Mains Rīds Tomass

Žirafu mednieki

Tomass Mains Rīds

Žirafu mednieki

1.nodaļa APSOLĪTĀ ZEME

Mans jaunais draugs, dosimies atkal klejot šajā zemē, kas glabā tik daudzas liecības par tās kādreizējo augsti attīstīto civilizāciju, bet tagad pazīstama ar neapstrīdamiem varmācības pierādījumiem; šajā zemē, kur dzīvo visapbrīnojamākās radības, par kuru mēs zinām tik daudz un vienlaikus arī tik maz un kuras augu un dzīvnieku valsts ir ārkārtīgi bagāta. Atgriezīsimies Āfrikā un kopā ar saviem senajiem draugiem, gados jaunajiem medniekiem, iesim pretī nebijušiem piedzīvojumiem.

Limpopo krastā jautri sprēgā mednieku ugunskurs, bet apkārt redzami trīs dzīvu būtņu loki. Ārējais un lielākais no tiem ir zirgi, vidējais — suņi, bet mazākais un šaurākais — cilvēki. Tie ir tavi vecie paziņas, lasītāj.

Pietiek man nosaukt viņu vārdus — Hanss un Hendriks van Blooms, Villems un Arends van Vejks — im tu uzreiz sapratīsi, ka jaunie mednieki atkal ķērušies pie sava amata. Taču šoreiz katram ekspedīcijas dalībniekam ir savas cerības un savas vēlēšanās.

Rāmais un nopietnais Hanss van Blooms, tāpat kā daudzi citi kolonijās dzimušie jaunekļi, sapņo nokļūt savu senču zemē. Viņš grib aizbraukt uz Eiropu un rast pielietojumu savam herbārijam un zināšanām, ko ieguvis, ceļodams vispirms ar tēvu, bet pēc tam ar draugiem. Taču pirms došanās uz Eiropu viņš izlēmis apmeklēt to Dienvidāfrikas daļu, kur nekad nav kāju spēris, lai papildinātu savas zināšanas dabaszinātnēs.

Hansa dzimtenes milzīgajos plašumos, starp lielajām Limpopo un Zambezi upēm, plešas neaptverami meži, un tajos ir sastopami visvisādi augi. Šajos novados Hanss arī bija iecerējis turpināt savus botāniķa meklējumus. Par jauno ceļojumu Āfrikas dzīlēs jau pusgadu sapņo arī Villems. Kopš atgriešanās no pēdējās ekspedīcijas viņš deg nepacietībā doties uz jaimām zemēm, kur mīt tādi savvaļas dzīvnieki, ko viņam vēl nav gadījies nomedīt.

Lasītājs veltīgi meklēs pie ugunskura mazo Janu un Klāšu. Vecāki viņus nelaida šai tālajā ceļojumā — pārāk daudz grūtību un briesmu. Turklāt viņi negribēja pieredzēt, ka pieaugot zēni kļūst par parastiem medniekiem — lai tā nenotiktu, Janam un Klāsam vēl daži gadi jāpamācās skolā.

Toties šeit ir jaunie korneti Hendriks van Blooms im Arends van Vejks, kas abi cenšas līdzināties kādreizējiem karavīriem, — viņi ir kaislīgi mednieki, taču šoreiz nepavisam netiecās doties ceļojumā un katram bija savi īpaši iemesli.

Ar lielāko prieku viņi paliktu mājās un apmierinātos ar nenozīmīgajiem medījumiem, kas iegūstami Graafreinetas apkaimē, un tomēr par svētdienas medniekiem viņus nenosauksi, jo briesmu viņi nebaidījās. Vienkārši mājas pavards vilina spēcīgāk nekā piedzīvojumu alkas.

Medību kaisle, kas kādreiz Hendrikam van Bloomam bija sagādājusi ļoti daudz prieka, tagad viņu pievelk krietni mazāk nekā viņa draugu Villema uq Arenda vienīgās māsas Villielmīnes van Vejkas smaids.

Un, ja arī Arendam būtu izvēles iespēja, tad viņš neparko nebūtu gribējis pamest mājas, kur katru dienu var redzēt mazo Treiju van Bloomu. Taču Villems un Hanss stingri nolēma doties ceļā uz ziemeļiem, uz tādām zemēm, kur vēl nekad nav bijuši, un tā arī deva ierosinājumu šai ekspedīcijai.

Jaunais ceļojums solīja neticamus piedzīvojumus un medības, turklāt Hendriks un Arends baidījās kļūt smieklīgi, palikdami mājās, un beigu beigās piekrita pavadīt pazīstamo mednieku un pazīstamo naturālistu uz Limpopo krastiem.

Pie ugunskura sēž vēl divi — tos pazīst visi tie, kas lasījuši "Jaunos medniekus". Viens ir neliela auguma, druknais, lielgalvainais bušmenis Moris, kas nekādā ziņā nebija pierunājams palikt mājās, kad jaunie saimnieki Hanss un Hendriks dodas piedzīvojumu meklējumos. Otrs, ko mēs vēl neesam paguvuši pieminēt, ir kafers Kongo.

Ceļš no Grāf Reinetas līdz Limpopo krastiem būtu bijis pārāk garš, ja viņi brauktu vēršu vilktos pajūgos, taču jaunekļi vēlējās jo ātrāk nokļūt rajonā, ko Villems reiz bija nosaucis par apsolīto zemi.

Tādēļ viņi jāšus ar labiem zirgiem pa visīsāko ceļu virzījās uz Limpopo pusi. Piedzīvojumus ceļā viņi nemeklēja — drīzāk gan izvairījās no tiem. Bez jājamzirgiem viņiem bija vēl arī seši nastu nesēji, apkrauti ne pārāk smagi — ar apģērbu, munīciju un visu pārējo, kas medniekam varēja ievajadzēties.

Mēs tiekamies ar jaunekļiem tādā brīdī, kad viņi jau pārcēlušies pār Limpopo un ierīkojuši upes krastā nometni; tagad viņi ir sasnieguši tās vietas, par kurām sen dzirdējuši runājam kā par visīstāko medību paradīzi. Nogurdinošais ceļš palicis aiz inuguras, un turpmāk gaidāmas tikai izpriecas — medības, kuru dēļ viņi pārvarējuši simtiem jūdžu.

Jau iepriekš teicām, ka, dodoties ceļā, katram jaunietim bija savas vēlmes. Tas zināmā mērā ir pareizi, taču bez centieniem izpriecāties viņiem bija arī kopīgs mērķis. Holandes valdība bija uzdevusi savam konsulam dabūt divas jaunas žiraiēs un nosūtīt uz Eiropu. Par divām jaunām žirafēm, kas sveikas un veselas nogādātas Keiptaunā vai Kapas kolonijā, bija apsolīta pieci simti mārciņu liela atlīdzība. Daži mednieki bija jau izmēģinājuši laimi, taču neveiksmīgi. Viņi nošāva un ar visādiem citiem paņēmieniem nogalēja desmitiem žirafu, taču nevienu neizdevās notvert dzīvu.

Mūsu jaunie mednieki devās ceļā, stingri apņēmušies noķert divas žirafes, un ai' naudu, ko saņems atlīdzībā par abiem dzīvniekiem, kā arī pārdodot hipopotama ilkņus, bija iecerējuši nosegt visus ekspedīcijas izdevumus.

Sīs cerības nebija neauglīgas. Jaunekļi zināja, ka ar ziloņkaulu iespējams kļūt bagātam, taču hipopotama ilkņiem nespēs līdzināties pat ziloņkauls; par tiem var pieprasīt četrreiz augstāku cenu nekā par jebkuru citu kaulu, kas tiek sūtīts uz Eiropu.

Tomēr galvenais bija noķert žirafes. Vēlēšanās kļūt slavenam visu acīs bija spēcīgāka par mantkāri, īpaši Villemam — viņš alka parādīt savu mednieka izveicību tur, kur daudzi cieta sakāvi. Divu žirafu sagūstītāja slava viņam bija lielāks vilinājums nekā balva — lai gan no pieci simti mārciņām viņš arī neatteiktos — viņam, tāpat kā pārējiem, apsolītā nauda bija vēl viens iemesls, lai dotos šajā ceļojumā.

>

...

2.nodaļa LIMPOPO KRASTOS

Pirmajā nakti, kas tika pavadīta pie Limpopo, ceļinieki pārliecinājās, ka apkaimē klaiņo visādi savvaļas dzīvnieki, kurus viņi jau sen bija sapņojuši nomedīt.

Nesaskanīgajā balsu korī, kas traucēja viņu mieru, jaunekļi saklausīja lauvas rūcienus, ziloņu taurēšānu un kāda vēl nezināma zvēra skaņas.

Todieu mednieki vairākas stundas meklēja braslu — vietu, kur upe nav pārāk dziļa un krasti lēzeni. Iekams viņiem to izdevās atrast, saide jau sāka rietēt.

Kad viņi beidzot pārcēlās pāri upei, krēsla bija pārvērtusies biezā tumsā un nevienam, ja neskaita Kongo, turpināt ceļu negribējās. Kafers ieteica doties vēl pusjūdzi uz augšu vai leju gar upi, un Villems viņu atbalstīja, lai gan viņam nebija nekāda pamata — tikai akla ticība vai nu sava kalpa prāta spējām, vai nojautai.

Beigu beigās visi piekrita Kongo, un tagad dzīvnieku balsis, kas ceļiniekus satrauca, bija dzirdamas iztālēm — no brasla puses.

— Vai tagad saprotat, kāpēc Kongo ieteica no turienes aiziet? — Villems jautāja, kamēr visi klausījās savvaļas zvēru balsīs, kas viņiem neļāva aizmigt.

—  Nē, — pārējie ceļabiedri atbildēja.

—  Tāpēc, ka tur, kur mēs pārcēlāmies, visi apkaimes zvēri nāk dzert.

—  Pareizi, baas Villem, — apstiprināja Kongo.

—  Bet mēs taču neesam nogājuši tūkstoš jūdzes, lai vairītos no zvēriem! — Hendriks ieteicās.

—  Protams, ne, — Villems atbildēja. — Mēs esam ieradušies, lai šos zvērus medītu, nevis lai nokļūtu tiem nagos. Turklāt mūsu zirgiem nepieciešama atpūta.

Ar to ari saruna beidzās. Mednieki pamazām pierada pie savvaļas dzīvnieku balsīm, pārstāja tās klausīties un cits pēc cita aizmiga.

Kad uzlēca saule, kļuva redzams, cik neparasti skaista ir tuvīnā apkārtne. Plašā ieleja bija aizaugusi ar krāšņiem kokiem. To vidū slējās milzīgi baobabi. Viscaur manāmi nelieli dateļpalmu puduri, bet ziedu paklājs, kas sedza zemi un laistījās visspilgtākajās krāsās, sagādāja Hansam sevišķu baudu.

Tur viņam bija ko pētīt, un dvēselē atmodās brīnišķīgs sapnis: viņš atradīs jaunus, nevienam vēl nezināmus augus un ar šiem atklājumiem kļūs slavens Eiropas zinātnieku aprindās.

Kad Villems piecēlās un Kongo pavadībā klusi atstāja nometni, pārējie vēl gulēja. Viņš gribēja aplūkot apkaimi.

Abi devās gar upi uz leju. Nonākot līdz vakardienas braslam, atklājās nomācošs skats, kas apšķebināja dūšu pat medniekam — cilvēkam, kuram dzīvnieku nogalēšana sagādā baudu.

Netālu cita no citas zemē gulēja piecas beigtas antilopes. Ar tām mielojās hiēnas. Ieraudzīdamas medniekus, hiēnas iesmējās kā vājprātīgais, kas tikko pastrādājis kādu briesmīgu ļaundarību, un negribīgi atkāpās sānis.

Spriežot pēc pēdām upes krastā, naktī pie ūdens bija bijuši gan ziloņi, gan lauvas. Kamēr Villems aplūkoja krastu, piebiedrojās Hanss: viņš bija pilnībā nodevies savai iemīļotajai nodarbībai — bagātās augu valsts pētniecībai nometnes tuvumā.

• Pienākdams pie Villema, viņš tūlīt pievērsās antilopēm: pēc viņa domām, tie esot brieži, taču īpašas, nekur vēl neaprakstītas sugas. Šauro balto joslu dēļ šie brieži līdzinoties antilopēm kudu.

Uzmetot skatienu pēdām, Kongo paskaidroja, ka

pirmās pie ūdens pienākušas antilopes; tūlīt aiz viņām, ūdeni meklēdami, sekojuši četri ziloņi un vienā mirklī uzbrukuši antilopēm. Slaktiņā dalību ņēmušas arī trīs vai četras lauvas, taču vienīgie upuri bija nelaimīgās antilopes.

—  Manuprāt, miuns ir vērts nometnei apkārt uzcelt stipru žogu un palikt vēl dažas dienas, — ierosināja Villems, atgriezdamies pie pārējiem. — Zirgiem te barības atliku likām, un nupat mēs pārliecinājāmies, ka pie dzeramās vietas ir daudz visādu meža zvēru.

—  Piekrītu, — viņu atbalstīja Hendriks. — Taču es negribētu uzcelt nometni tik tuvu braslam. Labāk paiesim tālāk. Tad mēs netraucēsim dzīvniekiem, kas dodas dzert, un arī gulēt varēsim mierīgāk. Kā jums liekas — vai mums nevajadzētu paiet vēl mazliet uz augšu gar upi ?

—  Protams, protams, — atsaucās pārējie.

Visi izlēma atrast nometnei piemērotāku vietu un uzbūvēt īstu krālu.

Paēduši brokastis, — tās bija viņu pirmās brokastis Limpopo krastā — Villems, Hanss un Hendriks apsegloja zirgus un kopā ar visiem suņiem devās gar upi uz augšu; Arends, Moris un Kongo palika apsargāt nometni.

Jātnieki bija pārvarējuši jau apmēram trīs jūdzes, bet piekļūt ūdenim nekur nebija iespējams. Krasti bija stāvi un augsti, un dzīvnieki, kurus viņi gribēja medīt, šeit nebija redzami. Taču ainava pamazām sāka mainīties un vairāk līdzinājās tai, ko viņi meklēja. Pie upes pletās jaunaudze, kur bija iespējams sacirst tievus kokus žoga celtniecībai, un, kaut gan upei jau varēja pietikt, kā redzams, dzīvnieki šeit ieklīda reti.

—  Man šķiet, ka neko labāku nevar vēlēties, — Villems teica. — Līdz dzeramajai vietai jāš\is ir tikai pusstunda un arī augstāk var atrast labas medību vietas.

—  Ļoti iespējams, — Hendriks teica. — Taču uzcelt lielu krālu nemaz nav tik vienkārši, tāpēc vispirms paskatīsimies, kādi zvēri šeit sastopami.

—   Taisnība, — piekrita Villems. — Vajag precīzi noskaidrot, vai šeit ir kipopotami un žirafes. Bez žirafēm mēs nekādā ziņā nedrīkstam atgriezties. Tad mēs sarūgtināsim draugus, bet kāds no mūsu kopīgajiem paziņām katrā ziņā mūs izsmies.

—  Un tevi arī, — ieteicās Hanss. — Atceries, kā tu smējies par medniekeim, kas atgriezās tukšā.

Izraudzījušies vietu krālam, ja sadomātu šeit apstāties, jaunie mednieki devās vēl augstāk, lai pirms nožogojuma celšanas tuvāk iepazītos ar medību iespējām.

3.nodaļa DIVKĀRŠAS LAMATA^

Drīz vien pēc tam, kad Villems ar ceļabiedriem aijāja, Arends, paskatīdamies uz briksnājiem, kas auga pusjīīdzes attālumā no upes, pamanīja nelielu baru antilopju, kas mierīgi ganījās pļavā. Viņš izlēma nošaut pāris dzīvnieku pusdienām un uzlēca zirgā.

Baram Arends tuvojās no vēja puses un, piejājis klātāk, ievēroja, ka šīs antilopes ir no tā dēvētās lēcēju pasugas. Pļavā auga daži milzīgi oleandru krūmi — katrs no tiem vismaz divpadsmit pēdu augsts — un krāšņi ziedēja. Šo krūmu aizsegā Arends piejāja baram pavisam tuvu un, izvēlējies lielāko dzīvnieku, notēmēja un izšāva.

Visas antilopes, atskaitot vienu, milzīgiem lēcieniem metās pie mežmalas un, pārlēkdamas pār tuvākajiem krūmiem, ienira biezoknī un izgaisa skatienam — ne jau velti tās nosauktas par lēcējām Arends piejāja pie pļavā palikušās antilopes, uz kuru bija šāvis, pārliecinājās, ka tā mirusi, tad nosūtīja Kongo ar Mori atnest nomedīto dzīvnieku. Drīz viņi to atnesa; tagad vajadzēja dzīvnieku nodīrāt un sagriezt, lai pēc tam varētu gaļu cept uz iesma.

Abi kalpotāji ķērās pie darba, un pēkšņi Morim likās, ka pļavā kaut kas kustas.

—  Paskatieties, baas Arend.

—  Kas tur ir ?

—  Nastu nesējs zirgs — vai redzat? Ļoti tālu aizbēdzis no nometnes.

Arends apgriezās un paskatījās tur, kur rādīja bušmenis. Pusjūdzes attālumā no nometnes klaiņoja zirgs. Tas aizvien vairāk atšķīrās no pārējiem.

—  Labi, Mori. Jūs gatavojiet pusdienas, bet es viņu dabūšu rokā.

Ik Arends aizauļoja gūstīt izbēgušo zirgu.

Lai pagatavotu antilopes cepeti, Kongo un Morim ievajadzējās ūdens; paņēmuši spaiņus, viņi devās pie brasla,' jo citur piekļūt upei nebija iespējams.

Viņi gāja pa krastu un bija jau gandrīz vai pie brasla, kad Kongo, kas gāja pa priekšu, nozuda. Viņš iekrita labi nomaskētā lamatu bedrē, kas bija sagatavotā zilonim vai hipopotamam.

Bedre bija apmēram deviņas pēdas dziļa, un, vēl nesaprazdams, kur nokļuvis, Kongo kļuva gandrīz vai akls — viņam acīs sabira smiltis, putekļi un visādas drazas, kas pārsedza bedri.

Taču šis dienvidafrikāņu paņēmiens lielo dzīvnieku medīšanai Kongo bija labi pazīstams, un notikušais viņu īpaši nesarūgtināja. Pārliecinājies, ka krītot nav guvis savainojumus, Kongo palūkojās augšup, cerēdams, ka Moris palīdzēs viņam izrāpties no bedres.

Tomēr Moris nesteidzās palīgā. Viņš bija ļoti iepriecināts par smieklīgo gadījumu, kas noticis ar sāncensi, un nolēma nedaudz uzjautrināties.

Aiz sajūsmas viņš gandrīz zaudēja jēgu un sāka neprātīgi smieties; šie smiekli līdzinājās saniknotas hiēnas smiekliem. Viņš tā lēkāja un dejoja ap bedri, ka likās — zeme viņu neizturēs.

Nekad vēl mazais muļķa bušmenis nebija tik laimīgs, taču sajūsmas uzplūdi pārtrūka vēl spējāk nekā sākās; neprātīgi lēkādams, arī viņš piepeši pazuda, it kā zeme būtu atvērusies un viņu aprijusi. Bušmeni piemeklēja tāds pat liktenis kā Kongo: līdzās pirmajām lamatām atradās vēl otras, un Moris bija iekritis tieši tajās.

Ar tādām divkāršām lamatām Dienvidāfrikas iedzīvotāji parasti medī ziloņus: ja dzīvnieks bedri pēkšņi pamanīs un metīsies sānis, tad iekritīs otrā bedrē līdzās.

Gluži negaidot Moris un Kongo bija iekrituši tieši tādās lamatās — sev par nelaimi un nepavisam ne par prieku tiem, kas ar šīm viltīgajām ierīcēm cerēja noķert pilnīgi citādu medījumu. Bedrē, kurā iekrita Kongo, dibenu sedza divas pēdas bieza dubļu kārta. Sienas — stāvas mālainas un slidenas, tāpēc visi pīlliņi izrāpties bija veltīgi, un tas nelaimīgo dziļi apbēdināja, jo filozofiski noskaņots viņš nebija. Kongo dzirdēja, kā Moris par viņu uzjautrinās, un sāncenša vētrainā sajūsma bija vājš mierinājums nelaimē. Taču pēc neilga laiciņa viņš Mori vairs nedzirdēja.

Tas, ka Moris priecājās par viņa nelaimi, Kongo nepārsteidza. Un tomēr viņš cerēja, ka pēc brītiņā Moris palīdzēs izkļūt no bedres.. Taču Moris palīgā nenāca. Kā redzams, viņam nepietika ar iespēju pasmieties par otra nelaimi. Piedevām viņš vienkārši aizgāja, pamezdams kaferu likteņa varā. Kongo vai plīsa no dusmām.

Pagāja vēl dažas minūtes — Kongo tās līdzinājās stundām —, bet no Mora vēl aizvien nebija ne ziņas, ne miņas. Varbūt viņš atgriezies nometnē? Kāpēc tad Arends, uzzinājis par notikušo, nesteidzās savam uzticamajam kalpam palīgā? Sēdēt bedrē nepavisam nebija ērti, turklāt tā bija pilna ar visādiem kukaiņiem un rāpuļiem, kas nezin kā tur bija iekļuvuši un tagad nevarēja izrāpties. Krupju, varžu un lielo skudru sabiedrība nesagādāja Kongo ne mazāko patiku.

— Mori! Baas Arend! — viņš iekliedzās.

Taču veltīgi. Neviens neatsaucās. Tāpat kā citi viņa ciltsbrāļi, arī Kongo bija ātrsirdīgs no dabas, un viņu itin drīz pārņēma trakas dusmas un viņš alka izkļūt brīvībā tikai ar vienu mērķi — atriebties. Atriebties Morim, kas nevis izpestī viņu no bedres, bet tikai priecājas par to, ka viņš iekritis.

Iekrizdams bedrē, arī Moris nesasitās, kā to varēja sagaidīt. Tikko izpratis, kas tik pēkšņi darījis galu viņa jautrībai, Moris vispirms sāka domāt, kā izkļūt no bedres bez tā cilvēka palīdzības, par kuru viņš tikko bija smējies. Savā patmīlā Moris justos ļoti aizvainots, ja, izkļuvis no bedres, Kongo ieraudzītu, ka nelaime piemeklējusi arī viņu. Tādu pazemojumu nebūs viegli paciest!

Tāpēc Moris klusēdams klausījās, kā Kongo sauc palīgā, bet tikmēr pats visiem spēkiem pūlējās izrāpties no lamatām. Viņš centās izraut aso mietu, kas bija iedzīts bedres vidū, lai iekrītošais kipopotams vai zilonis uzdurtos un ietu bojā. Ja tas viņam izdotos, tad ārā izrāpties būtu iespējams. Taču mietu izraut neizdevās, un viņa domas ņēma citu virzienu. Morim bjja savas spriešanas spējas, kas, jāteic, raksturīgas ne jau tikai viņam vienam, un viņš ieprātojās, kurš varētu būt vainīgs, ka viņš iekļuvis bedrē un nespēj tikt ārā. Vainīgs, protams, Kongo. Ja Kongo nebūtu iekritis, tad viņš pats katrā ziņā izvairītos no šīs nelaimes.

Ja viņš būtu brīvībā, tad, brīdi uzjautrinājies, palīdzētu Kongo izrāpties no tumšās pekles un varbūt pat izteiktu līdzjūtību, bet tagad, kad pats bija iekritis, zināja tikai vienu: šai nelaimē kāds noteikti ir vainīgs un nespēja saprast, ka visā vainīgs ir viņš pats. Viņš nokļuva nelaimē kopā ar Kongo. Kongo uzgrūdis nelaimi arī viņam, un tāpēc Moris klusēdams sēdēja bedrē.

Atšķirībā no Kongo viņš nemocījās ar domu, kāpēc otrs viņu atstāja likteņa varā, un tāpēc pacieta ieslodzījumu daudz mierīgāk nekā Kongo. Turklāt viņš cerēja uz drīzu atbrīvošanu — šāda cerība Kongo bija jau zudusi.

Moris zināja, ka Arends kuru katru brīdi atvedīs nometnē aizbēgušo zirgu un meklēs viņus. Tā kā nav ne kalpotāju, ne spaiņu, Arends, protams, dosies uz braslu — vienīgo vietu, kur var iesmelt ūdeni. Un ja jau tā, tad lamatas noteikti atradīs. Padomājis Moris samierinājās ar likteni, toties kaferam šādu nūerinošu domu nebija.

4.nodaļa BEDRĒS

Laiks gāja, saule nolaidās aizvien zemāk, drīz vien pār upi satumsa vakara ēnas… un Moris sāka zaudēt cerības. Kāpēc jaunais mednieks vēl aizvien nav atnācis viņus glābt? Villemam, Hendrikam un

Hansam vajadzēja būt jau atpakaļ; četratā sameklēt pazudušos kalpus nav nekas sevišķs. Lai gan Moris atradās neparastā situācijā, tomēr ilgi cieta klusu. Taču' beidzot tas bija pāri viņa spēkiem. Piepeši Mori pārņēma kaislīga vēlēšanās izteikt savu neapmierinātību ar likteni, un šai vēlmei viņš vairs nevarēja pretoties.

— Ei, Kongo, vecais muļķi, kur tu esi ? — viņš iekliedzās. — Kāpēc neej mājās ?

Izdzirdēdams šo apslāpēto, it kā no tālienes plūstošo balsi, Kongo vienā mirklī saprata, kas noticis. Tātad arī Moris dzīvs aprakts! Tāpēc viņš nebija nācis viņam palīgā!

— Tas esi tu, Mori? Es tevi gaidīju, — Kongo atbildēja un pirmo reizi vāji pasmaidīja. — Negribas iet uz nometni bez tevis.

I —Tu esi pārāk augstās domās par sevi, — Mou ris atsaucās. —: Kam tu, vecais muļķi, esi vaja; V dzīgs? Labāk būtu aizgājis uz nometni un pateicis baas Hendrikam, ka Moris grib viņu redzēt. Es viņam kaut ko paziņošu.

—  Labi, — atbildēja Kongo, kuram bedrē sēdēt vairs nebija tik nepatīkami. — Tikai ko tev līdzēs saimnieks? Es viņam visu pateikšu, nav ko viņam šeit nākt. Kas tad viņam jāpasaka?

Par atbildi Moris turēja garu rimu. Lai Kongo atzīstas, ka ir muļķis, reiz iekritis bedrē — un īstenībā ir lielāks muļķis nekā hipopotams: skaidri redzams, ka šīs lamatas celtas pirms simts gadiem un neviens hipopotams tajās vēl nav iekritis.

Kongo pieprasīja paskaidrot, kāpēc viņš ir lielāks muļķis par Mori, jo arī pats Moris iekritis tādā pat bedrē. Taču Moris neatlaidīgi apgalvoja, ka nelaimē pilnīgi vainojams Kongo — viņš pirmais izrādījies tāds muļķis, ka lamatās iekritis.

Morim viss bija skaidrs un saprotams: ja Kongo muļķības dēļ nebūtu iekritis pirmajā bedrē, tad viņš pats nekad nebūtu nokļuvis otrajā.

Un ar to viņš mierināja sevi, viņš bija vienkārši laimīgs, ka beidzot var izkratīt sirdi un norāt savu sāncensi. Taču, lai cik patīkama bija šī izklaide, drīz viņa domas gribot negribot pievērsās bēdīgajai īstenībai: viņš ir lamatās un visu dienu sēž netīrā, tumšā bedrē kopā ar riebīgiem kukaiņiem, nevis mielojas ar cepto antilopi.

Piepeši viņu pārņēma bailes: un ja nu arī Arendam ir notikusi kāda nelaime un viņš nometnē nevar atgriezties? Ja nu Villems ar saviem ceļabiedriem ir apmaldījies un divas trīs dienas meklēs atpakaļceļu uz nometni? Cik viņš zināja, ar dažiem baltajiem muļķiem tā bija gadījies, tātad arī ar viņiem var gadīties. Varbūt ceļā viņi sastapuši kādu mežoņu cilti un cīņā nogalēti vai saņemti gūstā?

Morim prātā bija tūkstošiem minējtimu un, ja kāds no tiem izrādīsies patiesība, tad viņam vispirms vajadzēs apēst vardes un citas dzīvās radības, kas bedrē atrodamas, un tad nomirt bada nāvē.

Tas, ka viņa sāncensi otrā bedrē sagaida līdzīgs liktenis, Mori nepavisam nemierināja.

Viņa drūmās pārdomas pārtrauca aprauti, nikni rējieni: paskatījies augšup, Moris ieraudzīja pie bedres cauruma stāvam savvaļas suni.

Suns ierējās vēlreiz, taču jau citādi, un pazuda. Klausīdamies suņa rējienos, bušmenis uzminēja, ka augšā sapulcējies vesels bars.

Instinktīvās bailes cilvēka priekšā lika suņiem mazliet atkāpties. Taču drīz vien dzīvnieki saprata, ka briesmas viņiem nedraud, un atgriezās.

Suņi bija izsalkuši, turklāt juta, ka atrastais ienaidnieks kaut kādu iemeslu dēļ nespēj viņiem kaitēt. Pienākdami aizvien tuvāk un tuvāk, viņi

ielenca abas bedres un pamanņa, ka katrā ir laupījums, ko viegli iegūt. Pašlaik upuri bija bezspēcīgi — cilvēka balss un skatiens vairs nespēja dzīvniekus atbaidīt —, un daži desmiti savvaļas suņu bija gatavi uzbrukt abiem gūstekņiem, lai tos nokostu un apmierinātu izsalkumu.

