — veseli trīsdesmit gabali —, noklīda bezgala plašajā Kaļjakui-janas plakankalnē. Trīs dienas vecaistēvs tos nomeklējās. Ceturtajā dienā, izmisuma pārņemts, viņš izcēla svēto Antoniju no sava maišeļa, nolika uz zemes un ar mačeli nocirta svētajam galvu. Bet nevajag priekšlaikus būt neticīgam! Uzkāpis kalnā, vecaistēvs ieraudzīja tālumā tekam mūļus, kurus dzina kāds vīrs, uzsēdies uz neseglota, paša pēdējā rikšotāja mūļu rindā. Bars ātri nāca uz priekšu. Tika viņa tuvumā. Tie bija viņa mūļi. Itin visi, ne kāds vairāk, ne arī kāda trūka, tikai vīra tur nebija. Tad Simona vecaistēvs saprata. Viņš nostādīja svēto uz kājām un, kā nu varēja, pielāgoja tam galvu — tā turējās šķībi uz pārcirstā kakla —, nometās ceļos, raudāja un lūdzās piedošanu. Kopš tās dienas viņš kļuva ticīgāks. Protams, lika atkal salabot galvu. Ticīgumu kopa ar tēlu mantoja Simons, kurš novietoja svēto Antoniju uz kādas dzegas savas būdas kaktā. Tieši to pašu brīnumdara tēlu ar salīmēto kaklu. Citam tēlam jau nebūtu tādas vēries.

* * *

Par pašreizējo lietus trūkumu svētajam Antonijam nebija teikšanas. Vajadzēja doties pie lietus devējas Karmeļa dievmātes un mesties ceļos pie tās tēla, kurš tika pielūgts mazajā Saukopampas baznīciņā.

Un Simons Robless savas ģimenes pavadībā — bez vien ganes —, tāpat kā vi^i citi apvidus zemnieki, devās ceļā. Ik gadus svētajai jaunavai, apgabala aizgādnei, bija savi svētki un savs svinīgs gājiens, taču bija pieņemts tēlu iznest no baznīcas arīdzan tad, kad trūka lietus. Un tad jaunava sūtīja pamatīgas gūzmas. Kaut viņa vienmēr tā darījusi! Simons, kas bija vecs, atcerējās tikai vienus bada laikus, kuri bija uznākuši, kad viņš vēl bijis maziņš un ganījis aitas.

Pielūgšana notika naktī, sveču dzeltenās liesmas plīvoja uz altāra, un skanēja dievlūdzēju saucieni: «Visusvētā jaunava, palīdzi mums!» — un šaurajā baznīcas telpā bija melna |aužu drūzma, un oda pēc taukiem un vilnas, kūpēja dūmi, un uz tēlu vērsās lūdzoši skatieni, un pārgulēja turpat mazajā baznīciņā, ciemata mājās vai zem klajas debess, un sapnī redzēja savus laukus.

Nākamajā rītā, dienai svīstot, notika procesija. Uzlēca spoža saule, un pie debesīm bija pa retam mākonītim. Un nāca vēl klāt indiāņi un čolo pa ceļiem, kuri vijās gar krastmalām, pa krantīm un nogāzēm, un visi sapulcējās klusā ciemata laukumā — bija ģērbu krāsu svētki un dvēseļu ciešanas. Tin, tin, tin, tin ... skanēja zvans, aicinādams ticīgos. Un pēdīgi iznesa jaunavu, baltu, sārtiem vaigiem, ietērptu spīdīgā mēļa samta ģērbā, spožumiņiem rotātu apmali, tā stāvēja uz mazajām nestuvēm, kuras visi dalībnieki gribēja nest. Stalta, nopietna — jaunava lielām acīm vienmēr vērās tālē, skumīgajā tālē, kas bija pelēcīga, jo laukos nīka nost sējumi. Čolo un indiāņi spiedās klāt nesējiem, liels ļaužu bars vilkās aiz tiem. Sasukātas un izspūrušas galvas. Nopietnas, padevīgas, brūnas sejas. Melnas seģenes un mēļi un dzeltenbrūni pončo krāsainām svītrām. Sarkani, dzelteni un zaļi brunči, melnas un pelēkas bikses. Vienā rokā svece ar kūpošo liesmu, kas izskatījās bāla pret mirdzošo sauli, otrā rokā — balta vai dzeltena cepure. Cauri lūgšanu murmināšanai trīsuļoja saucieni: «Visusvētā jaunava, palīdzi mums!» Gājienam palika aiz muguras ieliņa, tas devās uz priekšu pa lauku taku, kamēr nonāca kāda uzkalna korē, kur virs vienkāršas akmens pamatnes pleta savas lielās rokas visslavenākais krusts visā apkaimē. Šeit vīri apstājās un nometās ceļos, lai lūgtos: «Visusvētā jaunava, palīdzi mums! Sūti lietu, lietu!» Atpakaļ viņi gāja lēni, gaužām lēni. Gājienu noslēdza suņu bars, starp tiem bija Ada. Suņi nicīgi lūkojās apkārt. Nogurdinoša bija šada vienmuļa iešana, un turklāt izsalcis vis nepriecāsies. Pašā ļaužu burzmas vidū Timotco jau krietni ilgi turējās blakus Ha-sintai. Ja būtu citādi laiki! Viņš būtu iegrūdis arklu zemē līdz pašam balstam un būtu teicis meitenei:

— Maizes mums netrūks. Nāc pie manis!

Viņš būtu apņēmis meiteni par sievu. Bet tagad tas nebija iespējams. Vēl ļaunāk, viņš meiteni diendienā vairs neredzēs. Vecais Maše devās prom ar savu ģimeni uz alksnāju. Tur viņš uzcēla būdiņu un uz labu laimi apara sauso zemi. Ak, ja tagad lītu! «Visusvētā jaunava, palīdzi mums!» Timotco alka sēt. «Visusvētā jaunava, palīdzi mums!»

Gājiens pārradās ciematā ļoti vēlu.

Ar cerībām atgriezās mājās Simons Robless, taču sirds dziļumos viņš tomēr vēl bija mazliet bēdīgs. Citām'reizēm svētki izraisīja vienīgi prieku. Maz bija ko lūgt no svētās jaunavas, un ziedam varen labi noderēja čiča un uzkodas, mīlēšanās un danči. Simonām patika spēlēt flautu un sist lielās bungas, un dejot arīdzan, ja kāds cits «maestro» ķērās pie instrumentiem. Tāpat viņam patika lielajā svētku dienā atstāstīt, starp citu, arī kādu vienreizīgu atgadījumu Paļjā-ras ciemata svētkos. Sī ciemata iedzīvotājiem bijis paradums ik gadus svētceļnieku gājienā nonest viņu pielūgto jaunavu tuvējā kalna stāvajā korē. Tēls bijis ļoti liels un smags, lādas pašas bijušas arī nestuves, bet, tā kā šiem apstākļiem pievienojies vēl grūtais un šaurais ceļš, nesējiem bijis krietni ko ciest, ko elst un ko svīst, kāpjot augšā pa krauju. Un tas bijis īsts svētās jaunavas godinājums — šis spēkus laupošais un ciešanu pilnais nesiens, kuru pavadījuši dejotāji un svētku dalībnieki, dziedādami:-

Šāds un vēl lielāks gods Mūsu dievmātei dodams.

Šāds un vēl lielāks gods Ir glābējai dodams.

Vīdamies ap izklaidus stāvošajām radzēm, ce)š izvērties tik līkumots, ka daudzi gājiena dalībnieki jaunavas tēlu nemaz nav varējuši redzēt, bet visi zinājuši, kādas ciešanas ir nesējiem, un tādēļ nerimus skandinājuši dziesmu. Pēkšņi viens no nesējiem paslīdējis, citi salīgojušies, nestuves atsitušās pret klinti, saites, ar kurām bijis piesiets tēls, pārtrūkušas. Tēls vēlies lejup pa kranti, dauzīdamies pret klintīm un šķīzdams gabalos, bet dziedātāji vēl aizvien skandējuši: šāds un vēl lielāks gods Mūsu dievmātei dodams, šāds un vēl lielāks gods Ir glābējai dodams.

Kamēr pie tiem aizsteigušies pateikt, lai vairs nedzied, nabaga tēls jau bijis pārvērties drusku druskās.

Bet tagad Simons ir nedomāja nākt klajā ar šo stāstu. Viņš soļoja, kā mēs jau teicām, skumju sirdi. Viņam nebija uz lūpām ne jautru vārdu, ne arī viņš izjuta saldo garšu, kāda ir čičai svētkos. Un lūgšana bija pliekana, tanī varbūt pat jautās Kristus ciešanu laika asiņu sūrme. Un tomēr Simons bija paļāvīgs, un izredzes uz lietu viņu stiprināja. Svētā jaunava taču bija īsta brīnumdare!

Sieva un bērni, klusu ciezdami, gāja viņam nopaka-|is. Nodurtu purnu vilkās Ada. Lāgiem uzpūta sauss un putekļains vējš. Tālu, ļoti tālu dienvidmalā virs kalnu galotnēm dzinās uz priekšu liela, bieza tūce.

«Visusvētā jaunava, palīdzi mums!»

XIII SAUSUMS

— Nelīst, — teica zemnieki, kad bija pagājušas desmit dienas pēc svētceļojuma. Sējumi jau bija nokaltuši, bet cilvēki tomēr ilgojās pēc lietus. Laukus varēja no jauna apsēt. Vēl laika bija diezgan, lai uzdīgtu graudi, jo vairāk tādēļ, ka cilvēki to gaidīja ar lielām cerībām.

Kādu nakti nolika brīnums. Ausis izdzirda ilgoto lietus balsi. Lija garš un auglīgs lietus, vēdīja tīkama zemes smarža/Kad pienāca rīts, lietus vēl aizvien maigi kapāja laukus. Un vīri atkal iejūdza vēršu pārus, atkal lika roku pie arkla, izdzina vagas, iekaisīja sēklu. Un, galvenais, līksmoja sirds, kas ir kā allaž valga un atdeviga augsne.

Atkal izlīda no zemes maigi asni, it kā tiem būtu prieks parādīties pasaulē, kur visi tos gaida. Bez apstājas lija daudzas dienas. Viss zēla. Ak, brīnumdare Karmeļa dievmāte!

Taču visaugstākais valdnieks šausta ar ciešanām, badu un nāvi. Atkal kļuva dzidrs debess jums, augsne palika bez valguma, un visa dzīvība gaja bojā.

Dienas ritēja veltās cerības. Kādā novakarē Simons Robless aizgāja uz aploku un, nostājies tur, noskatījās ganeklī. Pērn viņi tika apēduši un pārdevuši daudz aitu, cerēdami, ka gadu vēlāk to nevajadzēs darīt. Tagad nebija vairs ne piecdesmit pāru, bet lietus bija izbeidzies.

Vai viņiem vajadzēs apēst visas aitas? Vai viņiem nebūs vairs vilnas, no kā aust drānas? Simonām bija žēl nabaga aitu, kas gulēja šeit uz klona lēnas un pieticīgas, nezinādamas, kadš liktenis tās gaida. Tad viņš aizgāja līdz suņu būdai un pabija ar tiem kādu brīdi. Tie bija vāji sliktās barības dēļ, tomēr saņēma

viņu, laipni luncinādami asti. Vanka vēl divas reizes tika apbērnojusies, un mazuļus abas reizes iemeta ūdenī. Nabaga Vanka! Bet citu neko nevarēja darīt.

Otrā rītā Simons apsegloja Vējšautru — zāles trūkums bija vērtis zirga iesauku vēl piedienīgāku — un aizjāja uz govju aploku. Velti viņš augu dienu nomeklējās savu govi — tā ir neatrada. Bija skaidrs, ka pienākušas ļaunas dienas. Simons atgriezās mājās gauži sadrūmis.

Un tomēr cilvēki vēl cerēja. Debess itin kā tīksminājās, kaitēdamās ar to sirdīm un zemes varenajām alkām. Tad dažas dienas uzlija. Kalstošie sējumi atdzīvojās, tie kļuva spirgti un centās slieties augšup. Bet ilgi tie nespēja cīnīties. Atkal uznāca sausums, un tie beidzot padevās. Simons uznesa uz bēniņiem lielu krūzi un divus milzīgus podus. Viņš tos novietoja vienā kaktā un lēni, kā rituālu pildīdams, piebēra šos traukus pilnus ar kviešiem, zirņiem un maīsu. Rūpīgi apsedza tos un, kad bija apskatījis gandrīz tukšos apcirkņus, nokāpa lejā un teica Huanai:

— Noliku sēklas tiesu.

Ar to bija pateikts viss. Huana juta, ka viņu pārņem tāds izmisums, ka viņa spētu laukus vai apslacīt ar savām asarām. Taču viņa mierīgi darbojās tālāk pie pavarda, cieši saknieba biezās lūpas un vienīgi noteica:

— Labi.

Gausi vilkās nežēlīgas un nomācošas sausuma dienas. Cieta ne tikai cilvēki un dzīvnieki vien. Visa daba mocījās slāpēs un nāves baismās.

Svelpjošs vējš skrēja pāri plakankalnei, dzīdams prom mākoņus, aizraudams zemes kukuržņus un ar savam vēdām sakaltušajās koku lapās turēdams garus aizlūgumus par mirušiem. «Nelīst,» novaidējās izsīkstoša ūdens strūkla pašā gultnes dziļumā. «Nelīst,» atkārtoja alkšņi krastmalās, birdinādami lapas un červelēdami zarus. «Nelīst,» padevīgi piebalsoja zāle, stiebriem nogulstot gar zemi, dzeltējot un sajaucoties ar to. Līdz muižas kungumājai nonāca šīs balsis . «Nelīst,» piekrītoši noteica augstie un nopietnie eikalipti, kuri ieskāva māju, un to lapas grabēja kā metāls.

Žilbinoši spīdēja saule pie koši zilajām debesīm. Cilvēks dzīvoja kā zem kristāla jumta, un tā būtu priecīga dzīvošana, ja acu priekšā nestāvētu zemes mokas. Kalnstarpas un nogāzes, pauguru kores un iedobes pārklājās ar sakaltušu zāli, slējās koku ģindeņi, un viss kopā radīja bezcerīgi pelēku toņu simfoniju.

Un vējš nebeidza pūst, saceldams putekļu stabus un laupīdams mākoņus, lai aizdzītu tos prom aiz pēdējām virsotnēm, kas zina, kurp. Un nerimus, no krēslas līdz krēslai, sveilēja mirdzoša un kvēla saule. Un no krēslas līdz krēslai skaidrā debess smēja par zemes postu.

Naktisvšķita bezgala garas. Nekad tās nebija bijušas tik melnas, nekad tik dziļas. Gaudoja vējš, vēdīdams putekļu, trūdu un līķa smaku. Kad pār iznīcības ainavu uzlēca mēness un tā gaisma krita uz nokaltušajiem un kailajiem kokiem, izskatījās, itin kā tas vadītu kādu rēgu sanāksmi.

Naktīs sausums vērtās «ledains», un lauciņi drīz vien bija pelēki kā segas. Saplaisājušajās vagās nebija dzīvs neviens no nesen uzdīgušajiem maigi zaļajiem asniņiem.

Cilvēki un dzīvnieki, iebiedēti un paguruši, klīda apkārt pa pelēkajiem, skumīgajiem laukiem. Šķita, ka tie ir vēl vairāk izkaltuši nekā koki, vēl nožēlojamāki nekā sačervelējusics zāle, vēl niecīgāki nekā nobaltojušie oļi. Vienīgi acis, vērojot mirdzošās debess strupo noraidījumu, pauda ciešanas un dziļu traģismu. Acīs trīsēja agonija. Tanīs dzīvība pretojās nāvei.

XfV «BADS KLĀT, DZIVIBIŅAS!»