Ar zobiem un nagiem viņi sāka plēst velēnas, kas nosedza bedres. Lejup kaudzēm bira smiltis, putekļi, zāļu kumšķi un gūstekņi sāka smakt. Sapuvušās kārtis, kas balstīja bedru apsegus, kuru katru brīdi varēja ielūzt zem nikno suņu svara.

«Ja suņi gāzīsies lejup, tad, cerams, ari tas muļķis Kongo dabūs savu tiesu,» Moris nodomāja.

Viņa cerības tūlīt arī piepildījās: pēc mirkļa viņš izdzirdēja suņa kaucienu — acīmredzot dzīvnieks iekrita blakus bedrē. Par laimi, plēsoņu piemeklēja liktenis, no kura Kongo bija izvairījies: dzīvnieks uzdūrās asajam mietam bedres vidū un tagad locījās briesmīgās mokās, nespējot atbrīvoties.

Kongo vajadzēja piespiesties bedres sienai, lai izvairītos no mežonīgā suņa zobiem: viņa seja atradās tikai divpadsmit collu attālumā no plēsīgā zvēra rīkles; suns neprātīgi locījās un apdullinoši kauca.

Caur suņu rejām un kaucieniem Moris saklausīja bedrē iekritušā suņa gaudas un nodomāja, ka starp dzīvnieku un Kongo sākusies cīņa uz dzīvību un nāvi.

Greizsirdība un sīkā nelabvēlība, ko Moris tik bieži izrādīja attiecībās ar Kongo, nemaz nebija tik stipra, kā viņam pašam likās. Bušmenis ne pa jokam uztraucās par cīņas iznākumu, baidījās, ka tik zvērs Kongo nesaplosa gabalos, un saprata, ka nepavisam nav naidīgi noskaņots pret Kongo, .kā nezin kāpēc bija iedomājies, bet gan — ka viņi abi ir draugi.

Suņi draudīgi rūca un gaudoja, sēdēt bedrē bija gan neērti, gan briesmīgi, bet cik ilgi vēl vajadzēs gaidīt un ciest ? Tas nav zināms, un viņam likās — vēl drusciņ, un viņš sajuks prātā, taču piepeši izdzirdēja, ka suņi atkāpušies, palicis tikai tas, kas iekritis bedre, kur sēdēja Kongo. Kādēļ suņi atkāpās? Vai viņi tiks izglābti? Aizturējis elpu, Moris sāka uzmanīgi klausīties.

5. nodaļa ARENDS PAZUDIS

Ap pusdienlaiku Villems, Hanss un Hendriks atgriezās nometnē un atklāja, ka tā ir tukša.

Viņus ieraugot, zaglīgiem soļiem negribīgi aizmuka vairāki šakāļi, un, piejājuši tuvāk, mednieki ieraudzīja tīri apgrauztus antilopes kaulus. Tātad nometne atstāta jau pirms vairākām stimdām.

—  Ko tas nozīmē? — iesaucās Villems. — Kur ir Arends?

—  Nezinu, — atbildēja Hendriks. — Dīvaini, ka nav arī ne Moris, ne Kongo; viņi varētu izstāstīt, kas noticis.

Neapšaubāmi kaut kas bija noticis; mednieki satraukti palūkojās apkārt, taču nekādu atminējumu noslēpumam nesaskatīja.

—  Ko darīsim? — noraizējies jautāja Villems.

—  Gaidīsim, — Hanss atbildēja. — Tā būs vislabāk.

Šai brīdī viņu uzmanību piesaistīja divi trīs punktiņi līdzenumā, apmēram jūdzes attālumā no nometnes. Tie bija viņu nastu nesēji zirgi, un Hendriks ar Villemu aizjāja, lai tos atdzītu atpakaļ.

Pagāja apmēram stunda, kamēr bēgļus izdevās dabūt rokā. Atceļā Hendriks un Viliems nolēma zirgus padzirdīt un pagriezās uz upes pusi, jo dzeršanas vieta nebija tālu.

Kad viņi tuvojās upei, savvaļas suņi, kas, sadrūzmējušies lielā barā, kauca un gaudoja, metās uz visām pusēm. Nepievērsdami tiem sevišķu uzmanību, jātnieki ievadīja zirgus Ūdenī un ļāva lopiņiem nodzerties.

Viņi mierīgi sēdēja seglos, kad Hendriks pēkšņi izdzirdēja dīvainas skaņas.

— Paklausieties! — viņš teica. — Nesaprotu, kaš tas ir. Vai dzirdi ?

—  Suns kauc, — Viliems atbildēja.

—  Kur ?

Pirmajā brīdī neviens no viņiem nezināja atbildi, taču pēc brīža Viliems ievēroja lamatas, no kurām suņi aizbēga.

— Skaties, lamatas! — viņš iesaucās. — Manuprāt, tur iekritis suns. Es viņu nošaušu, lai nemokās.

—  Pareizi, — Hendriks piekrita. — Es vispār neciešu ne savvaļas suņus, ne arī kādus citus plēsoņas, bet atstāt dzīvnieku mirstam badā ir vienkārši cietsirdīgi. Nošauj viņu.

Viliems piejāja pie lamatām un nokāpa no zirga. Draugu saruna nebija tik skaļa, lai bedrēs to varētu dzirdēt. Kongo un Moris šajā laikā klusēja, tikai suns nemitīgi gaudoja no sāpēm.

Ielūkodamies bedrē, Viliems ieraudzīja tikai suni, kas vēl aizvien bija uzdūries uz mieta, un, notēmējis dzīvnieka aci, izšāva.

Nelaimīgais kustonis bija uz vietas beigts, taču pēc lielās bises šāviena atskanēja divi briesmīgi kliedzieni — pat savvaļas suns tā neiekauksies.

Kliedza abi pārbiedētie nēģeri: katrs iedomājās, ka nākamā lode trāpīs viņam.

—  Arend! — Villems iesaucās. Viņš raizējās par brāli, tāpēc par viņu vien arī iedomājās. — Arend! Vai tas esi tu?

—  Nē, baas Villem. Tas esmu es, Kongo.

Stingri turēdams garo bisi aiz stobra, Villems

pa caurumu pastiepa laidi Kongo.

Kongo satvēra laidi abās rokās un spēcīgais Villems vienā mirklī izvilka viņu no pazemes cietuma.

Pēc tam izvilka arī Mori, un abi sāncenši, netīri un novārtījušies, stāvēja viens otram pretī, tīksminādamies par to, cik nožēlojami katrs no viņiem izskatās.

Pamazām dusmu liesmiņa, kas slēpās Kongo acu dzīlēs, nodzisa, un bargajā sejā kā skaidra diena atplauka plats smaids.

Beidzot viņš ir brīvībā un, protams, neviens nav vainīgs, ka viņš tik ilgi nosēdēja bedrē.

Moris bija dabūjis pēc nopelniem, ka smējās par viņa nelaimi, un tagad Kongo bija gatavs visu aizmirst im piedot.

—  Bet kur ir Arends? — Villems jautāja.

Pat smiedamies par to, cik muļķīgi abi nēģeri izskatņās, viņš neaizmirsa pazudušo brāli.

—  Nezinu, baas Villem, — Kongo atbildēja. — Es jau tur ilgi sēdēju.

—  Kad tu viņu redzēji pēdējo reizi? — Hendriks taujāja.

Kongo nezināja teikt; viņam likās, ka zemes dzīlēs sabijis ne vienu dienu vien.

Moris medniekiem pastāstīja, ka drīz pēc viņu aizjāšanas Arends devies gūstīt kādu noklīdušu zirgu, kas klejojis līdzenumā. Vairāk viņš nav ticis redzēts.

Saule jau rietēja un, netērēdami laiku tukšās sarunās, Hendriks un Villems uzlēca zirgos un aizjāja tur, kur Arends bija redzēts pēdējo reizi.

Apmēram jūdzes attālumā no nometnes sākās mežs un, nezinādams, kur tālāk doties un ko darīt, Villems izšāva.

Šāviens atbalsojās visā mežā, un viņi, nemiera pārņemti, gaidīja atbildi. Atbilde patiešām atskanēja, tikai tā bija nevis bises šāviens vai pazudušā Arenda balss, bet gan meža iemītnieku — vanagu, paviānu kliedzieni un lauvu rēcieni.

—  Ko darīsim, Villem ? — Hendriks jautāja.

— Dosimies atpakaļ un atvedīsim Kongo un Pēddzini, — Villems atbildēja un, pagriezdams zirgu, aizjāja nometnes virzienā. Hendriks viņam sekoja.

6.nodaļa pĒddzinis

Pēdējie saules stari izdzisa pār Limpopo ieleju, kad Hendriks un Villems ar iedegtu lāpu vēlreiz devās meklēt pazudušo biedru; Kongo un Pēddzinis gāja viņiem līdzi.

Pēddzinis bija liels spāņu dzinējsuns, kas mazotnē tika atvests no kādas Portugāles kolonijas Ziemeļāfrikā. Villems kucēnu iegādājās, bet Kongo to nosauca par Pēddzini.

Tā bija pirmā reize visas ekspedīcijas laikā, kad medniekiem ievajadzējās suņa palīdzību. Garajā ceļā no Graafreinetas Pēddzinis sagādāja daudz lielākas rūpes nekā citi suņi. Badu im slāpes viņš pacieta sliktāk par visiem, ātrāk arī nogura un ne reizi vien mēģināja aizbēgt no jaunajiem saimniekiem.

Tagad viņu paņēma līdzi cerībā, ka viņš spēs atlīdzināt par tām rūpēm un raizēm, ko sagādājis ceļā.

Mednieki jāja gar mežmalu, prātodami, ka šeit noteikti būs jājis Arends, kad dzinās pakaļ aizbēgušajam zirgam, un patiešām uzgāja gan viņa zirga, gan arī aizbēgušā nastu nesēja pēdas.

Pēdas veda mežā pa labi samanāmu taciņu, ko acīmredzot ieminuši bifeļi un citi dzīvnieki, kas devās uz upi dzert. No abām pusēm taciņu ieskāva necaurejami biezi un dzelkšņaini krūmāji. Nogriezties ne pa labi, ne pa kreisi nebija iespējams, un kādu laiku suns nebija vajadzīgs. Priekšā soļoja Kongo.

— Vai tu esi pārliecināts, ka šeit gājuši abi zirgi? — Villems viņam jautāja.

— Jā, baas Villem, — Kongo atbildēja. — Gājuši abi.

—  Labāk būtu, ja Arends pasūtītu šo zirgu pie velna — tā dēļ nav vērts līst tādos džungļos, — Vdlems teica, pievērsdamies Hendrikam.

Apmēram pēc pusjūdzes sākās klajums; taciņa beidzās un pēdas izklīda uz visām pusēm. Mednieki atkal sameklēja Arenda zirga pakava nospiedumu un atbrīvoja Pēddzini no saites.

Atšķirībā no citiem dzinējsuņiem Pēddzinis nemetās tiīliņ skriešus, atstājot cilvēkus tālu aizmugurē. Likās, viņš saprata, ka tā ir izdevīgāk gan saimniekam, gan arī viņam pašam. Tāpēc Kongo bez grūtībām tika līdzi gudrajam sunim.

Pārliecināti, ka drīz vien uzzinās par pazudušā biedra likteni, mednieki pielika soli un pasteidzināja suni.

Pēc brīža viņi izdzirdēja niknus kaucienus un rūcienus, kas liecināja, ka dažu jardu attālumā cīnās plēsīgi zvēri. Mednieki šīs skaņas bija dzirdējuši jau iepriekš un tūlīt saprata, ko tās nozīmē.

Par kādu lielu medījumu domstarpības bija radušās lauvam un baram hiēnu. Labākā daļa, protanīs, tika zvēru karalim, im hiēnas kautiņu nesāka, tikai žēlojās savā dzīvnieku valodā. Niknie lauvas rūcieni un pretīgie hiēnu smiekli skanēja tieši tur, kur Pēddzinis veda medniekus.

Uzlēca mēness un blāvajā gaismā viņi drīz vien ieraudzīja trokšņa cēlājus. Vismaz desmit hiēnas gaudoja un rēja uz milzīgu lauvu, kas bija uzgūlies virsū tumšam ķermenim un acīmredzami to ēda. Kad mednieki piejāja tuvāk, hiēnas mazliet atkāpās.

—  Liekas, ka zirgs, — Hendriks nočukstēja.

—  Bez šaubām, — Villems atbildēja. — Lūk, kur segli Ak, Dievs! Tas taču ir Arenda zirgs! Kur tad ir pats Arends ?

Tikmēr Pēddzinis bija nokļuvis tikai dažu soļu attālumā no lauvas un sāka draudīgi riet, it kā pavēlēdams pārtraukt mielastu. Taču lauva nekustējās un tikai draudīgi rūca uz Pēddzini.

—  Viņu vajadzētu vai nu nošaut vai aizdzīt, — Villems teica. — Kā tu domā?

—  Nošausim, — Hendriks atbildēja. — Tā būs labāk.

Villems un Hendriks nedzirdami noslīdēja no segliem, atdeva pavadas Kongo un soli pa solim lavījās uz priekšu ar šaušanai gatavām bisēm; aiz viņiem klusi gāja Pēddzinis.

Viņi piezagās lauvam piecu soļu attālumā, bet viņš vēl aizvien nekustējās. Ieraugot cilvēkus, lauva pieplaka zemei un gatavojās lēcienam.

—  Vai šausim? — Hendriks nočukstēja.

—  Jā, jā! Šaujam!

Abi vienlaikus nospieda gaili, un divi, šāvieni saplūda vienā.

Tai pašā mirklī Hendriks un Villems metās katrs uz savu pusi, lai izvairītos no lauvas pēdējā lēciena: briesmīgi ierēkdamies, plēsonis vienā mirklī pārvarēja vismaz divdesmit pēdas un smagi nokrita zemē starp Hendriku un Villemu.

Nemēģinādami pat pārliecināties, vai zvērs miris, viņi metās pie zirga atliekām.

Jā, tas bija Arenda zirgs, taču no jātnieka nekādu pēdu. Lai kāds liktenis viņu ari piemeklētu, nekas neliecināja, ka viņš būtu nogalēts kopā ar zirgu. Palika cerība, ka viņš izglābies, kaut gan, atrodot zirga atliekas, viņa draugi baidījās vēl vairāk.

—  Vajag tikt skaidrībā, kur zirgs nogalināts, — Hendriks ierosināja. — Vai nu šeit, vai arī lauva viņu atnesis.

Kongo uzmanīgi apskatīja apkārtni un paziņoja, ka zirgs nogalināts šeit un to izdarījis lauva.

Tas jau bija dīvaini.

Rūpīgāk izpētot, noskaidrojās, ka zirgam viena kāja sapinusies pavadā. Tas daļēji izskaidroja notikušo, citādi grūti saprast, kā tik straujš dzīvnieks nokļuvis lauvas ķetnās atklātā vietā.

— Jo labāk, — Villems teica. — Tātad Arends nokāpis zemē, neaizjājis līdz šai pļavai.

—  Patiešām, — Hendriks atsaucās. — Tagad vajadzētu uzzināt, kur viņš šķīrās no zirga.

— Jāsim atpakaļ, — Villems teica. — Un uzmanīgāk izpētīsim pēdas.

Runādamies mednieki pielādēja bises, uzlēca seglos un bija gatavi doties atpakaļ.

—  Baas Villem, — pēkšņi ierimājās Kongo. — Ļausim, lai Pēddzinis vēl pameklē.

Villems piekrita, un Kongo, paņēmis suni pavadā, devās plašā lokā pa pļavu, kuras vidū gulēja beigtais zirgs.

Aizgājis līdz tai pļavas malai, kur Viņi vēl nebija bijuši, Kongo jaunekļus pasauca.

Mednieki piejāja im atkal ieraudzīja Arenda zirga pēdas — tās veda gar dzīvnieka mirstīgajām atliekām uz pretējo pusi no nometnes.

Tātad vispirms zirgs bija paskrējis garām tai vietai, kur tagad gulēja miris. Jātnieku tas bija zaudējis kaut kur tālāk, bet atceļā uz nometni piedzīvojis lauvas uzbrukumu.

Pēddzinis atkal devās ceļā. Kongo neatpalika no viņa ne soli, bet aizmugurē jāja nepacietības pārņemtais Villems un Hendriks.

Taču atgriezīsimies nometnē un atradīsim pazudušo mednieku ar drošākiem paņēmieniem nekā Pēddziņa asā oža.

7.nodaļa PAZUDUŠAIS MEDNIEKS

Kad Arends piejāja pie noklīdušā nastu nesēja zirga, tas ganījās mežmalā un arvien vairāk attālinājās no nometnes. Acīmredzot zirgs nevēlējās, lai mednieks viņu noķer, jo, cilvēku ieraudzīdams, metās pa savvaļas dzīvnieku iemīto taku meža biezokni.

Arends jāja zirgam pakaļ.

Pārāk šaurā taciņa nedeva iespēju bēgli apdzīt, taču arī to zaudēt negribējās, un viņš turpināja vajāšanu, cerēdams, ka taciņa kļūs platāka un tad viņš varēs to panākt un aizvest uz nometni.

Likās, ka mednieka cerības tūlīt piepildīsies — noklīdušais zirgs izskrēja pļaviņā. Bēglim cieši pēdās varēja ari nesekot, un Arends, piešiem skubinādams zirgu, centās viņu apiet. Taču bēdzējs droši vien atcerējās mantu nesēja smagos seglus un metās skriet.

Arends drāzās viņam pakaļ. Aizskrējis gandrīz vai līdz pļaviņas malai, bēglis mirkli sastinga, tad metās sānis.

Arends izbrīnījās, taču tūlīt saprata iemeslu: tieši pretī, acīmredzot dodamies uz upi, nāca liels, melns degunradzis.

Izbiedētais zirgs steidzās dot degunradzim ceļu, un, ja vajātājs būtu pietiekami saprātīgs, tad darītu gluži tāpat. Taču Arends van Vejks bija mednieks un karavīrs: ieraudzīdams degunradzi, kurš nonācis šāvienam izdevīgā attālumā, viņš nespēja pretoties kārdinājumam raidīt lodi.

Valdīdams zirgu — drīzāk gan mēģinādams savaldīt, jo sajuzdams briesmas, zirgs niķojās un neparko negribēja stāvēt mierīgi — Arends nospieda gaili. Sekas bija negaidītas un nepatīkamas. Ierēkdamies kā saniknots bullis, degunradzis pagriezās un metās jātniekam virsū.

Arends varēja tikai glābties bēgot, bet degunradzis dzinās pakaļ, un visas pazīmes liecināja, ka, par spīti ievainojumam, pilnībā spēj atriebt pāridarījumu.

Attālums, kas šķīra vajāto no vajātāja, jau sākumā bija samērā neliels, bet mednieks nevis krasi pagriezās, lai mestos sānis un tādējādi izvairītos no briesmoņa — to viņam katrā ziņā vajadzēja darīt, jo degunradži slikti redz — Arends jāja tikai uz priekšu, cenzdamies pielādēt bisi.

Šo kļūdu Arends pieļāva ne jau tāpēc, ka nezinātu vai būtu samulsis — viņš bija pārāk bezrūpīgs un vieglprātīgs un tādēļ iedomājās, ka degunradzis jau nu nekad viņu nepanāks — viņam vienmēr veicās, bet veiksme pārāk bieži rada pašpārliecinātību un noved pie nelaimes, no kā piesardzīgāks cilvēks varētu izvairīties.

Pēkšņi Arenda zirgs apstājās pilnos auļos: priekšā auga dzeloņkrūms, ko Dienvidāfrikā sauc «pastāvi un pagaidi». Lai gan «gaidīšana» ilga tikai brīdi, ar to pietika, lai degunradzis būtu tikpat kā klāt.

Tagad vairs nebija ne laika, ne iespēju pagriezties vai nu pa labi, vai pa kreisi.

Beidzot Arends pielādēja bisi, taču nogalināt degunradzi ar vienu šāvienu bija grūti, jo, sēžot uz pārbiedētā zirga, notēmēt nebija vienkārši.

Lai tēmētu precīzāk, Arends steidzīgi nolēca zemē. Turklāt viņš loloja cerību, ka degunradzis viņu nepamanīs un metīsies pakaļ zirgam.

Degunradža redzesloks patiešām ir ļoti neliels, taču, par nelaimi, kad pārbiedētais zirgs aizdrāzās tālāk, briesmoņa acu priekšā nokļuva pats mednieks.

Arends steidzīgi pacēla bisi, izšāva un metās uz tuvējo koku puduri.

Aiz muguras dunēja smagi soļi — degunradzis tuvojās. Likās, ka no dunoņas dreb zeme. Viņš bija dzirdams aizvien tuvāk, tuvāk un nu jau tik tuvu, ka pat atskatīties nedrīkst. Arendam likās, ka jūt briesmoņa elpu. Glābiņš tikai viens: negaidīti mesties sānis, lai degunradzis paskrietu garām. Arends tā arī izdarīja: negaidot pasitās pa labi un pamanīja — vēl brīdis un degunradzis viņu uzdurtu uz raga.

Šī viltība ļāva Arendam uz brīdi izvairīties no vajātāja. Taču saniknotais degunradzis jau atkal dzenas viņam pakaļ un pavisam nemanāmi, lai viņš nogurtu, bet mednieku šī neprātīgā sacensība bija jau tik briesmīgi izmocījusi, ka izturības atlicis vairs tikai nedaudz. Saņēmis pēdējos spēkus, Arends vēlreiz centās izvairīties no degunradža un viņam laimējās: tieši pretī atradās vētras izgāzts milzīgs baobabs, ko vienā pusē balstīja saknes, bet otrā — aplauztie zari, tā ka starp stumbru un zemi palika pāris pēdu plata sprauga. Skriedams Arends nome-

tās zemē, izlīda, stumbram pa apakšu un tieši laikā — vēl brīdis un garais rags iedurtos viņam mugurā.

Tagad iespējams atvilkt elpu un kaut drusciņ sakārtot domas. Jā, baobabs viņu aizsargās. Pat ja degunradzis apskries kokam apkārt, pietiek Arendam izlīst pa stumbra apakšu, lai atkal būtu briesmonim neaizsniedzams. Cilvēks vēl varēja pa šo spraugu izlīst, bet degunradzim tā bija pārāk šaura. Izlienot no vienas puses otrā, glābties bija iespējams pavisam viegli. Citas izejas Arendam nebija — ieraudzīdams cilvēku aiz stumbra, satracinātais nezvērs apskrēja apkārt izgāztā baobaba saknēm un atjaunoja uzbrukumu.

Degunradzis vairākas reizes apskrēja kokam apkārt kā no vienas, tā no otras puses, un Arendam neatlika laika pārdomām. Viņš cerēja, ka degunradzis nogurs no šiem neauglīgajiem mēģinājumiem un vai nu aizies pats, vai arī ļaus aiziet cilvēkam.

Tomēr šai cerībai nebija lemts piepildīties. Ievainojuma satracinātais dzīvnieks likās nelokāms: vairāk nekā stundu viņš skraidīja apkārt kokam, neatlaidīgi cenzdamies piekļūt medniekam. Arends viegli izvairījās un centās izgudrot kādu viltību, lai atbrīvotos no degunradža.

Pirmais, kas viņam ienāca prātā, bija ierocis. Aizsniegt bisi nebija grūti, tā gulēja tur, kur Arends to nometa, palīzdams zem koka. Taču pielādēt to nevarēja — trūka lādējamais koks.

Kad viņš pēdējo reizi lādēja bisi, degunradzis uzbruka tik negaidīti, ka viņš nepaguva nolikt lādējamo koku vietā un droši vien nometa zemē. Šis apstāklis izraisīja nepatīkamus sarežģījumus, un kādu laiku Arends nespēja neko izdomāt kā tikai palīst zem stumbra, lai izvairītos no neatlaidīgā dzīvnieka.

Beigu beigās degunradzis vai nu nogura, vai ari saprata savu uzbrukumu bezjēdzību. Taču atriebības alkas joprojām bija spēcīgas, un viņš nebūt nedomāja aiziet. Briesmeklis nogūlās pie baobaba tā, lai redzētu stumbra abas puses — kā liekas, viņš bija nolēmis šeit palikt un sagaidīt izdevīgu brīdi, lai izrēķinātos ar upuri.

Klusēdams degunradzis vēroja jauno mednieku, bet tas savukārt prātoja, kā izkļūt no aplenkuma.

8. nodaļa ATPESTĪŠANA

Norietēja saule, uzlēca mēness, bet degunradža atriebības slāpes likās esam tikpat stipras kā tai brīdī, kad viņš tika ievainots.

Ilgas stundas jauneklis pacietīgi gaidīja, kad bads vai ari kāds cits iemesls mazinās nezvēra atriebības kāri un tas aizies; taču šīs cerības bija veltas. Ievainojuma radītās sāpes lika degunradzim aizmirst izsalkumu, atriebības kāre bija spēcīgāka par visu im viņš neatlaidīgi un modri uzraudzīja Arendu, tā ka par slēptuves atstāšanu nebija ko domāt. Ja vien viņš mazliet pakustēsies, degunradzis būs gatavs uzbrukt.

Laiks gāja, un mednieks vēl aizvien nevarēja izdomāt, kā izkļūt no nelaimes. Taču beidzot ierosme radās.

Kaut arī bez lādējamā koka viņš iebāzt stobrā lodi nevar, taču, izšaujot lielu pulvera lādiņu, var degunradzi apžilbināt vai stipri nobiedēt un tādējādi, iegūstot izdevīgu brīdi, nemanāmi aiziet. Lielisks nodoms un tik vienkāršs — kā viņam tas ātrāk nebija ienācis prātā?

Arends iebēra stobrā pulvera dubultlādiņu un, lai tas neizbirtu laukā, kamēr rodas izdevīgs šāviena brīdis, prapja vietā iebāza sausu zāli. Izdevīgs brīdis radās drīz: degunradža galva atradās tikai kādas divas pēdas no stobra un, cītīgi tēmēdams tieši acī, mednieks nospieda gaili.

Skaļi ierēkdamies no dusmām un sāpēm, degunradzis metās pie cilvēka un neprātīgā piepūlē centās pavelt nost baobaba stumbru, taču nesekmīgi.

«Vēl viens šāviens otrā acī, un es esmu brīvs',» Arends nodomāja.

Viņš atkal ņēmās lādēt šauteni, taču ieraudzīja jaunas briesmas. Sausās zāles kumšķis, kas šāviena brīdī bija izlidojis no stobra, aizdedzināja sausās lapas, kas sedza zemi. Uguns ātri izplatījās uz visām pusēm un jau zagās klāt Arendam.

Baobaba stumbrs vairs nespēja viņu aizsargāt. Vēl mirklis — un koku ieskaus liesmas. Ilgāk vilcināties nozīmēja iet bojā ugunī. Izvēles nebija, atlika tikai pielēkt kājās un glābties bēgot.

Nekavēdamies ne mirkli, Arends palīda zem koka un, otrā pusē pielēcis kājās, metās bēgt. Viņš varētu aizbēgt, tā ka degunradzis neko nemanīja, taču liktenis viņam acīmredzot nebija labvēlīgs. Neaizskrējis pat divdesmit soļu, viņš sajuta vajātāju aiz muguras.

Vai nu degunradzis Arendu redzēja ar savu vienīgo aci, vai arī dzirdēja ar aso dzirdi, taču dzinās viņam pakaļ tik ātri, ka beigu beigās noteikti panāks.

Jaunais mednieks bija tuvu izmisumam. Viņu vajāja pati nāve. Vēl daži mirkļi — un nezvērs viņu noteikti uzdurs uz sava briesmīgā raga. Ja šai brīdī viņam nebūtu spēcīgās dzīvotgiibas, kas valda pār visu dzīvo, viņš padotos liktenim.

Pilnīgi zaudējis spēkus, Arends jau grasījās pakrist zemē, taču gluži negaidot izdzirdēja Pēddziņa rējienus un tad arī kāda cilvēka balsi:

—  Skatieties, baas Villem! Kāds skrien!

Pēc dažiem mirkļiem Arends bija atbrīvots no sava vajātāja. Pēddzinis, skaļi un nikni riedams, lēkāja degunradža priekšā, un tas vairs neko citu neredzēja kā tikai suni.

Pec maza brītiņa piejāja Villems un Hendriks, un trāpīgi raidīta lode izdzēsa degunradža dzīvību.

Villems un Hendriks nolēca no zirgiem un tik sirsnīgi paspieda Arenda roku, it kā nebūtu viņu redzējuši ilgus gadus.

—  Ko tas nozīmē, Arend? — ar labsirdīgu izsmieklu jautāja Hendriks. — Vai patiesi degunradzis tev dzinās pakaļ veselas divpadsmit stundas?

—  Nu jā.

—  Un kā tev šķiet, cik ilgi tas vēl varēja turpināties?

—  Ne ilgāk par desmit sekundēm, — Arends nopietni atbildēja.

—  Lieliski, — Hendriks teica. Priecādamies par drauga izglābšanos, viņš gribēja pajokoties. — Tagad mēs zinām, cik ātri tu skrien. Tu vari izturēt degunradža pakaļdzīšanos veselas divpadsmit stundas un desmit sekundes.

Villems bija tik laimīgs, ka nespēja izrunāt ne vārda, kamēr draugi gāja atpakaļ uz pļavu, kur gulēja nogalinātais lauva un un zirgs. Viņi apstājās, lai zirgam noņemtu seglus un iemauktus.

Villems ierosināja pārnakšņot šeit: atgriezdamies pa šauro taku, viņi varētu satikties ar bifeļiem, degunradžiem vai ziloņiem, kas tumsā viņus varētu samīdīt.

—     Taisnība, — Arends piekrita. — Protams, daudz labāk būtu palikt šeit pat līdz rītam, ja es nebūtu nāvīgi izsalcis un nesapņotu par cepeti no antilopes, ko man rītā izdevās nošaut.

—  Man arī nebūtu iebildumu, — Hendriks teica. — Bet tavu antilopi jau apēda šakāļi.

Hendriks pastāstīja Arendam par visu, kas noticis viņa prombūtnes laikā, un ārkārtīgi uzjautrināja ar bedrēs iekritušajiem Kongo un Mori.

Tai Arends pavēstīja, kas viņam gadņies, un beidza tā:

—  Ko tur runāt, iesākumam burvīgs piedzīvojums. Tikai pagaidām no mūsu ekspedīcijas vēl gaužām maz labuma.

—  Dosimies gar upi uz leju, — Villems teica. — Hipopotamu vai žirafu pēdas mēs līdz šim neesam pamanījuši. Iesim uz priekšu, kamēr atradīsim. Pietiek man ar lauvām, degunradžiem un ziloņiem.

—  Un kāpēc vēl tu gribi atgriezties nometnē? — Hendriks jautāja Arendam.

—  Ka tev šķiet, vai mūsu mīļais Hanss nav cilvēks un neuztraucas? — Arends atjautāja.

—  Ak tu par viņu domā?

— Jā gan. Pašlaik viņš droši vien ir bezgala uztraucies par mums.

Visi bija vienisprātis, ka jādodas atpakaļ uz nometni. Beigtajam zirgam noņemtie segli un iemaukti tika uzlikti Kongo plecos, un mednieki bija gatavi atceļam. Nometnē viņi atgriezās vēlu vakarā un, kā jau Arends paredzēja, Hanss bija ļoti nobažījies par viņu ilgo prombūtni.

9.nodaļa PIEDZĪVOJUMS CEĻĀ

Nākamajā rītā mednieki devās gar upi uz leju; dienu vēlāk viņi turpināja ceļu tai pašā virzienā.

Kad viņi pajāja garām braslam, kur pirmo reizi bija cēlušies pāri Limpopo upei, Villems un Kongo apsteidza pārējos gandrīz vai par jūdzi. Tik tālu priekšā Villems bija aizjājis tāpēc, ka gribēja nomedīt kādu ievērības cienīgu dzīvnieku, kamēr tas vēl nebija nobiedēts.

Laiku pa laikam nelielā attālumā aizskrēja bariņš antilopju, ar ko Dienvidāfrika ir ļoti bagāta, taču izcilais mednieks tām neveltīja nekādu uzmanību. Viņš prātoja tikai par to, kā atrast hipopotamus un žirafes.

Ceļā gadījās augsti koki. Dažus no augšas līdz lejai apvija parazītiski vīteņaugi, vēršot tos līdzīgus milzīgiem torņiem. Zem viena tāda koka, kas trīssimt jardu attalumā auga pie upes, Villems ieraudzīja bifeļa mātīti ar teļu.

Saule jau sliecās uz rietu. Tuvojās brīdis, kad bifelēna gaļa būtu ļoti noderīga gan medniekiem, gan arī viņu suņiem.

Pavēlējis Kongo nekustēties, Villems no vēja puses tuvojās bifeļa mātītei, slepdamies aiz krūmiem. Viņš labi zināja, ka bifeļa mātīte ir ļoti tramīga, it īpaši kopā ar teļu, un pārvietojās ļoti uzmanīgi. Viņš zināja arī to, ka neviena dzīvnieka mātīte savu lolojumu neaizstāv tik nikni un bezbailīgi kā bifeliene. Tāpēc mātīte jānogalē vispirms un jau ar pirmo šāvienu, citādi sadursme būs neizbēgama.

Piejājis, cik vien tuvu iespējams, Villems notēmēja mātītes sirdī un izšāva.

Taču medniekam par lielu pārsteigumu, bifeliene nedz pakrita, nedz arī metās bēgt — tikai jautājoši paskatījās uz to pusi, no kuras atskanēja šāviens.

Mednieks bija neizpratnē. Ko tas nozīmē. Ja viņš aizšāvis garām, kāpēc bifeliene ar teļu nebēg prom?

«Piezagties viņai nav jēgas,» Villems nodomāja. «Viņa ir tikpat nekustīga kā tas koks.»

Un, ātri pielādējis bisi, viņš bezbailīgi jāja uz priekšu, pārliecināts, ka bifeliene neaizbēgs. Likās, ka dzīvnieks patiešām nedomā bēgt, taču, līdzko Villems parādījās tuvumā, trakās dusmās uzbruka. Viņu apturēja tikai lode, kas ieurbās tieši pierē. Pēc pēdējās piepūles viņa mirusi nogāzās — uz vēdera, kā bifeļi, un nevis uz sāniem kā citi zvēri. Ar nākamo šāvienu Villems nogalināja teļu, kas žēli māva līdzās mātei.

Pienāca Kongo un pamanīja, ka teļam lauzta kāja. Tāpēc arī bifeļa mātīte nebija bēgusi. Telēns nebija spējīgs staigāt, un mātes instinkts bifelienei lika palikt pie teļa.

Pielādēdams bisi, Villems izdzirda skaļu čaboņu liānu stīgās, kas apvija koku, zem kura stāvēja viņi abi ar Kongo. Zaros sakustējās kaut kas liels. Kas tas varētu būt?

— Sargies! — Villems uzsauca Kongo, atkāpdamies no koka, vienlaikus iebīdīdams stobrā lodi.

Aizbēdzis desmit divpadsmit soļus tālāk, viņš apgriezās un grasījās pienācīgi sagaidīt nepazīstamo zvēru, kas boja slēpies koka lapotnē. Taču priekšā stāvēja liela auguma vīrietis, kas bija nolēcis zemē tieši tai mirklī, kad Villems atkāpās no koka.

Pēc apģērba un ārienes varētu domāt, ka šis cilvēks ir afrikānis, taču viņš nepiederēja ne pie vienas no tām atpalikušajām ciltīm, kas tik daudz mitinās Āfrikā. Tas bija apmēram četrdesmit gadu vecs, spēcīgs liela auguma vīrs ar pareiziem sejas

vaibstiem, kas liecināja par drosmi un saprātu. Āda viņam nebija gluži melna, un mati vairāk līdzinājās eiropieša, nekā nēģera matiem.

Tb visu jauneklis ievēroja dažos pirmajos mirkļos; sīkāk aplūkot viņš nepaguva, jo cilvēks, kas tik negaidot bija parādījies, tūlīt metās skriet, it kā būtu briesmīgi nobijies — tā jauneklim likās. Bet nē, sejā nebija baiļu. Tātad skriet viņam lika cits iemesls.

—  Ūdens, ūdens! — iekliedzās Kongo. — viņš grib dzert!

Kongo bija taisnība. Pieskrējis pie upes, nepazīstamais vīrietis sāka kāri dzert.

Tikmēr Hendriks un Arends, dzirdēdami šāvienus, izbijās, ka Villemam varētu būt noticis kas ļauns, un palaida zirgus auļos, atstādami nastu nesējus Hansa un Mora uzraudzībā.

Viņi piejāja tieši tai brīdī, kad afrikānis, apmierinājis slāpes, atgriezās pie koka, kur stāvēja Villems un Kongo.

Nelikdamies par citiem ne zinis, afrikānis piegāja pie Villema un ar vislielāko cieņu, kas raksturīga gandrīz visām pusmežonīgajām Āfrikas tautām, sāka viņam kaut ko stāstīt. Droši vien gribēja pateikties par savu atbrīvošanu, vai nu viņš to sapratīs, vai ne.

—  Kongo, vai tu kaut ko saproti? — Villems jautāja.

— Jā, baas Villem, — nedaudz, — Kongo atbildēja un pārtulkoja afrikāņa runu, cik vien labi prata.

Pēc afrikāņa vārdiem, Villems bija izglābis viņa dzīvību, un tagad viņš esot gatavs dāvāt savam glābējam visu, ko vien tas vēloties.

—  Lielisks solījums, — Hendriks zobgalīgi teica. — Jādomā, ka Villems nebūs sevišķi alkatīgs un atstās kaut ko arī citiem cilvēkiem.

Piejāja Hanss un Moris ar nastu nesējiem zirgiem un netālu no vietas, kur tika nogalināta bifeļu mātīte, ceļinieki sāka ierīkoties naktsguļai.

Darba pietika visiem — vajadzēja savākt zarus ugunskuram, sagatavot naktsmītni, bet Morim tika uzdots nodīrāt un uzcept antilopes telēnu. Kamēr viņš rosījās, mednieki, izmantodami Kongo par tulku, sīki iztaujāja svešinieku, kā viņš šeit nokļuvis, un viņa stāsts bija ļoti neparasts.

10. nodaļa makora

Afrikāņa manierēs un runā bija sajaušama zināma iedomība, kas klausītājiem nepalika neievērota. Viss kļuva skaidrs, kad mednieki uzzināja, kas viņš tāds ir; un vispirms viņš sīki un patiesi iepazīstināja ar sevi.

Afrikāni sauca par Makoru, un viņš bija kādas cilts virsaitis. Šī cilts pieskaitāma pie lielās makololo tautas, taču dzīvo nošķirti. Tās ciemats jeb krāls esot netālu.

Vakar viņš kopā ar trim ciltsbrāļiem laivā devies augšup pa upi, lai sameklētu kādu augu, no kura iegūst indi bultu un šķēpu uzgaļu saindēšanai. Kādā seklākā vietā viņi ieraudzījuši hipopotamu, kas gluži kā bifelis klaiņojis pa upes gultni, un mēģinājuši to nogalināt. Taču hipopotams negaidot uzniris un apgāzis laivu; Makoram vajadzēja peldēt uz krastu, bet dārgā bise, ko viņš dabiijis apmaiņā pret astoņiem ziloņa ilkņiem, bija zudusi uz visiem laikiem.

Savus ceļabiedrus viņš nebija redzējis, kopš apgāzās laiva.

Aizticis līdz krastam, viņš sastapies ar bifeļu baru, kas devās uz upi. Ieraugot cilvēku, dzīvnieki griezušies atpakaļ un viens no tēviņiem nejauši notriecis telēnu zemē, turklāt tik spēcīgi, ka tas baram sekot vairs nav varējis. Ievērojusi, ka mazuļa nav, mātīte atgriezusies un visas dusmas vērsusi uz Makoru. Saniknotās bifeļmātes vajāts, kura gribēja atriebties viņam par mazulim notikušo nelaimi, afrikānis meties pie tuvākā koka.

Viņš tikko paspēja paslēpties tā zaros, kad pieskrējusi bifeļmāte. Ar lielām grūtībām pieklibojis arī telēns. Tālāk doties mazulis nav varējis, bet māte nav gribējusi to pamest. Tādēļ Makora palicis kokā. Dažas reizes viņš mēģinājis nokāpt un aizbēgt, bet vienmēr pārliecinājies, ka bifeliene viņu uzmana draudīgajā apņēmībā kādā brīdī uzmest uz ragiem. Kad atskanējis pirmais Villema šāviens, vēstīdams drīzu glābiņu, Makoru plosīja neciešamas slāpes.

Nobeigumā afrikāņu cilts virsaitis uzaicināja medniekus nākamajā rītā doties uz viņa ciemu. Viņš izrādīšot patiešām karalisku viesmīlību. Uzzinādami, ka ciems atrodas mazliet lejāk, mednieki uzaicinājumu tūlīt pieņēma.

—  Visvairāk viņa stāstņumā man patīk tas, ka netālu no mūsu nometnes ir vai vismaz bija hipopotams, — Villems piebilda. — Varbūt mums drīz izdosies sākt ilgi gaidītās medības.

— Pajautā viņam, Kongo, vai šajās vietās ir daudz hipopotamu, — Hendriks palūdza.

Virsaitis atbildēja, ka šeit hipopotamus tikpat kā nevar ieraudzīt, taču, ja brauktu lejup pa straumi apmēram dienu, tad iespējams nokļūt lielā caurteces ezerā, un tur hipopotamu ir cik uziet.

— Tieši tas mums arī vajadzīgs, — Villems teica. — Tagad pajautā par žirafēm, Kongo.

Nē, pēc Makoras domām, šajā Limpopo rajonā medniekiem neesot cerību atrast žirafes. Viņš dzirdējis, ka esot kaut kur manītas pāris žirafes, bet tās noteikti bija apmaldjjušās, jo šajās vietās žirafes vispār nedzīvojot.

—  Pajautā, vai viņš nezina, kur tās dzīvo, — Villems palūdza.

Likās, ka par žirafēm viņš interesējas vairāk nekā pārējie ceļabiedri.

Makora vai nu nevarēja vai arī negribēja atbildēt uz šo jautājumu uzreiz. Viņš mazliet padomāja un sāka runāt par ko citu.

Mednieki uzzināja, ka viņa cilts dzimtene atrodas tālu ziemeļaustrumos, bet lielais tirāns, zulusu valdnieks Mosilikaze izdzinis viņus no dzimtajām zemēm un uzlicis visiem sīkajiem virsaišiem bargas nodevas. Nezin kādu iemeslu dēļ viņš zaudējis savas tautas lielo vadoņu cieņu un atbalstu un kopā ar savu cilti bijis spiests pamest dzimtās mājas un apmesties tin-, kur tagad vedīs savus jaunos paziņas.

—  Es taču to viņam nejautāju, — Villems teica.

Pat dzimtenē viņš nekad neinteresējās par politiku, bet afrikāņu cilšu vadoņu attiecības viņam bija pilnīgi vienaldzīgas.

Kad Makoram vēlreiz jautāja par žirafēm, viņš atbildēja, ka nekur nav tik daudz žirafu kā viņa cilts senajā dzimtenē, no kuras tā padzīta. Tur viņš žirafes esot medījis kopš bērnības.

Sarunu pārtrauca Moris, kas paziņoja, ka gaļa izcepta; viņš nolika mednieku un viesa priekšā vismaz desmit mārciņu kapātas teļa gaļas.

Acīmredzot Makora bija ļoti pacietīgi gaidījis, kad ēdienu pasniegs, im tagad sāka ēst diezgan savaldīgi. Taču drīz vien viņš nespēja izturēt — ķērās pie ēdiena alkatīgi un noēda vairāk nekā visi četri mednieki kopā. Viņš atvainodamies paskaidroja, ka neesot ēdis veselas divas dienas.

Nakts pagāja mierīgi. No rīta pamozdamies, mednieki atklāja, ka Makora aizgājis. .Nezinādami, kā to vērtēt, viņi tomēr izlēma apmeklēt afrikāņa ciematu.

Kamēr zirgi plūca sulīgo zāli, mednieki ieturēja brokastis. Tad viņi atkal devās lejup gar upes krastu.

11. nodaļa MAKORAS CIEMS

Pēc trim stundām mednieki nokļuva tādā vietā, kur cilvēku klātbūtne vai vismaz pagaidu uzturēšanās bija nepārprotama. Nelielās palmas bija nocirstas, stumbri aiznesti, bet galotnes mētājās zemē. Ziloņi, žirafes un citi dzīvnieki, kas pārtika no palmu lapām, varēja apgrauzt koku galotnes, bet nekādā ziņā ne nocirst tos ar cirvi, kura pēdas bija skaidri manāmas uz neizlauztajiem celmiem. Vēl pēc pusjūdzes ceļinieki ieraudzņa iekoptus laukus. Acīmredzot netālu dzīvoja ļaudis, kas bija sasnieguši zināmu garīgās attīstības pakāpi.

—  Skatieties! — Arends iesaucās. — Pie mums nāk ļaudis.

Visi paskatījās uz to pusi, kur rādīja Arends, un ieraudzīja, ka no pakalnu virknes, kas stiepās uz ziemeļiem, tuvojas vairāki desmiti cilvēku.

— Varbūt tie ir ienaidnieki? — Hanss teica. — Ko darīsim?

—  Jāsim pretī, — Hendriks ierosināja. — Ja viņi patiešām būs ienaidnieki, nav jau mūsu vaina. Mēs viņiem neko ļaunu neesam darījuši.

Kad pūlis bija pienācis tuvāk, mednieki atpazina savu neseno viesi — tas jāja priekšā uz vērša. Sveiciena vārdus, kas bija veltīti Villemam, pārtulkoja Kongo.

— Es ielūdzu gan tevi, gan tavus draugus uz savu ciemu, — Makora teica. — Es aizgāju agri no rīta, jo steidzos mājās, lai ar cieņu sagaidītu to, kas kļuvis par Makoras draugu. Manas tautas labākie, drosmīgākie dēli atnākuši tevi sveicināt.

Pēc tam visi kopā devās uz ciemu, kas atradās turpat tuvumā. Pie ieejas ciemā pusotra simta sieviešu sagaidīja viņus ar klusu dziesmu, kas līdzinājās šūpļa dziesmai, ar ko māte aizmidzina bērnu.

Ciemata mājas bija celtas no gariem baļķiem, kas bija slīpi iedzīti zemē, tad savienoti ar niedrēm vai gani zāli un noziesti ar māliem. Medniekus aizveda ciemata vidū, kur bija liela nojume; šeit nosegloja zirgus un aizveda ganīties.

Lai gan Makoras ļaudīm bija tikai trīs stundas laika, viņi paspēja līdz viesu atnākšanai sagatavot īstu mielastu.

Jaunajiem medniekiem tika pasniegta gan cepta antilope, gan sautēta bifeļu un kipopotamu gaļa, gan arī kaltētas zivis un cepti zaļās kukurūzas graudi ar savvaļas bišu medu, gan sautēts ķirbis, melones un lielisks piens.

Mednieki un viņu pavadoņi tika cienāti no visas sirds. Pat suņi tika pieēdināti līdz sātam. Bet Kongo un Moris savu mūžu nebija piedzīvojuši tādu pagodinājumu.

Pēc maltītes Makora paziņoja viesiem, ka nodomājis viņus izklaidēt, un, lai viņi gūtu patiesu baudu, paskaidroja, kāda izprieca gaidāma.

Kad hipopotams bija apgāzis laivu, Makora stāstīja, viņa ceļabiedri bija atgriezušies mājās un pavēstījuši par notikušo nelaimi. Cilts devusies virsaiti meklēt, bet, tā kā viņš nav atrasts, tad ļaudis nosprieduši, ka viņš vai nu noslīcis, vai arī gājis bojā sadursmē ar hipopotamu. Pēc tam, kad Makora tika atzīts par mirušu, viens no varenākajiem cilts locekļiem — Sindo — pasludināja sevi par virsaiti.

Kad Makora agri no rīta ieradās nometnē, Sindo vēl nebija pamodies. Iekams viņš paspēja uzzināt par iepriekšējā virsaiša atgriešanos, Sindo māja tika ielenkta un viņš pats apcietināts. Tagad, cieši sasaistīts un modri apsargāts, Sindo gaidņa nāvessodu. Ta izpildi medniekiem arī bija paredzēts noskatīties.

Jaunekļiem gan nebija nekādas vēlēšanās skatīties, kā sods tiek izpildīts, taču, piekāpdamies virsaiša vēlmēm, viņi devās uz ciemata nomali, kur to bija paredzēts īstenot. Sindo bija piesiets pie koka un noskatīties varas pārņēmēja iznīcināšanu bija sanākuši vai visi ciema iedzīvotāji.

Nāvei nolemtais bija diezgan glīts apmēram trīsdesmit gadu vecs vīrietis, kura sejā nebija manāmas nekādas ļaunprātīgas tieksmes, un mednieki neviļus nodomāja, ka viņš vainojams tikai pārmērīgās godkāres dēļ.

—  Vai mēs nevarētu viņu izglābt no tik briesmīga likteņa? — Villemam jautāja Hanss. — Tu taču vari virsaiti zināmā mērā ietekmēt.

—  Mēģināts nav zaudēts, — Villems atbildēja. — Paskatīsimies, ko varu izdarīt.

Sindo bija paredzēts nošaut ar viņa paša bisi. Bende bija jau norīkots un veikti vajadzīgie priekšdarbi, taču negaidot Villems piegāja pie Makoras un sāka lūgt Sindo apžēlošanu.

Viņš teica, ka Sindo neesot izdarījis smagu noziegumu; ja viņš būtu izplānojis sazvērestību nolūkā gāzt Makoru, tad neapšaubāmi pelnītu nāvi. Un, ja Makora patiešām būtu gājis bojā, par virsaiti kādam noteikti jākļūst un nevar taču vainot Sindo par to, ka viņš gribējis valdīt pār cilti tieši tāpat, kā to darījis Makora — lai visi būtu apmierināti.

Villems lūdza Makoru saudzēt Sindo dzīvību un apsolīja uzdāvāt viņam bisi pazaudētā ieroča vietā, ja Sindo paliks dzīvs.

Ilgi klusējis, Makora atbildēja, ka nekad nejutīsies drošībā, ja varas pārņēmējs paliks dzīvs.

Villems savukārt ierosināja, ka Sindo varētu padzīt no ciema un aizliegt tajā atgriezties, piedraudot ar nāves sodu.

Makora vēl vilcinājās, taču atcerējās, ka bija apsolījis izpildīt visu, ko vien viņa glābējs vēlēsies, un piekrita. Sindo tika dāvāta dzīvība ar noteikumu, ka viņš tūlīt un uz visiem laikiem pametīs Makoras ciemu.

Apžēlodams Sindo, virsaitis paziņoja, ka dara to aiz pateicības savam draugam — lielajam baltajam medniekam, nevis aiz vēlēšanās dabīīt par šādu pakalpojumu bisi.

Gan Makoras ļaudis, gan arī pats notiesātais bija pārsteigti par tādu virsaiša lēmumu, kas afrikāņiem bija kaut kas nedzirdēts. .

Makoras žēlsirdība un atteikšanās no bises, ar ko gribēja viņu uzpirkt, jaunos medniekus pārliecināja, ka viņš spēj būt arī augstsirdīgs.

Sindo ar ģimeni nekavējoties atstāja ciemu un devās meklēt citu cilti, kur noteikti būs uzmanīgāks un ne tik godkārīgs.

Tbvakar Makora izklaidēja savus viesus uz nebēdu. Tika pasniegts brīnišķīgs mielasts ar dziesmām un dejām tamtama un afrikāņu vienstīgas instrumenta pavadījumā.

Pēc tam tika norunāts, ka nākamajā rītā medniekus vedīs uz to caurteces ezeru, kur sastopami hipopotami, un visi devās pie miera.

12. nodaļa MEDNIEKI PĒTĪ APKĀRTNI

Agri no rīta, pateikdamies Makoram par viesmīlību, jaunie mednieki pagatavoja visgaršīgākās brokastis, kādas vien spēja, un devās meklēt hipopotamus. Viņus pavadīja Makora un četri viņa ļaudis, bet vēl piecdesmit cilts locekļiem vajadzēja palīdzēt medību laikā. Nastu nesējus zirgus un visu savu īpašumu mednieki paņēma līdzi, jo nedomāja ciemā atgriezties, lai gan virsaitis ļoti lūdza palikt — lai ciems ir viņu mājās, kamēr vien viņi medī tuvumā.

Vairāk nekā jūdzi viņi jāja gar maziem kukurūzas laukiem, kas piederēja Makoras ciltij un ko apstrādāja sievietes un pusaudži.

Savā mūžā mednieki bija redzējuši daudzas bušmeņu, bečuāņu un kaferu apmetnes un tāpēc bija pārsteigti, redzot civilizācijas pazīmes tādā vietā, kas neatrodas Kapzemes kolonistu ietekmē.

Ceļā viņi sastapa nelielus bifeļu, antilopju un zebru barus. Tagad būs iespējami tieši tādi piedzīvojumi, kādus viņi meklē.

Apmēram piecas jūdzes no ciema viņi izjāja pļavā, kur auga bieza zāle. Makora ierosināja ierīkot nometni, jo biezais mežs, kas redzams tālāk lejpusē, bija pastāvīgs patvērums visiem dzīvniekiem, kas vien apkārtnē bija sastopami.

Visi piekrita Makoram, un afrikāņi pļavā ātri uzcēla nožogojumu, kura iekšienē bija iespējams uzcelt mājokļus un justies drošībā. Arī jaunie mednieki tobrīd nesēdēja bez darba.

Tālumā ganījās antilopes. Hendriks un Arends aizgāja kādu nomedīt, lai paēdinātu Makoras ļaudis.

Tbties Villems nolēma doties uz mežu, kur, kā viņam teica, sastopami lielāki dzīvnieki. Viņš aizjāja kopā ar Makoru un četriem tā palīgiem, bet iepriekš uzdeva Morim un Kongo parūpēties par nastu nesējiem zirgiem un ekspedīcijas mantu, kā arī pārraudzīt apmetnes celtniecības darbus.

Netālu no upes krasta Makora un Villems iejāja purvainā zemienē, ko sedza biezs mežs, un gandrīz vai tūlīt ieraudzīja ganāmies purva āžus. Dzīvnieki atradās ne vairāk kā trīssimt jardu attālumā un, spriežot pēc tā, cik mierīgi turpināja ganīties, ar bisi šajās vietās vēl neviens nebija medījis. Šiem nelielajiem dzīvniekiem tērēt lodi nebija vērts, un Villems pajāja garām, nenodarot viņiem nekā ļauna.

Drīz viņš atrada taku, ko ieminuši lielāki dzīvnieki, naktīs iedami uz upi. Villems bija ļoti priecīgs, kad starp daudzām citām pēdām atrada hipopotama pēdas. Visas pazīmes liecināja, ka tikai pirms pāris stundām no upes aizgājuši vairāki kipopotami un droši vien tepat kaut kur tuvumā ganījās. Cilvēki tik reti traucēja šo dzīvnieku mieru, ka, pretēji paradumam, viņi izgāja ganīties dienā.

Villems bija ļoti apmierināts, ka beidzot viņi nokļuvuši tādā vietā, kur vērts pakavēties, un dziļāk mežā negāja. Iesākumam viņš izlēma nošaut vienu no abiem bifeļiem, kas gulēja tuvumā koku ēnā.

Uzticējis Makoras un viņa četru ceļabiedru gādībai savu zirgu un trīs suņus, Villems no vēja puses tuvojās bifeļiem — viņš gribēja nošķirt dzīvniekus no meža, lai tie nevarētu meklēt patvērumu biezoknī.

Villems bija pārāk labs mednieks, lai bifeļiem piezagtos slepeni un tos nošautu miegā, tāpēc, nokļuvis līdz izraudzītajai vietai viņš pasvilpa suņus, lai tie bifeļus izbiedētu un viņš varētu tos nošaut skrējienā. Taču piepeši atskanēja skaļi iezemiešu kliedzieni un Makora izšāva no bises.

Kaut kas bija noticis: viņa zirgs bija norāvies no saites un auļoja pa pļavu, bet izbiedētie afrikāņi metās kur kurais.

Makoras vērsis auļoja gandrīz vai ātrāk nekā Villema zirgs. Visi trīs suņi, izdzirduši aicinājuma svilpienu, metās pie saimnieka. Viņiem dzinās pakaļ kaut kāds zvērs. Tas pārvietojās gariem lēcieniem, zemu pieplakdams zemei, taču katram jaunam lēcienam tik ilgi kopoja spēkus, ka attālums starp viņu un suņiem tikpat kā nesamazinājās.

Bifeļi pielēca kājās un steidzīgi aizbēga mežā, paskriedami garām Villemam apmēram piecdesmit soļu attālumā. Taču medības viņam nebija ne prātā. Lielāku uzmanību vajadzēja pievērst dzīvniekam, kas strauji tuvojās no pretējās puses.

13. nodaļa UZTICĪGAIS SMOKS

Kā redzams, suņi vēl aizvien nenojauta, ka viņus vajā ienaidnieks. Izdzirdējuši saimnieka svilpienu, viņi tūliņ metās pildīt rīkojumu.

Bifeļus viņi pamodināja, bet, acīmredzot iedomādamies, ka saukti tādēļ, lai tos nodzītu un iznīcinātu, sekoja lielajiem četrkājaiņiem pa pēdām un, neko neievērodami, pavisam tuvu padrāzās garām Villemam, un viņš veltīgi pūlējās tos atsaukt. Taču pēc brīža par suņiem bija jāaizmirst.

Dzīvnieks, kas suņus vajāja un no kura glābās bēgot Makora un viņa ceļabiedri, bija milzīgs leopards. Tā bija mātīte, un mednieks tūlīt saprata, kas noticis.

Savus mazuļus viņa bija atstājusi mežā, midzenī, bet pati devusies uz upi, lai padzertos un kaut ko nomedītu. Pašlaik viņa nevis dzinās pakaļ Makoram vai viņa ceļabiedriem, bet gan skrēja glābt savus mazos, jo suņi drāzās tieši turp, kur viņi slēpās.

Ieraugot Villemu, leopards nelikās vairs ne zinis par suņiem, bet, pieplacis zemei, sāka zagties klāt cilvēkam — kustēties viņš kustējās ātri un tikai instinktīvā piesardzība traucēja rāpot vēl ātrāk. Pārvietojoties viņš tik cieši pieplaka zemei, ka mednieks redzēja tikai galvu un acis.

Leopards tuvojās, attālums starp plēsoni un Villemu ir mazāks par desmit jardiem. Laiks rīkoties. Villems piemeta šauteni pie pleca — roka cieta, skatiens modrs, bet briesmas tikai palielina viņa aukstasinību — notēmēja tieši zvēra purnā un izšāva.

Lode trāpīja mērķī — plēsonis apmeta kūleni, piecēlās un sāka griezties riņķī — skaidri redzams, ka uz brīdi zaudējis sajēgu. Briesmīgās sāpes sadragātajā žoklī lika aizmirst mazuļus un ienaidnieku. Taču pēc mirkļa zvērs ieraudzīja mednieku un visu saprata.