Laiks ritēja uz priekšu, ar savu vienaldzīgo vienveidību padarīdams postu arvien lielāku. Aizās tecēja vairs tikai smalcina ūdens strūkliņa pašā dziļumā. Dons Sipriāno atteicās no aizsprosta celšanas savu sējumu laistīšanai. Sievietēm vajadzēja iet pēc dzeramā ūdens uz dzi)ajām gultnēm un starp akmeņiem un oļiem pietecināt savas krūzes. Un bija jau zināms, ka Janas krastos pie upes lejteces, kur auga apelsīnu koki un koka, tagad krita vīri, ar šauteni vai nazi rokā cīnīdamies par ūdens lāsi no niecīgās straumītes upes gultnē.

Kādudien dons Romulo ierosināja:

— Seņjor, var būt, ka valdība ...

— Valdība? — sašutis ierūcās dons Sipriāno. — Jūs nezināt, kas ir valdība. Limā uz visu raugās citādām acīm. Es esmu tur bijis. Reiz bija uznācis bads An-kašā, bet valdība par to nelikās zinis. Subprefekts, ja vien nav īsts cūka, par badu būs jau ziņojis. Ticiet man, valdība nedarīs nekā.

Pēc šādas pārliecinošas atbildes dons Romulo Šo jautājumu vairs necilāja, vienīgi braucīja savas ūsas.

Tikmēr Simons aizsūtīja dēlu pie Martinas, un, kad puisis atgriezās, viņiem bija šāda saruna:

— Viņa negrib nākt... Viņi ēd savas aitas. Kviešu viņiem nav. Martina saka, nu jau būšot pienācis laiks Mateo atgriezties.

Simons noteica vienīgi:

— Atgriezties! Muļķa sievišķis! Aizved viņai al-mudu kviešu ...

Ganeklis bija nesodīti salauzis iežogus — lai jau! — un klejoja pa lauciņiem, cītīgi un veltīgi tos ošņādams. Senāk aitas tur būtu pieēdušās līdz kaklam.

Tagad, ^pamatīgi pārskraidījušas lauciņus, tās bija pārliecinājušās, ka labāk ir tajos nebūt, meklēt kaut ko ārpus tiem.

Govis ideja, saskatīdamas tālē za|as ganības, un sāka iet un tik gāja vien uz priekšu, līdz kamēr droši vien aptvēra, ka za|ums paliek aiz vistālākajām kalnu virsotnēm. Tās griezās atpakaļ, vēl vairāk nodūrušas savus ragu kroņus, un ribas zem blāvainās, pelēcīgās ādas izspiedās vēl vairāk.

Kazas — donam Sipriāno bija liels ganāmpulks — kāpa augšā pa akmeņiem un radzēm, un to satrauktās acis nemierīgi apskraidīja laukus. Ar savu pārgalvību un patiku kāpelēt tās reizēm paspēja iekampt pilnu muti sausas zāles, kas vietumis vēl spraucās laukā no klinšu plaisām. Taču parasti, uzkāpušas augšā, tās vienīgi it skaidri redzēja plašo posta ainavu.

Aitas, lēni radījumi, sagūla gar taku malām atelsties. Zirgi satraukti zviedza, atbalsij nodimot kailajās klintīs, izkāmējušie suņi kļuva nikni un'rēja. Rēja uz apvārsni, rēja uz debesīm, rēja uz ikvienu rēgainu ēnu.

Bads rijīgiem un nežēlīgiem zobiem plosīja iekšas. Zemnieki lāgu lāgiem devās uz muižas kungumāju. Paklausīdami dona Sipriāno padomam, viņi bija taupījuši ēdamo cik vien spēdami, taču tagad tas bija pie beigām. Protams, bēgļiem no Uairas klājās vēl |aunāk nekā koloniem. Tas ir tiesa, ka indiānis, kas uzdzīvē nezina mēra, bada laikā apmierinās ar dažiem kumosiem. Taču tagad bēgļiem nelielās pārtikas devas katrā ziņā vairs nebija. Uz viņiem noraudzījās ar neuzticību. Nepastiepās vairs pirmo dienu devīgā roka. Un viņu klīšana pa laukiem radīja naidīgas aizdomas.

Ja daudz sanāca lūdzēju, dons Sipriāno noteikti atteicās palīdzēt.

— Nē, man nav nekā, nav pat paša tiesas ...

Taču, palicis ar kādu lūdzēju vienatnē, viņš noslēpumaini, it kā slēpdams piebēra tā maišeli pusē ar miežiem. Un, lai saņēmējs domātu, ka tam parādīta sevišķa labvēlība, vēlāk noteica:

— Nesaki nevienam. Dodu to vienīgi tev ...

Gaužām viltīgs bija dons Sipriāno.

Taču lūdzēju nāca arvien vairāk, un muižniekam beidzot patiesi vajadzēja tos noraidīt. Viņš mita vienu žēlabu un raudu vidū un, kaut allaž tika turējis drošu prātu, tagad bija iebiedēts. Un tādēļ viņš kļuva vēl neatsaucīgāks.

Bads bija padarījis čolo un indiāņus tikpat kā mēmus. Nosēdušies būdu durpriekšā, tie zelēja koku— ja tāda bija — un pārmija drūmus vienzilbīgus vārdus. Sie cilvēki māk vienīgi sēt un ievākt ražu. To dzīves ritms ir pilnām pieskaņots zemei. Un tādēļ tie tagad mira un mira, pieplakuši pie zemes.

Taču, ja bads ir ļauns cilvēkam, tad vēl jo ļaunāks tas ir dzīvniekam. Govis bija atradušas glābiņu kaktusos un agavēs. Ērkšķaini un rūgti bija šie augi, taču dzīvot gribējās un cita nekā nebija. Kazas grauza žagarus. Bet suņi bija kā pazuduši. Gandrīz nevienās mājās tos vairs neēdināja. Tiem vajadzēja doties sirojumos pa laukiem, un tā parādījās pirmie suņu bari, kurus bez mitas trenkāja neapmierināts salkums.

Vanka un tās saime joprojām kalpoja saviem saimniekiem. Varētu teikt, saimnieki dālijās savā nabadzībā ar suņiem. Un cilvēki un suņi aizvien vairāk izdēdēja. Simons Robless aizmirsa savus stāstus. Viņš vairs necilāja flautu un bungas: flauta atpūtās uz dzegas blakus svētajam Antonijam, bet bungas, pakārtas tumšā kaktā, pastāvīgi spīdēja kā pilns mēness. Un, kad pienāca svētku reize Saukopampā, kur turklāt bija ieradies maz ļaužu, lika vienīgi skaitītas lūgšanas. Kas ies ēst un dzert, ja nav pārtikas, kas gatavos čicu, ja šim nolūkam vajadzīgs maiss, nevis akmeņi? Kas ies spēlēt, ja vienigā skanošā meldija ir vēja niknā balss? Kas ies dejot vai dziedāt, ja uz to vairs nenesas prāts? Aizmirsuši bija slavināt svēto jaunavu tās bērni, tāpat arī svēto Laurenciju, Pāu-karas svēto aizgādni. Tā kapela līdzās muižas kungu-mājai vienmēr bija atvērta, un ļaudis nāca lūgties svēto gluži tāpat kā donu Sipriāno. Kādudien uz kapelu bija atnākusi Huana skaitīt lūgšanas un atgriezās mājās gaužām pārbijusies. Pēc paražas tēla priekšā vienmēr bija kūlītis vārpu. Zemnieki ik gadus noliek svētajam šo velti, jo vārpas tiem šķiet skaistākas par visām puķēm pasaulē. Bet tagad tur vairs kūlīša nebija.

— Dieva zaimotāji, — izgrūda Huana.

— Ja svētais neiebilda, ka tam vārpas paņem, tad tas gribējis, lai tā notiek, — prātoja Simons, mierinādams sievu.

Visenta aizmirsa, ka viņai aizsākts aužamais, bet Timoteo labprāt būtu gribējis aizmirst Hasintu. An-tuka, savu suņu pavadīta, joprojām ganīja aitas. Vanka, Sambo un Ada vienmēr vilkās pakaļ ganāmpulkam, taču gurds bija to solis, un tie rēja bez patikas.

Kādudien Antuka iedomājās dziedāt:

Saule ir man māte,

Un mēness ir man tētis,

Un zvaigznītes jaukās Ir māsiņās manas.

Taču viņas balss vairs neskanēja tā kā senāk. Antuka satrūkās no savas dziedāšanas. Un ar indiāņa uztveri, jaušot dabā iemiesotu dievu, viņa saprata, ka tumšie un varenie dabas spēki ir sacēlušies pret dzīvniekiem un cilvēkiem.

— Mākon, mākon, mākonīt...

— Vējiņ, vējiņ, vējulīt...

Nē, tagad vairs nebija tā kā senāk. Mākoņi kāpa, lai k|ūtu pavisam mazi un vēja spārniem aizklīstu pa debesu bezgalību. Migla senāk bija bieza un smaga un apņēma tik cieši, ka reizēm, velkot pavedienu no baltās kodeļas, Antukai bija šķitis, ka viņa vērpj miglu. Bet tagad tā tik tikko pakāpās virs Janas upes, lai atkal pazustu. Un vējš, kas citkārt dzina šurp mākoņus un bija lietus vēstnesis, tagad tos aiznesa prom, murminādams lāstus pār sakaltušo zemi.

Dzīvnieki un cilvēki bija pamesti likteņa varā.

Ļaunākais vēl bija tas, ka Pančo vairs nenāca stabulēt savas vaino un «mančaipuito». Ikreiz viņš tika parādījies ar mazāku ganekli, un, nav šaubu, viņš un viņa mājieši beidzot bija apēduši visas aitas.

Cik jauki bija būt kopā ar Pančo! Tagad gan viņai patiesībā nebija nekā tāda, ko viņam dot. Viņa bija izsapņojusies, ka būs liela, kupliem gurniem un apaļām krūtīm — tāda kā Višenta, kad vēl bija kvieši,— un ka stipri mīlēs Pančo, un viņiem būs bērni. Bet bads bija padarījis viņu vēl mazāku. Zem raupjās blūzes un flaneļa brunčiem slēpās īsts ģindenītis. Viņas lielās acis mirdzēja skumji un šķita vēl lielākas bālajā sejiņā ar iekritušajiem vaigiem. Viņa redzēja, ka ir tāda pati kā suņi. Vanka, Sambo un Āda bija gaužām kārni, pavisam smailiem purniem un iekritušiem sāniem, un acis tiem kvēloja. Aitas, salekšķē-jušu vilnu, bēdīgu skatienu un nedrošu soli, arī bija gaužām nožēlojamas.

Un reiz novakarē, kad Antuka vairāk nekā jebkad izjuta dabas naidīgumu, savas pašas un arī ganekļa ciešanas un vientulību, itin kā apkopodama visas bēdas, viņa sacīja:

— Bads klāt, dzīvībiņas ...

XV IZRAIDĪŠANA UN CITAS NELAIMES

Dzīvnieki mīl to, kas tiem dod ēst. Un, nav šaubu, tāpat arī augstākais dzīvnieks, kuru sauc par cilvēku, kaut gan tas pieņem savu ēdiena devu, neizrādīdams tik atklāti savas jūtas. Tā arī radusies sensenā pieķeršanās saimniekam. Un droši vien mīlestības jūtas sakņojas atmiņās par fizisku baudu, pirmatnējā pieķeršanās zemei, ūdenim, gaisam un visam tam, kas devis iespēju dzīvot. Cilvēks pasaulē ir, un ēst tam vajag. Bet savvaļas zvērs ir ļāvies iebaidīties, grumbuļains ceļš nodeldējis ķetnai nagus, un plēsīgā ķetna pārvērtusies pastieptā delnā. Vieglajā ķetnas locītavas pagriezienā savirknējušies daudzi vēstures etapi.

Taču drūmi laiki spēj daudz ko atsaukt atpakaļ. Un tajos laikos, kuri aprakstīti mūsu stāstā, atkal parādās ķetna. Nodalās robežas starp cilvēkiem un dzīvniekiem, starp cilvēkiem un cilvēkiem, starp dzīvniekiem un dzīvniekiem. Tomēr Simona Roblesa mājā vēl ilgu laiku valdīja kopīga atbildība un saskaņa starp tiem, kas deva ēdienu, un tiem, kas to sargāja. Suņi un cilvēki vēl turējās kopā savā nelaimē. Badam kļūstot lielākam, uzticības jūtas pamazām vien atslābst. So parādību labi pazīst valdītāji un kungi — liela mēroga saimnieki —, tā nebija sveša arīdzan Simonām, kas savā laikā tika cietis badu un redzējis to ciešam, bet pārvērst smiltis miltos viņš nespēja.

Un lūk — kas notika.

Antuka ganīja augstienē, ja to var saukt par ganīšanu,— viņa vadāja ganekli, lai tas klaiņātu pa izkaltušu, līdz pat saknei apgrauztu zāli.

Apsēdusies zemē, viņa vērpa savu trūcīgo kodeļu, un viņai līdzās, saritinājis vājo augumu, snauduļoja

Sambo. Pēkšņi tas atvēra acis, saslēja ausis, paošņāja gaisu un vieglu, piesardzīgu soli aizvilkās prom no savas saimnieces. Pamanījusi, ka suņa nav, Antuka to sauca. Bet viņas balss nesastapa dzirdīgas ausis. Satraukumā Antuka pielēca kājās un redzēja, ka nav ari citu suņu.

— Vanka-a-a ... Sambo-o-o ... Ada-a-a ...

Vai viņa būs palikusi ar ganāmpulku viena? Viņa uzkāpa uz liela akmens un saskatīja suņus ņemamies pa kādu dziju iedobi. Meitene skrēja turp un negribēja ticēt tam, ko ieraudzīja. Suņi bija nokoduši aitu un tagad to plosīja. Antuka bāra suņus, kratīdama roku, draudēja tiem, pacēlusi gaisā sprēslīcu, taču velti. Uz viņas draudiem un bāršanos suņi atbildēja dobjiem rūcieniem un aizgūdamies rija gaļu. Antuka vairs nebija saimniece, kas dod ēst. Viņa bija naidnieks, kas atņem ēdienu. Pat Vanka saniknoti rēja.

Antuka sabijās, dzina mājup ganāmpulku un pārradās raudādama.

Suņi tikai joti vēlā stundā šķīrās no sava medījuma.

Mielastu bija ievadījusi Vanka. Nogūlusies iedobe, lai pasargātos no vēja, — kuce bija tik vāja, ka vienmēr sala, — tā ieraudzīja tuvojamies lielu aitu. Kas tas bija par drudzi, kas spēji pārskrēja Vankas augumam un lika mesties uz neaizsargāto un'nevainīgo upuri? Kuce aizmirsa, ka aitu čiči bija to zīdījuši. Ar vienu ķetnas sitienu tā nogāza aitu, kura nepaspēja ne ieblēties, jo mežonīgs kodiens tai pārcirta kaklu. Vanka rīkojās tā, it kā būtu paradusi šādi rīkoties, nebija pārsteigta ne par savu veiklību, ne par savu veiksmi. Sajuzdama silto asiņu garšu, tā rijīgi plēsa aitu, un tās stiprie žokļi jau saplosīja pirmo mīksto gaļas gabalu. Kuces ilkņi un mēle, un augums it kā piedalījās kādā senču mielastā, kur dvakoja siltas asinis un plūzdamas sārtoja zemi. Drīz vien parādījās Āda un pēdīgi Sambo. Kad ieradās Antuka ar saviem draudiem un bārieniem, tā bija vienīgi traucēklis. Traki labi bija bāzt purnu asinīs un likt lietā ilkņus, kožot pušu kaulus, raujot staipīgās cīpslas un košļājot lieso mīkstumu, tik rīt un rīt gaļu, kamēr vēders jūt smagumu, pa augumu atkal strāvo siltums un to spēcina jauns spars. Nemaz vairs nebija jūtams, kur paliek laiks. Šeit mielojās trīs alu laikmeta suņi, notiesādami medījumu, kas iegūts sirojumā pa plašajiem klajiem. Suņi rija, kamēr vairāk nespēja. Tad tie kļuva mierīgi, pamanīja, ka ganāmpulka vairs nav, ka plakankalne bez tā ir gaužām pamesta un ka tumšās virsotnes apņem svinīgs un pārmērīgs skumīgums. Vanka, klusu ciezdama, devās ceļā uz mājām, un abi pārējie suņi tai sekoja. Kaut arī vēderi bija pilni un suņi jutās stipri, gājiens nebija jautrs bez dzenamā ganekļa. Cits pēc cita īsu un pasmagu riksi suņi nonāca pie mājām. Tie apstājās neziņā. Vai iet iekšā? Bija vakariņu laiks. Suņiem bija bail, bet vienlaikus tie gribēja iet maja, nomesties pie vakariņu muldiņas un pēc tam kā ik dienas doties uz savu salmu guļvietu aplokā. Bet šodien nebija tā kā vienmēr. Suņi bija audzēti, lai sargātu dzīvniekus, visu mūžu to darīja, bet nu piepeši, gandrīz nesaprazdami, kā, nokoda aitu. Nav šaubu, cilvēks tagad izturēsies pret tiem citādi.

* * *

Vēl nebija uznākusi nakts, bet mēness sirpis jau asi iezīmējās kāda mīksta mākoņa baltumā.

Pēc laba laika suņi tuvojās mājai lēnu un bailīgu soli, nodurtu purnu un starp kājām ierautu asti. Simons sēdēja uz lieveņa. Suņi ieradās sarkani notrieptiem purniem, smagiem vēderiem, izkārtām mēlēm, pārēdušies. Simons paņēma nūju, kas bija viņam pa rokai, un metās virsū suņiem. Tie kauca, bēgdami no sitieniem, bet Simons kliedza un dzinās tiem pakaļ, to darīja visa ģimene, kas parādījās, uz ātru roku apbruņojusies ar malkas pagalēm. Suņi apstājās un gribēja pazemīgi atgriezties, bet vīri un sievas atkal bruka tiem virsū un aizdzina tos tālu prom. Un, lai suņiem nebūtu nekādu šaubu, ka tie ir lieki, tiem svieda ar akmeņiem, un labā tēmētāja Timoteo trā-pījiens ķēra Vankas ribas. Kad uznāca nakts, suņi atkal sagāja kopā un vēlreiz mēģināja atgriezties, būt atkal pie cilvēka, mājās vai vismaz savā aplokā. Un nevis tādēļ, ka tiem tobrīd būtu prātā atkal kost aitas. Taču cilvēks stāvēja sardzē. Simons atcerējās, ka iepriekšējā bada reizē, kad suņi sāka ēst ganekli, tos vajadzēja nobeigt vai aizdzīt prom, jo citādi tie koda nost aitas, līdzko sajuta izsalkumu. Tātad vajadzēja rīkoties ātri un noteikti. Un tādēļ Simons vēl stāvēja sardzē ar nūju rokā pašā lieveņa galā.

Vanka ar savējiem brīdi nolūkojās viņā, tad suņi, pēdīgi sapratuši, mainīja ceļa virzienu. Tiem pretī bija plaši klaji.

* * *

Indiānis Maše, kā jau teicām, bija uzcēlis savu būdu uz zemes gabaliņa, kuru bija izvēlējies līdzās alksnājam. Sie greizie plakankalnes koki — Andu vīģes koki — noder malkai, taču nekā nebija, ko vārīt. Mazajā būdiņā ar salmu jumtu un zaru pinuma sienām kurējās pavards, un pie tā gaidīja četri ēdāji.

Šoreiz Maše pārnāca bēdīgāks un vairāk paguris nekā parasti. Dzīves smagums kā akmens nasta gūlās uz viņa pleciem.

— Nav nekā ... Saimnieks vairs negrib neko dot... Nav nekā ...

Lēnām viņš atsēdās būdas durpriekšā, žņaudzīja rokas un, lai to slēptu, aptvēra ceļgalus. Un viņa drūmā klusēšana bija ciešanu balss, tā pauda sāpes par zemi un bada postu, visu šo smagumu, kas nomāca viņa dzīvi.

Hasintai bija žēl tēva, un viņa devās kaut ko meklēt. Nedomājiet, ka viņa gāja pārdot sevi. Indiānietes, kas atdodas klajā laukā, nekad to nedara par naudu. Viņas atguļas uz plašās zemes un, raudzīdamās zilajās debesīs vai zvaigznēs, ar cieņu pieņem vīrieti, un vienkārša un skaidra kaisle apstaro viņu dzīvi. Ha-sinta gāja meklēt to, ko pie kādām durvīm ieliks viņas izstieptajā rokā. Dažreiz viņai bija iedevuši miežus. Varbūt, ka atkal...

Pa ceļam Hasinta pamanīja zemē asins pilienu. Viņa to paostīja, paostīja vēlreiz un kaut kā nojauta, ka tās nav cilvēka asinis. Ar dzīvniecisku instinktu, kas samana tuvumā medījumu, viņa sāka pārmeklēt lauku. Vēl viens asins piliens un vēl viens. Jā, viņa gāja pareizā virzienā. Hasinta sāka skriet. Un teju pavīdēja kaut kas sarkans un balts — kādas aitas paliekas: vilna, ādas driskās un apgrauzti kauli. Brīdi šaubījusies, meitene savāca visu seģenē un ar saini uz muguras devās uz mājām.

Vecajam Maše iespīdējās acis. Kad Hasinta sīki pastāstīja par atradumu, viņš teica:

— Aitu droši vien nokoduši suņi... Varu derēt uz savu veco pauri, kaut gan tam maza vērtē ...

Viņi uzlika savu medījumu uz uguns. Tad plēsa nost gaļas lēverus un grauza kaulus. Vecais Maše sameklēja divus akmeņus un sadauzīja kaulus, lai izsūktu no tiem smadzenes. Kad uznāca nakts un tumsa apņēma būdu, viņi vēl aizvien lēni un kāri košļāja un sūkāja paliekas.

Nākamajā dienā Vanka ar savējiem atcerējās medījumu. Taču tie atrada vienīgi saulē izsusējušu un zemē sasūkušos asiņu pēdas.

Tātad jāmeklē bija kaut kas ēdams. Bet kur?

Un tā suņi, bezgalīga nemiera pilni, palika pamesti uz bada ceļiem.

XVI AR CERĪBU, VIENMĒR AR CERĪBU...

Ilgs laiks, ciešanu un trūkuma pilns laiks bija pagājis, bet Mateo Tampu neatgriezās. Kaut gan patiesībā šķita, ka tikai tagad ir pienākusi reize viņam atgriezties. Varbūt tā arī notiks. Martīna patiesi nezināja, cik ilgi vīram jābūt projām, bet viņa domāja, ka viņš atgriezīsies, ka viņa kādudien redzēs to kāpjam augšā pa kranti to pašu vingro soli kā citkārt. Bet varbūt ir vēl labāk, nekā viņa domā. Varbūt tālās virsotnes jau jūt uz savām mugurām ceļinieka steidzīgo soli. Viņš būs mērījis garus ceļus, brīžiem atsēzdamies atvilkt elpu un tad neatlaidīgi atkal dzīdamies uz priekšu. Varbūt'viņš iziet uz takām jau ar rītausmu.

Un ar cerību, vienmēr ar cerību sirdī Martīna klusi pretojās sausuma pātagai. Vēl viņa spēja dzīvot. Kā tad varēja tagad iet prom, ja vīrs nāk mājās. Viņai un bērniem, un sunim, un zemei viņa bija ļoti trūcis. Bet viņš būs atkal šeit, un tikpat kā svētīgs lietus no-līs pār viņu dzīvi.

Mazākais zēns auga nīkuļodams. Martīna mīlēja viņu ar to dziļo maigumu, ko mātē izraisa nelaimīgs bērns, jo no abiem mazajiem viņš visvairāk cieta trūkuma un ļaunu cilvēku dēļ. Viņš gandrīz vēl neprata runāt un nevarēja lāgā staigāt. Bet, lai teiktu «taita», viņam balss jau bija, raudām viņam asaru nekad netrūka. Un, redzēdama, cik bērns ir nožēlojams, Martīna domāja, ka Mateo vajag atgriezties. Visi viņu mīlēja un gaidīja. Viņam vajadzēja atgriezties.

Iedomāsimies, ka Mateo Tampu, tur lejā, piekrastē, ciešot no kaprāļu un seržantu varmācības, kā pazudis soļojot ierindā vai arī mokoties aiz kādiem cietuma režģiem, varbūt sajūt šo tālo un cerību pilno mīlestību un tā viņu mierina. Bet varbūt viņš nobeidzies no

purva drudža vai dezertējis un, baidīdamies no vajāšanas, nevar atgriezties savā dzimtajā malā, varbūt ir palicis tur, svešumā, aizmirsts un pats visu aizmirsis. Līdzenumā ir vairāk ceļu nekā Andos un var viegli nomaldīties, jo tur nav krauju kranšu, kas sparo gai-tai kājas, un trūkst skaidru zīmju pie apvāršņa, kas noteikti rāda ceja virzienu.

Taču Martīna neko par to nezināja; viņa pati, visa viņas dzīve bija kā saaugusi ar Mateo, un pacietīgi, ar uzticību, kas raksturīga sirsnīgām un vienkāršām būtnēm, viņa gaidīja vīru pārnākam. Sākumā viņas spēcīgais augums cieta no vientulības, jo bija pilns kaismu strāvojumu un tie meklēja sev gultni. Taču trūkumā un badā viņa noliesēja, un asins lēnā ritējumā un muskuļu atslābumā viņas kairā kvēle apdzisa. Dzīvības spēki paslēpās dziļdziļi, lai taupītos un spētu saglabāt pretestību.

Aplokā bija palikusi viena vienīga aita, un ķirbja bundulis uz bēniņiem bija vairs tikai pusē ar kviešiem.

Un kādurīt Martīna teica Damianam:

— Došos uz Sarūnu, kur dzīvo Matco vecāki, lešu lūgt ēdamo. Ietu pie sava taitas, bet viņam nebūs nekā. Ed kviešus. Ja es aizkavējos un tev kvieši izbeidzas, pasauc doņju Kandelāriju un nokaujiet aitu. Es ņemtu tevi līdzi, bet labāk ir, ka tu esi šeit, kad pārnāk Mateo. Vai. tu atceries, ko teicu? Jā ... Un, ja es vēl ilgāk aizkavējos un tev nav ko ēst, tad ej pie mana taitas, seņjora Simona... Upē gandrīz nemaz nav ūdens, un tu varēsi pāriet pāri...

Viņi abi klusēja, un tad Martīna piebilda, itin kā izaicinādama nelaimi:

— Ja es pārnākšu ... tad arī tavs taita pārnāks ...

Un viņa devās prom, nesdama uz muguras mazāko

dēlu. Viņas svaine, kura jau kopš laba laika bija aizgājusi, tika teikusi, ka Mateo vecākiem Sarūnā esot pārtikas papilnam.

Damians un Maņju ilgi noskatījās, kā Martīna pazūd tālumā. Pēdīgi Damians sagrauzdēja katliņā kviešus, un tad abi skraukšķinādami ēda. Odeni viņiem deva tuvējais akmeņainais strauts, viens pasmēla dobulīšos ar plaukstām, otrs palaka ar sauso mēli. Bet drīz vien tie sajuta kalnāja vientulību.

Bērns un suns bija vieni skarbā un tiem naidīgā pasaulē, jo aita, kas, raudzīdamās gurdām acīm, bija atlaidusies aplokā uz zemes, arī jau piederēja pie tās pasaules, vismaz tai vairs nepretojās.

Pienāca nakts, un tie gāja gulēt uz skrāģa. Maņju gribēja nogulties pie čolito kājām, bet zēns to nolika sev blakus, un, kamēr suns bija nomodā, nakts dziļajā tumsā viņu mierināja tā acu dzeltenais spīdums. Nakts runāja ar simt noslēpumainām balsīm. Kad Martīna bija būdā, Damians ātri aizmiga un nevarēja šīs balsis dzirdēt. Taču tagad, satrauktā nomodā esot, drausmīgās skaņas viņam vēstīja, ka tumsā noris dīvaina dzīve. Vējš gaudoja, kaut kas plīkšķēja, lāgu lāgiem kaut kas tāli un neskaidri dunēja. Kāds raudādams gāja pa ceļu. Drūmi vaidēja ciešanās nelaimīgas būtnes, kāda no tām vilkādama kājas, panācās pie būdas un jau klauvēja, tā ka kleķu siena krakšķēja. Aita blēja, un Maņju pamodās un izskrēja laukā riet. Suns ilgi rēja. Vai tas būtu bijis zaglis? Vai varbūt lapsa? Varbūt kāda dieva nepieņemta dvēsele? Beidzot suns atgriezās, taču ārā drausmie trokšņi ne-pierima. Nemitīgi skanēja raudieni un gaudas, tur klīda nezināmi cietēji, kas, tumsā patvērušies, apraudāja savas šausmīgās mokas. Un tie nāca aizvien tuvāk, aizvien tuvāk — droši vien nobeigt viņu, Da-mianu, vai ieraut viņu savā cietēju barā, jo viņš bija mazs, pamests bērns un nevarēja pretoties. Brīžiem Damians modināja suni.

— Maņju ... Maņju ...

Suns atvēra acis, brīdi paausījās un tad atkal aizsnaudās. Beidzot pienāca rīta stunda ar nenoteiktu, baltu gaismu, un teiksmainās būtnes ar savām žēlabām pazuda. Dzīve atkal kļuva citāda, un mierinošas paļāvības pilns Damians aizmiga. Kad viņš pamodās, saule jau bija pakāpusies ļoti augstu un spīdēja pie mirdzošās debess pār pelēcīgo zemi.

Bez- mātes bija tik bailīgi, un pasaule likās tik nežēlīga. Vienīgi tagad Damians saprata, ko nozīmēja šķiršanās, un viņam nāca raudas, taču viņš savaldījās. Kāda spītīga asara tomēr noritēja, un viņš to noslaucīja ar pončo stūri. Labi vēl, ka nebija vairs drūmo nakts rēgu. Atkal vajadzēja, gatavot kviešus. Šoreiz viņš tos vārīs, kaut gan nē — grauzdēs, jo tas iet daudz ātrāk. Un, kad kvieši bija sagrauzdēti, Damians un Maņju paēda. Tad tie gāja uz aploku. Negribīgi nāca līdzi kārnā aita. Tie kavējās pie aizas, no kuras varēja pārredzēt māju. Aita grauza žagarus un tās pāris lapas, kas turējās pie krūmiem, kuru saknes vēl spēja uzsūkt kādu valgmi no izsusējušās gultnes. Daži dzinumi vēl zaļoja, un Damians tos norāva un deva aitai. It kā posta iebiedēta, aita tos bailīgi ēda. Maņju paguris atlaidās uz zemes, bet galva tam bija izslieta, un tas ausījās. Mazais — atcerēsimies, ka viņam bija gadi deviņi, — sāka vākt kurekli, viņš to darīja lēnītiņām, jo nebija kur steigt un uzdevums arī bija viegls — apkārt mētājās gana kurināmā. Kad viņš tika ar šo darbu galā, bija jau pāri pusdienas laikam. Piekususī aita bija atgūlusies, un zēns atsēdās blakus Maņju. Visu pēcpusdienu tie raudzījās skumjajā ainavā. Pauguru kailajās nogāzēs slējās dažas melnīgas būdas. Vistuvākā būda piederēja doņjai Kandelārijai, salīkušai, vājai sirmgalvei, kuras brūnajā sejā bija vairāk grumbu nekā izkaltušajā zemē plaisu. Viņa klepoja tik skaļi, ka varēja no tālienes dzirdēt. Un vēl viņa bāra mazu, melnu šuneli, tas viņai sildīja kājas. Damians un Maņju redzēja, ka doņja apiet apkārt būdai, kas zina par ko pukojas un pēdīgi atsēžas durpriekšā. Suns un saimniece izskatījās kā viens melns vīsts, baltoja vienīgi sirmā galva. Tur doņja sēdēja un, ja neklepoja un nebārās, tad žēlabaini runājās ar kādiem neesošiem klausītājiem. Viņa kustināja rokas un visādi centās izteikties tā, lai viņu saprastu. Viņas klausītāji, šķiet, nespēja uztvert visus jautājumus, un tad viņa atsāka runāt, paceldama balsi un vēcinādama kūju. Pēdīgi viņa kāvās. Viņa kustināja rokas zem plīvojošās melnās seģenes. Tad viņa pēkšņi izslējās un atvēza kūju. Tā kā ienaidnieks skriešus bēga prom, tad viņa tam draudēja ar resno koku un beidzot divas reizes tā piesita ar to pie klona, ka tas nodunēja.