Izšāvis Villems metās sānis un, aizskrējis dažus desmitus soļu, apstājās un sāka lādēt bisi, vienlaikus nenolaizdams skatienu no leoparda. Plēsonis atkal zagās viņam klāt, šoreiz bez kādas piesardzības: skaidri redzams, ka tagad vairs alkst tikai atriebības.

Villems paguva tikai iedzīt stobrā lodi, kad leopards bija klāt. Medniekam neatlika laika izvilkt pat lādējamo koku. Viņš satvēra bisi aiz stobra xin grasījās to izmantot kā vāli. Taču tobrīd, kad satracinātais leopards jau gatavojās lēcienam, nāca glābiņš, ko viņš gaidīja vismazāk.

Viens no siiņiem — lielais buldogs Smoks nevis skrēja pakaļ bifeļiem, bet gan atgriezās pie saimnieka, kurš suņus sauca. Tieši tai brīdī, kad leopards pieplaka zemei, lai izdarītu pēdējo lēcienu, Smoks ieķērās plēsonim pakaļkājā. Villems nezaudēja ne mirkli. Tā bija pēdējā iespēja palikt dzīvam un mednieks steidzās to izmantot.

Gailis tika uzvilkts un lādiņš zibenīgi sagatavots — no desmit labi apmācītiem karavīriem varbūt tikai viens spētu to izdarīt tik veikli un ātri, bet, kad Villems, beidzot pielādējis bisi, pacēla to un notēmēja, nelaimīgais suns jau raustījās agonijā.

Leopards pieplaka zemei, lai vēlreiz uzbruktu ienaidniekam. Vēl mirklis un milzīgais zvērs uzklups Villemam un iecirtīs viņā zobus.

Mednieks nospieda gaili un atlēca sānis. Acis aizmigloja dūmi, bet, kad tie izklīda, viņš ieraudzīja, ka leopards guļ zemē līdzās Smokam un raustās pirmsnāves krampjos tāpat kā suns.

Savus ceļabiedrus Villems ieraudzīja piecsimt jardu attālumā — viņi redzēja mednieka uzvaru. Makora steidzīgi piegāja pie viņa un, rādīdams uz vērsi, kas stāvēja pusjīidzes attālumā, centās paskaidrot, ka tas lielās izbailēs meties prom, kad viņš, Makora, gribējis steigties draugam palīgā.

Sapratuši, ka briesmas garām, pienāca arī pārējie, un varonīgais mednieks ar zīmēm lika saprast, ka vēlas dabūt leoparda ādu. Četri afrikāņi ķērās pie darba, veikli rīkodamies ar iesmiem; acīmredzot Villemam ilgi nenāksies gaidīt lielisko kažoku, ko viņš paņems līdzi kā trofeju un piemiņu par pārdzīvotajām briesmām.

Tagad Villems pievērsās mirstošajam sunim. Smoks, gulēdams zemē, vēl aizvien smiilkstēja un tik žēlabaini raudzījās saimniekā, it kā gribētu teikt: «Kāpēc tu nepienāci pie manis tūlīt un nepalīdzēji?»

Nelaimīgais suns ziedoja savu dzīvību, lai pasargātu no nāves saimnieku. Dzīvniekam bija pārlauzts mugurkauls un ķermenis vienās rētās. Viņš vairs nebija glābjams. Smoks bija lemts bojāejai un augstsirdīgajam Villemam kļuva bēdīgi.

Pievērsdamies Makoram, viņš ieraudzīja, ka afrikānis lādē bisi. Villems parādīja vispirms uz suņa galvu, tad uz ieroci.

Virsaitis saprata un notēmēja.

Villema acīs sakāpa asaras, viņš novērsās un aizgāja meklēt savu zirgu.

14.nodaļa PIE EZERA

Kad Villems un viņa ceļabiedri atgriezās nometnē, viņi ieraudzīja, ka Hendrikam un Arendam medībās veicies lieliski: lielā ugunskurā cepās divu antilopju gaļa.

Zemē gulēja daudz nocirstu koku, un nožogojums celtniecība ritēja pilnā sparā.

Par savu ļaužu darbu Makora negribēja ņemt citādu atlīdzību kā vien tabaku, mazliet kafijas un pudeli džina; pārliecinājies, ka draugi jaunajā nometnē jūtas ērti, viņš tai pašā vakarā atvadījās.

Trīs afrikāņus viņš atstāja nometnē, pavēlēdams palīdzēt medniekiem, kā tik vien iespējams. Taču ekspedīcijas personāla pieaugums ārkārtīgi nepatika bušmenim Morim, jo sarunāties ar viņiem bija iespējams tikai ar sāncenša Kongo starpniecību.

Tagad Kongo bija padotie, kam viņš deva pavēles, turpretī Morim padoto nebija, tādēļ bušmenis nespēja apslēpt savu slikto noskaņojumu.

— Šodien vajadzētu pamedīt kā nākas, — ēdot pirmās brokastis jaunajā nometnē, Hendrikam teica Arends.

— Jā, — Hendriks atbildēja. — Villems mūs apsteidzis, piedzīvojumiem bagāta diena viņam jau aiz muguras, taču ceru, ka arī mums drīz vien uzsmaidīs laime.

—  Domāju, ka tā mums visies uzsmaidīs, — sarunā iejaucās Villems. — Labāku vietu medībām neatrast. Dzīvnieku šeit cik uziet, un tagad mums ir palīgi, kas apdarīs smagos darbus, bet mums atliek tikai medīt.

—  Jā, patiešām, — Hendriks teica. — Mēs pat sapņot nevarētu, ka sākums būs tik veiksmīgs, taču pirms divām dienām žēlojāmies par grūto likteni… Kā tev liekas, Mori? — Viņš griezās pie kalpa. — Vai esi apmierināts?

—  Ļoti apmierināts, baas Hendrik, — Moris atsaucās, lai gan izskatījās pavisam neapmierināts.

Uzdevuši Morim un Kongo apsargāt nometni, jaunie mednieki devās pie ezera, kur cerēja sastapt hipopotamus.

Viņi pajāja garām tai vietai, kur Villems vakar bija nošāvis leopardu. Tagad zemē mētājās vairs tikai plēsoņa un uzticīgā Smoka kauli, ko pilnīgi baltus nograuzuši šakāļi un hiēnas.

Nojājusi vēl pusjūdzi, mednieki nokļuva pie caurteces ezera. Viņi devās gar krastu, tad apstājās un ieklausījās — no diviem tumšiem priekšmetiem, kas bija tikko redzami virs ūdens, nāca nepazīstamas, neatdarināmas skaņas. Tās bija hipopotamu galvas. Dzīvnieki peldēja uz viņu pusi, izgrūzdami skaļus, dīvainus kliedzienus, kas nelīdzinājās neviena dzīvnieka balsij, ko medniekiem gadījies dzirdēt līdz šim.

Šaut būtu veltīgi, jo virs ūdens bija redzami tikai dzīvnieku deguni un acis.

Likās, ka hipopotami grib izpeldēt malā un uzbrukt medniekiem. Taču, pietuvojušies krastam, viņi mainīja savu nolūku, strauji pagriezās un aizpeldēja projām.

Mazliet tālāk mednieki ieraudzīja vēl trīs hipopotamus, taču nevis ūdenī, bet gan uz sauszemes, kur tie mierīgi ganījās, nenojauzdami briesmas.

— Nošķirsim viņus no upes, — Villems ierosināja. — Tad viņi būs mūsu rokās.

Mednieki ātri pieauļoja pie upes. Tagad hipopotamiem aizbēgt vairs nebija iespējams.

Šos dzīvniekus instinkts nespēj pasargāt no briesmām. Lai arī no kurienes tās nāktu, viņi bēg tikai vienā virzienā — uz ūdeni, pat ja ceļu aizšķērso ienaidnieks.

Tādēļ pēc pirmā trokšņa visi trīs hipopotami, smagi gāzelēdamies, metās uz ezeru, tomēr daudz ātrāk, nekā no šiem neveiklajiem radījumiem varētu sagaidīt. Biezādainie milzeņi skrēja medniekiem tieši virsū — cilvēkiem neatlika nekas cits kā atkāpties sānis un palaist dzīvniekus garām, jo citādi viņus vienkārši samītu.

Hanss un Villems stāvēja līdzās un, kad platais hipopotama sāns atradās viņiem pretī, abi reizē notēmēja un izšāva. Gandrīz tūlīt pat Hendriks un Arends izšāva uz otru hipopotamu.

Milzīgie, tumšie ķermeņi turpināja steberēt uz upi, bet tas, uz kuru izšāva Hanss un Villems, sāka manāmi pagurt. Nesasniedzis krastu, dzīvnieks sagrīļojās, gluži kā grimstošs kuģis, kas piesmēlies ar ūdeni, im smagi nogāzās. Pāris reižu viņš veltīgi mēģināja piecelties kājās, tad noraustījās pirmsnāves krampjos un sastinga.

Abi pārējie dzīvnieki skriešus metās ūdenī, par lielu sarūgtinājumu Hendrikam un Arendam, ka viņu pirmais mēģinājums nošaut hipopotamu neizdevās.

15. nodaļa HIPOPOTAMU MEDĪBAS

Villema un Hansa nošautais hipopotams bija lielisks — pieaudzis tēviņš ar lieliem ilkņiem bez mazākā bojājuma.

Izmērījis nomedīto dzīvnieku ar sava dižgabala stobru, Villems paziņoja, ka tā garums ir sešpadsmit pēdas, bet ķermeņa apkārtmērs — tikai par pēdu mazāks.

Atstājuši beigto hipopotamu tur, kur tas bija pakritis, mednieki jāja tālāk gar ezera krastu. Viņi bija jau redzējuši burvīgus hipopotainus un paredzēja patīkamas un izdevīgas medības, taču īstenība pārspēja visas viņu cerības.

Ne vairāk kā pusjūdzes attālumā no vietas, kur tika nomedījuši pirmo hipopotamu, mednieki ieraudzīja nelielu, apmēram četras pēdas dziļu dīķi, kurā rakņājās septiņi hipopotami, bet vēl vairāki ganījās purvainā zemienē. Līdz šim cilvēki tik maz viņus traucēja, ka dzīvnieki nebaidījās iznākt krastā arī dienas gaismā.

Tie hipopotami, kas bija iebriduši ūdenī, atradās pilnīgi mednieku varā: viņiem nepietika drosmes, lai izrāptos krastā, bet dīķis nebija tik dziļš, lai tajā varētu paslēpties.

Apmēram pusstundu četri jaunie mednieki stāvēja pie dīķa, lādēja bises xm šāva, kad radās izdevīgs brīdis. Kad septiņi lieli hipopotami gulēja beigti, mednieki atgriezās nometnē.

Tur viņus gaidīja Makora, kas no rīta bija atbraucis medniekus apciemot. Dāvanā viņš bija atvedis slaucami! govi, un jaunekļi pateicās no sirds.

Par govi mednieki uzdeva rūpēties bušmenim Morim un stingri piekodināja, lai viņš lopiņam ziedotu vislielākās rūpes.

— Govs mums ir dārgāka par jebkuru zirgu, — Hendriks paskaidroja. — Kongo es nekad neuzticētos, bet tu, protams, parūpēsies par viņu kā nākas.

Moris bija sajūsmā.

Kad mednieki Makoram pastāstīja, ka rīta pusē nošāvuši astoņus hipopotamus, viņš kļuva neizsakāmi priecīgs un tūlīt nosūtīja divus savas cilts locekļus uz ciematu paziņot labo vēsti visai ciltij: viņus gaida liels daudzums iecienītās gaļas.

Nosprieduši, ka šodienai medīts diezgan, jaunekļi atgūlās telšu ēnā atpūsties, taču pāris stundu pirms saides rieta nācās piecelties: bija ieradušies apmēram trīssimt afrikāņi no Makoras cilts — vīrieši, sievietes, bērni, — un visi gribēja pēc iespējas ātrāk nokļīit pie nomedītajiem hipopotamiem.

Villems baidījās, ka tāds ļaužu pūlis izbiedēs visus dzīvnieku apkaimē un nometni nāksies pārcelt uz citu vietu. Taču šāda iemesla dēļ pierunāt vairākus simtus izsalkušu cilvēku atteikties no bagātīga un sātīga uztura nebija iespējams, un bez tālākiem iebildumiem mednieki bija ar mieru viņus aizvest uz neseno medību vietām.

Villems, Hendriks un Kongo itin drīz sēdēja zirgos, gatavi nakts medībām. Viņi devās ceļā, Makoras un viņa ļaužu pavadīti, bet Hanss un Arends palika nometnē sargāt zirgus.

Ierazdamies tur, kur bija nomedīts pirmais hipopotams, cilvēki iztraucēja milzīgu baru vanagu un šakāļu, kas plosīja nogalēto dzīvnieku; daži palika, lai aizsargātu no plēsoņām to, kas varēja noderēt pašiem.

Pēc Makoras rīkojuma, afrikāņi bija paņēmuši līdzi garas, izturīgas auklas, novītas no degunraža ādas sloksnēm, un, pienākot pie dīķa, Makora pavēlēja izvilkt visus septiņus nomedītos hipopotamus krastā.

Citādos apstākļos izpildīt šo rīkojumu būtu neiespējami, taču dīķa krasti bija lēzeni, pie darba ķērās pusotra simta ļaužu un kopīgām pūlēm, veikli un prasmīgi apejoties ar virvēm, viņi spēja tikt galā ar šo gandrīz neizpildāmo uzdevumu.

Tad vīrieši novilka dzīvniekiem ādu un sacirta tos gabalos, bet sievietes un bērni iekūra ugunskurus un sagatavoja visu nepieciešamo grandiozajam mielastam.

Cilvēki strādāja līdz vēlai naktij. Visa gaļa, kas vakarā apēsta netika, garās, plānās sloksnēs tikā sagatavota kaltēšanai saldē, bet hipopotamu ilkņi pilnīgi nonāca jauno mednieku īpašumā.

Tonakt Villemam un Hendriks turpināja iemīļotās medības.

Lauvas, liiēnas un šakāļi, kas jau iztālēm saoda nonāvētos hipopotamus, salasījās pie dīķa un skaļi pauda savu neapmierinātību, ka nav uzaicināti uz dzīrēm. Lai gan ļaužu bija daudz, hiēnu smiekli bija dzirdami pavisam tuvu — tās laikam grasņās uzbrukt.

Kādu laiku Villems un Hendriks šāva gandrīz nepārtraukti, un beigu beigās riebīgie plēsoņi kļuva piesardzīgāki un atkāpās drošā attālumā.

Medniekiem nebija nekādas vēlēšanās tērēt laiku un lodes, šaujot kuru katru pagadījušos zvēru. Viņi gribēja medīt tikai tādus dzīvniekus, kuru dēļ bija vērts doties tālajā ceļā, tāpēc viņi drīz vien beidza tēmēt uz hiēnām un šakāļiem, aizjāja no dīķa un devās pa krastu tur, kur no rīta bija redzējuši hipopotamus.

Parasti šie biezādainie zālēdāji iznāk ganīties naktī, tāpēc mednieki cerēja palielināt savu uzvaru skaitu — un viņu cerības piepildījās.

Pusjūdzi no dzīru vietas, kur Makora palika līksmojam ar saviem ļaudīm, Villems un Hendriks ieraudzēja sudrabainas mēnesgaismas pielietu līdzenumu. Pa to nesteidzīgi klaiņoja pusotra desmita ēnu un, palūkodamies vērīgāk, jaunekļi pārliecinājās, ka tie ir hipopotami, un piesardzīgi tuvojās dzīvniekiem.

Neko ļaunu nenojauzdami, hipopotami nepievērsa jaunekļiem nekādu uzmanību un nemēģināja aiziet, iekams viņi nepiejāja pavisam klāt.

— Lūk tas vislielākais, — Villems nočukstēja, rādīdams uz milzīgu tēviņu, kas ganījās tikai simts soļu attālumā. — Es nodarbošos ar viņu. Bet tu, Hendrik, ņem uz grauda to otro. Šausim reizē.

To teikdams, viņš pacēla savu smago bisi, notēmēja galvā un izšāva. Milzīgais dzīvnieks sagrīļojās un sāka kāpties atpakaļ. Tas nebija mēģinājums atkāpties līdz ūdenim — hipopotams bija agonijā. Apmēram desmit jardu attālumā dzīvnieks smagi nogāzās un palika nekustīgi guļam.

Hendriks izšāva gandrīz vienlaikus ar Villemu, taču pirmajā brīdī hipopotams izturējās tā, it kā lode viņu nebūtu skārusi im kopā ar citiem bēga uz ezeru.

Hendriks bija sarūgtināts: atkal Villemam veicas, bet viņam ne. Tomēr viņš nomierinājās, jo viens no bēgļiem paklupa un nogāzās.

Mednieki pielādēja šautenes, piejāja pie pakritušā dzīvnieka un ieraudzņa, ka tas cenšas piecelties. Ar otro šāvienu hipopotama izmisīgās pūles tika izbeigtas.

Tonakt Villems un Hendriks nošāva vēl trīs hipopotamus. Tādējādi vienas diennakts laikā viņi bija nomedījusi četrpadsmit milzīgo dzīvnieku. Makora piebilda, ka tik daudz hipopotamu viņa ciltij nav izdevies nomedīt divos gados.

16. nodaļa UZ ŽIRAFU ZEMI

Hipopotamu medības ilga jau vairāk nekā mēnesi, un Villems dega nepacietībā ķerties pie uzdevuma, kura dēļ šo ekspedīciju vispār bija iecerējis.

Viņiem bija uzkrājušās septiņi simti mārciņas vislabāko hipopotamu kaulu, taču, par spīti panākumiem, medības jau sāka apnikt — no izpriecas tās pārvērtās lietišķā pasākumā.

Jaunekļi vairākas reizes runāja ar Makoru par žirafēm un saprata, ka to mazuļus noķert dzīvus ir visai grūti; šim nolūkam nepieciešams daudz pūļu un izdomas.

Izsekot, ielenkt un nogalināt žirafes nav grūti, bet pavisam kas cits noķert mazuļus sveikus un veselus; lai to īstenotu, spriežot pēc Makoras teiktā, jaunekļiem vajadzēs ziedot visu laiku, kas atlicis līdz mājupceļam uz Grāf Reinetu.

Labais vārds un lielā slava, pēc kā alka Villems, bija atkarīga no tā, vai medniekiem izdosies nogādāt Holandes konsulam divas jaunas žirafes. Hendriks un Arends ar nepacietību gaidīja, kad varēs atgriezties pie savām līgavām, bet Hanss sapņoja par ceļojumu uz Eiropu.

Tāpēc visi ar prieku piekrita, kad Villems ierosināja doties tālāk.

Par saviem nodomiem viņi paziņoja Makoram, bet afrikāņu virsaitis ārkārtīgi satraucās.

— Es nevaru laist jūs tālāk vienus pašus, — viņš teica. — Ceļā uz manu dzimteni jūs sagaida briesmas im varbūt arī nāve. Jūs nevis noķersiet dzīvas žirafes, bet gan aiziesiet bojā. Un, tā kā mēs paši jums žirafes nevaram dabūt, es došos līdzi un mani labākie karavīri jums palīdzēs. Varbūt tirāns Mosilikaze nonāvēs mūs visus, taču tik im tā es būšu kopā ar jums. Makora nekad neļaus draugiem doties briesmās. Rītā es un mani karavīri ceļam būs gatavi.

Tā izteicās Makora; jaunie mednieki, kuri jau sen afrikāņu virsaiti cienīja par to, ko viņš jaunekļu labā darīja, bija aizkustināti par vēl vienu pierādījumu viņu draudzībai.

Makora bija gatavs pamest savas mājas un doties gandrīz divsimt jūdžu tālā ceļā; no tā viņš negūs nekādu labumu, bet pazaudēt var visu. Un viņš labprāt pieņēma šādu lēmumu aiz pateicības cilvēkam, kas vienīgi nejaušības dēļ izglābis viņu no nelaimes.

Makoras priekšlikums tika pieņemts, un visi tūlīt sāka gatavoties ceļam.

Hipopotamu kaulus mednieki izlēma pagaidām noglabāt drošā vietā.

Tas arī bija viss, ko pirms došanās ceļā darīja jaunie piedzīvojumu meklētāji. Turpretī Makoras karavīri saindēja bultas, laboja lokus un vairogus, uzasināja metamos šķēpus.

Nākamajā rītā nometnē ieradās Makora un vēl piecdesmit trīs afrikāņi, ko viņš bija izraudzījies no savu ciltsbrāļu vidus kā labākos un spējīgākos, un ekspedīcija devās uz ziemeļiem.

Līdzi tika paņemti vairāki vērši ar kaltētas gaļas, maltas kukurūzas un citu pārtikas līdzekļu kravām, kā arī dažas slaucamās govis. Vienu no saviem nastu nesējiem zirgiem mednieki atdeva Makoram, un tas visu laiku turējās Villema tuvumā.

Ekspedīcija šķērsoja daudzas mežonīgas vietas, un, vērši nespēj pārvietoties ātri, ceļš bija lēns.

Dzīvniekus mednieki sastapa daudz, taču nevienu nenogalēja prieka pēc — vienīgi tik, cik nepieciešams, lai Visus paēdinātu ar svaigu gaļu; nošaut antilopi varēja, netērējot ne mirkli — apkārt šo dzīvnieku bija ārkārtīgi daudz Tin tie pienāca pavisam tuvu, šāviena attālumā.

Sestajā vakarā kopš ceļojuma sākuma notika viens atgadījums, ko vērts pieminēt. Kāds afrikānis, gribēdams iemest ugunskurā kurināmo, pastiepa roku pēc zemē guloša zara, taču, šausmās iekliegdamies, atlēca sānis.

Afrikāņi, kas atradās tuvumā, pietrūkās kājās,, sacēlās kņada un mednieki uzreiz nespēja saprast, kas noticis.

Beigu beigās noskaidrojās, ka trauksmes iemesls ir gandrīz astoņas pēdas gara čūska, ko aizvilka pie ugunskura un sāka aplūkot tuvāk. Rāpulis izmisīgi vijās un locījās. Kāds iezemietis sašķaidīja čūskas galvu. Cīiska bija melna, un afrikāņi tūlīt saprata, pie kādas sugas tā pieder.

— Pikaholu! Pikaholu! — atskanēja saucieni, un visi steidzīgi pievērsās sakostajam.

Viņš pacēla labo roku, un plaukstā bija redzamas divas dziļas rētas. Afrikāņi vienā balsī ievaidējās, plati ieplestām acīm lūkodamies nelaimīgajā un viņu skatienā skaidrāk par jebkuriem vārdiem paudās doma: «Tev bīīs jāmirst.»

Drīz viņš kļuva zilgans. Tad viņu sāka raustīt krampji, acis vērtās stiklainas. No koduma brīža bija pagājušas tikai desmit minūtes, bet viņš spēja sajust tikai nāves mokas, un, ja biedri viņu neturētu, būtu iegāzies ugunskurā.

Pēc pusstundas viņš bija jau miris, bet čūska ar sašķaidīto galvu vēl locījās.

Karavīru apglabāja rītausmā, apmēram trīs stundas pēc viņa nāves, taču inde bija tik stipra, ka ķermenis sāka sadalīties pirms ielaišanas kapā.

17. NODAĻA Žirafu medĪbas

Divpadsmitajā dienā pēc tam, kad mednieki pameta Limpopo krastus, viņi vakarā nonāca pie nelielas upītes — Makora to nosauca par Luīžu. Viņš medniekiem pastāstīja, ka desmit dienu gājiena attālumā no šejienes atrodas tā ciemata atliekas, kurā viņš piedzima un nodzīvoja mūžu, atskaitot pēdējos divus trīs gadus, un viņa vēlēšanās ieraudzīt seno dzimteni esot gandrīz vai piepildījusies.

Makoram bija ar ko sevi apsveikt. Padzīdams viņu no dzimtās zemes, tirāns Mosilikaze ieguva ļoti maz. Makololo ļaudis aizdzina lopus un aizveda visu pārējo mantu — laupītājam nepalika nekas. Viņa cilts devās projām pilnībā, un iekarotājam nodevas nemaksāja neviens. Makololo zeme pārvērtās par tuksnesi, un tagad tur saimniekoja tikai mežonīgi zvēri.

Aiziedami no dzimtajām mājām, Makoras līdzgaitnieki nekļuva par vergiem, taču tagad nekas viņiem netraucēs apmeklēt seno dzimteni.

Noķert jaunās žirafes makololo virsaitis ieteica tā: ierīkot piemērotā vietā lamatas hopo un iedzīt tajās žirafu baru, vecās žirafes nogalēt, bet jaunās sagūstīt.

Makoras plānu visi mednieki atbalstīja.

Vieta lamatām jāizraugās ar apdomu, lai, tās ierīkojot, būtu jātērē pēc iespējas mazāk darba un spēka: virsaitis, protams, izdarīs to labāk nekā jebkurš cits, un mednieki nolēma lamatu ierīkošanu pilnībā uzticēt viņam.

Makora atcerējās, ka vairākas jūdzes lejup bija redzējis piemērotu vietu, un visi devās turp.

Karavāna devās garām sagrautam, pamestam ciemam, un daudzi makololo gruvešos atpazina vietas, kur kādreiz bija stāvējušas viņu mājas.

Vēl piecas jūdzes lejup gar upi — un viņi bija jau nonākuši tur, kur vajadzēja ierīkot lamatas. Tā bija šaura ieleja, drīzāk gan grava, kas veda no liela meža uz upes krastu. Pēc daudzajām pēdām bija skaidrs, ka katru dienu šeit staigā vai visi apkaimes zvēri.

Mežā auga galvenokārt mimozas, un šo koku lapas žirafēm garšo labāk par jebkuru citu ēdamo. Bija arī daudz citu koku — tie noderēs nožogojuma ierīkošanai.

Makora apsolīja, ka lamatas viņa ļaudis sāks ierīkot nākamajā dienā: izraks bedres un nocirtīs kokus, lai uzbūvētu nožogojumu.

Villems jautāja, vai nebūtu lietderīgāk vispirms pārbaudīt, vai tuvākajā apkaimē ir žirafes, un tikai tad ķerties pie lamatu izbūves.

Makora atbildēja, ka neesot nepieciešams. Kad lamatas bīīs uzbūvētas, žirafes noteikti atradīsies. Turklāt viņš brīdināja medniekus nešaut žirafes, ja tās ieraudzīs, kamēr vēl lamatas nav gatavas, bet to ierīkošanai, pēc viņa aprēķiniem, būšot nepieciešamas nedēļas divas.

Tikai tagad mednieki sāka saprast, cik grūtu darbu uzņēmušies, un pateicās laimīgajai nejaušībai, kas viņiem palīgā nosūtījusi makololo cilts virsaiti. Bez Makoras un viņa ļaudīm nebija jēgas pat mēģināt noķert žirafes dzīvas.

Visi mednieki bija lieliski jātnieki, un viņiem nebija nekas īpašs panākt žirafes un nogalināt tās, cik vien tīk, taču tā bija nožēlojama izprieca, kas pat Villemam ātri apniktu. Ne jau tāpēc viņi bija devušies tālajā ceļā.

Nākamajā dienā sākās lamatu ierīkošana, un, lai jaunekļiem iedvestu cerību, ka viņu pūles nebīīs veltīgas, Makora viņiem parādīja pēdas, ko bija atstājis žirafu bars, kas naktī devās uz upi.

Piedalīties smagajā darbā virsaitis jaunekļiem neļāva, un, lai veltīgi nešķiestu laiku, Villems, Hendriks un Arends izlēma jāšus doties lejup gar upi.

Hanss palika nometnē. Viņš gribēja papildināt savu herbāriju un nošaut kādu antilopi vai citu dzīvnieku, lai paēdinātu Makoras ļaudis. Kopā ar viņu palika arī Moris.

Nosprieduši, ka viņu jājiens ilgs tikai divas dienas, mednieki paņēma līdzi tikai vienu nastu nesēju zirgu. 1b uzticēja Kongo, kas, protams, neatkāpās no saimnieka ne soli.

Grūti iedomāties vēl skaistākas vietas nekā tās, kur viņi pirmajā dienā medīja. Palmu birzis un jauktie meži mijas ar ziedošu līdzenumu, kur rāmi ganās antilopes gnu un citi zālēdāji. Spilgti krāsainu putnu bari novijuši ligzdas, šķiet, katrā kokā. Un, lai kur arī ceļinieki raidītu skatienu, visur radās iespaids par īstu medību paradīzi.

Tbdien jaunie piedzīvojumu meklētāji pirmo reizi ieraudzīja lepno žirafi. Septiņas lieliskas žirafes nesteidzīgi soļoja lejup pa pakalna nogāzi, kas slējās līdzenumā.

—  Nekustieties! — iesaucās Hendriks. — Varbūt viņas pienāks tuvāk, un mēs paspēsim izšaut, kamēr vēl neesam pamanīti.

Graciozie dzīvnieki kā dzīvi torņi pārvietojās saules pielietajā līdzenumā, metot zālē garas ēnas. Iztālēm koki izskatījās zemāki nekā žirafu augsti izslietās galvas. Kad līdz medniekiem bija atlikuši vairs divsimt jardi, žirafes cilvēkus saoda, asi pagriezās un strauji metās bēgt.

—  Dzīsimies pakaļ! — iekliedzās Villems. — Mūsu zirgi nav piekusuši! Lai ko arī Makora teica, es gribu žirafi nomedīt.

Visi trīs mednieki uzlēca seglos un, atstājuši nastu nesēju zirgu Kongo gādībā, metās pakaļ aizbēgušajām žirafēm.