— Šitā, šitā ... ar vienu gāzienu ... — viņa draudīgi nokliedza.

Bija jau vēls, un Damians un Maņju, dzīdami savu aitu, atgriezās būdā. Puisēns nolika malkas nastu un poro ar ūdeni, ko pa visu dienu bija satecinājis zem kāda akmens, pa kuru lēni krita pilieni. Kurējās pavards, un katliņš atkal pamieloja tos ar smaržīgo brūno gardumu — grauzdētiem kviešiem. Šovakar daudz vieglāk uznāca miegs, varbūt abi bija izraudājuši savas bēdas, varbūt arī ne.

Un tā apritēja diena pēc dienas. Doņja Kandelārija vienmēr ar kādu ķildojās vai cīnījās. Kviešu kļuva aizvien mazāk, bet ne Martīna, ne Mateo neparādījās ne vienā pusē, ne otrā. Kādunakt Maņju spēji izskrēja laukā un nikni rēja. Bija dzirdams dobjš sitiena troksnis. Suns iekaucās un apklusa. Pēc tam blēja aita, un steidzīgi attālinājās kādi soļi. Damians pārbaidījies gāja lūkot, kas noticis. Viņš vairāk nekā nevarēja saskatīt, kā vienīgi tumsu. Tālumā noskanēja kāda balss. Tad viņš meklēja Maņju un atrada to, izstiepušos visā garumā. Bet tā ķermenis bija silts, un suns elpoja. Damians pietupās tam blakus bezgala lielajā nakts melnumā, cerēdams, ka sunim atgriezīsies dzīvība. Viņš citu neko nevarēja darīt kā vienīgi maigi glāstīt suni un klusiņām atkārtot: «Maņju, Maņju,» — jo, skaļi runājot, viņa klātieni noģistu visi tie ļaunie gari, kas mīl tumsu. Suns ilgi elšāja, tad iesmilkstējās un nomierinājās, sajuzdams Damiana tuvumu. Zēns glaudīja spalvaino galvu un muguru: «Maņju, Maņju.» Pēdīgi tie piecēlās kājās, ausa arī diena.

Taču nebija vairs aitas, par kuru gādāt, un dienas gaisma tiem noderēja, vienīgi lai gatavotu vienmēr gaidīto ēdiena devu; sazin cik dienu jau bija apritējis, kopš tie grauzdēja kviešus. Lai kaut ko darītu, tie sāka klīst pa apkārtni. Doņjas Kandelārijas ārā nebija. Vai viņa būtu savā būdā? Damians atcerējās doņjas cīņu ar neredzamajām būtnēm, kas viņai ik dienas uzmācās, un viņam bija bail iet turp un redzēt, kas noticis ar doņju. Varbūt viņa gulēja uz lažas jau beigta, bija nožņaugta miegā? Bet suns? Tas droši vien nebija atgājis no viņas, sargāja viņu. Katrā ziņā Damianam šķita, ka nav ko iet uz doņjas māju, un viņš negāja. Arī mums labāk nezināt, kas noticis ar nabaga vecenīti. Šaubu nav, ka viņa mirusi bada nāvē. Noslēpumainību, kas apņēma kalnus, tagad padarīja vēl baismāku bēdas, pamestība bezgalīgajā plašumā un visas nelaimes, kuras kā zagšus bija uznākušas līdz ar sausumu. Un, ja Damians atteicās izdibināt, kur palikusi doņja Kandelārija, tad patiesībā bērns ar visu savu mazo spēku atvairīja drūmā likteņa pirkstu.

Nākamajā dienā izbeidzās kvieši. Odens arī vairs nebija — tik vien, cik vēl palicis ķirbja bundulī no tā, kas bija satecināts pilienu pa pilienam. Mamma! Taita! Uz garajiem ceļiem neviena neredzēja. Un kādudien, kas zina, kurā pēc skaita, Damians uzkāpa paugura korē.

— Doņja Kandelārija! — viņš sauca vairākkārt.

«A-a-a-a, a-a-a-a,» viņam vāri atbildēja atbalss. Visi lauki bija klusi, un tālīnās būdas arī likās pamestas, vai arī cilvēki tanīs bija miruši. Mamma! Taital Nekur nekā cita kā vienīgi vientulība. Un Maņju, nabaga Maņju, kas raudzījās tik biedriski, arīdzan bija tik skumīgs. Tukšais vēders sāpēja, un gar acīm metās zils. Sākumā pārņēma skaudrs nemiers, pastāvīgs mokošs tramīgums. Bet vēlāk bija jūtams tikai gurdenums un muskuji kjuva ļengani. Vajadzēja palikt guļam uz sķrāģa un šad un tad padzerties ūdeni no bunduļa.

.* * *

Cik dienu tā pagāja? Cik nakšu? Laiks zuda tāpat kā gaisma un tumsa gar gurdajiem, puspavērtajiem plakstiem. Dzirdēdams vēja gaudas, zēns juta, ka ir dzīvs. Ietiepīgs vējš raustīja būdu un kauca ap to, un Damianam bija tāda sajūta, ka apkārtējā klusumā kaut kas ir, citādi viņš varbūt pats sevi neapjaustu.

Bet kādudien viņš saņēma visus spēkus, kas viņam bija palikuši, atvēra acis un ieraudzīja gaismu. Būdas priekšā stiepās ceļš. Un viņš atkal atcerējās Martinu. «Nokaujiet aitu, bet, ja es vēl ilgāk aizkavējos un tev vairs nav ko ēst, tad ej pie mana taitas.» Aitu tie patiesi vairs nokaut nevarēja, bet viņš jau vairākas dienas nebija ēdis un ceļā doties varēja. Viņš izgāja laukā no būdas, suns tecēja nopakaļis. Garš un līkumots bija ceļš. Pirms trim gadiem viņš bija mērojis šo ceļu — toreiz viņi bija devušies uz svētā Antonija deviņdienu pielūgšanu, par kuru bija gādājis Simons, — taču tagad zēns ceļa vairs labi neatcerējās. Lai kā, prom viņš devās, paļaudamies uz savu instinktu. Un iedzimtā instinkts ir drošs ceļvedis, it īpaši Andu bezgalībā. Zēnam ļodzījās kājas, nevienādā solī klaukstēja klabošās ohotas. Sacēlās vējš un juma. Maņju saprata, ka atnākušais ir draudzīgs, un atļāva viņam rīkoties, apostīdams viņu un kustinādams asti. Ar karabīni pār plecu vīrs, vilkdams mūli, devas tai pašā virzienā, kādā tie bija gājuši. Suns skrēja viņam blakus. Iekams suns aizgāja, tas tomēr bija pametis acis uz beigto kondoru. Citkārt kondors būtu paņemts līdzi kā trofeja, bet kam tagad prātā bija kondori!

* * *

Galvai un kājām klanoties mūļa soļu ritmā, sažņaugtām rociņām un zaļganīgu vaigu — Damiana augumiņš nonāca vecātēva mājās.

Pabeigdams stāstīt, kā visu atradis, dons Romulo teica: . . N

— Gribēju aizvest viņu Martinai, bet, tā kā zēns miris viens un ceļa vidū, sapratu, ka viņas nav mājās... Katrā gadījumā tu arī vari mazo apbedīt...

Tad viņš vēl piebilda:

— To gan es jums teikšu, nebūtu suņa, kondori viņu apēstu ...

Klusēdams Simons mīļām rokām nocēla līķi un, paskatījies uz sievu un bērniem, teica Timoteo:

— Apbedīsim viņu tūlīt pat. Ko mēs te varam vāķēt?

Kapsēta bija akmens vaļņa ieskauts četrstūris tuvu muižas kungumājas kapelai. Tā atradās šeit tādēļ, lai mācītājs vai tā vietnieks varētu viegli iekasēt maksu par apbedīšanu un raudzīties, lai neviens neapbedī savus mirušos nesamaksājis. Vienkāršie krusti bez uzrakstiem bija laika zoba sagrauzti. Citkārt kapu kopas bija pāraugušas ar zāli, bet tagad bija labi saskatāmas jaunās četrstūrainās kopiņas, tādēļ ka vārti stāvēja vaļā un dzīvnieki drīz vien nograuza visus stiebriņus mirušo valstībā. Arī tobrīd starp krustiem klai-ņāja kaulains ēzelis.

Samaksājis no savas nabadzības mācītāja vietniekam — mācītājs ieradās Pāukarā tikai svētā Lauren-cija svētkos — solu un astoņdesmit sentāvo, tēvs ar dēlu iegāja kapsētā, nesdami vieglo un bēdīgo nastu, viņiem sekoja Maņju.

Kapsētā viņi sastapa dažus izģindušus indiāņus, kuri tik tikko spēja rakt. Tie apbedīja mirušo uarieti Manuelu Sinaku.

* * *

Neatsēdies uz lieveņa, kā to mēdza darīt, Simons nākamajā dienā pēc mazdēla apbedīšanas devās raudzīt, kas noticis ar Martinu.

Vējšautra tikko spēja nest savu ķermeni, tā ka Simons lēni mēroja garo ceļu kājām. Gan vienā, gan otrā pusē pa aplokiem visnotaļ laidās kondori, lijas un sarkanie maitu ērgļi. Droši vien laukos beidzās nost zirgi un ēzeļi. Govīm saimnieki un zagļi neatļāva pašām nobeigties.

Māja bija tukša. Tanī nebija nekā. Acīmredzot tur viss bija izlaupīts. Neviena pončo, pat neviena darba rīka. Vienīgi arkls stāvēja šeit, iedzīts zemē kā senlaiku manta, kā galīgi nevajadzīgs priekšmets. Apkārt mētājās daži melni katli un saplēsti ķirbjčaulas bunduļi. Bet kur bija Martīna? Droši vien to zinās doņja Kandelārija, jo viņas bija_ kaimiņienes. Simons uzkāpa kādā paugurā un atkārtoti sauca, gluži tā, kā to bija darījis Damians:

— Doņja Kandelārija-a-a ... doņja Kandelā-rija-a-a...

Vientuļa izskanēja balss? un ar vēju lēni atplūda dziestoša atbalss.

«Viņa ir aizgājusi,» pēdīgi nodomāja Simons, pamanīdams, kāds klusums un miers apņem būdu.

XVII

MAŠE, HASINTA, MAŅJU...

Mēs neesam aizmirsuši Maši. Mēs viņu pametām labi paēdušu. Diemžēl tādu viņu vairs nesastapsim. Vecais indiānis klīst pa laukiem un vienā meklēšanā meklē kaut ko ēdamu.

Kādudien viņš pārnes resnu tēraudkrāsas čūsku. Meitas izbrīnītas noraugās uz to, bet viņa sieva gan ne, jo viņa jau pieredzējusi garu mūžu un tādēļ daudz ko piedzīvojusi.

Maše skaidro:

— To var ēst. Atgriež no galvasgala gabalu četru pirkstu platumā un tādu pašu gabalu arī no astes gala, atlikušo tiesu var ēst.

Un viņš sagriež šādā veidā čūsku, uzšķērž to un pēc tam cep. Katrs dabū pa gabalam. Mazliet vilcinādamās, meitenes arī apēd savu devu.

Bet ne vienmēr ir kaut kas ēdams. Nav pat čūsku. Un kādudien vecais indiānis Maše vairs nespēj piecelties. Viņš guļ, ievīstījies savās skrandās, un raugās pa vienmēr atvērtajām būdas durvīm — nebija ar ko tās aizsegt — uz izkaltušajiem, putekļainajiem, naidr-gajiem laukiem.

* * *

Mēs neesam aizmirsuši arī Maņju. Kad Damians jau bija guldīts zemē, suns pasmilkstēja kādu brīdi, tad nojauta, ka tās ir beigas, un skrēja laukā no kapsētas, lai panāktu tos, kuri apbedīja vārgo, uzveikto augumu.

Tā Maņju nonāca Simona mājās.

— A, — teica Simons, pavērojis kuplo, pelēko spalvu, — tas ir tas, ko paņēma Mateo.

— Jā, tas ir tas, — apliecināja Huana.

Viņi brīdi nolūkojās uz suni un tad ķērās katrs pie sava darba, skaidri izsakoties, nedarīja neko. Vienīgi Antuka un Timoteo vadīja ganāmpulku jeb, teiksim, divdesmit pārus aitu. Timoteo bija pievienojies šim pienākumam, un abi gani gāja, apbruņojušies resnām nūjām, lai aizstāvētos pret suņu uzbrukumiem. Kā jau teicām, bariem klīda apkārt izsalkuši suņi, meklēdami kaut ko ēdamu.

Maņju.reizēm gāja nopakaļis aitām, gulēja aplokā un saspringti gaidīja savu devu. Bet neko tas nedabūja. Pat mīlestības tam netika, pie kuras to bija pieradinājis Damians. Ja nokāva aitu, tad tā apgrauza un atvārīja kaulus, ka tie, nonākuši viņa karstās un veiklās mēles un ilkņu rīcībā, jau nekam vairs nederēja.

Bet tur, tālumā, uz ceļiem un laukos gaudoja klejojoši suņi. Izraidīto ciešanas bija Maņju ciešanas, un nekas to vairs nesaistīja ar cilvēku. Un reiz naktī, kad tam vairāk nekā jebkad kremta savas brāļu saimes lielās mokas, tas pārlēca pār nestipro aploka žogu un devās prom, lai pievienotos citiem suņiem.

* * *

Brūna un krampjaina roka drebēdama te apstājās, te pastiepās, te apstājās, te pastiepās pret vārpu kūlīti. Bet kāda dobja balss aiz šīs rokas murmināja: «Piedod, piedod!» Un kādas baiļu pilnas acis vērās mīlīgajā un mierīgajā svētā Laurencija sejā, kura šobrīd bija tikpat mīlīga un mierīga kā pašas vārpas. «Piedod, piedod!» Acis pēkšņi atskatījās. Nē, neviens nebija ienācis krēslainajā klusajā kapelā. Pretī raudzījās mīlīgais un mierīgais svētā Laurencija vaigs. Tumšā roka šaubījās. «Piedod, piedod!» Pēdīgi tā krita kā ķetna uz dzelteno kūli. Un vairs nebija acu, kas vērtos svētā Laurencija mīlīgajā un mierīgajā sejā, bet vienīgi acis, kas lūkojās, kā ātrāk tikt laukā pa durvīm. Un vīrs bēga, paslēpis vārpu kūlīti zem pončo, iztrūcies un satraukts, itin kā nestu prom kādu dārgumu.

Viņš apstājās tikai tad, kad bija ticis aiz kāda paugura starp akmeņiem. Kad viņš bija drošs, ka neviens viņu nevar redzēt, viņš apsēdās, burzīja vārpas un lēni, lēni gremoja kviešus.

Visu to indiānis Maše atcerējās šai stundā. Savos pēdējos mirkļos, kad ēnas sāka aizmiglot skatienu, viņš skaidri redzēja ciešo, dzelteno kūlīti un svētā Laurencija mīlīgo un mierīgo vaigu. Tad viņš sauca:

— Kloti, Kloti...