Zināmu laiku jātnieki nespēja panākt žirafes, kas bēga platiem, neveikliem soļiem. Taču attālums, kas viņus šķīra, nepalielinājās, un mednieki, nezaudēdami cerības, neatlaidīgi skubināja zirgus.

Viņi nojāja jūdzes četras, zirgi sāka piekust un arī žirafes pagausināja soli. Tik ātri kā līdz šim viņas skriet vairs nespēja.

— Viena ir mana! — iekliedzās Villems un iecirta piešus zirga sānos.

Kāda liela žirafe, kas acīmredzami bija nogurusi vairāk nekā citas, sāka manāmi atpalikt. Drīz vien mednieki viņu panāca un, atšķīruši no bara, izšāva zalvi. Likās, ka žirafe nogāzīsies, taču nepavisam ne — metās skriet vēl ātrāk, it kā šāvieni būtu devuši tai jaunus spēkus.

Mednieki apstājās, ātri pielādēja šautenes un, piešiem skubinādami zirgus, žirafi atkal panāca.

Jauna zalve. Villems tēmēja zem lāpstiņas, bet pārējie augstāk — galvā. Žirafe piepeši apstājās un iedrebējās kā aizcirsts koks. Galva bezspēcīgi šūpojās te pa labi, te pa kreisi. Kājas pamazām zaudēja atbalstu, un pēdīgi, nespēdams vairs ilgāk pretoties, dzīvnieks smagi nogāzās zemē.

Mednieki nokāpa no zirgiem un lepni skatījās uz priekšā gulošo radību, kas vēl nesen bija tik majestātiska — gluži vai kustīgs piemineklis, kas liecināja par sava Radītāja gudrību, — un tagad tas guļ zālē, trīcēdams pirmsnāves agonijā.

18.NODAĻA cĪŅa ar ziloni

Ļoti nelabprāt atstājuši nošauto žirafi tur, kur tā gulēja (Villems ārkārtīgi gribēja to vest sev līdzi), mednieki devās meklēt upi. Viņi nopriecājās, kad netālu ieraudzīja Luīzai līdzīgu ūdeņiem bagātu upi, un jāja gar krastu, cerēdami atrast vietu, kur būtu iespējams padzirdināt zirgus — pēc ilgās pakaļdzīšanās dzīvniekus mocīja slāpes.

Jaunekļi bija nojājuši jau pusjūdzi, bet krasts vēl aizvien bija stāvs un nepieejams. Taču netālu skatam pavērās neliels ezers, un jaunekļi apstājās, lai atpūtinātu zirgus. Ari paēdināt tos bija laiks. Ap ezeru auga lekna zāle, un mednieki, noseglojujuši zirgus, palaida tos ganīties.

—  Es domāju, Kongo būs jau sasaiņojis mantas un sekos mums pa pēdām, — Hendriks teica.

—  Laikam gan, — Villems atbildēja. — Manuprāt, pēc pāris stundām viņš būs šeit.

—  Bet vai tu esi pārliecināts, ka viņš mūs atradīs?

—  Protams, — Villems teica. — Viņš zina, ka mēs devāmies lejup, un upe pati viņu atvedīs. Turklāt viņam ir Pēddzinis. Ja mēs tagad dosimies augšup, tad satiksim viņu pusceļā.

— Taču mums nav jēgas iet uz augšu, — Hendriks teica. — Jāiet uz leju.

—  Labāk pagaidīsim viņu šeit.

Runādamies mednieki piepeši izdzirdēja klusu,

bet spēcīgu troksni, un viņiem likās, ka zem kājām nodrebētu zeme.

Tuvākajā birzī salīgojās koki, daži noliecās pie zemes, it kā negaidot bīitu uznākusi briesmīga viesuļvētra.

Zirgi satraucās — pacēluši galvas, iekrācās un metās no vienas puses uz otru, it kā nezinādami, kur glābties.

Vēl pēc mirkļa no birzs iznāca ziloņi. Nokļuvuši atklātā vietā, gandrīz visi skaļi ietaurējās.

Zirgi metās prom un mednieki dzinās tiem pakaļ, jo no dzīvnieku noķeršanas bija atkarīga viņu dzīvība.

Taču vajāšanu tūlīt vajadzēja mest pie malas. Zilonis, kas gāja pa priekšu, metās virsū cilvēkiem, un domāt atlika vairs tikai par pašu glābšanos.

Pārējie ziloņi centās panākt zirgus; likās, ka tie visi ir neprātīgu dusmu pārņemti, atskaitot trīs vai četrus, kas palika pie ezera.

Mednieku dzīvība bija briesmās. Apturēt barvedi un likt pārējiem ziloņiem bēgt varēja tikai trāpīga zalve. Šī doma ienāca prātā visiem trim — viņi notēmēja un reizē izšāva uz ziloni, kas ātri tuvojās. Taču lodes bija iztērētas veltīgi. Neveiksmīgais aizkavēšanas mēģinājums ziloni vēl vairāk saniknoja, un, ietaurēdamies vēl skaļāk, vēl apdullinošāk, viņš pielika soli.

Pielādēt šautenes vairs nebija laika, un mednieki atkal metās bēgt, ar šausmām saprazdami, ka milzenis viņus tūlīt panāks un, ja ne viens, tad otrs kritīs vajātājam par upuri. Mednieki skrēja pie upes ko kājas nes. Ja viņi mestos uz kādu citu pusi, tad uzdurtos pārējo ziloņu ilkņiem: izdzirduši ievainotā dzīvnieka rēcienus, ari viņi sāka nikni vajāt cilvēkus.

Medniekiem izdevās sasniegt upi, un viņi gribēja mesties peldus, taču Arendam ienāca prātā labāka doma.

— Man līdzi! — iekliedzās un pieskrēja pie izgāztas papeles stumbra, kas gidēja šķērsām straumei.

Saniknotais zilonis bija jau tik tuvu, ka Villems,

kurš pēdējais uzrāpās uz nokritušā koka, sajuta kājai pieskārāmies ziloņa snuķi.

Koka galotne mirka ūdenī dažas pēdas zemāk par krastu, pie kura stumbrs vēl turējās ar saknēm, un, kā izteicās Hendriks, viņiem vajadzēja «rāpties pa stumbru lejup».

Nokritušās papeles zari atbalstījās uz akmeņiem upes dibenā, tāpēc ari koku neaiznesa straume, kas šajā vietā bija ļoti spēcīga.

Zināmu laiku mednieki varēja justies drošībā, un, lai gan normālos apstākļos viņu stāvokli par patīkamu nekādā ziņā nebija iespējams nosaukt, jaunekļi bija neizsakāmi laimīgi — tāds noskaņojums vienmēr pārņem cilvēkus, kas tikko paglābušies no nāves.

Zilonis neprātīgi plosīja papeles saknes, veltīgi cenzdamies nokļūt pie medniekiem. Viņi atradās ielenkumā, taču tuvākajā laikā iespēja tikties ar ienaidnieku aci pret aci nedraudēja.

Mednieki uzmanīgi apskatīja savu patvērumu un pārliecinājās, ka koka galotne balstās uz klints, kuras apkārtmērs pie pakājes nav lielāks par trīsdesmit pēdām, bet virsotne divreiz mazāka — tās diametrs bija tikai desmit pēdas.

Tas arī bija pietiekami, lai trīs mednieki varētu uz klints stāvēt, bet arī viss, kas viņiem iespējams, toties papeles zari izrādījās tik stipri un gari, ka pa tiem varētu rāpties, cik vien tīk; tā rāpotu pērtiķi, ja atrastos mūsu mednieku vietā.

Kas attiecas uz saniknoto ziloni, tad viņš acīmredzot saprata, ka cilvēki ir drošībā, un kādu brīdi apsvēra, vai pakaļdzīšanos neizbeigt.

Tikmēr mednieki mazliet atpūtās pēc izmisīgā skrējiena un pielādēja šautenes — vajadzēja būt kaujas gatavībā.

It ka uzminējis viņu nodomus, zilonis mierīgi aizgāja no upes.

—  Projām ir! — Villems teica. — Taču labāk nesteigsimies. Man nav iebildumu te atpūsties.

—  Ceru, ka mēs nepaliksim šeit ilgāk nekā paši gribam, — Hendriks piezīmēja. — Izkustēties no vietas mēs varēsim tikai tad, kad aizgājis būs viss bars. Tādus ziloņus mēs vēl neesam sastapuši — no cilvēkiem viņi nemaz nebaidās.

Klints, uz kuras mednieki stāvēja, atradās dažas pēdas zemāk par upes krastu, un mednieki līdzenumu neredzēja.

Arends ierosināja rāpties pa stumbru atpakaļ, un, ja zilonis vēl ir tuvumā, iešaut viņā dažas pēdējās lodes.

Villems un Hendriks iebilda pret šādu rīcību. Viņi uzskatīja par labāku atstāt ziloni mierā — lai jau pats aiziet, reiz tā gribēja.

Pēc brīža Arends vēlreiz ierosināja rāpties atpakaļ un paskatīties, vai zilonis tuvumā. Taču viņa biedri atkal nepiekrita šim solim.

—  Nē, vēl ir par agru, — Villems teica. — Mēs nedrīkstam parādīties atklātībā. Varbūt viņš vēl aizvien mvis uzmana un, ja tevi ieraudzīs, nospriedīs, ka mēs gribam pēc iespējas drīzāk aizbēgt. Tas pamudinās viņu uzkavēties vēl ilgāk. Jābūt uzmanīgam — tāds pretinieks nav dumjāks par cilvēku.

Vēl pēc pusstundas Villems uzrāpās augšā pa stumbru līdz krastam. Ar vienu skatienu bija diezgan. Pievērsdamies biedriem, viņš izskatījas drūms.

—  Tā jau es domāju, — Villems teica. — Zilonis vēl aizvien ir šeit. Viņš mūs uzmana, jo grib atriebties un, kā šķiet, savu nolēmis panākt. Kamēr būs iespējams no šejienes izkļūt, mēs mirsim badā.

—  Kur viņš ir ? — Hendriks jautāja.

— Tur, pie ezera, mazgājas. Taču es redzēju, ka visu laiku skatās uz mūsu pusi.

—  Vai viņš ir viens ?

—  Jā, liekas gan, ka pārējie aizgājuši. Pie ezera viņš ir gluži viens. Ievainots, taču pārvietojas pietiekami strauji, un, ja mēs viņu nenošausim, līdzenumā netiksim.

Visi klusēja. Villems aizrāpās atpakaļ uz klinti, un mednieki satvēra šautenes, gatavi atklāt uguni pret saniknoto nezvēru.

19. NODAĻA neatlaidĪgs pretinieks

Villems atkal uzrāpās augšup pa stumbru — šoreiz viņš paņēma līdzi šauteni un abi draugi sekoja. Zilonis vēl aizvien bija pie ezera; lai dzīvnieku pievilinātu tuvāk, Villems parādījās virs krasta. Taču viltība neizdevās. Zilonis cilvēku redzēja, taču instinkts vai varbūt gandrīz cilvēcisks saprāts viņam teica priekšā, ka medniekiem jāuzbrīīk tikai tad, kad viņi būs pametuši savu slēptuvi.

—  Tik tālu šaut nav jēgas, — Villems teica. — Jāpieiet tuvāk. Nestāviet man ceļā: ļoti iespējams, ka man atkal vajadzēs no viņa bēgt.

Attālums no papeles līdz ezeram bija apmēram simts jardu; nogājis aptuveni trīsdesmit jardu, VIIiems apstājās.

Pilnīgā mierā zilonis gaidīja, kad mednieks pietuvosies — acīmredzami izlēmis pielaist cilvēku pēc iespējas tuvāk.

Dzīvnieks stāvēja tā, ka Villlems nevarēja tēmēt sānā, kā allaž mēdza darīt; taču pozu zilonis nemainīja, un vajadzēja tēmēt galvā. Lidzko atskanēja šāviens, zilonis ierēcās un metās medniekam virsū.

Villems skrēja pie nokritušā koka un paglābās tieši tai mirklī, kad zilonis bija gandrīz vai klāt.

Tai pašā mirklī uz milzīgo dzīvnieku izšāva Hendriks un Arends, taču zilonis, kā likās, neko nejuta.

Kamēr mednieki pielādēja šautenes, zilonis bija aizgājis atpakaļ pie ezera. Tur viņu panāca vēl septiņas lodes, taču dzīvnieks vairāk nemēģināja tuvoties patvērumam, kur slēpās viņa mocītāji.

Līdz saules rietam bija atlikušas vairs tikai divas stundas, un no dienvidrietumiem nāca smagi, tumši mākoņi. Mednieki vēl trīspadsmit reizes izšāva uz ziloni, taču dzīvnieks vēl aizvien likās neskarts. Nez vai viņi spēs no tā atbrīvoties. Savā nedrošajā patvērumā — upē iekritušā koka zaros mednieki būs spiesti pavadīt visu nakti, bet tuvojās spēcīga vētra. Viņi izšāva vēl trīs reizes, taču veltīgi. Straumēm sāka līt lietus.

Tā nebija pirmā reize, kad jaunekļiem nācās piedzīvot spēcīgu lietusgāzi, taču tādas lietavas neviens nevarēja atcerēties. Tagad viņiem prātā bija tikai viena doma — kā pasargāt no mitruma šaujampulveri un šauteņu aizslēgus.

Dziestošajā vakarblāzmā Villems vēlreiz izgāja izlūkot un pārliecinājās, ka zilonis viņus uzmana tikpat modri kā iepriekš.

Pār upi nolaidās nakts. Biezajā tumsā viņi tikko spēja viens otru saskatīt, bet negantais lietus nepavisam netiecās pierimt. Tagad, kad būtu iespējams nemanītiem aizbēgt no briesmīgā vajātāja, mednieki to negribēja darīt. Zilonī bija iestrēgušas ļoti daudzas lodes, un mednieki nosprieda pagaidīt, kamēr dzīvnieks izlaiž garu — jo līdz rītam viņš diezin vai varētu nodzīvot — un iegūs viņa lieliskos ilkņus.

Pagāja trīs stundas. Lietus joprojām lija, taču ne vairs tik stipri.

—  Man tas nepatīk, — Hendriks ieteicās. — Protams, Morim un Kongo klājās mazliet ļaunāk, kad viņi sēdēja bedrē. Es gribētu zināt, vai tiešām zilonis mūs vēl uzmana? Kā jums šķiet, vai mēs nevaram kaut kā aizbēgt?

—  Par to nevar būt ne runas, — Arends atbildēja. — Ja arī zilonis būs aizgājis, tumsā atrast zirgus mēs tāpat nevarēsim. Bet, ja zilonis mūs gaida, tad mēs piecu soļu attālumā viņu nespēsim ieraudzīt tik labi kā viņš mūs. Labāk paliksim šeit līdz rītam.

—  Pareizi, Arend, — Villems piekrita. — Ar mūsu bisēm tagad šaut ir ne visai izdevīgi, bet, ja mums uzbruks, mēs būsim bezspēcīgi.

Arenda viedoklis guva pārsvaru: tika nolemts palikt uz klints līdz rītam.

Lietus lija visu nakti. Medniekiem nekur nebija iespējams paslēpties, un viņi izmirka līdz pēdējai vīlītei. Mokoši vilkās laiks. Trijotne jau sāka pavisam nopietni šaubīties, vai rīts vispār pienāks, tomēr tas pienāca.

Austrumpusē debesīs parādījās pirmā vājā atblāzma, un piepeši mednieki ar šausmām izdzirdēja skaļi krakšķam zarus — vēl mirklis un tilts, pa kuru viņi nokļuva līdz klintij, aizpeldēs pa straumi.

—  Sargieties! — iekliedzās Arends. — Koku nes projām! Neturieties pie zariem, citādi jūs aizraus līdzi.

Visi reizē metās uz klints virsotni un paspēja tieši laikā, lai izvairītos no briesmām, par kurām brīdināja Arends, bet vēl pēc brīža bija pilnīgi atšķirti no krasta.

Rītausmu mednieki sagaidīja sīkā akmens saliņā, kur trim tikko pietika vietas. Upe draudīgi pietūka, ūdens skalojās gar viņu kājām un, kā likās, celsies vēl augstāk. Tsju teju trakojošā straume viņus aiznesīs tāpat kā nodevīgo koku — stāvoklis bija patiešām nepaskaužams.

Tagad zilonis viņiem vairs nebija prātā. Un krastā ari nebija iespējams izkļūt: gluži kā Prometejs viņi bija piekalti pie klints.

Pat ja vētraino straumi izdotos pārvarēt, krasti bija tik augsti un stāvi, ka tajos uzrāpties nebija nekādu izredžu. Peldēt mednieki prata, tāpēc varēja doties lejup pa straumi cerībā atrast lēzenāku krastu.

Tā, protams, bija izeja, taču šautenes nāktos atstāt uz klints, un no turienes ieročus dabūt vairs neizdosies — ja nu vienīgi no tālienes paskatīties uz tiem. Nē, no šautenēm viņi neparko nešķirsies. Tas nozīmētu, ka medībām beigas.

Turklāt straume bija ātra, vētraina un ļoti spēcīga. Tā nesīs viņus lielā ātrumā. Un ceļā var gadīties asas, robainas krāces — tām uzduroties, iespējams gūt savainojumus vai pat sasisties; diez vai visiem trim laimēsies nokļūt krastā sveikiem un veseliem.

—  Nē, par peldēšanu nevar būt ne runas, — Hendriks teica. — Vakar, kad mēs bēgām šurp, es ieraudzīju divus lielus krokodilus. Upē to droši vien ir desmitiem.

— Pagaidām paliksim šeit, — Arends nosprieda. — Krokodiliem ēst gribas vienmēr, un man nav nekādas vēlēšanās krist viņiem par upuri.

—   Piekrītu. — Villems atbalstīja draugu. — Es vēl neesmu tik ļoti izsalcis, lai šķirtos no savas bises.

Priekšlikums tika pieņemts vienbalsīgi. Mednieki palika uz klints, taču viņu pacietība sāka zust. Saule bija jau augstu. Tā cepināja nežēlīgi, it kā visi stari kā fokusā būtu vērsti uz to akmens saliņu, kur trijotne stāvēja. Likās, ka nekad vēl viņus nebija vienlaikus mocījis tik briesmīgs karstums un izsalkums. Drausmīgajā svelmē Hendriks un Arends vai prātu zaudēja no bada, un tikai Villems saglabāja aukstasinību.

— Vai patiešām zilonis mūs vēl gaida? — Villems prātoja. — Tad viņš vienkārši ir vecs muļķis, kā Moris dēvē Kongo. Žēl, ka mēs nevaram viņu apmeklēt un pateikties par ilgo modrību.

Ar asprātībām Villems cerēja uzjautrināt savus biedrus, taču veltīgi. Neviens pat nepasmaidīja.

20. NODAĻA ŠĶirti

Visu garo dienu mednieki pavadīja uz klints. Viņi nebaidījās, ka straume tos varētu aiznest. Ūdens vairs necēlās, taču nesāka arī kristies.

Saule bija sasniegusi zenītu un cepināja vēl briesmīgāk nekā iepriekš. Mednieki jutās tā, it kā tiktu vārīti. Tas kļuva neciešami.

—  Vai patiešām mēs nonīksim šeit vēl vienu nakti? — Hendriks nepacietīgi jautāja.

—  Laikam gan, — drūmi atbildēja Villems.

—  Bet ko mēs rītdien darīsim? — Arends jautāja. — Nez vai rīt mums būs vieglāk izkļūt no šejienes nekā šodien.

—  Jā, patiešām, — Villems noteica. — Vajadzētu kaut ko izdomāt, nevis mūžību sēdēt kā cietumā. Kā jums liekas, ko mēs varētu izdarīt?

—  Lūk, ko. Lai kāds no mums peldus dodas lejup pa straumi un sameklē vietu, kur iespējams izkāpt krastā, — Hendriks ierosināja. — Ja viņš malā izpeldēs veiksmīgi, tad pa sauszemi atnāks atpakaļ, izraudzīsies garāku liānu — tās atrodamas pie katra koka — un metīs uz klints pusi, bet abiem palicējiem tā jāuzķer. Tādā veidā mēs arī tiksim projām.

—  Nav slikti izdomāts, — Arends ieteicās. — Tikai kurš no mums būs ar mieru peldēt? Es, piemēram, esmu gatavs riskēt.

— Protams, risks ir liels, — Hendriks teica. — Taču arī šeit palikt bīstami — mums draud bada nāve.

—  Pilnīgi pareizi, — Arends piekrita. — Taču labāk lai mani apēd krokodils nekā es pats nomirstu badā. Tā ka labprāt došos ceļā. Ja pēc trim četrām stundām jūs mani krastā neredzēsiet, tad vai nu mani būs apēdis krokodils, vai arī es būšu nosities pret akmeņiem.

Hendriks un Villems negribēja ne dzirdēt par šādu uzupurēšanos: kādu brīdi jaunekļi strīdējās, kuram īsti vajadzētu peldēt — ikviens apgalvoja, ka peld labāk par citiem — protams, citādos apstākļos tā neviens nerunātu. Visi aizstāvēja savas tiesības riskēt ar dzīvību un negribēja piekāpties, līdz pēdīgi nolēma lozēt.

Kā izrādījās, plānu īstenot bija lemts Hendrikam, kurš to ierosināja.

—  Ļoti labi ! — Hendriks nopriecājās, kad lieta bija izšķirta. — Tas ir tikai taisnīgi — es to visu izdomāju un pats arī izpildīšu. Uz priekšu !

Viņš ātri izģērbās, paspieda Villema un Hendrika roku, ielēca straumē un ātri aizpeldēja.

Ar satraukumu draugi viņam nolūkojās pakaļ. Jau pēc trim minūtēm, bangainās straumes rauts, viņš bija izzudis skatienam.

Divas stundas Villems un Arends pavadīja satrauktā neziņā. Pagāja vēl divas stundas, un abus draugus pārņēma šausmas.

— Jau tumst, — Arends teica. — Ja līdz naktij Hendriks nebūs atgriezies, peldēšu viņu meklēt.

—  Var jau arī peldēt, kamēr mums vēl ir spēks, — Villems atsaucās. — Ja tu peldēsi, es tev peldēšu līdzi. Dosimies kopā. Kā tev šķiet, cik ilgi vēl būs jāgaida?

—  Manuprāt, neilgi. Jūdzes attālumā noteikti vajadzētu būt vietai, kur iespējams izrāpties krastā. Un, lai nopeldētu jūdzi, daudz laika nav nepieciešams. Tu taču redzēji, cik ātri straume viņu aiznesa. Hendriks atgriezīsies pavisam drīz vai arī nekad.

Pagāja vēl viena stunda, taču Hendriks nerādījās.

—  Paliec, Villem, — Arends ierosināja. — Es peldēšu viens.

—  Nē, — Villems atbildēja. — Peldēsim kopā. Kādreiz es varbūt negribēju šķirties no savas šautenes, taču tagad laikam vajadzēs gan. Ilgāk gaidīt nedrīkst. Ar katru brīdi spēka paliek aizvien mazāk.

Draugi izģērbās un jau dzīrās lēkt ūdenī, kad piepeši izdzirdēja pazīstamu balsi.

Krastā tieši pretī klintij parādījās Kongo, kurš sēdēja uz zirga.

—  Nebaidieties, baas Villem! — viņš kliedza. — Es drīz atgriezīšos. — Un aizjāja.

Un tūlīt, kā izskaidrojot viņa pazušanu, skaļi ietaurējās zilonis.

—  Ak, Dievs! — Arends iesaucās. — Cii ilgi mēs vēl te sēdēsim?

—  Droši vien līdz rītam, — Villems atbildēja. — Ātrāk jau Kongo neatgriezīsies: viņam vajag aizjāt līdz nometnei un atpakaļ.

— Vai tiešām viņš aizjāja, pat nemēģinādams mūs glābt?

—  Protams. Ko viņš var izdarīt viens Neko. Viņš to saprata, tāpēc arī aizjāja pēc palīdzības. Ziloni viņš viens pats nogalināt nevar. Ja arī ziloņa nebūtu, Kpngo nespētu mūs nocelt no klints.

—  Līdz krastam jardu divdesmit. Sasniegt varētu, tikai nepieciešama virve. Der arī liānas, taču Kongo tās nav pamanījis. Droši vien viņš no pirmā skatiena saprata, ka viens galā netiks, un aizjāja uz nometni pēc palīdzības.

—  Cerams, — Arends teica. — Ja jau tā, tad par sevi mums nav ko baidīties. Vienkārši jābruņojas ar pacietību un jāgaida. Mani uztrauc tikai Hendriks.

Villems neatbildēja, un Arends saprata, ka viņš gandrīz vai zaudējis cerību atkal ieraudzīt Hendriku.

Saide lēni norietēja, un pār straujo upi atkal nolaidās nakts. Pat ja medniekiem negribētos ēst, satraukums tik un tā neļāva viņiem aizmigt. Ūdens viņiem bija atliku likām, pat pārāk daudz, lai arī to dabūt nebija viegli: smelšanai nācās izmantot pulvernīcu, no kuras iepriekš bija izbērts pulveris.

Atkal pienāca rīts, un saule uzlēca tikpat spilgta un cepinoša kā vakar un, jo augstāk kāpa bezmākoņu debesīs, jo svilinošāki kļuva tās stari.

Vēl dažas stundas — un atgriezīsies Kongo. Bet ja nu viņš vispār neatgriezīsies ? Mednieki zināja, la Āfrikā katrs jājiens ir saistīts ar briesmām. Viņu tagadējais stāvoklis apliecina, ka arī kaferam ceļā uz nometni var gadīties traucēkļi.

Viņi vairs nešaubījās, ka ar Hendriku notikusi nelaime; var jau būt, ka viņš vairs nav starp dzīvajiem.

Un gluži vai tāpēc, lai viņus par to galīgi pārliecinātu, pie klints, kur abi stāvēja, parādījās trīs krokodili, kas nemaz nesteidzās peldēt tālāk — droši vien cerēja itin drīz pamieloties ar cilvēku gaļu.

Redzot šos neradījumus, Villems vairs nespēja valdīties. Tāds liktenis būs piemeklējis Hendriku un, jādomā, gaida viņus abus. Viņš paķēra šauteni, izbēra mitro pulveri un pielādēja no jauna. Tad notēmēja kāda riebīgā rāpuļa acī un nospieda gaili.

Norībēja šāviens. Krokodils smagnēji ienira ūdenī un sāka tā mētāties, ka kļuva skaidrs: mednieks' bijis precīzs.

Krokodils iznira un apsviedās otrādi, tad ienira atkal un sāka tik ātri griezties apkārt uz vietas, ka Villemu un Arendu, kas vēroja rāpuļa agoniju, apšķieda ar šļakatām no galvas līdz kājām.

Abi pārējie krokodili aizpeldēja lejup pa straumi. Noskatīdamies tiem pakaļ, abi brāļi domāja tikai par Hendriku. Nolaidīsimies lejāk arī mēs un paskatīsimies, kas ar viņu noticis.

21. NODAĻA neveiksme pĒc neveiksmes

Kad Hendriks atvadījās no draugiem un iebrida ūdenī, viņam nevajadzēja tērēt daudz spēka, lai peldētu Ar vieglām roku un kāju kustībām bija pietiekami, lai turētos virspusē, bet straume viņu nesa tik ātri, ka viņš cerēja aizpeldēt līdz mērķim pavisam drīz.

Jādomā, ka viņš pēc neilga laika sasniegs tādu vietu, kur krasti nav tik nepieejami stāvi un augsti, bet straume ne tik stipra, lai viņš nevarētu tuvoties malai.

Hendriks aizpeldēja garām dažām klintīm, un viņam vajadzēja krietni pacensties, lai nesasistos pret vienu no tām — tik strauji viņu upe nesa.

No draugiem Hendriku šķīra jau apmēram jūdze, krasti kļuva aizvien lēzenāki, un viņš izlēma, ka laiks tikt malā.

Upe vēl aizvien tecēja strauji, un, iekams Hendriks paspēja kaut drusciņ tuvoties krastam, straume viņu aiznesa vēl dažus jardus lejup.

Hendrika apziņā beidzot radās miglaina briesmu nojauta; dodamies ceļā, viņš bija paredzējis visu, tikai ne to. Līdz šim gāja labi: viņš nenositās pret klintīm, nenokļuva krokodilu zobos, taču zināja, ka viņam draud jaunas, vēl lielākas briesmas. Straume vērtās vēl ātrāka, viņš saprata, ka upes gultne attrodas slīpā nogāzē — un priekšā jau dzirdams ūdenskrituma troksnis. Pirmajā brīdī tas bija tikai minējums, taču itin drīz nebija nekādu šaubu. Viņš kā bulta tika nests pie ūdenskrituma malas. Saņēmis visus spēkus, viņš mēģināja izpeldēt krastā tur, kur bija lēzenāk.

Gandrīz vai izdevās. Vēl desmit pēdas — un viņš pieķertos pie krūma, kas bija nolīcis pār ūdeni. Taču šo nelielo attālumu Hendriks nespēja pārvarēt un drausmīgā straume atkal aizvilka lejup.

Pie pašas kraujas, kur ūdeņi gāzās lejup, Hendriks ieraudzīja smailu klinti, kas pāris pēdu augstumā slējās virs ūdens. Laimīgas nejaušības dēļ viņš peldēja tieši garām. Satvēris klinti, viņš pieķērās abām rokām un tikai tā spēja noturēties. Ūdens apnesa viņu klintij apkārt — ķermeni vilka līdzi straume, kājas nokarājās pār bezdibeni. Lai gan akmens mazināja straumes spiedienu, Hendrikam vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai nenokristu lejā. Pēc brītiņa viņam izdevās rast atbalstu arī kājām. Klintī bija neliels izcilnis: Hendriks ar vienu kāju atspērās pret to, bet ar otru atbalstījās pret kraujas malu. Mēģinājums izkļūt krastā neizbēgami maksātu viņam dzīvību. Zeme lēciena attālumā, bet, lai aizlēktu, vispirms jāstāv stingri uz kājām, bet šeit nav vietas im kļūdoties iespējams zaudēt dzīvību.