Piesteidzās Mašes sieva un, apsēdusies viņam blakus, pārliecās pār tumšo un grumbaino vaigu. Vīrs atvēra acis, ieskatījās viņā un, saņēmis visu palikušo dzīvības spēku, teica:

— Es neesmu darījis nekā ļauna ... Bet tas biju es, kas nozaga kviešus svētajam Laurencijam ... Tā ka par to varēja uzbrukt sodība, tad es jums tos arī neatnesu...

Un itin kā to vien Mašem vēl vajadzēja pateikt, lai varētu mirt, viņš nomira, atviegloti nopūzdamies kā cilvēks, kas atlaižas atpūsties.

Trīs sievietes raudāja pie mirušā.

Bet ar ko viņas maksās par tiesībām apbedīt viņu? Viņas izraka bedri kailā uņ pelēkā alksnāja vidū, raka ar nelaiķa Mašes lauzni un kapli, kas tagad bija nederīgi dzelži kā visi lauku darba rīki un kalpoja vienīgi kapu rakšanai.

Un Mašem bija laba atpūta alksnājā un nevis kapsētā, kura tādēļ vien tika dēvēta par tādu, ka tai apkārt bija akmens valnis un tur vajadzēja maksāt, lai baznīca gādātu par dvēseles glābšanu. Jauki bija

Mašem atpūsties šeit, šai plašajā zemē, par kuru viņš tā bija cīnījies, kur varēja cerēt un mirt. Pēdīgi viņam bija sava zeme.

* * *

Hasinta sēdēja ceļa malā Simona mājas tuvumā.

Un viņa bija tur tādēļ, ka viņas, sievietes, Maši apbedījušas, saskatījās un nodomāja: ko gan mēs, trīs neaizsargātas nabaga sievietes, kopā lai iesākam? Kas mums nesīs ēdamo? Šeit gāja ceļi. Un viņas devās prom pa ceļiem.

Iedama un iedama, Hasinta atcerējās Timotco. Viņš likās labs un stiprs esam. Vienmēr viņš tik daudz uz viņu lūkojās. Bet tieši tādēļ, ka viņš bija vairak uz viņu lūkojies, nekā klājas, viņa negribēja un nespēja iet uz viņa māju. Viņa domāja, ka jāapsēžas ceļa malā un jāpagaida. Viņš iznāks un ieraudzīs viņu. Viņš varētu viņu aicināt iet iekšā. Ja viņš to nedarīs, viņa ies tālāk savu ceļu, kaut arī nekāda noteikta ceļa nebija. Tad viss būs skaidrs un tā kā tam jā būt.

Un tā viņa darīja. Gaidīdama viņa apraudāja savu postu, viņai pat nebija ne druskas vilnas, ar ko darbināt sprēslīcu. Tad viņas rokas kustētos, skatiens kavētos pie pavediena un tā nedurtos acīs, ka viņa šeit apsēdusies. Lai neraudzītos uz māju, viņa pagrieza seju pret kalniem, tomēr laiku pa laikam pameta aci uz lieveni. Pagāja ilgs laiks, pēdīgi iznāca Simons un atkal iegāja iekšā. Tad parādījās Timoteo. Tēvs bija viņam sacījis:

— Arā sēž kāda nabaga sieviete... Viņai laikam nav kur iet...

Timoteo nojauta, kas ir ārā, un, klausīdams savai sirdsbalsij, devās paskatīties, kas tur sēž. Un, lūk, viņš redzēja, ka tā ir Hasinta. Viņš piegāja klāt un izdabūja pār lūpām vārdus:

— Ko tu šeit dari?

Viņa raudzījās uz viņu:

— Mans taita nomira.

Tad viņa nodūra acis. Cik smags brīdis! Kaut viņai bijusi sprēslīca un mazs, mazs pavedieniņš, ko virpināt ... Viņa kodīja savas seģenes malu. Timoteo domāja par to, ka viņa mājās visa kā trūkst un ka taita tagad varbūt... Pēdīgi viņš izlēma un teica īstos vārdus:

— Iesim uz māju ...

Simons stāvēja uz lieveņa. Vājš un bāls, viņa pončo izskatījās kā uz kārts pakārts. Abi apstājās viņa priekšā un bija viens vienīgs satraukts jautājums. Vai viņš liegs? Vai viņš sacīs «Paliec šonakt šeit, bet rīt ej prom». Simona stingrais, tumšais skatiens kļuva maigs, un viņš teica Hasintai:

— Nāc iekšā!

XVIII IZSALKUŠIE SUŅI

Izsalkušo suņu pelēkie bari klīda no vienas malas uz otru. Tie izskatījās kā tādi kustoši zemes gabali. Sazin kur bija palikušas irbes? It nekur it nekā ēdama. Suņiem trūka spēka dzīties pakaļ ganāmpulkiem, bet no būdām skrēja laukā ļaudis ar degošām pagalēm rokās, lai suņi tiem netuvotos. Reizēm suņi šaubu pilnā neziņā sastājās uz pauguriem, nesaprazdami, kurp doties. No pavērtā purna tecēja slienas, bet sakalušajās smadzenēs tēlojās bez mitas sazin kādas mēli kārdinošas ainas.

Reiz novakarē, kad virsotņu robotais apvārsnis krāsojās sārts, Antuka sastapa Maņju. Tas bija atstiepies uz akmeņiem aizas izsusējušajā gultnē. Noliesējis, nožēlojams, varbūt ievainots. Viņa izkārtā mēle bija bālgana. Varbūt tas beidzās nost? Beidzās nost viens.

Maņju bija labs suns, tas spēja gaidīt nāvi vientulībā. Bez pārmetuma suns raudzījās spīdīgiem redzokļiem. «Vai es neesmu allaž centies kalpot?» tas šķita vaicājam. Un mazā meitene, kas bija augusi kopā ar suņiem, to pilnam saprata. Viņa aizmirsa par krūzi un ūdeni. Kad iestājās nakts un Antuka izdzirda lluanas spalgo balsi viņu saucam, viņas rokas vēl aizvien grima Maņju izspūrušajā spalvā, maigi apliktas ap suņa kaklu. Suns bija dīvaini karsts un drebēja.

* * *

Plakankalnes nakts baismajā bezgalībā skanēja sirdi plosoši suņu gaudi. Apskrējuši visas malas un bez panākumiem nomeklējušies, suņi rūca, sāka plēsties, līdz pēdīgi norima un samierinājās ar spalgu kaukšanu. Bija gan arī tādi, kas joprojām kaut ko meklēja.

Tie ielauzās muižas kungumājas galerijā. Ošņāja un skrāpēja durvis, bet Rafless un tā varza nikni rūca, ar nepatiku paciezdami ieslodzījumu atsevišķā telpā. Tie bija tur novietoti, lai nevarētu piedalīties nakts cīniņos. Tur tie gan nobeidza daudzus klejojošus suņus, taču paši arī tika daudzkārt sakosti nevienādajā cīņā. Rafless jutās aizvainots, rūca, draudēja. Tad izsalkušie suņi rēja vēl stiprāk, tos drosmināja tas, ka to bija daudz un neviens nenāca tos pārmācīt.

Ievīstīts smagās segās, jaunskungs Obdūlio, gultā gulēdams, klausījās, kā mijas rejas. Dons Sipriāno blakus istabā lādējās, un zīdainītis neapklusināmi raudāja. Tad doņja Hulija iededza lampu, kuru nodzēsa tikai tad, kad jau pieteicās rīts, gaismas stariem krītot cauri spraugām.

* * *

Rīta saule sastapa izsalkušos suņus uz pauguriem. Tie sildījās smilkstēdami un slienādamies. Vanka

bija apbērnojusies un centās barot savus četrus ma- j zuļus, atdevlgi ļaudama tiem zīst. Vājie kucēni, locīdamies kā tādi kāpuri, šķita sūcam asinis.

Kad pienāca diena, suņi sāka izklīst. Citkārt zib-snīgie iedzimto suņi, kuru dzīslās ritēja izmirušo alko asinis, tagad tik tikko vairs kustēja. Tie bija kā savādi ģindeņi, pārvilkti ar pinkainu spalvu.

Tomēr suņi vēl nepadevās badam. Ar mugurkaulam pielipušām paslēpenēm un it kā par būri pārvērtušos krūšukurvi tie turpināja dzīvot, itin kā tos barotu vējš. Tas gan centās aiznest tos pa gaisu vai aprakt putekļu mākuļos, bet suņi vienmēr tika no tiem laukā, pa pusei noslāpuši, rūkdami un kaukdami. Suņi, kuri nebija pārmērīgi nevarīgi, gabaliņu paskrēja, cik nu atļāva spēki, un tad atkal atgriezās pie sava bara. Tie pulcējās, lai aizstāvētos pret kaut ko dīvainu, pret kādu varenu pārspēku, kurš tos apņēma un pret kuru varēja labāk cīnīties, lielākā skaitā esot.

Kad uznāca nakts, atkal atskanēja drūmais suņu koris, lai trīcinātu plakankalni. Sākās gaudas, kas gluži kā ar zobenu šķēla klusumu. Drīz vien kaucieni saplūda kopā plašā, nerimtīgā kaukšanā. Vējš it kā gribēja tos aizdzīt, bet gaudi radās un cēlās atkal un atkal no simt nelaimīgām rīklēm.

Kādā mēness naktī Sambo nogūlās kailu koku pie-kājē. Tas bija šausmīgi piekusis un gurds.

Pēkšņi tas ieraudzīja kādu sievieti atceļam vārtus un izejam uz lauka. Viņai rokā bija sainis. Tā bija muižas kungumājas kalpone. No tālienes iznira kāds vīrietis, kas nāca tuvāk, līdz sastapās ar sievieti. Abi atgūlās zemē. Sieviete atsedza savu apaļo vēderu un savas slaidās kājas mēnesnīcai un vīrietim. Vēlāk viņa atsēja saini. Sambo bija tuvu un visu pietiekami labi redzēja. Vīrietis ēda kviešus un tad ķērās pie kartupeļiem. Kaut Sambo tiktu mizas! Suns piecēlās un padevīgi tuvojās, cerēdams dabūt mizas. Sieviete iekliedzās, norādīdama uz suni, un vīrietis paskatījās uz to.

— Kur velns tas uzradies! — viņš iesaucās un meta Sambo ar akmeņiem, kas viņam bija pa ķērienam. Suns aizskrēja prom un paslēpās aiz kokiem.

Taču Sambo palika tur pacietīgi gaidām. Cilvēkiem vajadzēja atstāt mizas. Pēdīgi viņi gāja prom, katrs uz savu pusi. Nu suns izlīda no savas slēptuves un devās uz to vietu, kur cilvēki bija kavējušies. Viņš kāri un pamatīgi visu apostīja. Oda pēc sievietes, kartupeļiem un kviešiem, bet nebija nevienas pašas miziņas. Vīrs bija apēdis kartupeļus ar visu mizu.

Vēl nelaimīgāk reiz klājās Ādai. Kādudien tas atcerējās doņju Cabelu. Tās māja bija augstienē pie ceļa. Reiz, atgriezdamās no ciemata, doņja sastapa Antuku, kura suņu pavadībā dzina ganāmpulku.

— Vai tie prot ganīt? — vaicāja doņja Cabela, kas bija ziņkārīga un runātnīga sieviete un vienmēr meklēja ieganstu sarunai.

— Protams, — atteica Antuka un, rādīdama uz kādu tālāk pagājušu aitu, pavēlēja Ādai: «Atgriez aitu!»

Āda aizmetās un riedams un lēkādams iedzina aitu ganāmpulka vidū. Tad tas atgriezās pie Antukas.

— Nu saki viens cilvēks! — teica doņja Cabela. — Tas taču gan ir viens labs un jauks suns ...

Tā izņēma no savas somas kliju plāceni, ko bija pirkusi ciematā, un iedeva sunim. Atcerējies plāceni un devēju, Ada kādā novakarē parādījās pie šīs doņ-jas mājas. Viņa sēdēja pie pavarda un grauzdēja maīsu.

— Ko tas nejaukais suns te meklē?—viņa iesaucās, līdzko ieraudzīja Ādu.

Suns lēnām tuvojās.

— Se, suns! — rūca doņja.

Taču Āda joprojām gāja tuvāk, draudzīgi kuļādams asti. Kad suns bija sasniedzamā tuvumā, doņja

Cabela paķēra degošu pagali un to iegrūda sunim ribās. Apsvilinātā spalva nosvirkstēja, un Ada metās bēgt, žēlabaini kaukdams. Izdzirdis kaucienus, izskrēja laukā doņjas Cabelas vīrs un sparīgi svieda Ādai ar akmeņiem.

Daudzas stundas kvēloja nabaga Ādas apdegums. * * *

Beidzot saule bija izspiedusi no zemes visu valgmi. Tur, kur senāk bija purvi un akači, lauku pelēkdzel-tenajā vienmuļībā vīdēja vairs tikai tumšāki vai balt-ganāki plankumi. Tie izskatījās pēc rētām vai čulgām.

Visdziļākajā upē tikai pamazītēm vien varēja satecināt krūzi ūdens. Atlikušo ūdeni steigšus izlaka dzīvnieku kārie purni.

Daba pārmērīgi cieta, tās ciešanas bija lielas un dziļas, tās sākās pie saknēm, pletās pa visu zemi, un varbūt tām nebija gala pat tumšajās virsotnēs, kur kusa pēdējie sniegi.

Pat visvecākais eikalipts no tiem, kuri auga ap Pāukaras kungumāju, pagura. Dons Sipriāno aicināja dēlu:

— Nāc, palūkosim, vai varam apņemt šo koku ...

Un viņš izstiepa savas garās rokas ap raupjas mizas klāto stumbru, to pašu darīja jaunskungs Obdū-lio, un viņu pirksti tik tikko saskārās. Sis eikalipts bija varen resns.

— To sējuši mūsu sentēvi, — lepni noteica dons Sipriāno.

Kas zina, kādos dziļumos sniedzās koka saknes, kura zari runājās ar mākoņiem, un tomēr arī šis milzis bija cietis. Varbūt sirmais stumbrs, izžuvis un satrunējis, drīz apkritīs. Lapas aizvien vairāk metās iesarkani pelēkas. Vienīgi pašā galotnē tās vēl vizēja zaļganīgas.

Citi eikalipti, ne tik nobrieduši un vārāki, kas senāk, pilni jaunības spirgtuma, tik jauki sanēja apkārt sirmajam kokam, dienu un nakti žužinādami meldijas ar savām tvirtajām lapām, tās pamazām vien nometa, apklusdami skarbās drebās. Lapas uzkrājās uz zemes un palēnām sabirza, saguldamās pelēkā klāstā, uz kura atlaidās govis un vērši lēnīgām un skumīgām acīm.

Un tā, nokaltušajām lapām trīsuļojot, sausā zeme un dedzinošā saule laupīja pēdējo zaļumiņu.

* * *

Sausuma dēļ radās jauna nodarbošanās — vajadzēja ganīt govis, zirgus un ēzeļus. Vērši — varbūtēju vagu dzinēji — tika visvairāk sargāti. Un katrs cilvēks, kam bija kāds kustonis, naktī to piesēja savas būdas priekšā un dienā pāris reižu izvadāja pa brik-snāju un pa plakankalnes iču. Vai nu dzīvnieks ko ieēda vai neieēda — ko gan tur lai ēstu —.vakarā to veda atpakaļ uz māju. Bez tiem lopiem, kuri apkrita bada dēļ un kurus aprija kondori un maitu ērgļi, sāka zust govis, un, kad tās tika sargatas, drīz vien zuda arī zirgi un ēzeļi. Teica, ka aizās uairieši šos dzīvniekus slepus nokaujot un ēdot.

* * *

Cik tālu sniedzās bada pātaga? Lauku ļaudis stāstīja, ka no visām malām, ir no tuvienes, ir no tālienes, nāk ziņas par uzbrukušo postu. Ja kādā vielā ievāca kaut kādu ražu, neviens neko nepārdeva. Stāstīja arī, ka tālajos ciematos, kuru vārdus dzirdēja pirmoreiz, varot dabūt visu, ko vien gribot, taču cenas bija lādas, ka, tās zinot, neviens nekustēja no vietas. Bet vēders neko nejēdz no cenām un nāve vēl mazāk. Daudzi uairieŠi un daži no vecajiem Pāu-karas koloniem, posta un bada piemeklēti, pārviesās uz kapsētu.

* * *

Liktenis gūlās uz cilvēku pleciem tik smagi, ka bezgala smago nastu varēja salīdzināt vienīgi ar zemes un debesu bezgalību.

Arī muižnieka galdā bija trūcīgi ar ēdienu. Maz bija palicis graudu šķūņos, it sevišķi, ja tajos lūkojās ar izbiedētām acīm. Un šovakar uz galda baltajos šķīvjos bija daži kartupeļi un cietas, melnas gaļas uzkoda, kas gatavota no izģindušiem lopiem.

Dons Sipriāno galda galā lēnām ēda. Tad viņš saņēma pieri abās rokās un pēdīgi ieslēpa galvu savā pončo. Visu laiku viņš tika maz runājis un bija negantā omā. Šaubu nav, viņš jutās sakauts un nevarīgs. Galda otrā galā doņja Hulija zīdīja mazo, un doņja Karmena, dons Romulo un jaunskungs Obdfl-lio pārmija dažus vārdus. Bet labā un dūšīgā vecāmāte, norūdījusies plakankalnē aizvadītajā simtgadīgajā mūžā, drīz vien atcerējās senākos bada laikus un to, ka pēdīgi tomēr uznācis lietus. Divas ziemas no vietas bija pieredzēts sausums, bet trīs gadus pēc kārtas — nekad. Tātad nākamajā ziemā pietiekami daudz līs.

Un nerimus stāstīdama viņa teica:

— Togad, kas tas bija par badu! Es vēl biju bērns. No lielas tālienes nāca ļaudis lūgt ēdamo. Un neviens nevarēja neko iedot. Muižniece toreiz bija seņjora Rosa. Reiz vakarā ieradās kāda sieviete, vilkdama ēze-līti. Viņa jau bija gados. «Mamita,» viņa teica seņjo-rai Rosai, «esmu mērojusi garu ceļu un neko neesmu atradusi. Mans mazākais dēls nomira, jo man nebija piena krūtīs. Pārējie arīdzan nomirs. Vēderi viņiem uzpūsti, un reiz, seņjora mīļā, redzēju vienu no mazajiem ēdam zemi... Debesīs ir dievs. Viņa mīlestības dēļ dod man kaut ko...» Un seņjora Rosa iežēlojās un lika iemērīt un uzlikt uz sievietes ēzeļa Četrus al-mudus miežu. Ēzelis -savukārt vairāk ari nebūtu panesis, jo bija pārlieku novājējis. Un tad nabaga sieviete devās prom, vilkdama savu ēzeli, un apstājās pampas vidū. Tur viņa nometās ceļos un, salikusi rokas, pateicās dievam, skaļi piesaukdama to un raudādama ... Tanī gadā parādījās arīdzan zagļi. Un lija asinis ... Reiz ....

Skaļi kaucieni pārtrauca stāstījumu. Bars suņu ieskrēja ēdamzālē, rūkdami un atiezdami ilkņus. Lampas gaismā spīdēja to acis. Dons Sipriāno, dons Romulo un mājas kalpi, spārdīdami ar kājām un belzdami ar nūjām, aizdzina iebrucējus.

— Laukā, laukā!... Prom!...

— Se, negantie tādi! ...

Suņi smilkstēja un centās kost. No tālienes atskanēja Raflesa un tā varzas rejas. Cutīns, kurš nebija ieslēgts, jo nemēdza cīnīties ar izsalkušajiem suņiem, uz brīdi aizmirsa savu piederību pie ciltsbrāļiem un, nostājies sava saimnieka pusē, devās uzbrukumā. Seņjora Karmena meta krustus, un zīdainītis sāka raudāt. Viens no klaidoņiem suņiem iekoda Cutīnam gurnā, taču pēdīgi suņi kaukdami metās prom, un daudziem bija salauztas ribas. Tad dons Sipriāno nolēma darīt galu šādiem atgadījumiem. Pēc vakariņām, paņēmis laternu, viņš kopā ar kalpu Pedro apstaigāja saimniecību un it visur nometa mazus gaļas gabaliņus.

Vēlāk, kad nodzēsa gaismu, suņi atgriezās un ar savu smalko ožu gāja pa vīru pēdām, uzlasīdami izmētāto cienastu.

♦ * *

Rīts atausa ar nežēlīgu sauli, cietsirdīgu, plosošu. Zeme atvērās alkanām spraugām, un tanīs sveilēdama tiecās saule. Bet gar takām, pie upju gultnēm aizās — meklēdami ūdens lāsi savām šausmīgajām saindētu dzīvnieku slāpēm — un zem nokaltušajiem eikaliptiem nāves elšās mocījās izsalkušie suņi. Vieni jau bija nobeigušies un raudzījās sastingušiem redzokļiem.

Švīkstēja maitas putnu melno spārnu lēnās vēdas. Tie sasēdās apkārt izģindušajiem līķiem un vispirms izknāba tiem acis. Maitas putni vienmēr tā iesāk. Var būt, ka tiem vislabāk patīk acis. Var būt, ka tanīs vēl ir kāds dzīvības atspulgs, un, izknābdami acis, tie grib izdzēst tanī pēdējās, traucējošās dzīvības pēdas. Tad līkie knābji pārplēsa beigtajiem suņiem vēderus, un sākās mielasts. Visgarām pār plakankalnes nogāzi putni meta'tumšus, drūmus lokus, un sarkanie maitu ērg|i, kas ir visretāk sastopami, šos lokus vērta sarkanīgus. Maitas putni ēda rijīgi, apstādamies vienīgi, lai, izbozuši spalvas un dobji ķērkdami, aizstāvētu no citiem savu maitas tiesu. Kad ieradās kāds kondors, lijas un maitu ērgļi goddevīgi atgāja sānis, un lielais putns knābāja viens, līdz kamēr tam pietika. Pēdīgi tas aizlaidās smagām vēdām, un pārējie putni atkal tuvojās laupījumam.

Laukos šķebinoši smakoja, it kā visa zeme būtu sākusi trūdēt. Kādā iedobē sastindzis un saplosīts gulēja Sambo. Kāds tā cilmes suns vēl dzīvoja; nelaimīgs un nožēlojams tas elšādams tuvojās lēnu soli, apkārt tam skanēja saraustīta rūkoņa. Nācējs bija Āda, kurš acīmredzot nebija piedalījies dona Sipriāno bēru mielastā. Vai tas nepazina Sambo tādēļ, ka tam vairs nebija acu, vai tādēļ, ka tā ķermenis bija vienās asinīs? Vai arī Ādai bija vienalga, kas tur gulēja? Laikam gan, ka tā. Ada sākumā šaubījās, bet pēdīgi sāka kost un rit asiņu pilnās, tumšās iekšas, kas droši vien bija rūgtas. Tad tas atgāja nost dažus solus. Maitas putni, kas bija pamukuši, redzot neparasto galda biedru, metās virsū beigtajam sunim un atjaunoja savas melnsarkanās maitas svinības.

Pēc maza brītiņa Āda, vāri smilkstēdams, jau raustījās. Agonijas izmisums atspoguļojās tā dzeltenajās acīs, kurās nozibsnīja kā negaiss. Tad tās izdzisa. Ar garu kaucienu Āda nobeidzās, izstiepis kājas uz priekšu kā nodomātā bēdzienā.

Un Āda nebija vienīgais suns, kuru skāra šāds liktenis. Citi suņi arī ēda savus brāļus, un šādi dona Sipriāno pasākumam bija vēl lielāki panākumi. Bet ne velti ir modras acis un drošs instinkts. Daudzi suņi piesardzīgi atturējās no ēšanas un paglābās. Ja var saukt par paglābšanos to, ka tie ilgāk gaidīja nāvi vai paildzināja sastapšanos ar nodevīgu kumosu. Muižnieks joprojām izlika mājai apkārt svaigas gaļas gabaliņus.

Viens no viņa koloniem piegāja klāt un sacīja:

— Nenobeidziet suņus, taita. Kas sargās lopus? Tagad suņi vienīgi kauc, bet, arī to darīdami, tie atbaida no mājām plēsīgus zvērus ...

Bet dons Sipriāno sacīja:

— Labāk ir, ja tie mirst, tu, nesapraša. Kādē| tiem jānobeidzas pamazām? Labāk ir, ja tie uzreiz beigti.

Tā viņš teica. Naktīs lapsas un pumas sākp nesodīti klaiņot pa aplokiem. Senāk plēsoņas bija bēguši, dzirdot suņu gaudas, bet, sajūtot daudzsološo klusumu, kas dvakoja pēc maitas, tie atsāka savus sirojumus. Uzbrukumu naktīs k|uva aizvien vairāk.

Ļaudis centās atdarināt suņu balsis:

— Vau, vau, vau-u-u-u ... vau, vau-ū ...

Taču plēsoņas bija zinīgāki, un pēc brīža, aizvilktas prom uz aizām, blēja aitas. Tā kā tās bija vieglas, tās aiznest nebija grūti. Otrā dienā ļaudis skaitīja ganekļa pārus un pēc tam lādējās un izmisums plosīja viņu krūtis. Vajadzēja iet uz aplokiem un gulēt kopā ar aitām.

Kad zvēri bija pierijušies un arī jaunās apsardzes dēļ izbeidza ielauzties aplokos, naktīs valdīja nāves klusums. Bija dzirdamas vienīgi vēja brāzmas eikaliptu rūsganajā lapotnē. Visai reti iegaudojās kāds suns. Gari un spalgi, griezīgi. Kāds suns ar senča alko asinīm dzīslās atvadījās no saviem brāļiem.

* * *

Kādā pievakarē indiāņi un čolo sanāca ap muižas kungumāju kā bars kondoru. Simons Robless arī bija viņu vidū. Bet kādas bija ļaužu sejas! Kādi tie izskatījās! Vai tas bija Santoss Rosass? Un tas otrs — Klaudio Peress? Un tas tur, kas stāvēja tālāk, Giļje Agrēda? Un tie un visi — vai tie bija tie paši cilvēki, kuri bija redzēti aram, cilājam kapli vai spriguli, brālīgi sēžam atpūtas brīžos ap lielu ķirbja bļodu ar kviešiem vai ar grabošo čeko rokā un saldo koku mutē? Daudzi no tiem bija klausījušies viņa — Simona stāstījumā. Daudzi bija dancojuši, kad skanēja viņa flauta un rībēja viņa bungas. Prieks par svaigu žēlumu bija laistījies viņu sejās, kā saule bija starojuši priecīgie skatieni, un vingrums un ritma prieks bija virmojis viņu tvirtajos, brūnajos augumos. Bet tagad tie bija pavisam citādi. Viss šis ilgais ciešanās aizvadītais laiks bija ievilcis dziļas grumbas ap lūpām, ierāvis vaigus, padarījis nespodras acis, sapinkājis matus. Muguras līka, it kā nespētu turēt pončo smagumu.

Licis sevi ilgi gaidīt, dons Sipriāno beidzot iznāca laukā uzklausīt, ko no viņa vēlas sapulcējušies, — viņu pavadīja dons Romulo. Abiem doniem pie jostas bija revolveris. Sacēlās kņada:

— Saimniek, mēs atnācām, lai jūs mums palīdzat ...

— Uzklausi mūs, žēlīgo saimniek ...

— Mēs jau beidzamies nost, saimniek ...

— Saimniek ... saimniek ... saimniek ... mīļo saimniek...

Dons Sipriāno centās radīt kārtību, pieņēma pavēlošu toni un teica:

— Runājiet viens par visiem!

— Saimniek, saimniek, — gribēdams, lai viņu ievēro, barā iekliedzās kāds maza auguma indiānis, — dod man kaut ko, man vairs nav nekā, mana sieva mirst, saimniek...

— Edieniņu, saimniek, — vaimanāja kāds cits.

Iejaucās dons Romulo, uzkliegdams:

— Runājiet viens par visiem!

Un dons Sipriāno teica:

— Uairiešus es jau brīdināju. Par ko tie tagad žēlojas? Lai iet atpakaļ uz Uairu. Un tie, kas mītat šeit, kaujiet nost savas govis, savus zirgus, savus ēzeļus, savas aitas.... Man vairs nav nekā ...

Viens no uairiešiem atteica:

— Mēs jau esam gājuši uz Uairu, saimniek. Bet dons Huvensio mums sacīja: «Ak jūs tie esat, ko? ... Sakiet paldies dievam, ka es nenošauju jūs kā suņus... Vācieties!...» Un tie, kas bija Uairā, arī ir miruši! Ko tad mēs lai darām? Palīdzi mums, saimniek mīļo... Mēs atstrādāsim, kad pienāks laiks. Tu nezaudēsi darba rokas, saimniek ...

Viņa balss bija raudu, žēlabu pilna. Kad uairietis beidza runāt, dons Sipriāno klusēja, un pončo un izspūrušās galvas ap viņu pat nepakustējās. Pēc tam kāds čolo iebilda:

— Te jau ir arī vietējie ļaudis, kuriem nekā nav ... Nekā nav, saimniek... Kas ies kaut lopus? Varbūt atradīsies kāds nieks miežu, saimniek...

Dons Sipriāno domāja, cik bezgalīgi daudz ir vajadzīgs, lai palīdzētu, un nepiekāpās:

— Man nav miežu... Un, ja es došu vienam, gribēs visi, bet visiem man nepietiek ... Nav nekā, ko dot, nekā nevienam ... — Pēc šiem vārdiem atskanēja žēlabainu balsu koris:

— Saimniek, apžēlojies ...

— Esi žēlīgs, saimniek mīļo...

Viens no indiāņiem salika rokas kā lūgšanā un lūdza donam Sipriāno vietu kapsētā.

— Saimniek, bet varbūt mācītāja vietnieks var no mums neņemt naudu vai samazināt apbedīšanas maksu ... Mums nav kur aprakt mūsu mirušos ... Ja tas būs lauku vidū, dvēselītes cietīs mokas ...

— Un ko es tur varu palīdzēt? — visai cienīgi atteica dons Sipriāno. — Tā ir baznīcas darīšana. Es tur nevaru iejaukties ...

— Bet saimniek, mīļo saimniek ...

— Ejiet prom, nav nekā, es neko nevaru darīt, — nobeidza dons Sipriāno.

— Ejiet prom! — atkārtoja dons Romulo.

Simona Roblesa balss skanēja dobji un noteikti:

— Saimniek, kā tad tā — nav nekā? Jūsu mūļi un smalkie zirgi ēd miežus. Vai tad cilvēks nav vairāk vērts nekā dzīvnieks? Un bez tam jums ir govis, saimniek, liels bars. Labi, ka ir, kur tās ganīt, ka tās nezog... Bet tagad ir tāds stāvoklis, ka jums tās jākauj, lai jūsu ļaudīm būtu ko ēst. Mums klājas ļaunak nekā suņiem ... Mēs arī esam kā izsalkuši suņi ... Man, paldies dievam, vēl kāds nieks ir, bet citiem,

nabagiem, šiem uairiešiem, kuri klīst, izdzīti no mājām, raudādami un lūgdamies, meklēdami un nekad nekā neatrazdami... pat zagt tie nespēj. Un mums arīdzan ir sievas un bērni... Padomājiet par tiem, saimniek. Palīdziet savas sievas un savu bērnu labad ... Ja jums ir sirds krūtīs, saimniek, iežēlojieties... Ja gribat lemt kā goda vīrs... padomājiet par to, saimniek... Ar savu darbu, sevi nežēlodami, esam radījuši visus šos laukus, esam sējuši un ievākuši ražu, visu to, ko jūs ēdat, un arī to, ko ēd jūsu kustoņi... Kaut ko no tā dodiet tiem, kam tas visvairāk vajadzīgs. Nepametiet mūs atstumtus kā vienus suņus, saimniek...