Nācās vien turēties pie klints. Stundas gāja, un stāvēt tik neērtā un nogurdinošā pozā kļuva aizvien grūtāk. Atpūsties iespējams tikai tā: nepalaižot vaļā klinti, iegremdēties atkal ūdenī. Taču ilgāk par divām trim minūtēm atpūsties nav iespējams — ja vien to vispār var saukt par atpūtu —, un Hendrikam vajadzēja uzrāpties uz klints.

«Vismaz šeit nav jābaidās no krokodiliem,» vienā no atpūtas brīžiem viņš nodomāja. «Varbūt kāds arī iepeldēs tik tālu, taču vienalga nepagūs mani satvert, pat ja būs galīgi izbadējies.» Tā viņš nomocījās visu nakti.

Uzlēca saule, un viņš atkal ar sāpēm vēroja krastu, kas atradās rokas stiepiena attālumā, taču bija tik neaizsniedzams, it kā priekšā tecētu vairākas jūdzes plata straume.

Laikam gan liktenis viņ\i nežēlos.

Tā kā krastu aizsniegt nav iespējams, jāpaskatās lejup. Izstiepis kaklu, cik vien iespējams, Hendriks palūkojās, kur gāžas -upes ūdeņi. Kraujas augstums bija apmēram trīsdesmit pēdu. Lejā ūdens bija sakults vienās putās, bet mazliet tālāk jau plūda mierīgi, it kā pēc neprātīgā lēciena upe atpūstos.

«Vai neļauties straumei?» Hendrikam ienāca prātā. Ja viņš būtu pārliecināts, ka lejā dziļš, tad izšķirtos vienā mirklī. Bet ja asi akmeņi? Tad iespējams nosisties. Arī krasti lejā stāvi. Peldēt acīmredzot vajadzēs ilgi — ne tik drīz izdosies nokļūt uz sauszemes. Un pēc tam, kad viņš nolidos no trīsdesmit pēdu augstuma, virspusē turēties nebūs viegli. Lai nu kā, ilgi peldēt viņš nevarēs.

Hendriks apsvēra, padomāja un beigu beigās atteicās no šī bīstamā mēģinājuma.

Lai kādas grūtības nācās izciest, viņš neaizmirsa draugus, kas bija palikuši uz klints.

Visdrīzāk Villems un Arends peldēs viņam pakaļ. Varbūt kāds no viņiem jau devies ceļā, varbūt abi. Un naktī viņus varēja aiznest ūdenskritums, bet viņš tumsā neko nebija manījis.

Laiks gāja, Hendriks bija tik izmisis, ka sāka zaudēt cerību uz izglābšanos. Pāris reižu viņš gandrīz vai jau gribēja ļauties straumei, bet dvēseli uzticēt Radītājam. Taču eņģeliski skaistais Vilhelmīnes tēls, kas pavīdēja viņa domīgo acu priekšā, aizdzina velnišķīgo kārdinātāju un lika pacietīgi gaidīt. Hendriks paklausīja.

22. NODAĻA atkal kopĀ

Laiks gāja. Villems un Arends savā akmens saliņā aizvien nepacietīgāk gaidīja, kad Kongo atgriezīsies. Viņi nešaubījās, ka kafers palīdzēs im neliks gaidīt ilgāk nekā nepieciešams. Taču viņš aizjāja uz visu nakti, un nakts ir ceļošanai bīstams laiks. Droši vien Kongo būs jau paspējis aizjāt līdz nometnei un atgriezties: laiks bija aizritējis visai daudz. Māsa Anna un tā, kas stāv Zilbārža pils sardzes tornī, nelīikojās uz ceļu tik cieši kā mednieki uz krastu; nenolaizdami skatienu, viņi vēroja, vai neparādīsies Kongo. Un sagaidīja. Ap dienasvidu viņi izdzirdēja kliedzienus, un itin drīz krastā parādījās Hanss, Kongo un Makora, kā arī desmit Makoras cilts vīrieši, kas nesa garu virvi, ko Kongo lika ņemt līdzi.

—  Kur Hendriks? — drebošā balsī jautāja Hanss.

—  Nezinām, — skanēja atbilde. — Viņš aizpeldēja lejup pa straumi, jo cerēja izkļūt krastā. Mēs ļoti baidāmies, ka ar viņu notikusi nelaime.

Kamēr trīs draugi satraukti runājās, Makora un daži afrikāņi aizgāja augšup gar upi.

Pie krasta viņi ieraudzīja guļam apmēram piecdesmit pēdas garu koku. Tas nogāzās pirms daudziem gadiem un tagad bija nokaltis un izžuvis. Cieši apsējuši vienu virves galu ap stumbru, afrikāņi koku iegrūda ūdenī ar tādu aprēķinu, lai straume to aiznestu pie klints, kur stāvēja Villems un Arends. Otru virves galu cieši turēja afrikāņi.

Straume apņēma koku un vienā mirklī pienesa pie klints: afrikāņi no visa spēka pievilka virvi, lai koks neaizpeldētu prom.

Ar kaķa veiklību Villems un Arends uzlēca uz koka, apsēdās jāteniski un sveiki un veseli tika izrauti krastā.

Pirmais, ko mednieki ieraudzīja, bija zilonis, kas miris no daudzajām viņu lodēm. Pat nepielūdzamais naids nebija glābis dzīvnieku no nāves.

Tagad Villems un Arends uztraucās nevis par sevi, bet gan par pazudušo draugu. Viņus mocīja bads un nogurums, bet ēdiens nebija prātā, kamēr neatradīs Hendriku.

Ja neskaita pašcieņu, cilvēka dvēselē nekas nedzīvo tik ilgi kā cerība, pat ja nav nopietna pamata. Kopš Hendriks no viņiem atvadījās, pagājusi vairāk nekā diena. Vai viņi savu draugu dzīvu vēl kādreiz ieraudzīs? Diezin vai. Taču cerības nezaudēja.

Paņēmuši pārtiku, lai paēstu ceļā, mednieki devās lejup gar upi. Daudzi afrikāņi viņiem līdzi gāja nelabprāt. Dažu stundu laikā viņi bija nogājuši apmēram trīsdesmit jūdzes un, protams, bija piekusuši.

Taču bija vēl cits iemesls. Tā kā afrikāņi zināja, ka Hendriks aizpeldējis lejup pa straumi, tad, veselā saprāta un nevis draudzības jūtu vadīti, necerēja vairs sastapt viņu dzīvu. Labi pazīdami ūdenskritumu, viņi bija pārliecināti, ka peldus no tā nav iespējams izvairīties un pašlaik upe jau nes Hendrika nedzīvo ķermeni uz okeānu.

Nojājis mazliet vairāk par jūdzi, Villems izšāva. Atbalss atskanēja tālu piekrastē. Visi sastinga, klausīdamies, vai Hendriks neatsauksies.

Viņš atsaucās.

No tālienes atskanēja vāja cilvēka balss. Priecīgi iekliegdamies, mednieki metās uz priekšu un pēc brītiņa Hanss pasauca: — Hendrik!

Atbilde bija dzirdama no upes: — Esmu šeit! Nāciet šurp!

Vēl pēc brīža viņi stāvēja dažu pēdu attālumā no meklētā drauga un ar pirmo skatienu saprata, kāpēc viņš nebija ieradies savus ceļabiedrus glābt.

Pienāca makololo ar pārtikas krājumiem, izsalkušie mednieki krietni paēda, tad visi atgriezās pie nogalinātā ziloņa, kur ierīkoja nometni, iekūra ugunskurus un sāka gatavoties naktsguļai; afrikāņi mielojās ar savu iecienīto ēdienu — ceptu ziloņa kāju.

Tagad Kongo vajadzēja pastāstīt par saviem piedzīvojumiem. Kad, dzīdamies pakaļ žirafēm, mednieki aizjāja, viņš divas trīs stundas gaidījis. Tad devies viņiem pa pēdām, bet, tā kā vedis pavadā nastu nesēju zirgu, uz priekšu virzījies lēnām.

Kad viņš nonācis pie nonāvētās žirafes, iestājusies nakts. Tumsā pēdas nevarēdams saskatīt, viņš tur palicis līdz ritam.

Sācies lietus un gandrīz pilnīgi aizskalojis pēdas, tā ka pat Pēddzinis tās tikko varējis atrast. Pēc brīža Kongo ievērojis, ka zirgu pēdas ved uz dažādām pusēm. Viņš gājis pa vienām pēdām un atradis zirgu, bet gan segli, gan pavada, gan arī jātnieks bija pazudis.

Tas bija aizbēgušais Villema zirgs, ko pārbiedēja ziloņu parādīšanās.

Tātad saimnieks jāmeklē citur. Kongo atgriezies tur, kur pēdas šķīrās, un nokļuvis vietā, kur zilonis uzbruka medniekiem. Tad kafers izgājis pie upes un uzreiz ieraudzījis medniekus uz akmens saliņas. Ievainotais zilonis Kongo uzbrucis, un viņam vajadzējis glābties bēgot. Taču ar redzēto bija diezgan: viņš sapratis, ka jāsteidzas uz nometni pēc palīdzības un to atvedis…

Nakts pie ezera pagāja mierīgi. Laimīgi, ka ir atkal kopā, draugi nebūtu aizdarījuši ne acu, ja vien viņus nepieveiktu briesmīgais nogurums. Redzot, cik viņi izmocīti, Hanss un Makora nelūdza, lai mednieki sīki un smalki izstāstītu, kādas briesmas piedzīvojuši. Bija vēl pavisam agrs, kad nometne iegrima miegā.

Tātad pazuduši divi zirgi. Medniekiem tas bija liels zaudējums. Toties viņi bija glābti, glābti vienkārši brīnumainā kārtā, un neviens par savu likteni nebija apvainots.

No rīta visi devās atpakaļ uz turieni, kur bija ierīkotas žirafu lamatas. Moris viņus nepacietīgi gaidīja. Viņš ārkārtīgi nopriecājās, ieraudzīdams jaunekļus sveikus un veselus, un paziņoja, ka viņi vēl viegli tikuši cauri, varētu būt bijis arī ļaunāk, ja viņus pavadījis Kongo!

23. NODAĻA auŠĪbas naktĪ

Lamatu ierīkošanai bija nepieciešamas apmēram divas nedēļas, un Villems nolēma atkal doties medībās. Apkaimē medījamo dzīvnieku bija ļoti daudz, bet virsaitis neatlaidīgi lūdza, lai viņi nemedītu tuvumā, jo šāvieni viņus nodos.

Mimozu birzīs mednieki redzēja žirafes, un to pēdas bija arī upes krastā.

Makora teica: ja žirafes tiks izbiedētas, tās aizies no šīm vietām, pirms gatavs būs nožogojums.

Taču Villems bija mednieks un citādu iemeslu dēļ nebija jājis šurp. Sēdēt bezdarbībā veselas divas nedēļas viņš nespēja, tādēļ, paaicinājis Hendriku un Kongo, devās pie upes, kura, kā pastāstīja virsaitis, tecēja kādas trīsdesmit jūdzes uz ziemeļrietumiem no nometnes. Viņi cerēja tur nokļūt vienas dienas laikā. Tā arī būtu noticis, ja viņi nesastaptu lielu antilopju baru; mednieki sāka antilopes vajāt un aizkavējās.

Nakti mednieki pavadīja, kā pašiem likās, jūdzes piecas no upes un nākamajā rītā turpināja virzīties uz priekšu. Viņi nojāja piecas, tad desmit jūdzes, bet upes kā nebija, tā nebija.

Pēcpusdienā jaunekļi ieraudzīja strautiņu, kas iztecēja no ezera. Viņi nodomāja, ka tas jau nu droši vien ietek meklētajā upē un aizvedīs viņus pie tās. Tomēr no ezera viņi nesteidzās aiziet — cik varēja spriest, šeit bija lieliskas medību vietas. Krastā redzamas visādas pēdas. Un Villems izteica priekšlikumu nakti pavadīt slēpnī pie ezera.

Viņi nosegloja zirgus un palaida tos ganīties.

Divdesmit soļu attālumā no ezera viņi atrada slēpnim noderīgu vietu un apmēram stundas laikā izraka divas bedres, kur varēja paslēpties.

Tikko satumsa, mednieki, atstājuši Kongo liela ugunskura aizsegā, devās uz bedrēm un klusēdami sāka gaidīt medījumu.

Vispirms parādījās nelielas antilopes, bet medniekiem nevajadzēja papildināt savus pārtikas krājumus, tādēļ antilopes viņi neaiztika — ļāva tām padzerties un netraucēti aiziet.

Taču piepeši dzīvnieki satraucās un metās bēgt. Kādai antilopei uzbruka leopards. Pārējās aizbēga, bet plēsoņa, satvēris savu upuri, gribēja to aizvilkt. Tbmēr, līdzko viņš pavērsa pret medniekiem sānu, Villems izšāva no savas lielkalibra bises un lode sadragāja zvēram ribas.

Ierēkdamies leopards saslējās stāvus, paspēra dažus soļus ar pakaļkājām un nogāzās. Puskrēslā Villems bija šāvis gandrīz vai uz labu laimi, tomēr tik precīzi, it kā būtu tēmējis spilgtā dienas gaismā.

Tad pie ezera ieradās hiēnas, šakāļi un dažādi citi sīki dzīvnieki, kuru dēļ nebija vērts tērēt patronas.

Laiks gāja, bet pienācīga medījuma vēl aizvien nebija, un medniekiem neatlika nekas cits kā klausīties maitu rijēju — hiēnu un šakāļu — smieklos un rejās.

— Diez cik jauki tā gulēt vis nav! — Hendriks norūca. — Tā vien skaties, ka es naizmiegu.

Pagāja vēl stunda, bet ievērības cienīgs medījums vēl aizvien nebija parādījies, un bezdarbība sāka apnikt arī Villemam.

Viņi jau sāka gudrot, vai nepamest slēptuvi un nepievienoties Kongo pie ugunskura, kad pēkšņi izdzirda, ka tuvojas kaut kas lielāks par hiēnu. Paslēpušies bedrēs līdz kaklam, mednieki nepacietīgi lūkojās uz to pusi, no kuras bija dzirdami soļi. Ezeram tuvojās divi lieli dzīvnieki.

Sasprindzinādams redzi, Villems centās saskatīt, kas tie ir, un pēdīgi nočukstēja:

—  Kvagas.

—  Jā, patiešām, — Hendiiks atbildēja. — Nošausim tās. Jēgas maz, bet vismaz būs jautrāk, neaizmigsim.

Villems vairs necerēja tonakt nomedīt kaut ko izcili vērtīgu, tādēļ neiebilda, bet izšāva pirmais.

Dzīvnieks, kam viņš tēmēja, sagrīļojās un smagi iegāzās ūdenī.

Otra kvaga pagriezās un dzirās bēgt, taču izšāva Hendriks. Šāviens dzīvnieku neapturēja, un Hendriks nodomāja, ka nav trāpījis. Taču tūlīt izdzirdēja dobju kritiena troksni un saprata, ka kļūdījies; vienlaikus bija saklausāma arī ļoti pazīstama skaņa, kas noteikti nebija kvagas kliedziens.

Neteikdami ne vārda, mednieki izlēca no bedrēm un steidzās pie ievainotā radījuma. Abi juta, ka noticis kaut kas nelāgs.

Vispirms viņi uzdūrās dzīvniekam, ko nošāvis Hendriks.

Tā bija nevis kvaga, bet gan zirgs!

—  Zirgs! — iekliedzās Villems. — Taču, paldies Dievam, ne mans im ne tavs.

—  Tu esi savtīgs, Villem, — Hendriks teica. — Tas tik un tā kādam pieder. Skaties, uz muguras seglu pēdas.

—    Var jau būt, — Villems norūca; savu zirgu viņš vērtēja tikpat augstu kā šauteni. — Un tomēr es priecājos, ka tas nav mans zirgs.

Pēc tam viņi devās pie ezera. Seklumā vēl aizvien spārdījās otrs zirgs. Saprazdami, ka zirgs vairs nav glābjams, mednieki to nošāva.

Netikdami skaidrībā, kas tie par zirgiem, Villems un Hendriks atgriezās pie ugunskura; šonakt medīts bija gana.

Nākamajā rītā viņi jau agri devās prom no ezera uz to pusi, kur tecēja strautiņš, im pēc divām stundām sasniedza upi, ko tik ilgi bija meklējuši. Tur viņi nolēma palikt līdz nākamajai dienai; atkal noseglojuši zirgus, mednieki palaida tos ganīties, bet paši apgūlās paēnā, jo bija pamatīgi noguruši. Taču pēc maza brītiņa viņus satrauca Pēddziņa skaļās rejas un Kongo kliedzieni.

Pielēkdami kājās, mednieki ieraudzīja, ka tos ielenc apmēram četrdesmit afrikāņi, kas bruņoti ar šķēpiem, lokiem un bultām.

Iezemieši izskatījās kareivīgi, un mednieki saprata, ka nekas labs no viņiem nav sagaidāms, satvēra ieročus un dzīrās aizstāvēties līdz pēdējam.

24. NODAĻA gŪstĀ

Kongo metās pie Villema un lūdza nepretoties, viņš ārkārtīgi gribēja, lai mednieki padodas bez kādas aizstāvības, un pat saķēra Hendrika šauteni, kad tas dzīrās šaut.

— Inde! Bultas un šķēpi saindēti! — kafers kliedza, aiz šausmām vai zaudējis prātu.

Villems un Hendriks bija daudz dzirdējuši un lasījuši par afrikāņu ciltīm, kas saindē bultas un šķēpus, un šo to bija arī paši redzējuši, tāpēc Kongo satraukums pielipa arī viņiem.

Jaunekļi nebija bailīgi, taču viņus ielenca ļaudis, kuru ieroči bija tuvumā daudz nāvējošāki nekā viņu šautenes. Pietika ar vismazāko saindētā šķēpa skrambiņu, lai cilvēks mirtu mokpilnā nāvē.

Nebija cerību uzvarēt trīsdesmit četrdesmit vīru, pašiem negūstot nevienu ieskrambājumu. Tb saprazdami, mednieki paklausīja Kongo padomam un padevās.

Kad Kongo ieraudzīja, ka jaunekļi padodas gūtā bez pretošanās, viņš atguva savaldību un pieprasīja, lai iezemieši paskaidrotu, kāpēc viņi uzbrukuši medniekiem.

Uz priekšu panāca kāds karavīrs, kurš likās esam viscienījamākais, un, viņu uzklausījis, Kongo apjēdza, kas noticis, un satraucās ne pa jokam.

Karavīrs runāja valodā, ko saprata vienīgi Kongo. Viņš paskaidroja, ka viņam pazuduši divi zirgi, abi nošauti pie ezera, kad gājuši dzert. Viņš esot sarūgtināts par zaudējumu — zirgi bijuši dāvināti, bet priecīgs, ka atradis tos, kas lopiņus ļaunprātīgi nošāvuši.

Mednieki lika karavīram pateikt, ka zirgus viņi nošāvuši kļūdas dēļ un, ļoti nožēlodami savu rīcību, ar prieku atlīdzinās īpašniekam radītos zaudējumus.

Afrikāņu vadonis atbildēja, ka vairāk viņam nekas neesot nepieciešams, im uzaicināja medniekus uz savu ciematu, lai panāktu vienošanos.

Visi devās gar upi uz augšu. Taču iezemieši vēl aizvien medniekus ielenca un izturējās pret viņiem kā gūstekņiem.

— Mums neveicās, — Hendriks teica. — Vajadzēs atdot kaut ko tādu, bez kā grūti iztikt. Ar niekiem neatpirksies; viņi var pieprasīt mūsu zirgus nošauto vietā.

— Zirgus viņi nedabūs! — Villems atcirta, uz mirkli aizmirsis, ka nokļuvis gūstā un ka mednieku zirgi jau ir iezemiešu rokās.

Apmēram jūdzi no sagūstīšanas vietas mednieki ieraudzīja dažas būdas, no kurām izskrēja sievietes un bērni. Tas laikam arī bija ciemats.

Virsaitis nekavējoties ķērās pie lietas. Viņš dega nepacietībā dabūt savu; arī Villems un Hendriks nevēlējās lietu atlikt. Un Kongo atsāka pildīt tulka pienākumus.

Afrikāņu virsaitis lika medniekiem pateikt, ka nošautajiem zirgiem bijusi nenosakāmi liela vērtība. Tos viņam dāvinājis augsti godātais draugs, portugāļu vergu tirgotājs, un tādus zirgus nevar atrast visā pasaulē. Nekādi citi zirgi tos aizstāt nevarēs.

—  Lieliski, — noklausījies Villems teica. — Pa-, jautā, ko viņš grib dabūt.

—  Es saprotu, uz ko viņš tēmē, — Hendriks sacīja, kamēr Kongo skaidrojās ar virsaiti. Mēs netiksim no viņa nagiem ārā tik ilgi, kamēr viņš neizspiedīs visu, kas mums ir.

—  Labāk būtu, ja viņš pievaldītu savu alkatību, — Villems atbildēja. — Citādi vispār nedabūs neko. Mēs, protams, esam izdarījuši muļķību un nāksies par to samaksāt.

—  Drosmīgi teikts, — atbildēja Hendriks. — Taču noteicēji ir viņi, nevis mēs, tādēļ strīdēties nevarēsim.

Iekams piedāvāja savus noteikumus, virsaitis vēlējās medniekiem darīt zināmu, ka neapiesies ar viņiem nežēlīgi. Viņš nesodīs medniekus par kļūdu, bet tikai grib, lai viņam tiktu atlīdzināti zaudējumi, vienlaikus norādot, ka zaudējums ir neatsverams.

Aplūkodami nošautos zirgus, mednieki saprata, ka vergu tirgotājs par tiem ir vienkārši iežēlojies un tādēļ atstājis šeit. Visas pazīmes liecināja, ka viņi pēc gara un grūta ceļa ir pilnīgi zaudējuši spēkus, un iepriekšējais īpašnieks droši vien bija pateicīgs afrikāņu virsaitim, ka tas atļaus zirgiem nomirt viņa valdījumos dabīgā nāvē.

Prasītājs, kas reizē arī bija tiesnesis, beidzot paziņoja, ka vēlas saņemt atlīdzību par nodarītajiem zaudējumiem.

—  Pasaki, ka par atlīdzību es vēlos tikai viņu zirgus, šautenes un patronas. — Viņš griezās pie Kongo.

—  Ko! — Villems dusmās iekliedzās. — Atdot viņam manu zirgu un šauteni? Pat visi Āfrikas zirgi tā nav vērti.

Par tādu izspiešanu Hendriks bija tikpat pārsteigts un sašutis kā viņa draugs, un, redzēdami, ka sarunas turpināt nav jēgas, mednieki, neteikdami ne vārda, devās pie saviem zirgiem, lai uzlēktu seglos un aulekšotu prom.

Taču virsaitis ar saviem ļaudīm aizšķērsoja viņiem ceļu. Sākās kautiņš, kurā Villems mērojās spēkiem ar vairāk nekā desmit iezemiešiem. Visus, kas vien mēģināja viņam izraut šauteni, arī virsaiti, viņš nogāza zemē. Šaut Villems negribēja — lode nonāvēs tikai vienu ienaidnieku, bet viņu te ir vesels pūlis.

Grūti pateikt, vai iezemiešiem izdotos sagūstīt Villemu dzīvu, bet kādam — varbūt viltīgākajam — ienāca prātā atjautīga doma, kā izbeigt sadursmi. Paķēris konusveida grozu, kurā ķēra zivis, viņš pieskrēja Villemam no muguras un uzmauca to galvā. Grozam tūlīt pieķērās vēl divi vai trīs un nogāza milzenīgo mednieku zemē un turēja, kamēr izdevās viņu sasiet ar zebrādas siksnām.

Tikmēr kāds afrikānis iesita Hendrikam tik spēcīgi, ka tas apdullināts vairs nespēja pretoties un arī tika cieši sasiets.

Kongo nemēģināja aizstāvēt savus saimniekus, gluži otrādi, likās esam ļoti apmierināts ar to, kā attīstās notikumi. Tbmēr iezemieši sasēja arī viņu.

Drīz vien Hendriks atjēdzās un ievēroja, ka ir cieši sasiets. Viņu pārņēma neaprakstāms niknums.

Kas var būt mokošāks drosmīgam, patmīlīgam cilvēkam kā nespēja atriebties par dziļo pazemojumu!

Villems bija tikpat drosmīgs, taču ne tik karstasinīgs un rāmāk pacieta apvainojumu. Viņš sašuta tikai tad, kad viņam mēģināja atņemt visdārgāko — šauteni. Tbmēr paturēt to viņam neizdevās un, zaudējis gan šauteni, gan arī brīvību, Villems nolēma saglabāt mieru un pacietīgi gaidīja, kas būs tālāk.

Kongo, kas bija mierīgi noskatījies, kā sasien viņa saimniekus un it kā par to priecājies, tagad, kad arī viņu pašu piemeklēja tāds pat liktenis, kļuva drūms. Nelaimē nokļuvušie mednieki līdzjūtību viņam neizrādīja: bija pamats aizdomām, ka viņš ir nepateicīgs.

25. NODAĻA briesmĀs

Gūstekņiem atlika tikai noskatīties, kā iezemieši sadala savā starpā viņu mantas; lielāko daļu paņēma virsaitis kā atlīdzību par zaudētajiem zirgiem un ciešanām, ko viņam nodarījusi nesenā sadursme. Pirms iezemieši Villemu paguva sasiet, viņš ar laides sitienu bija virsaiti notriecis zemē.

Skatīties, kā dala viņu mantas, bija medniekiem jauns pazemojums, un tagad viņi turēja par savu pienākumu atriebties par to.

— Nekas nesanāks, baas Villem, — teica Kongo, kam bija izdevies pielīst mazliet tuvāk. — Ja sāksim pretoties, mūs nogalinās.

Tad Kongo pastāstņa: ja viņi jau sākumā nebūtu sastrīdējušies ar virsaiti, varbūt viņiem izdotos atgriezties pie Makoras, bet tagad no šejienes izlauzties viņi nekādi nevarēs, pat viņš to nespēj, kaut arī izlicies par nodevēju, cerēdams, ka tā viņam būs vieglāk paglābt savus saimniekus.

—  Vai tu domā, ka viņi patiešām grib mūs nonāvēt? — Villems jautāja.

Jā, baas Villem. Protams, grib, — Kongo atbildēja. — Tagad viņi baidās mūs atbrīvot.

—  Bet, ja viņi grib mūs nonāvēt, kāpēc tad nedarīja tūlīt? — Hendriks jautāja.

Kongo izskaidroja, ka viņu gūstītāji pieder pie zulusu nomadu cilts, kas ir sevišķi kareivīga un baltos cilvēkus neciena nemaz. Šī cilts savulaik esot pieprasījusi meslus portugāļu ieceļotājiem Āfrikas ziemeļos un tos dabiijusi; tā nekad nepiedošot aizvainojumu, kas nodarīts virsaitim, kurš notriekts zemē savu ļaužu klātbūtnē. Ar to vien pietiek, lai viņus nonāvētu.

Skaidrodams, kāpēc medniekus nenonāvēja tūlīt, Kongo apliecināja tik teicamas zināšanas par gīīstītāju cilts tikumiem un parašām, ka medniekiem neradās nekādas šaubas par viņa patiesīgumu.

—  Balto cilvēku nekad nenonāvē, visai ciltij redzot, — Kongo teica. — Sievietes un bērni šo notikumu var izpļāpāt citiem baltajiem cilvēkiem, kas ieklīst apvidū. Protams, balto gūstekņu liktenis būs zināms visiem, taču redzēs to tikai nedaudzi. Naktī viņus aizvedīs pāris jūdžu attālumā no ciemata un nošaus. Taču bendes, atgriezušies apmetnē, stāstīs, ka atlaiduši viņus mājās.

Kongo uzskatīja, ka virsaitis vēl nav aizprātojies līdz rēķinu kārtošanai; viņš ir pārāk apmierināts ar tikko iegūtajām trofejām un ne par ko citu tagad nedomā.

Lai ko ari Kongo stāstīja, Villems un Hendriks nezaudēja cerības uz izglābšanos. Varbūt tomēr gadīsies kāds mirklis, kad varēs laisties lapās — tikai zirgus un šautenes viņiem vairs neredzēt.

Pievakarē medniekiem likās, ka viņus vairs neapsargā tik stingri kā dienā. Taču veltīgi viņi mēģināja saraut siksnas vai atsvabināties no tām. Viņi bija sasieti cieši. Droši vien pacenties cilvēks, kas ieguvis lielu pieredzi, sūtīdams verdzībā savus nelaimīgos ciltsbrāļus.

Vakarā pie medniekiem pienāca kāds iezemietis. Viņš apstājās pie Villema un sāka viņu uzmanīgi apskatīt.

Afrikāņa seja Villemam šķita pazīstama un, rūpīgāk ielūkojies, viņš atpazina padzīto Sindo, kuru bija glābis no Makoras dusmām. Villema izmisumu tūlīt nomainīja cerība. Šis «neilgais vadonis» katrā ziņā nebūs nepateicīgs. Droši vien viņš gūstekņus aizstāvēs. Tas vienkārši ir viņa pienākums.