Simons Robless apklusa, un kalpi juta, ka viņš bija pateicis to, kas sakrājies viņu sirdīs un ko prasīja viņu, izsalkušo ļaužu, vēders. Visi raudzījās uz muižnieku, cerēdami, ka viņa atbilde būs labvēlīga, jo viss bija skaidrs kā diena. Bet muižnieks pārlaida visiem ātru skatienu un tad, raudzīdamies uz Simonu, sacīja:

— Ak tad ar savu darbu un sevi nežēlodami, ko? Bet vai zeme nav mana? Vai jūs domājat, ka es jums dodu zemi skaistu acu dēļ? Es jau zināju, Simon Robles, ka tu šādi runāsi. Neraizējieties, pacietieties, nogaidiet. Iesim, don Romulo ...

Un saimnieks ar muižas pārvaldnieku uzgrieza muguru, devās prom un iegāja kabinetā. Pēc tādām negaidītām beigām lūdzēji palika gluži apmulsuši. Viņi skatījās cits uz citu un nezināja ko darīt. Tad atskanēja spēcīga balss:

— Kāpsim uz bēniņiem. Lūk, durvis ...

Un citas balsis pēkšņā apņēmībā piebalsoja:

— Kāpsim, kāpsim ...

Pūlis gāzās skriešus pa kungumājas galeriju uz durvīm, no kurām veda pakāpieni uz bēniņiem. Bet

no kabineta atskanēja šāvieni, un, tā kā šī istaba atradās turpat pie galerijas, tad no tās neskarts nevarēja izkļūt. Daži čolo izvilka un paspīdināja mācētu aprūsējušos asmeņus un nostājās abās pusēs kabineta durvīm, lai dons Sipriāno un dons Romulo nevarētu tikt laukā un šaut. Bet no otra gala, no kādas izbūves, kas bija izvirzīta, lai aizturētu vēju, saka birt šāvienu krusa. Indiānis Ambrosio Tūkto, kas gāja pa priekšu ar gaisā izslietu mačeti un bija gatavs pārcirst galvu tam, kas pretosies, vai arī uzlauzt bēniņu durvis, ja tās nevarēs atvērt, pakrita uz vēdera. Citiem no ievainojuma kājās plūda asinis, un vēl divi vīri nogāzās. Šāvieni nepierima, ļaudis saprata, ka šāvēju ir daudz un viņi nespēs tiem pretoties. Tad ļaudis apstājās. Tie mēģināja iet atpakaļ, bet, pamanījuši, ka no kabineta nāk šāvieni, metās prom no galerijas, bēgdami uz visām pusēm pāri laukiem. Tie, kuri sargāja durvis, lai dons Sipriāno un viņa pārvaldnieks nevarētu tikt laukā, arī bēga, kad pārējo šāvēju lodes svelpa gar viņu galvām un urbās ķieģeļu mūrī.

Iznāca laukā šāvēji, kuri bija vējtverī, un drīz arī dons Sipriāno un dons Romulo. Tie no vējtvera joprojām šāva uz bēgošajiem.

— Diezgan, diezgan!... — tiem uzbļāva dons Sipriāno. Un, kad pienāca tiem blakus, piebilda: — Kā Napoleons teicis: «Bēgošam ienaidniekam — sudraba tiltu.»

Donam Sipriāno, kam trūka lielāku zināšanu, bija paradums visus savā mūžā saklausītos teicienus, kas pauda kareivisku garu, piedēvēt Napoleonam.

Starp neatlaidīgajiem šāvējiem bija jaunskungs Obdūlio, kas turēja drebošajās rokās salona kara-bīni, kuru lietoja dūju šaušanai. Pārējie trīs šāvēji bija dona Sipriāno pārvaldnieki no Janas upes ielejas. Tā kā arī tur viss bija izdedzis un turklāt Pāukarā līdz ar sausuma putekļiem gaisos jauta asiņainas sacelšanās vēdas, tad dons Sipriāno bija licis tiem ierasties, lai varētu aizstāvēties pret dumpi. Ja dons kavējās nākt laukā, tad tieši tādēļ, ka tobrīd deva šiem vīriem rīkojumus. Tagad dons Sipriāno bija mazliet nobālis, tāpat arī viņa dēls. Dons Romulo turēja vienā rokā karabīni, bet ar otru braucīja ūsas. Pārējie šāvēji rauca savas brūnīgās sejas, cenzdamies izlikties vienaldzīgi. Taču visiem bija smagi ap sirdi, redzot trīs mirušos — noputējušiem pončo, kailām kājām, sa-vēlušamies matiem — guļam galerijā visā garumā. Indiānis Tūkto bija pieplacis ar muti pie grīdas. Otram beigtajam lūpas bija savilktas ciešanās un niknumā. Trešais bija atmetis rokas un izskatījās kā krusts. Lielas asins peļķes bija izplūdušas pa grīdu.

Dons Sipriāno pasauca kalpus un tiem sacīja:

— Pievāciet mirušos un ielieciet vējtverī. Naktī vajadzēs tos apbedīt. Un nomazgājiet asinis ar lupatām un ūdeni. Un tagad, draugi mani, — viņš teica, vērsdamies pie saviem kareivīgajiem vīriem, — iesim iedzert kādu kausiņu. Šitādas padarīšanas mazliet satrauc nervus ...

Nošauto būdās daudzas dienas gaidīja tos atgriežamies. Bet, kad kāds cilvēks, kaut arī galīgi novārdzis ieilgušā bada dēļ, tomēr devās turp ar nāves ziņu, nebija neviena, kam vēsti nodot.

* * *

Ritēja nedēļas, mēneši.

Mirdzošās debesis likās esam zilgans tērauda vāks. No sakaltušās, pelēkās zemes tanīs raudzījās dzīvnieku galvaskausu melnie acu dobumi.

Un, ja cilvēki savu būdu krēslainībā kādubrīd nelūdzās lietu, tad tie droši vien rakās zemes dzīlēs pēc malka ūdens.

XIX LIETUS SVĒTĪBA

Ir tāds brīdis, kad ikviena dzīva radība vēro un saskata vējā, mākoņu nokrāsā, dzīvnieka un cilvēka skatienā, koka zarā, putna lidojumā aizkustinošo lietus tuvošanos. Šķiet, ka pat stingā klints iegūst neparastu izteiksmi, iekļaujas noskaņojumā.

Un tas ir laimes mirklis katrai gaidošai būtnei, kad visas zīmes vienādi liecina, ka līs.

Tā tas bija tobrīd. Pienāca novembris. Kādudien vējš neaiznesa mākoņus. Tie nāca pāri virsotnēm dienvidpusē, kamēr apņēma visu debess jumu, melni un biezi. Pūta lēns, zemi viegli skarošs vējiņš. Cilvēki un dzīvnieki ostīja gaisu, raudzīdamies uz rāmo apvārsni un tumšo debess velvi, kas bija tagad vēl rāmāka. Koki stiepa augšup savas nomocītās zaru rokas, un putni čiepstēdami laidelējās starp kailajiem zariem. Klinšu smailes it kā izstiepās garākas, it kā skāra debesis. Un dzeltenā, modrā, alkanā zeme gaidīja.

Un notika senais un vienmēr laimi nesošais brīnums.

Pirmie lietus pilieni sacēla gaisā putekļus. Bet drīz izkaltusī zeme kļuva tumša un sāka jauki smaržot.

Māvieni, zviedzieni un blējieni saplūda kopā gavilējošā korī. Govis un zirgi dīdījās. Un lauku ļaudīm pletās nāsis, ievelkot spēcīgo pūsmu nestās skarbās smaržas. Laistījās zibeņi, dārdēja pērkons, drebēdama atvērās visa debess. Un šī vētra bija lielu gaviļu vētra. Debesis un zeme apvienojās lietū, lai skandētu slavas dziesmu dzīvībai. Vai daudz kā vēl trūka? Jā, daudz kā, taču drīz uņjiko krūmi un kazenāji dos ogas un augs baltas sēnes, un apkārt atkal viss būs spirgti zaļš un devīgi vēlīgs.

Lietus maigi lija pār cilvēkiem un kustoņiem, pār eikaliptiem un melnlgi sarkano akmenāju, par smaržīgajiem laukiem un baltajiem kauliem un kapu kopām.

Un, kaut arī lietus lija pār ciešanām, šīs skanīgās debess sūtītās strūklas tomēr atnesa dziļu līksmību.

Ai, jaukās cerības!

Simons uzkāpa bēniņos, noņēma apsegu krūzei un katliem un iegremdēja aiz prieka sasilušās rokas vēsajos graudos, gremdēja tās tajos vēl un vēl. Kvieši, maiss, zirņi! Jauki bija tiem pieskarties, jauki bija tos skatīt gaismā, kas krita pa apaļo lodziņu, un vēl jaukāk bija tos saukt vārdos, kas jau tagad raisīja mutē barojošas dzīvības sulas. Lai mazliet paaug zāle un atkopjas vērši. Tad irdenā, auglīgā augsne atvērsies, lai saņemtu badam noslēpto sēklu.

Lietus lija diendienā kā īsta svētība.

Cilvēki un dzīvnieki atguva savu senāko izskatu un izteiksmi, no kalnu virsotnēm uz ielejām čalodamas skrēja straumes. Sazaļoja koki, sazēlusī zāle aizvien vairāk apsedza baltos kaulus un klusināja atmiņas, kas vērtās par krustu bez uzraksta daudzajiem mirušiem.

Un reiz novakarē, kad Simons Robless ielīksmots raudzījās no sava lieveņa, kā plakšķ lietus, darīdams auglīgus laukus, kāda ēna lika viņam palūkoties uz otru pusi.

Vanka!

Kuce bija nostājusies pašā lieveņa galā un lūkojās uz Simonu, gaidīdama viņu ierunājamies. Vanka bija netīra, no salekšķējušās vilnas tecēja ūdens, acis bija piesarkušas, kuce elšāja vaļēju purnu, tā izskatījās gaužām nomocījusies, un Simonām bija tāda sajūta, itin kā nabaga pamestā dzīvnieka ciešanas būtu bijušas viņa paša ciešanas. Viņš atmaiga, iedomājoties, ka Vanka bija sapratusi, ko nozīmē laika pārmaiņa, ka beigusies izstumtība un tai jāatgriežas senākajā dzīvē. Un vēl vairāk Simonu aizkustināja tas, ka aplokā vēl bija divi pāri aitu un ka Vanka atkal bija atgriezusies tās sargāt.

— Vanka, Vankita, nāc! — viņš teica.

Kuce panācās uz priekšu un mīļi pieglaudās Simonām. Viņš raudādams glāstīja tās kaulaino muguru.

— Vanka, Vankita, tu zini, ko tas nozīmē, kad nabaga cilvēkam un dzīvniekam nav ne zemes, ne ūdens... Tu to zini un tāpēc esi atgriezusies... Vanka, Vankita... Tu esi atgriezusies kā labais lietus...

Un Simona asaras, vārdi un glāsti Vankai bija tas pats, kas zemei lietus svētība.

PIEZĪMES

Zelta čūska

1 Čolo, čola — jauktenis, jauktene (tēvs baltās rases cilvēks, māte indiāniete), pamazināmā forma: čolito, čolita.

2 Pate — Dienvidamerikā sastopams koks.

3 Koka — Peru sastopams krūms ar ādainām lapām, no kurām iegūst kokainu. Par koku sauc ari šī krūma lapas.

4 0|juko — kartupelim līdzīgs bumbuļaugs.

5 Mango — tropu koka mango auglis.

6 Gvaijaba — tropu koka gvaijābo auglis.

7 Juka — Dienvidamerikā sastopams tropu augs, kura saknes, sasmalcinātas miltos, indiāņi lieto uzturā.

8 Palto — Dienvidamerikā sastopams aug|u koks.

9 Ceko, ari čeko kalēro — no maza ķirbja izgrebts bunduliņš, kurā glabā kaļķi.

10 1 mārciņa = 10 soli. Sols — Peru naudas vienība, vienāda ar 100 sentāvo.

" Gvarāpo — no cukurniedrēm raudzēts dzēriens.

12 Batāta — silta klimata apgabalu augs, kura miltainos bumbuļus, tā sauktos saldos kartupeļus, lieto uzturā.

13 Kaņjāso — cukurniedru degvīns.

14 Poro — no izgrebta ķirbja pagatavots trauks.

15 Marinēra — peruāņu tautas deja.

19 Taita — tēvs, tētis, ari goddevīga uzruna vīrietim.

17 Ciča — maisa degvīns, arī nenorūdzis vīns.

18 Gringo — Latīņamerika plaši pazīstama nicinoša iesauka ārzemniekam.

19 Kašua — peruāņu tautas deja.

20 Pēc spāņu kolonizatoru sakaves kaujās pie Hunīnas un Aija-kučo 1824. gadā Peru pilnīgi atbrīvojās no Spānijas jūga.

21 Togādo — kādas indiāņu reliģiskas draudzes loceklis.

22 Orleānkoks — Dienvidamerikā sastopams koks, no kura augļiem gatavo atspirdzinošu, veselību stiprinošu dzērienu, bet no augļu sēklām iegūst sarkanu krāsvielu.

23 Gubernators, arī leitnants gubernators — šeit ciemata vecākais.

24 Gvarango — akācijas paveida tropu koks.

85 Pongo — kalps, kuram saimnieks piešķīris nelielu piemājas zemes gabalu.

26 Ohotas — indiāņu sandales.

87 Legva — jūdze.

28 Oka — Dienvidamerikā sastopams ēdams sakņaugs.

29 Cikita — peruāņu tautas deja.

30 Oļja — ga|as-sakņu vira.

81 Conta — Dienvidamerikā sastopama palma.

Izsalkušie suņi

1 Vaino — indiāņu meldija.

2 Jaravī — skumja indiāņu dziesma.

3 Kena — liela flauta.

4 Sambo — jauktenis (māte indiāniete, tēvs nēģeris).

8 Kečua — kāda no indiāņu valodām.

6 Cuto — indiānis.

7 Kinua — augs, no kura gatavo arī čiču.

8 Viskača — Amerikā sastopama zaķa pasuga.

9 Papaija — Dienvidamerikā sastopama meloņkoka auglis. •

10 Kolons — indiānis, kurš pieder pie muižas un praktiski ir dzimtcilvēks.

11 Almuds — graudu mērs.

PĒCVĀRDS

Peruāņu rakstnieka Siro Alegrijas dzīves ceļš sākas 1909. gada 4. novembrī Kalkas muižā netālu no Uamačuko pilsētiņas Andu kalnājā. Viņa tēvs, dons Iīosē Alegrija Linčs, pieder pie augstākās šķiras, ir lielu muižu īpašnieks un spāņu konkistadoru pēctecis, māte, doņja Marija Ermīnija Basāna, ir pa pusei indiāniete.

Kalkas muiža atrodas augstu kalnos, doņja Marija nepanes augstienes klimatu, un, kad Siro paliek trīs vai četri gadi, vecāki pārviešas uz dzīvi Markabalgrandes muižā, kas atrodas ielejā pie Maraņjonas, šīs straujās upes, no kuras sākas varenā Amazone.

Markabalgrandē indiāņi un čolo nejūtas kā atstumtie, un viņu bērni ir mazā Sīro draugi. Sīro Alegrija vēlāk sacījis: «Mani auklēja apspiestās rases sievietes, viņu roku vadīts, es spēru pirmos sojus, viņu dēli bija mani rotāju biedri. Kopā ar kalpiem man lika mugura lauku darbos, kopā ar viņiem es iejādīju zirgus... Vara sarkanumā hija seja meitenei, kura mani apskāva, kad es pirmoreiz izjutu, kas ir mīlestība, mīlestība — gaiša kā inku zemes ausmas. Es izstaigāju nabadzīgo, dzijām plaisām izvagoto zemi, skatīju neaizsniedzamās kalnu virsotnes, iepazinu Andu iedzīvotāju nemainīgos likumus.»