Villems pacentās Sindo apliecināt, ka viņu pazīst, cerēdams, ka Sindo viņiem drīzāk palīdzēs. Taču mednieks pievīlās: nicīgi saviebies, afrikānis aizgāja.

—  Tas bija Sindo, — Villems klusi teica saviem nelaimes biedriem. — Viņš acīmredzot pievienojies šai ciltij. Vai tiešām viņš mums nepalīdzēs?

—  Pareizi, Sindo, — Kongo apstiprināja. — Tikai palīdzēt gan nepalīdzēs.

—  Kāpēc?

—  Viņš nav tāds muļķis.

Tas līdzinājās patiesībai. Ja jau reiz viņu apvainoja nodevībā un gandrīz nonāvēja, būtu muļķīgi atkal riskēt tur, kur viņš dabūjis jaunu mājvietu.

Tā Villems izprata iezemieša rīcību. Sindo viņiem atmaksāja ar nepateicību. Viņš neizrādīja nekādu līdzjūtību pret tiem, kas viņam palīdzējuši nelaimē. Gluži otrādi — lika saprast, ka nekad tos nav pazinis.

Visu nakti viņi gulēja sasieti. Pienāca rīts, bet viņus vēl aizvien neatbrīvoja.

—  Ko tas nozīmē? — Hendriks jautāja. — Ko viņi taisās ar mums darīt?

—  Es sāku baidīties, ka Kongo taisnība, — Villems atbildēja. — Viņi patiešām ir nodomājuši kaut ko ļaunu. Mūs viņi aplaupīja un visu nakti turēja sasietus. Tas ir aizdomīgi.

—  Vai patiesi viņi uzdrošināsies mūs nogalināt? — Hendriks iesaucās. — Mēs esam baltie, pie mums visi aizstāv cits citu, un, ja cietīs viens, pārējie viņu atriebs. Vai patiešām viņi ir gatavi uz visu un nebaidās no atmaksas?

—  Sākumā es arī tā domāju, — Villems atbildēja. — Bet tagad, kad ar mums tā izrīkojas, jādomā, ka viņi nebaidās ne no kā.

—  Nē, baaš Villem, — Kongo iejaucās. — Virsaitis pat ļoti baidās.

—  Lūk, kā? Neliekas vis.

—  Es jums saku, viņš baidās mūs atlaist. Mūs nogalinās, baas Villem.

1b Kongo pateica tik bezcerīgā padevībā, ka nebija šaubu par viņa pilnīgo pārliecību.

—  Vai tiešām tā ir, Hendrik? — Villems jautāja draugam. — Nē, nevar būt! Var būt, ka es tikai sapņoju.

—  Kas attiecas uz mani, tad es nesapņoju vis, — Hendriks atbildēja. — Man rokas ir sasietas tik cieši, ka siksnas ir burtiski iegrauzušās ādā. Vēl drusciņ un es vienkārši nomiršu, ja mani neatsies. Bet vai patiešām viņi mūs iedrīkstēsies nonāvēt?

Kādu laiku gūstekņi klusēja. Viņi atcerējās nostāstus par daudzajiem gadījumiem, kad zulusi nežēlīgi izrēķinājušies ar Kapzemes baltajiem iedzīvotājiem, par varmācību bez kāda iemesla — un tas noticis daudz tuvāk balto cilvēku apmetnēm, kur zulusiem būtu vairāk jābaidās no atriebības. Taču cilts, kas sagūstījusi medniekus, no atmaksas varēja nebaidīties — no dienvidiem to aizsargāja milzīgas āres, bet bailīgos portugāļus — ziemeļdaļas iedzīvotājus — viņi neturēja ne par ko.

Arī tas vēl nebija viss. Mednieki bija nodarījuši viņiem zaudējumu un atteicās to atlīdzināt. Sadurs-mes laikā viņi bija aizvainojuši virsaiti, tam iesizdami. Turklāt iezemiešiem bija iepatikusies gūstekņu manta, bet kā visdrošāk to saglabāt? Protams, jāizdara tā, lai viņi nekad nevarētu atgūt savu īpašumu vai pieprasīt atlīdzību par to.

Nākotne šķita drūma. Un mūsu piedzīvojumu meklētāji jau pavisam nopietni sāka ticēt, ka Kongo nemaldās, pareģodams viņiem drīzu nāvi.

26. NODAĻA viŅus gaida nĀve

Pagāja vēl viena diena, taču pret gūstekņiem izturējās tāpat kā iepriekš. Ja neskaita sievietes un bērnus, viņus neviens neievēroja. Virsaitis un daži cilts vīrieši visu dienu izklaidējās, šaujot mērķī ar medniekiem atņemtajām šautenēm un mācījās apieties ar viņu lietām.

—  Ko viņi vilcinās? — Hendriks aizkaitināts iesaucās. — Ja nu grib mūs nošaut, lai nošauj! Labāk nāve nekā tādas mocības.

—  Jā, protams, šāda dzīve neko nav vērta, — Villems teica. — Tomēr zini, Hendrik, kur nenoteiktība, tur cerība. Šodien mēs nemaz neesam redzējuši Sindo. Nepateicīgais nelietis, viņš baidās mums pat rādīties!

—  Ja mums nevajadzētu palīdzības, viņš droši vien biitu mūs pazinis, — Hendriks teica. — Nu nekas. Vairāk mums nevajadzēs saskarties ar nepateicīgiem ļaudīm, diez vai mēs vēl varēsim palīdzēt kādam nelaimē.

Iestājās nakts, taču gūstekņi redzēja, ka ciematā valda neparasta rosība. Vairāki iezemieši ar lāpām skraidņa šurp un turp — acīmredzot gatavojās kādam ievērības cienīgam notikumam. Arī zirgi bija apsegloti.

—  Es jau jums teicu, ka mūs vedīs nošaut, — Kongo ierunājās.

Villems un Hendriks klusēdami vēroja notiekošo. Pienāca iezemieši un atraisīja visus trīs gūstekņus. Bija jānotiek kaut kam nozīmīgam, taču medniekiem pēc nomācoši ilgā gūsta im daudzajām mocībām katra pārmaiņa bija patīkama.

Virsaitis uz Villema zirga jāja pa priekšu desmit afrikāņu procesijai. Viņš devās pie ezera, kur bija nošauti viņa zirgi. Aizmugurē veda gūstekņus. Pēddzinis kopā ar citiem suņiem skrēja viņiem nopakaļ, pat nenojauzdams, kādas bailes žņaudza saimniekus. Gājiens devās laukā no ciemata, bet vecie ļaudis, sievietes un bērni, kas stāvēja ceļa abās pusēs, pavadļja viņus ar skatienu. Daudzi nolūkojās viņos ar līdzjūtīgu ziņkāri, acīmredzot ļoti apmierināti ar notiekošo. Gūstekņi to ievēroja. Kāpēc iezemieši ar tādu interesi skatās, kā viņi aiziet? Kad mednieki ieradās ciematā, viņus neviens neievēroja. Kas tagad afrikāņus saista? atbilde varēja būt tikai viena: iezemieši viņus vēroja ar to neveselīgo interesi, kādu vienmēr izraisa cilvēks, kas lemts vardarbīgai nāvei.

Virsaitis turēja Villema šauteni un, pēc visa spriežot, bija nodomājis to likt lietā. Laiku pa laikam viņš ieroci pacēla un notēmēja.

— Pajautā, Kongo, kur mūs ved, — Hendriks teica.

Kongo uzrunāja kādu afrikāni, kas gāja blakus, bet tas tikai kaut ko neskaidri norūca.

— Viņš nezinot, — Kongo pārtulkoja šo dusmīgo rūkšanu. — Tbties es zinu.

—  Kur tad mūs ved?

—  Nošaut.

—  Kongo! — Villems iesaucās. — Pajautā, kur ir Sindo. Ja nu tomēr viņš mums pēkšņi palīdz? Mēģināts nav zaudēts. Ja ne, tad mēs kaut vai ar to norēķināsimies par viņa nepateicību. Man nebūtu iebildumu viņam kaut kā atmaksāt…

Kongo paklausņa un pajautāja par Sindo. To izdzirdējis, virsaitis pavēlēja tūlīt apstāties un sāka par nezin ko iztaujāt savus ceļabiedrus.

— Virsaitis tāpat kā jūs, baas Villem, grib uzzināt, kur ir Sindo, — Kongo paskaidroja.

Gājiens bija apstājies, bet sarunas turpinājās. Tad virsaitis un vēl viens iezemietis aizjāja atpakaļ uz ciematu, līdz kuram tagad bija apmēram pusjīīdze. Gūstekņi un sargi palika stāvam. Aptuveni pēc stundas virsaitis atgriezās stipri noskaities.

Tas bija noprotams pēc viņa dusmīgās sejas un skaļās balss. Kongo uzmanīgi ieklausījās katrā viņa vārdā.

— Viņš rīmā par Sindo, — Kongo teica. — Viņš apzvēr, ka jau rīt Sindo tiks nošauts.

—  Ceru, ka viņš zvērestu pildīs, — Villems noteica. — Manuprāt, mēs esam viņā radījuši aizdomas par šo nelieti, kuram viņš devis patvērumu. Tagad Sindo samaksās par savu nepateicību. Viņam vajadzēja mēģināt mūs glābt, pat riskējot aiziet no cilts.

Gājiens devās tālāk. Virsaitis jāja pa priekšu, bet blakus abās pusēs divi afrikaņi nesa lāpas.

Nogājuši vēl nedaudz, mednieki atpazina vietu, kur tika saņemti gūstā. Virsaitis griezās ar runu pie saviem ceļabiedriem, bet Kongo to pārtulkoja Villemam un Hendrikam. Runas jēga bija šāda: baltie svešzemnieki tīši un ļaunprātīgi nošāvuši divus virsaiša zirgus — vislabākos rikšotājus pasaulē. Svešzemnieki nav gribējuši atlīdzināt zaudējumus, kaut gan varēja to darīt, bet, kad virsaitis pats gribēja iegūt atlīdzību par zaudētajiem zirgiem, viņam izrādīja pretošanos, notrieca zemē un nežēlīgi aizvainoja pavalstnieku klātbūtnē. Cilts vecākie vienprātīgi nolēmuši, ka par šiem noziegumiem gūstekņi jāsoda ar nāvi. Viņš ir atvedis vainīgos tur, kur tika izdarīts pirmais noziegums. Tā ir atbilstošākā vieta taisnīgā soda izpildei.

Kad Kongo medniekiem runu pārtulkoja, viņi lika virsaitim pateikt: ja viņš atlaidīs medniekus brīvībā, viņi labprāt atstās viņam zirgus, šautenes un visu pārējo mantu, kā arī sola nekad vairs neatgriezties viņa valdījumos un ne ar ko viņu netraucēt. Jo vairāk, viņi atsūtīs virsaitim izpirkuma maksu par to, ka viņš dāvājis medniekiem dzīvību un brīvību.

Par atbildi medniekiem paziņoja, ka viņi ir baltie, tādēļ solījumiem nevar ticēt. Viņi nevis atsūtīšot virsaitim izpirkuma maksu, bet gan drīzāk mēģināšot atriebties; lai tas nenotiktu, viņiem jāmirst — tā nolēmis virsaitis.

Pēc tāda lēmuma jaunekļiem zuda jebkādas cerības. Kopš šī brīža viņus atkal neņēma vērā. Ja Kongo gribēja bilst kaut vārdu, sargi sāka kliegt; pārējie pēc virsaiša norādījumiem gatavoja visu, kas nepieciešams nāves soda izpildei.

27. NODAĻA ĪstajĀ laikĀ

Drīz vien gūstekņi saprata, kāda nāve viņus sagaida. Bija redzams, ka virsaitis grib izmēģināt jauno ieroci — Villema šauteni.

Tādēļ arī gūstekņi bija tik ilgi palikuši dzīvi — virsaitis mācījās šo ieroci lietot, lai neaizšautu garām tādam mērķim kā divi baltie cilvēki.

Ārkārtīgi cieši savilktās siksnas briesmīgi žņaudza Hendrika rokas. Jēlāda izžuva un sarāvās, jo mednieki visu dienu bija pavadījuši karstā saulē. Siksnas bija dziļi iegriezušās miesā, rokas uztūkušas un Hendriks mocījās vairāk nekā citi.

Taču ne tikai tas nomāca viņa sirdi. Tagad vairs nebija šaubu, ka viņus gaida briesmīgais liktenis, ko Kongo bija paredzējis jau sākumā. Nāve šķita neatvairāma, un Hendriks ar sev raksturīgo aso prātu un jušanas spējām sāpīgi apzinājās nāves tuvumu. Viņš no nāves baidījās. Sajās bailēs nebija nekā necienīga.Tā bija tikai dzīvotgriba, kaislīga mīlestība uz dzīvi.

Kas nemīl dzīvi, tas nav cienīgs dzīvot; kam nav dārgi tās prieki un kas viegli no tiem šķiras, vai nu nav pratis tos novērtēt, vai ari viņa dvēsele ir tik tumša, ka viņš dzīvē spēj saskatīt tikai slikto.

Hendriks kaismīgi vēlējās dzīvot un baudīt dzīvi un, vērodams, kā gatavojas viņam atņemt dzīvību, izjuta neizsakāmas mokas.

Stāvot uz nebūtības sliekšņa, viņš skuma par daudz ko, taču viena doma bija sevišķi briesmīga. Nekad viņš vairs neredzēs Vilhelmīni van Vejku, ko mīlēja vairāk par visu pasaulē.

— Villem! — viņš iesaucās. — Kā tas var būt?

Vai tiešām mums tagad jāmirst? Es negribu… nevaru!

Kamēr Hendriks runāja, visi viņa dvēseles un miesas spēki tiecās tikai uz vienu mērķi: atgūt brīvību! Izmisīgās pūlēs viņš mēģināja pārraut saites, taču veltīgi — tikai zem nagiem izspiedās asinis.

Arī Villems nebija vienaldzīgs šajā smagajā brīdī. Ari viņš negribēja mirt, ari viņam bija ko nožēlot. Tas taču nozīmē, ka viņš nekad vairs neredzēs savus tuviniekus, nekad nespēs īstenot nolūku, kura dēļ devies tālajā ceļā.

Tāpat uzticamajam Kongo bija rūgti apzināties, ka tuvojas nāve.

— Baas Villem, — viņš teica, ar nožēlu vērdamies jaunajā medniekā. — Jūs drīz vien mirsiet. Lai slavēts Dievs, par kuru man stāstīja jūsu vecāki! Man nebūs lemts atgriezties GraafReinetā un noskatīties, kā jūs apraud.

Priekšdarbi nāves soda izpildei bija pabeigti, taču cietsirdīgajam virsaitim neizdevās parādīt savu mākslu un īstenot savu nodomu.

Tiklīdz viņš gribēja pacelt šauteni un notēmēt uz vienu nāvei nolemto, nez no kurienes parādņās liela tumšādaino karavīru vienība.

Brīdi valdīja apjukums. He, kuri grasījās izpildīt nāvessodu, nesaprata, vai atnākuši draugi vai ienaidnieki. Tad atskanēja nepazīstams kaujas sauciens, un visus ielenca liela auguma karavīri, bruņoti ar šķēpiem, lokiem un šautenēm. Kopā ar viņiem bija divi baltie cilvēki ar šautenēm, un gūstekņi ar prieku viņos atpazina Hansu un Arendu. Melnādainie karavīri bija Makora un viņa ļaudis.

Sodu tūlīt atcēla un gūstekņus nekavējoties atbrīvoja.

Pēc asinsizliešanas nebija nekādas vajadzības, jo neviens no varbūtējiem bendēm neizrādīja nekādu pretošanos. Viņi tūlīt gūstekņiem atdeva šautenes, zirgus un pārējās mantas — lielāko daļu pat ātrāk, iekams šajā sakarā tika bilsts kāds vārds.

Un atkal Villema sirds nespēja paciest paciest nežēlību. Viņš lūdza Makoru apžēlot zulusus. Ja Villems nebūtu viņus aizstāvējis, Makora būtu pavēlējis zulusus nonāvēt uz līdzenas vietas, bet pēc tam devies uz viņu ciematu spriest tiesu un izrēķināties.

Ar kopīgiem pūliņiem mednieki savaldīja Makoras niknumu un pārsteigtajiem bendēm ļāva aiziet neskartiem.

—  Cik labi, ka jūs paguvāt ierasties īstajā laikā,— Hendriks teica Hansim un Arendam. — Tikai kā jūs uzzinājāt, ka mēs esam nokļuvuši nelaimē?

—  Ļoti vienkārši, — Hanss atbildēja. — Šorīt mums pateica, ka jūs esat sagūstīti un drīz tiksiet nošauti. Mēs, protams, tūlīt devāmies ceļā un visu dienu steidzāmies, cik vien spēka, lai jums palīdzētu.

—  Bet kurš jums to pateica?

—  Sindo, ko Makora gandrīz nošāva par viņa pārmērīgo godkāri.

Tātad viņi veltīgi bija turējuši Sindo aizdomās par nepateicību. Viņš bija gājis — pareizāk sakot, skrējis visu nakti, lai paziņotu, kādas briesmas draud tiem cilvēkiem, kuri glābuši viņa dzīvību. Zulusiem viņa vārdi nenozīmēja neko, un viņš bija sapratis: gūstekņus izglābs tikai tad, ja paziņos ļaudīm, kas spēj tiem palīdzēt. Tā viņš bija medniekiem atlīdzinājis.

Paruna vēsta, ka cāļus skaita rudenī. Mednieki vēlreiz pārliecinājās, cik tas pareizi teikts. Ja gūstekņi ceļā uz nāves soda vietu nebūtu pieminējuši Sindo vārdu un zulusu virsaitim nebūtu radušās aizdomas par nodevību, tad palīdzība būtu nākusi par vēlu. Nāves soda izpilde aizkavējās tādēļ, ka virsaitis aizjāja uz ciematu meklēt Sindo un tādējādi zaudēja "jau saskaitītos cāļus".

Atbrīvotie mednieki jautāja, kur palicis Sindo: viņi vēlējās šo afrikāni apskaut.

Taču Sindo nebija redzams. Skriedams viņš bija tā pārguris, ka nespēja atgriezties kopā ar atbrīvotājiem un palika nometnē, kur tika būvētas lamatas.

Nekavēdamies ne mirkli šajā vietā, ar kuru saistījās tik nepatīkamas atmiņas, mednieki rītausmā kopā ar saviem draugiem no makololo cilts devās atceļā uz nometni.

Mori viņi sastapa pilnīgi apjukušu. Viņš priecājās, ka mednieki atgriezušies, un dusmojās uz Kongo, kas pieļāvis, ka jaunie saimnieki iekļūst tādā nelaimē.

Pakalpojums, ko Sindo izdarīja baltajiem draugiem, atjaunoja Makoras uzticību, un viņš piedāvāja padzītajam afrikānim atgriezties savā ciltī. Sindo ar prieku piekrita.

28. NODAĻA lamatas

Kādu laiku Villemam zuda vēlēšanās meklēt piedzīvojumus. Viņš taču bija šeit ieradies, lai noķertu divas jaunas žirafes un tās sveikas un veselas nogādātu Holandes konsulam. Pēdējo dienu pieredze apliecināja, ka viņš nenovedīs šo lietu līdz galam, ja pakļaus sevi varmācīgas nāves briesmām. Šī atziņa viņam bija dārgi maksājusi, un viņš nevis meklēja jaunus piedzīvojumus, bet gan kopā ar makololo ļaudīm būvēja lamatas. Viņam palīdzēja arī pārējie mednieki, un ikkatrs domāja ne tik daudz par žirafēm vai jaunām dēkām, cik par atgriešanos mājās.

Bija paredzēts, ka lamatas veidos divi augsti žogi, kas asā leņķī tuvosies viens otram. Šie žogi bija pusotras jūdzes gari, un sašaurinājums pietiekami plats, lai pa to varētu izkļūt vislielākais zvērs. Tūlīt aiz sašaurinājuma tika izrakta četrdesmit pēdas gara, piecpadsmit pēdas plata un astoņas pēdas dziļa bedre. Malas tika nostiprinātas ar resniem baļķiem, kas bija mazliet ievirzīti uz iekšieni. Lamatas tika būvētas ar aprēķinu, lai katrs dzīvnieks, kas izskrējis starp žogiem, noteikti iekristu bedrē un nespētu izrāpties. Jo tuvāk bedrei, jo augstāks un stiprāks bija žogs, lai to nevarētu ne apgāzt, ne arī tam pārlēkt pāri.

Bedri pārklāja ar niedrēm un zariem, bez ievērības neatstāja nevienu sīkumu, no kura varētu būt atkarīga pasākuma veiksme.

Gan mednieki, gan makololo strādāja ar degsmi, un drīz vien lamatas bija pabeigtas; atlika tikai iedzīt medījumu. Tb nolēma darīt nākamajā dienā. Lamatu priekšā atradās mimozu birzs — tādēļ arī tās te ierīkoja.

Agri no rīta visi makololo kopā ar medniekiem un suņiem sagatavojās grandiozai zvēru dzīšanai. Tika izveidotas divas grupas. Villems, Hendriks un Makora devās pa kreisi, bet Hanss, Arends un makololo cilts labākais kareivis un mednieks ar savu nodaļu pa labi, tā, lai birzi ielenktu no abām pusēm. Viņiem vajadzēja ietvert laukumu, kurš bija apmēram četras jūdzes garš un trīs jūdzes plats.

Sasnieguši ziemeļpuses mežmalu, lielākā daļa dzinēju un suņu iegāja birzī. Baltie mednieki, kas jāja uz zirgiem, un daži makololo, kas jāja uz vēršiem, turējās malās, lai neļautu izbiedētajiem zvēriem pārraut dzinēju ķēdi. Kādu laiku dzinēji un suņi it kā sacentās, kurš sacels lielāku troksni; jātnieki mežmalā drīz pārliecinājās, ka šīs pūles nav veltīgas.

Viņi nebija aizjājuši vēl pusjūdzes attālumā no turienes, kur sadalījās grupās, kad jau bija skaidrs: dzinēji un suņi izcēluši visdažādākos zvērus. Lūstot zariem, skaļi ietaurējās ziloņi, rēca lauvas, griezīgi spiedza paviāni, pretīgi smējās hiēnas.

Tiem, kuri jāja gar mežmalu, Makora ieteica turēties mazliet aiz dzinējiem. Villems un Hendriks itin drīz varēja novērtēt šī gudrā padoma nozīmi. Tikai dažus jardus viņu priekšā cauri krūmiem izlauzās ziloņu bars; milzīgajiem dzīvniekiem ļāva aiziet līdzenumā. Lamatās tos dzīt nevajadzēja.

Pēc brīža līdzenumā izskrēja vairākas zebras; arī tām ļāva aiziet veselām un neskartām.

Neilgi pirms dzīšanas beigām no tās puses, ko sargāja Villems un Hendriks, izskrēja liels bifeļu bars. par laimi, tobrīd mednieki bija attālinājušies no mežmalas, citādi auļojošais bars viņus samītu. Vairāki bifeļi izskrēja tepat vai pretī Villemam un Hendrikam, un, cenzdamies panākt baru, gandrīz uzdrāzās viņiem virsū, tādēļ jātniekiem nācās auļot, cik vien spēka, lai neuzdurtos to ragiem.

Tikko mednieki bija izvairījušies no bifeļiem, Villems ļoti iepriecināts pamanīja to, ko visvairāk bija vēlējies redzēt. Septiņas astoņas žirafes, glābdamās no dzinējiem, ar troksni izlauzās caur kokiem un izskrēja mežmalā. Tās bija pavisam tuvu ieejai lamatās. Ja šie dzīvnieki aizlēkšos garām, tad vairāk tos notvert neizdosies un divu nedēļu ilgais darbs būs veltīgs.

Iespiezdami piešus zirga sānos, Villems un Hendriks auļoja uz priekšu, lai neļautu žirafēm aizbēgt. Savu mūžu Villems nebija piedzīvojis tik briesmīgu satraukumu kā tobrīd.

Barā mednieki saskatīja divas jaunas žirafes. Vai patiesi tām izdosies aizskriet lamatām garām? Pasākuma veiksmi izšķīra sekundes. Žirafes un mednieki auļoja viens otram iešķērsu priekšā, un drīz vien tiem vajadzēja satikties. Bailīgie dzīvnieki to ātri aptvēra un, nenojauzdami briesmas, pagriezās un metās plašajā lamatu ieejā.

Ja žirafes būtu paskrējušas kaut dažus soļus iepriekšējā virzienā, tās būtu izglābušās no sava likteņa, bet, kā diezgan bieži gadās arī ar cilvēkiem, meklēdamas glābiņu, izvēlējās bīstamāko ceļu.

Dzinēji jau bija iznākuši no meža, un abas vienības sastapās atklātā laukā. Priekšā lamatās viņi ieraudzīja dzīvu, kustīgu ņudzekli, kur bija milzum daudz visdažādāko zvēru, par lielu sarūgtinājumu medniekiem, arī divi ziloņi un degunradzis.

Pāri visam slējās žirafu galvas — acīmredzot žirafes gribēja izrauties priekšgalā un droši vien bedrē iekritīs pirmās.

Tā kā lamatu žogi satuvinājās, atstādami dzīvniekiem aizvien mazāk vietas, bars kļuva aizvien blīvāks.

Ceturtdaļjūdzi pirms bedres gudrie ziloņi apgriezās un, ieraudzīdami cilvēkus un suņus, kas nāca aizvien tuvāk, salauza žogu un izkļuva brīvībā. Medniekiem par lielu apmierinājumu, laukā izskrēja arī dažas zebras. Žirafes bija pārāk tālu un glābties nevarēja. Viņām nebija lemts izvairīties no gūsta.

Visus makololo ļaudis bija pārņēmis neprātīgs vajāšanas prieks. Griezīgi kliegdami, viņi drāzās uz priekšu, lai drīzāk redzētu, kā daudzie upuri iekrīt bedrē, uz kuru skrēja galīgi pārbiedēti un neko neredzēdami apkārt. Vajātājos bija it kā pamodušās visas dēmoniskās tieksmes, kādas vien cilvēkā slēpjas. Ziloņu izbēgšana viņus satracināja, kaut gan ziloņi neapšaubāmi būtu pazudinājuši ilgā darba augļus. Likās, ka makololo grib tikai nonāvēt dzīvniekus, redzēt to bojā eju.

29. NODAĻA vilŠanĀs

Vairākas antilopes un citi dzīvnieki gāja bojā, neaizskrienot līdz bedrei — tika nospiesti vai samīti drausmīgajā burzmā. Daži vēl elpoja, taču mednieki, uzmezdami tiem garāmejošu skatienu vai pasperdami ar kāju, steidzās tālāk, kur viņus gaidņa vēl briesmīgāks skats — šausmīgs slaktiņš, ko izdomāt un īstenot spēj tikai cilvēks un ko nav iespējams aprakstīt.

Aina bija tik neredzēta, tik aizraujoša, iezemiešu satraukums izrādījās tik lipīgs, ka slāpes pēc asinīm pārņēma arī Villemu un viņa draugus. Gluži vai apreibuši, viņi drāzās uz priekšu ar tādu pat neprātīgu cietsirdību, ar kādu skrēja apsēstie makololo.

Dzīvnieki, ko viņi dzina sev pa priekšu, sajuka drebošā, rūcošā, ņudzošā mudžeklī. Upuri krita cits citam virsū, kauca, rēca, bauroja; drīz vien bedre bija pilna un tie daudzie simti kustoņu, kas skrēja aizmugurē, izglābās, pārlēkdami pār bedrē iekritušo mugurām.

Kad visi, kuriem lamatās nepietika vietas, bija aizskrējuši, mednieki piegāja, lai paskatītos uz ieguvumu. Tb, ko viņi ieraudzīja nebija iespējams aizmirst. Lejā bija dzirdami lauvas rūcieni, zvēru karalim trūka elpas zem virsū uzkritušo antilopju svara. Pirmo reizi mūžā viņam līdzās atradās tik daudz iecienītās barības. Tikai vienu dzīvnieku nekas nespēja nospiest — tas bija baltais degunradzis, ko mednieki pamanīja jau dzīšanas sākumā. Ja vien degunradzis pakustējās, tad spieda kādu vai nost, citam lauza kaidus un vēl dažas balsis apklusa šai dusmu un sāpju kliedzienu korī, kas skanēja pār asiņaino blāķi un kopumā līdzinājās pastardienas tiesas mēģinājumam dzīvnieku karaļvalstī.

Bija skaidri redzams, ka tikai degunradža pakaļkājas balstījās bedres dibenā, bet ķermenis gūlās uz dzīvniekiem, kas mocījās un mira neciešamā smaguma dēļ.

Ņudzeklī bija ari žirafes; baidīdamies, ka arī viņas kļūs par milzīgā degunradža upuriem, Villems pielika bises stobru pie dzīvnieka acs un izšāva.

Drausmīgajā troksnī šāviens nebija dzirdams, taču savu panāca: degunradzis izlaida garu.

Mednieki ķērās pie darba — vajadzēja atbrīvot bedri un glābt jaunās žirafes, ja tās vēl dzīvas. Viņi apmeta antilopēm un mazākiem dzīvniekiem ap kaklu cilpas un citu aiz cita izvilka laukā

Pēc brītiņa bedrē kļuva skrajāks. Tad uzmanīgi izcēla ārā vienu jauno žirafi un nepacietīgi, ar bailēm aplūkoja. Žirafe bija vēl silta, taču vairs neelpoja. Izrādījās, ka tai pārlauzts kakls.

Tagad bedrē visvairāk uzmanību piesaistīja liels žirafu tēviņš, kas visu laiku izmisīgi kārpījās, un, pateicis, ka tas «pārāk daudz grib dzīvot», Hendriks viņu nošāva.