Septiņu gadu vecumā Sīro aizsūta uz Truhijjo. Sai lielajā piejūras pilsētā viņš iestājas Sanhuana kolēģijā. Taču šeit Sīro mācās tikai īsu laiku — bērnu tā moka purva drudzis, ka vecāki aizved viņu uz Andiem. Trīs gadus viņš iet skolā kādā augstienes pilsētā un 1923. gadā atgriežas Markabalgrandē.

Baismajā Maraņjonas selvā taisa jaunu ceju, un kopā ar kalpu baru Siro Alegrija izstaigā mūžamežu varenās upes augštecē. Tā ir lieliska dzīves skola, un tās mācības Sīro Alegrija

atceras visu mūžu. Kopā ar saviem ce|a biedriem viņš brišus dodas pāri straujajiem ūdeņiem, laužas cauri liānu biežņai, dalās ar kalpiem niecīgajā jukas krājumā un dzer dedzinošo kaņjāso, bet vakaros pie dūmojoša ugunskura stundām ilgi klausās nostāstus par Maraņjonas plostnieku brīnumainajiem piedzīvojumiem, par pašas Maraņjonas māmuliņas viltu, par apburto pumu, par putniem likteņa vēstītājiem, par bezgalīgās selvas noslēpumiem.

1924. gadā Sīro atkal iestājas Sanhuana kolēģijā Truhiljo pilsētā un aizvada tur vairākus ne visai priecīgus gadus. Viņam nepatīk Kosta — Peru piekraste Klusā okeāna malā. Tā ir pati neperuāniskākā Peru daļa, patiesībā tā ir Peru Kalifornija. Kādreiz tās pilsētas bija atbalsta punkti Kastīlijas konkistado-riem, tagad tās kļuvušas par Čikāgas un Ņujorkas, par Londonas un Sanfrancisko «priekšpilsētām». Kostā ir Limas debesskrāpji, kuros mitinās Amerikas Savienoto Valstu un Anglijas banku un kalnrūpniecības kompāniju nodaļas, Kosta ir Kaļjāo un Truhiļjo ostu apkārtnes nožēlojamo graustu vieta, Kosta ir vietējo un svešzemju latifundistu kafijas, cukurniedrēs un tabakas plantācijas. Kosta valda pār zemi, Kostā notiek militāri apvērsumi, kurus nezin kādēļ dēvē par revolūcijām, no Kostas diktatori ģenerāļu mundieros izsūta pavēles, lai taptu vāktas jaunas nodevas un izdarītas jaunas represijas tur, kur septiņas desmitdaļas zemes iedzīvotāju mīt bezgalīgā nabadzībā, kur tiem laupītas cilvēku tiesības.

Kostā nodzīvotie gadi tomēr izrādās tikpat noderīga dzīves skola kā Maraņjonas selvā aizvadītais laiks. Divdesmito gadu otrajā pusē Limā un Truhiļjo sākas cīņa pret diktatora Legija i Salsēdo izkurtējušo režīmu. 1930. gadā Sīro Alcgrija nostājas vietējās universitātes revolucionāri noskaņoto studentu grupas priekšgalā. Tanī laikā viņa vārds jau kļuvis diezgan pazīstams literārajās aprindās. Kopš 1927. gada Sīro Alegrija ir žurnāla «El Norte» pastāvīgs līdzstrādnieks. So žurnālu izdod Truhiļjo pilsētā, un tā lappusēs bieži parādās Sīro Alegrijas reportāžas un dzejoļi. Savus dzejoļus Sīro Alegrija vēlāk gan asi kritizē, saskatīdams tanīs vienīgi vārdu mistrojumu bez jebkādas jēgas.

1930. un 1931. gada studentu nemieri aprauj Sīro Alegrijas literāro darbību. Tas ir trauksmīgs laiks. 1930. gada augustā gāž diktatoru Legiju i Salsēdo, kurš valdījis vienpadsmit gadus. So tirānu nomaina vēl nežēlīgāks un vēl vardarbīgāks patvaldnieks — pulkvedis Sančess Serro. Patiesībā diktatora gāšana ir Londonas uzvara pār Vašingtonu. Jaunais diktators ticis pie varas ar britu rūdas kompāniju palīdzību, kuras ir amerikāņu firmu Cerro de Pasco un Standard Oil Company konkurenti. Sančess Serro ķeras pie «dumpja» apspiešanas, un viņa akcija sniedzas līdz Truhi|jo. Studentu nemieri tiek ātri likvidēti. Sīro Alegrija līdz ar citiem pret valdību vērstās kustības vadoņiem atrodas aiz cietuma režģiem. Septiņus mēnešus Sančesa Serro rūdītie bendes moka Sīro Alegriju cietuma sienās. 1932. gada jūlijā viņam izdodas tikt laukā, un viņš tūlīt dodas pagrīdē. Viņu izseko, bet viņš izbēg no policistiem vajātājiem un aizbēg uz Andiem. Ilgu laiku Sīro Alegrija klīst pa kalniem, arvien vairāk tuvodamies Ekvadoras robežai. Taču pie Maraņjonas upes, Se-lendīnas pilsētiņas tuvumā, kur dzīvo viņa vēl neuzrakstītā romāna «Zelta čūska» varoņi, bēgli notver policija. Konvoja pavadībā viņu nogādā galvaspilsētas cietumā, kuram tolaik Peru ir visai |auna slava.

Sančess Serro nebūtu izlaidis Sīro Alegriju ārā dzīvu, taču Peru ir nejaušību zeme. 1933. gadā Savienoto Valstu Ārlietu ministrija ar «nokautu» uzvar Ārlietu ministriju Londonā. Sančesu Serro gāž amerikāņu ieliktenis ģenerālis Oskars Raimondo Be-navidess. Jaunais diktators gan atbrivo Sīro Alegriju, tomēr izraida viņu no dzimtenes.

Slimais, cietumā izmocītais jauneklis bez cerībām drīz atgriezties Peru un bez graša kabatā ierodas Santjāgo, Giles galvaspilsētā. Šeit, svešumā, viņš atkal ķeras pie spalvas —un ne tikai maizes kumosa dēļ vien. Augstiene un selva atrodas aiz trejdeviņām zemēm, bet aukstās augstienes indiāņu un Iveicīgo Maraņjonas ieleju čolo likteņi nedod miera beztiesīgajam un gandrīz badā dzīvojošajam trimdiniekam.

Sīro Alegrija raksta, nepazīdams atpūtas. Savus aprakstus un stāstus viņš sūta čīliešu, argentīniešu un urugvajiešu žurnāliem, necerēdams uz panākumiem. Bet gluži negaidīti viņam uzsmaida laime. Buenosairesas žurnāls «La Critica» iespiež viņa stāstiņu «Balsa» par Maraņjonas plostniekiem. Ciles rakstnieku savienība piešķir «Baisai» prēmiju. Šis stāsts ir tikai uzmetums «Zelta čūskai», romānam, pie kura rakstnieks strādā 1935. gadā. «Zelta čūska» apbur Cīles rakstnieku savienības un apgāda «Nāci-miento» organizētā konkursa žūriju. Romāns iznāk 1936. gadā un saņem pirmo prēmiju.

Tuberkuloze, embolija un reimatisms — ieslodzījumā iegūtās kaites uz laiku pārtrauc Siro Alegrijas literāro darbību. Rakstnieks atkal pavada divus gadus ieslodzījumā, šoreiz ne cietuma, bet slimnīcas. Cīlē, Sanhosē de Maipu dziedinātavā, bezmiega naktīs klausoties suņu gaudos, rodas iecere «Izsalkušajiem suņiem». Šis romāns liek laists klajā 1938. gadā, un to ar sajūsmu lasa Santjāgo, Buenosaircsā, Montevideo un Mehiko.

Siro Alegrijas romāni guvuši ievērību ne tikai to literārās vērtības dēj. «Zelta čūskā» un it īpaši «Izsalkušajos suņos» asāk nekā jebkur izpaužas indihenisma tendences, tā idejiskā strāva, kura sākusies Latīņamerikā XIX gadsimta beigās. Vārdam «indlgena» (burtiskā tulkojumā «iedzimtais») bija nicinoša nokrāsa, kaut gan tikpat kā visās Latīņamerikas zemēs šie «iedzimtie» ir ievērojami liela iedzīvotāju da|a, dažviet pat vairākums. Rakstnieki, kas cinījās par Jaunās Pasaules pamatiedzīvotāju tiesībām uz senču zemi, kas cīnījās par Dienvidamerikas savdabīgās un senās kultūras atdzīvināšanu, tādēļ ari dēvēja sevi par indihenistiem.

Šīs strāvas īpatnības marksistiski izskaidrojis viens no Peru Komunistiskās partijas dibinātājiem Ilosē Karloss Mariategi. Gadus desmit pirms «Izsalkušo suņu» parādīšanās viņš rakstīja: «Tam apstāklim, ka indihenistiskā kustība, kas izpaužas peruāņu literatūrā, pastiprinās un vēl pastiprināsies nākotnē, nav gadījuma rakstura vai pārejošu iemeslu, kas noteic modi literatūrā. Šīs strāvas nozīme ir daudz dziļākā.» Un Mariategi vēl piebilst: «Kamēr vien progresa neatliekama prasība ir likvidēt koloniālā feodālisma paliekas, indiāņu prasības, vēstures gaitā izvirzījušās indiāņu prasības, ietilpināmas Revolūcijas programmā.»

Mariategi sūrojās, ka viņa dzīves laikā indihenisms nav devis neviena izcila daiļdarba, bet viņš pareģoja, ka tādi darbi parādīsies, un viņa paredzējums piepildījās. Par īstiem šedevriem izrādījās viņa jaunākā laikabiedra Siro Alegrijas romāni.

1938. gadā Sīro Alegrija iznāk no dziedinātavas. Viņam ir "atjaunojusies redze, un viņš atkal spēj runāt.

Pēc neliela pārtraukuma rakstnieks ķeras pie sava trešā romāna. «Pasaule ir plaša un sveša» — tā autors nosauc šo romānu par kādas indiāņu kopienas likteni, kurai lemta bojā eja Peru zemē valdošajos apstākļos. Sis romāns tiek izdots 1941. gadā Savienotajās Valstīs, un Panamerikas konkursā par labāko romānu rakstnieks saņem Ņujorkā pirmo prēmiju.

Sīro Alegrija paliek Savienotajās Valstīs un nodzīvo tur astoņus gadus. Savu literāro darbību Alegrija bija sācis ar reportāžām žurnālā tEl Norte». Tais gados, kad pie Staļingradas un pie Kurskas loka izšķīrās cilvēces liktenis, Sīro Alegrija atkal kļūst žurnālists. Ar savu aso spalvu viņš cīnās ar Oradūras un Osvencimas bendēm. Viņš raksta par padomju partizāņu varoņdarbiem, par milzīgajām kaujām pie Volgas, Dņepras, Vislas un Oderas.

Pēc kara beigām Sīro Alegrija nodzīvo četrus gadus Ņujorkā. Tur viņš Kolumbijas universitātē lasa lekcijas par latīņamerikāņu literatūru. Sai laika posmā viņš daudz raksta par tautas teātri un tautas drāmu. Savos publicējumos viņš asi kritizē Latīņame-rikas režisorus un dramaturgus, kuri verdziski seko Brodveja modei un izdabā snobu un diletantu sliktajai gaumei. «Indoame-rika dod neizsmeļamas bagātības daiļradei,» raksta Sīro Alegrija. «Pampa, Andi, selva, augstiene un savanna, to iedzīvotāji ar savām bēdām un problēmām prasīt prasa, lai par visu to rakstītu un runātu ...» Pēc Sīro Alegrijas uzskatiem, jau sen pienācis laiks atdzīvināt indiāņu folkloras tradīcijas, ieklausīties tautas dziedoņu un stāstnieku balsīs.

1949. gadā rakstnieks no Ņujorkas aizbrauc uz Pucrtoriko, bet pēc četriem gadiem pārviešas uz Havannu. Pucrtoriko un Ha-vannā Alegrija lasa lekcijas par tā laika latīņamerikāņu literatūru. Pucrtoriko viņš saraksta noveli «Cilvēks, kurš bija draugos ar nakti». Tanī viņš attēlo Amerikas nēģeru dzīvi un piekaļ pie kauna staba nēģeru apspiedējus. Diemžēl presē parādās tikai šīs noveles izvilkumi.

1957. gadā Sīro Alegrija atgriežas Peru un tiek sagaidīts Limā ar lielām ovācijām. Viņu ievēlē parlamentā, un viņš kļūst par peruāņu rakstnieku un mākslas darbinieku nacionālās apvienības priekšsēdētāju.

Sešdesmito gadu sākumā Sīro Alegrija izdod stāstu krājumu «Kabaļjēro ciešanas», kuram vielu smēlis no Kostas iedzīvotāju dzīves. 1964. gadā parādās viņa dzejoļu krājums «Taisnas līnijas». 1965. gadā viņa veselība strauji pasliktinās, un 1967. gada 16. februārī viņš mirst.

Kā «Zelta čūskā», tā arī «Izsalkušajos suņos» Sīro Alegrija stāsta bez izskaistinājumiem par indiāņu un čolo dzīvi. Šie romāni nevedina samierināties ar drūmo dzīves īstenību. Kā sarkans pavediens tiem velkas cauri doma, ka apspiestā tauta pelna labāku likteni.

No I. Sveta ievada šīs grāmatas izdevumam krievu valodā

SATURS

Zelta čūska

I. Upe, cilvēki un plosti.....

II. Vecā Matiasa stāsts.....

III. Lusindas un Florindas.....

IV. Kalni, selva un upe.....

V. Daudz zivju un viens ūdrs

VI. Laeskalēra .......

VII. Grūtas dienas.......

VIII. Sodi, dievs kungs, ar savu bardzību

IX. Colo Artūro stāsts......

X. Svētki.........

XI. Būdā pa lietus laiku.....

XII. Vilkēde un zilā puma.....

XIII. Nobrukums.......

XIV. Vientuļais plosts......

XV. Dona Osvaldo atgriešanās

XVI. Zelta čūska.......

XVII. Koka.........

XVIII. Bēgulis........

XIX. «Mēs no tās nebēgam, jo esam cilvēki»

Izsalkušie suņi

I. Suņi ganu gaitās......

II. Suņu dzīves stāsts.....

III. Maņju dzīve.......

IV. Pumas rēgs.......

V. Kaulis dabū citu saimnieku .

VI. Laupītāja suns......

VIL Ķēniņa Zālamana padoms .

VIII. Maisa lauks.......

IX. Papaijas........

X. Jauna sēja........

XI. Mazu kaktiņu plašajā pasaulē

XII. «Visusvētā jaunava, palīdzi mums!»

XIII. Sausums........

XIV. «Bads klāt, dzīvībiņasl» .

XV. Izraidīšana un citas nelaimes

XVI. Ar cerību, vienmēr ar cerību .

XVII. Maše, Hasinta, Maņju ....

XVIII. Izsalkušie suņi ......

XIX. Lietus svētība.......

Piezīmes........

Pēcvārds........

Сиро Алегрия ЗОЛОТАЯ ЗМЕЯ ГОЛОДНЫЕ СОБАКИ

Издательство «Лиесма»

Рига 1973

На латышском языке Перевод с испанского Баллы Кампары Художник Аренд Галевнус

Siro Alegriļa ZELTA COSKA IZŠALKUŠIE SUŅI

Redaktore G. Ramosa. Māks!, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore B. Dimanta. Korektore A. Sauša.

Nodota salikšanai 1973. g. 3. aprīli. Parakstīta Iespiešanai 1973. g. 5. Jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 70X100/32. 10,63 flz. iespiedi.; 13,83 uzsk. iespiedi.; 15,33 Izdevu. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 89 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25915/D-408. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1027.

Content

Alegrija Siro Zelta čūska. Izsalkušie suņi

ZELTA ČŪSKA

IZSALKUŠIE SUŅI

PIEZĪMES

PĒCVĀRDS

SATURS