Zem lielo dzīvnieku ķermeņiem bija aprakta vēl viena jaunā žirafe; mednieki redzēja tikai galvu un kaklu. Visas pazīmes liecināja, ka žirafe ir sveika un vesela. Ar vislielāko piesardzību, cenšoties tai pēc iespējas mazāk kaitēt, žirafi izvilka no bedres un apmeta ap kaklu divas cilpas, lai dzīvnieks neaizbēgtu. Žirafei bija apmēram divi mēneši. Tieši tādu mednieki arī meklēja, taču itin drīz pārliecinājās, ka ar viņu ir kaut kas nelāgs. Pūlēdamies izrauties, dzīvnieks stāvēja tikai uz trim kājām — ceturtā nedabīgi karājās gaisā. Tā bija salauzta.

Žirafe bija jauna un skaista, taču ņemt viņu līdzi nebija jēgas. Aizvest uz Eiropu to nebija iespējams. Šo bailēs drebošo Villema godkāres upuri varēja tikai aiz žēlsirdības nošaut, lai atbrīvotu no ciešanām. Skatoties uz beigto žirafi, mednieks ļoti bēdājās un žēloja viņu tāpat kā nabaga Smoku.

Beidzot bedre bija tukša, un mednieki sāka izvērtēt guvumu.

Gājušas bojā bija septiņas žirafes, gandrīz visām pārlauzti kakli. Sešas septiņas pēdas garais žirafes kakls ir pārāk trausls, lai izturētu briesmīgo smagumu, ko radija lielais dzīvnieku bars, kas pārskrēja pār bedrē iekritušajiem upuriem.

Taisnība, medniekiem neizdevās dabūt to, kas visvairāk vajadzīgs, un tomēr lamatas viņi nav būvējuši veltīgi — tās vēl noderēs, Makora norādīja. Viņš paskaidroja, ka pēc pāris dienām mimozu birzī ieradīsies citas žirafes un dzīšanu varēs rīkot vēlreiz.

Tas bija neliels mierinājums sarūgtinātajiem medniekiem. Cik žēl, ka aizgāja bojā divas jaunas žirafes, tieši tādas, par kurām viņi sapņoja! Var jau būt, ka mednieki sastaps ne vienu vien žirafu baru, bet vai dabūs rokā tādas pat jaimās žirafes kā šīs? Iespējams, ka viņi notvers un nogalēs citas jaunās žirafes, un Villemam nāksies piedzīvot vēl daudzas neveiksmes, iekams viņš īstenos mērķi, kura dēļ devies tik tālā ceļā.

Turpretī makololo ļaudīm medības nebija veltīgas — viņi dabūja daudz gaļas. Protams, tās gatavošanai bija nepieciešams ilgs laiks, bet arī krājumi pietiks ilgi.

Nākamajā dienā starp žogu stabiem tika izvilktas siksnas, uz kurām sakāra šaurās strēmelēs sagrieztu gaļu, lai kaltētu saulē. Strēmeļu virtenes tika sakārtas arī krūmos un nelielos kokos, kas auga tuvumā. Kaltēšanai izgrieza tikai labāko gaļu no katra liemeņa; pārējais tika izmests ārpus nometnes un tur dzīroja maitu ērgļi, hiēnas un citi dzīvnieki, kas pārtiek no sprāgoņām.

Trešajā dienā no upuriem bija atlikusi tikai kaltētā gaļa un pilnīgi apgrauzti kauli.

30. NODAĻA atkĀpŠanĀs

• Ceturtajā dienā pēc neveiksmīgā mēģinājuma noķert lamatās dzīvas žirafes upes krastā beidzot parādījās svaigas pēdas.

Mimozu birzī bija apmeties jauns žirafu bars. Spriežot pēc nospiedumiem, barā bija arī mazuļi.

Villema cerības atjaunojās; viņš atkal ticēja, ka paveiks to, ko tik ļoti vēlas. Dzīvesprieku atguva arī viņa draugi.

Varbūt šoreiz viņiem paveiksies. Tad pēc kāda mēneša Hendriks un Arends būs kopā ar tiem, ar kuriem domās nešķiras ne mirkli, bet Hanss varēs doties sen gaidītajā braucienā uz Eiropu.

Pēc pirmā neveiksmīgā mēģinājuma Makora nepavisam negrasījās viņus pamest. Viņš apsolīja medniekiem palīdzēt, kamēr viņi savu panāks, un, lai gan virsaitim vajadzēja rūpēties par savu cilti, viņš izlēma palikt kopā ar draugiem.

Villemam viņš bija devis solījumu un gatavs bija ziedot visu, tikai ne to lauzt.

Mednieki cienīja drauga uzticību. Viņi bija jau pārliecinājušies, ka bez Makoras palīdzības neko nesasniegs.

Iepriekšējā vakarā pirms nākamās zvēru dzīšanas noskaņojums visiem bija pacilāts, un, lai apliecinātu cieņu tādam cilvēkam, kurš draugu vēlēšanās vērtē augstāk nekā savējās, mednieki kopā ar viņu izdzēra pēdējo pudeli džina.

Viņi ar labpatiku iztēlojās rītdienas notikumus, kad piepeši parādījās Sindo im pastāstīja tādas ziņas, kas izjauca visus viņu nodomus.

Sindo bija tikko atgriezies no ziemeļiem, kur savulaik bija radis patvērumu pēc tam, kad Makora viņu padzina. Viņš bija slepeni apmeklējis cilti, kuras vadonim mednieki nošāva zirgus, lai pārvestu mā|ās sievu un bērnus.

Sis nodoms viņam izdevās, taču izdevās arī kaut ko uzzināt. Viņš atnesa vēsti, ka zulusu vadonis, ko mednieki apvainojuši, joprojām tīko atriebt pāridarījumu.

Vadonis devies pie tirāna Mosilikazes, kas pārvalda visu šo Āfrikas teritoriju, un pastāstījis, ka makololo vadonis Makora, sens viņa ienaidnieks, atgriezies savā kādreizējā dzīvesvietā un nolaupījis zulusu vadonim, cildenā Mosilikazes draugam, tā mantu — zirgus, šautenes un vergus.

Mosilikaze tūlīt sapulcējis lielu karaspēka vienību un pavēlējis vai nu sagūstīt Makoru un viņa ļaudis, vai arī, kā Sindo izteicās, noslaucīt viņus no zemes virsas.

Kuru katru brīdi ienaidnieks būs klāt!

Sindo brīdinājums visus satrauca. Uz visām pusēm izsūtīja izlūkus, lai ienaidnieks viņus nepārsteigtu negaidot.

Agri no rīta izlūki paziņoja, ka Mosilikazes karavīri tiktiešām ir tuvu. Nakti pārlaist viņi apstājušies apmēram piecas jūdzes no mednieku apmetnes un ne vēlāk kā pēc stundas būs šeit.

Arends un Hendriks steidzīgi uzlēca zirgos un rikšos aizjāja pretī ienaidniekam, lai to aplūkotu savām acīm. Tikmēr pārējie kravāja mantas, gatavodamies vai nu kaujai, vai bēgšanai.

Pēc pusstundas jaunekļi atgriezās un paziņoja, ka uz šejieni dodas apmēram trīs simti karavīru.

—  Viņi grib ar mums karot, par to nav nekādu šaubu, — Hendriks teica. — Mēs apstājāmies apmēram simts jardu attālumā, un, mūs ieraudzīdami, viņi sāka kliegt un metās mums virsū, bet, kad jājām prom, mums nopakaļ lidoja bultas.

—  Tātad, jo ātrāk mēs no šejienes aiziesim, jo labāk, — Hanss ierunājās. — Viņu ir pārāk daudz, mums viņus neuzveikt.

—  Makora domā citādi, — Vdlems piebilda.

Visi pievērsās Makoram. Kopā ar saviem ļaudīm

viņš gatavojās izšķirošajai kaujai.

—  Pajautā, Kongo, vai viņam liekas, ka mēs viņus pārspēsim? — Villems teica.

Kongo pārtulkoja Villema jautājumu makololo va, donim un par atbildi izdzirdēja, ka Mosilikazes karaļ vīrus iespējams uzveikt tikai ar lielākiem spēkiem — ļ ar mazu pulciņu tos uzvarēt nav iespējams nekad.

—  Ko tad īsti Makora nodomājis? Palikt seit, lai mūs visus apkauj?

Vadonis atbildēja, ka gan viņš, gan viņa ļaudis rīkosies tieši tā, kā vēlas draugs Villems.

—  Tad visiem ātrāk jādodas prom, — Villems teica. — Es negribu, lai manis dēļ ietu bojā kaut viens cilvēks.

Nezaudējot ne mirkli, makololo atstāja nometni. Viss notika tik pēkšņi, ka vajadzēja pamest kaltēto gaļu, kuras gatavošanai bija iztērēts daudz pūļu.

Atkapšanas notika tieši laika. Villems un Hendriks, kas palika aizmugurē, ieraudzīja, ka pamestajai nometnei tuvojas ienaidnieks, kurš bija pilnīgi gatavs kaujai ar makololo.

Tagad bija skaidrs, kāpēc zulusi apžēlojās — viņi tīkoja atriebības. Afrikāņi tik nešpetni kliedza un vicināja rokas, ka medniekiem šai ziņā nebija nekādu šaubu. Jaunekļi bija diezgan redzējuši un dzirdējuši. Piešiem skubinādami zirgus, viņi panāca Makoras karavīrus.

31. NODAĻA glĀbŠanĀs no VAJĀTĀJIEM

Makora un viņa ceļabiedri cerēja, ka ienaidnieks tālu nedzīsies pakaļ — apmierināsies tikai ar to, ka viņus padzinis, izpostīs nometni un dosies mājup.

Taču viņi maldījās. Makololo ļaudis vajāja vienība, ko bija sūtījis Mosilikaze, kurš gribēja palielināt savus valdījumus, un nebija jēgas lolot cerību, ka tirāns atteiksies no saviem nodomiem, negūdams panākumus. Makora to ātri saprata un, nezaudēdams ne mirkli, steidzās uz ciemu, lai ienaidnieku uzbrukums cilti nepārsteigtu negaidot.

Makololo bija viena no attīstītākajām dienvidafrikāņu ciltīm, tāpēc mednieki bija pārsteigti, redzot, kā Makoras karavīrus satrauca vēsts par Mosilikazes vienības tuvošanos. Makololo negatavojās atsist ienaidnieku, gluži otrādi, — lielākā daļa domāja tikai par bēgšanu.

Dažos vārdos Makora paskaidroja medniekiem šo mīklu. Viņš pastāstīja, ka visā Dienvidāfrikā nav spējīgāku karavīru par matabili, ka viņu vadonis Mosilikaze var sapidcēt piecus tūkstošus karavīru un diezgan bieži pavēl karavadoņiem pretinieku nežēlot. Makora teica, ka arī viņa karavīri nav gļēvuļi, taču karot ar Mosilikazi viņam neesot pa spēkam. Ja viņš būtu palicis un pieņēmis kauju, tad zaudētu vismaz pusi cilts. Turklāt viņus aplaupītu līdz ādai, bet visus dzīvi palikušos aizdzītu verdzībā un piespiestu ganīt lopus. Ir tikai viens veids, kā nepadoties tirānam — aizvest pēc iespējas tālāk visu vērtīgo. Vienīgi tā Makoras tauta ir spējusi saglabāt neatkarību, un tieši tā nāksies rīkoties arī pašlaik.

Tāds bija Makoras galīgais lēmums, im, nokļuvis ciemā, viņš nekavējoties sāka rīkoties.

Steidzīgi tika savākti vienkop visi lopi un aizdzīti prom; aiz dzīvniekiem gāja sievietes un bērni, katrs nesdams savu nastu — mājturības piederumus, ziloņa ilkņus un citas mantas, ko briesmīgajā steigā izdevās paķert. Makora un viņa karavīri gāja aizmugurē, gatavi tos aizstāvēt pret jebkuru nejaušību.

Lai pārceltos pār Limpopo, bija nepieciešams laiks, bet, tā kā līdz tuvākajam braslam apmēram piecas jūdzes, ienaidnieks viņus varētu panākt, iekams visi nokļuvuši otrā krastā. Tā arī notika. Brasls bija diezgan dziļš, un lopi negribēja līst ūdenī; vajadzēja tos vilkšus vest pāri uz pretējo krastu. Tam bija vajadzīgs laiks, bet, iekams paši cilvēki paguva pārbrist, sacēlās trauksme; no aizmugures tuvojās ienaidnieks.

Mosilikazes vīri bija tik ļoti pieraduši pie uzvarām, ka devās uzbrukumā tūlīt, lai gan pie upes pienāca tikai divi simti karavīru.

Bruņoti ar šķēpiem un vairogiem, izkliegdami griezīgus kaujas saucienus, viņi nevaldāmā niknumā metās uz makololo; tādu asinskāri rada tikai ilggadējs pieradums pie kara un varmācības.

Lai gan makololo bija pametuši savas mājas, pat nepīllēdamies tās aizsargāt, tagad viņi pierādīja, ka ir īsti karavīri.

Viņi metās pretī matabili, un sākās tuvcīņa. Gan vieni, gan otri kāvās kā velni. Varētu domāt, ka galvenā Makoras rūpe ir nosargāt baltos draugus. Bija skaidrs, ka karavīriem pavēlēts aizsegt medniekus no ienaidnieka. Taču Hendriks un Arends, kas paši bija karavīri, nelaida garām iespēju parādīt savu kaujas prasmi. Viņi atklāja uguni uz matabili kareivjiem. Šim paraugam tūlīt sekoja Villems un Hanss; pirmo reizi mūžā viņi tēmēja nevis uz dzīvniekiem, bet gan cilvēkiem.

Atskanēja četri šāvieni un zemē nogāzās četri Mosilikazes kareivji, vēl divus gandrīz vai tūlīt nošāva Makora, Sindo un vēl viens makololo, kas arī bija bruņots ar šauteni.

Slēpdamies aiz zirgiem, mednieki pielādēja šautenes, un ienaidnieks zaudēja vēl četrus kareivjus.

Ja uzbrucēji varētu medniekiem piekļūt, tie drīz ietu bojā zem šķēpu lietus, bet makololo ienaidnieku pie viņiem nelaida. Aizsegdamies ar vairogiem, ko prata izmantot patiešām veikli, divi āfrikāņu karavīri varēja viens ar otru cīnīties ļoti ilgi, pirms kāds tika pieveikts.

Tomēr pašlaik stāvoklis bija citāds: četri mednieki ņēma ienaidnieku uz grauda. No katra šāviena krita vēl viens matabili, pēc kāda brīža uzbrucēji ievēroja, ka viņu rindas top aizvien retākas, un saprata, ka šaujamierocis, ko viņi nicinājuši kopš senseniem laikiem, prasmīgās rokās ir drausmīgs spēks.

Tāpat viņi saprata, ka gluži veltīgi paļāvušies uz sevi un sākuši kauju, negaidot pārējos karavīrus — tagad vajadzēja atkāpties, atstājot kaujas laukā vairāk nekā trīsdesmit kritušo.

Makora sadursmē zaudēja tikai sešus karavīrus un par to bija tik priecīgs, ka gandrīz metās ienaidnieku vajāt, lai uzvaru pabeigtu un nostiprinātu. Taču viņš labi zināja, ka jebkura uzvara būs neilga, ka ļoti drīz viņa priekšā stāvēs tūkstošiem ienaidnieka kareivju un beigu beigās vajadzēs atkāpties, tādēļ viņš atteicās no domas par apjukušā pretinieka vajāšanu un turpināja pārcelšanos pār upi.

Kad norietēja saule, cilts ar visu savu mantību bija jau drošībā otrā krastā. Karavīri ieņēma spēcīgas pozīcijas, lai atvairītu jebkuru matabili mēģinājumu pārcelties pār upi. Cilts devās tālāk.

Tagad Makoram nebija ne gabaliņa zemes. Palīdzēdams saviem draugiem, viņš zaudēja dzimteni. Tagad viņš bija izstumtais, kuram pa pēdām dzinās atriebīgs ienaidnieks un ko nekur negaida. Viņa cilts ir pārāk neliela, lai tie, kurus izdotos ceļā sastapt, izturētos ar cieņu. Drīz visi uzzinās, ka nelaimīgos makololo vajā varenais Mosilikaze, un tad viņi nekur neradīs mieru un patvērumu, viņiem atņems lopus — vienīgo bagātību un varbūt arī iespēju izdzīvot.

Villems un viņa ceļabiedri rīīgti nožēloja, ka iegrūduši savu aizstāvi tādā nelaimē, bet viņš pats, kā liekas, visvairāk bija sarūgtināts par to, ka nespēja draugiem palīdzēt.

Pēdējos pār tipi pārnesa kritušos makololo karavīrus; naktī tos apglabāja.

Turpretī kritušie matabili palika tur, kur viņus pārsteidza nāve.

Lai radītu medniekiem zināmu priekšstatu par ienaidnieka tikumiem un parašām, Makora pastāstīja, ka matabili nekad neapglabā mirušos, pat ja tie ir viņu radinieki; dēli izvelk mirušos vecākus ārpus nometnes un atstāj hiēnām un maitu ērgļiem par barību.

Visu nakti upes pretējā krastā bija dzirdami rūcieni, kaucieni un cīņas troksnis. Makololo karavīri, kas apsargāja braslu, nešaubījās, ka pret rītu kaujas laukā paliks vieni vienīgi nogalēto ienaidnieku kauli. Šis troksnis makololo ausīm izklausījās kā mūzika, bet apziņa, ka viņi uzvarējuši izdaudzinātos Mosilikazes kareivjus, bija gandrīz vai atlīdzība par zaudēto dzimteni..

32. NODAĻA tirĀnija un UZTICĪBA

Nākamajā rītā, vēl pirms palikušie makololo vīrieši paguva doties projām, pretējā krastā parādījās liela Mosilikazes karavīru vienība. Kā jau teikts, sievietes, bērni un mājlopi ceļā tika nosūtīti vispirms un viņiem vajadzēja nokļūt pēc iespējas tālāk, bet lielākā daļa vīriešu palika, lai aizturētu ienaidnieku un dotu ciltij iespēju ejot aiztaupīt vēl kādu dienu.

Morim lika dzīt vēršus, kas bija apkrauti ar ziloņkaulu; tā bija lielākā uzticība, kas viņam izrādīta un arī daļējs mierinājums: atkal nācās jaunos saimniekus atstāt kopā ar Kongo, kas, pēc Mora domām, vainojams visās nelaimēs.

Dodamies ceļā, mednieki bija paņēmuši līdzi ari dažas rezerves šautenes; tās izvilka un turēja kaujas gatavībā.

Tikko svida gaisma, matabiii sāka celties pāri Limpopo. Baidīdamies, ka tirāns saniknosies, ja uzzinās par viņu mazdūšību, kareivji pa galvu, pa kaklu metās upē.

Pirmie pieci vai seši tika nogalināti. Tomēr tas neatturēja pārējos — viņi kā neprātīgi lēca straumē un brida tai šķērsām pāri, lai gan ūdens sniedzās pāri jostasvietai.

Uzrāpties pretējā krastā bija iespējams tikai pa nelielu gravu, kas bija pēdas desmit plata. 1b iz• darīt nebija viegli arī tad, ja augšā negaidītu ap-' j bruņots pretinieks. Ja pretī drāžas bultu krusa, ! palikt sveikam un veselam nav iespējams. Un tomēr matabiii izlēma nevilcinādamies doties pretī : draudošajām briesmām.

Viņi brida kā apsēsti, līdz lejā pie gravas salasījās liels pūlis. Taču šaurajā ejā vienlaikus varēja i iespraukties tikai pieci seši karavīri. Jau ar pirmo skatienu Makora novērtēja, cik izdevīgas viņu pozī; eyas. Apmēram desmit matabiii kareivji sāka kāpt augšup, taču nevienam neizdevās uzrāpties pa slideno nogāzi. Tā kā cieta pamata zem kājām nebija, izmantot cīņai šķēpus un vairogus nevarēja un drīz vien viņu nedzīvos ķermeņus aiznesa straume.

Tie, kas uzrāpās mazliet augstāk, izcīnīja kauju ar makololo karavīriem, kuri slēpās gravas abās pusēs, un krita no šķēpu triecieniem. Bet mednieki vēl un vēlreiz pielādēja šautenes un šāva uz tiem, ko šķēpi neaizsniedza. Pēc nepilnām desmit minūtēm matabiii saprata, ka arī šoreiz rīkojušies pārsteidzīgi. Kamēr makololo atrodas pretējā krastā, pārcelties pār upi nebūs iespējams. To saprazdami, viņi atkāpās uz otru krastu, un kaujas troksnis norima; bija dzirdami vienīgi neganti draudi.

Otrajā sadursmē ievainojumus guva pieci makololo karavīri — viņi tika ievainoti ar šķēpiem. Tā

kā tuvcīņa ar pretinieku nebija iespējama, matabili meta šķēpus no tālienes.

Saprazdams, ka, tiklīdz viņi atstās izdevīgās pozīcijas, ienaidnieks tūlīt atsāks vajāšanu, Makora nosprieda aizstāvēties līdz pēdējam, lai sievietes un bērni nokļūtu tālāk no briesmām. Divas stundas abi pretinieki atradās katrs savā upes krastā un nesāka kauju; tā noritēja tikai vārdos. Viņi draudēja un izsmēja viens otru, aicināja šķērsot upi, taču ne viens, ne otrs to nedarīja.

Beigu beigās Makora un viņa karavīri izlēma, ka laiks atstāt krastu un pievienoties ciltij. Vajadzēja kaut kā apmānīt matabili kareivjus, citādi tie pārcelsies pāli un dzīsies viņiem pa pēdām. Taču Hendriks bija jau visu apdomājis un izstāstīja vadonim savu plānu.

—  Lai jūsu karavīri dodas prom, — viņš Makoram teica. — Zem kokiem viņus ienaidnieki neredzēs, bet zirgos mēs varam aizjāt jebkurā brīdī. Mēs paliksim ienaidnieka acu priekšā, kamēr tas nebūs blēdību atminējis.

Plāns bija lielisks un viegli īstenojams. Makora piekrita uzreiz.

—  Tikai nesteidzieties, — Villems piebilda. — Projām ejiet vienīgi tad, kad es sākšu šaut. Domāju, ka mans dižgabals sniedz pietiekami tālu. Ja viņiem gar ausi nosvilps lode, ari tad viņi zinās, ka vēl esam šeit, un nenojautīs, ka citi aizgājuši.

Villems aizrāpoja sānis, kur krasts veidoja nelielu izcilni, notēmēja uz liela auguma kareivi, kas bija labi redzams otrā pusē, un izšāva. Skaļi iekliegdamies, kareivis nogāzās, bet pārējie steidzās paslēpties krūmos. Izmantodami ienaidnieka apjukumu, makololo bez trokšņa atkāpās; braslu apsargāt kopā ar medniekiem palika tikai vadonis, Sindo un vēl viens karavīrs, kam bija zirgs.

Pagāja stunda, bet matabili kareivji ne reizi neiznāca pie upes. Tie vispār nebija redzami, un Makora, baidīdamies, ka ienaidnieks varētu būt atradis citu braslu, ieteica ilgāk šeit vairs nekavēties. Tā bija prātīga rīcība: ja matabili patiešām atradīs citu braslu, cilts būs briesmās. Viņi nolēma aiziet, bet ne tā, lai ienaidnieks uzzinātu.

Krūmos izkāra šādus tādus apģērba gabalus, lai no pretējā krasta izskatītos, ka te slēpjas cilvēki, Villems pēdējo reizi izšāva un palikušie sargi cits aiz cita zagās prom, uzlēca zirgā un izgaisa kokos.

Apmēram pēc stundas viņi panāca karavīrus, kas gāja kājām, bet vēl pēc brīža pievienojās ciltij. Tuvojās vakars, ūdens bija netālu un visi nolēma apstāties naktsguļai.

Makoram tik tiešām laimējās: viņš nokļuva atpakaļ pie savas cilts īstajā laikā. Ja viņš būtu kaut desmit minūtes nokavējis, cilti piemeklētu vēl drausmīgāka nelaime par visām iepriekšējām; tiklīdz Makora deva rīkojumu apstāties, netālu no iecerētās apmetnes parādījās matabili nodaļa. Ienaidnieku bija apmēram simts, un, ja nebūtu piesteidzies Makora ar saviem karavīriem, noteikti uzbruktu sievietēm un bērniem. Pēc tā, no kuras puses viņi nāca, bija noprotams, ka pār upi pārcēlušies mazliet augstāk. Matabili domāja, ka Makoras karavīri braslu apsargā, un nolēma uzbrukt tikai sievietēm un bērniem, taču, sastapdami arī vīriešus, nosprieda pagaidām kauju neuzsākt, jo spēki nebija lieli, un turējās pieklājīgā attālumā. Drīz mednieki šo attālumu vēl palielināja: jāšus, bruņoti ar šautenēm, viņi bija krietnus simts karavīrus vērti. Viņi piejāja pie ienaidnieka, vairākas reizes izšāva un tas bija spiests aizvākties. Aizdzinuši ienaidnieku, mednieki atgriezās nometnē un atrada Makoru ļoti noraizējušos. Viņš vairs ne uz ko necerēja un bija pārliecināts, ka ciltij draud bojāeja. Villems apjautājās, kāpēc ļaunas priekšnojautas vadoni pārņem vairāk nekā iepriekš — līdz šim taču sadursmēs panākumus guva viņš. Makora atbildēja, ka droši vien Mosilikaze nosūtījis pret viņu daudzas vienības, un, kad tās apvienosies, nebūs žēlastības nevienam — ne ciltij, ne draugiem. Abās sadursmēs ienaidnieks cietis pārāk lielus zaudējumus, lai no tā sagaidītu kaut nedaudz žēlastības.

Makora vēl paskaidroja, ka neviens Mosilikazes karavīrs neiedrošināsies atgriezties pie sava pavēlnieka ar sakāvi; Mosilikaze sodīs ar nāvi, gan karavīrus, gan karavadoņus. Par to viņi zina un, nicinādami briesmas, cīnisies, lai uzvarētu.

— Ir tikai viena izeja, — Makora turpināja. — Lai glābtu savu nelaimīgo tautu, man vajadzēs sevi upurēt. Ja mani ļaudis steigsies uz rietumiem, tad varbūt paspēs izvairīties no vajātājiem. Lai lūdz patvērumu lielajam vadonim Sebituānem, viņš varēs tos aizsargāt. Bet es… — Makora ievilka elpu. — Es nevaru iet viņiem līdzi. Mednieki jautāja kāpēc un uzzināja ka kopš senseniem laikiem kaut kāda pārpratuma dēļ Makora izraisījis Sebituānes dusmas, bet pāridarījumu Sebituāne nekad neaizmirst, un, ja Makora aizies pie viņa, tad noteikti tiks nogalināts.

Makora ieteica medniekiem nedoties briesmās; viņiem ir zirgi, un ar tiem iespējams nokļūt mājās. Villems tūlīt noraidīja šo cēlsirdīgo padomu; to nepieņēma arī citi. Neparasti uzticīgi izrādījās arī Makoras pavalstnieki. Kad Makora ieteica viņiem aiziet un pamest vadoni savam liktenim, visi vienā balsī iekliedzās, ka labāk mirt kopā ar Makoru nekā viņu atstāt.

Pirmo reizi mūžā mednieki ieraudzīja vadoni, kuru sarūgtināja cilts pārliekā mīlestība. Viņš piedāvāja ciltij glābt savu dzīvību par viņa paša dzīvības cenu — nodot viņu Sebituānes rokās. Taču cilts joprojām bija uzticīga savam vadonim un vienbalsīgi noraidīja viņa augstsirdīgo piedāvājumu.

33. NODAĻA labas ziŅas

Līdz dvēseles dziļumiem aizkustināti, mednieki centās rast kādu izeju no briesmīgās nelaimes, kāda bija piemeklējusi Makoru un viņa cilti, vienlaikus apzinādamies, ka paši bija to izraisījuši.

Viņi ierosināja, lai Makoras cilts meklētu patvērumu pie bakveiniem, kas bija no lielās bečuānu tautas, pie kuras piederēja ari makololo.

Makora atbildēja, ka bakveini nedos viņiem patvērumu. Baidīdamies saniknot Mosilikazi, viņi vēl var palīdzēt tirāna karavīriem iznīcināt makololo cilti.

Mednieki jautāja, vai Makora negribētu jāt viņiem līdzi uz dienvidiem — tad cilts varētu doties uz Sebituānes zemi.

Taču Makora negribēja pat klausīties. Labāk nāve! Nekad viņš nepametīs tos, kas viņam tā uzticas. Turklāt nav jau zināms, vai cilts vispār aizkļūs līdz Sebituānes zemei. Rīt no rīta var uzbrukt ienaidnieks, bet kopā ar viņiem taču ir sievietes, bērni un mājlopi, tāpēc no vajātājiem neizbēgt.

Ar saviem apsvērumiem Makora iepazīstināja arī dažus ciltsbrāļus, piebilzdams, ka viņiem ir vērsis, kas nekādā ziņā nedrīkst krist ienaidnieka rokās. Tas ir vistreknākais vērsis ganāmpulkā.

Ļaudis viņu saprata jau pusvārdā. Pēc nepilnām divām stundām vērsis bija nokauts, izcepts un apēsts.

Pret vakaru bēgļi apmēram pusjūdzes attālumā ieraudzīja ugunskuru un izdzirda skaļas balsis. Viņi nodomāja, ka tur nometni ierīkojis ienaidnieks, kas neuzbrūk vienīgi tāpēc, ka nav ieradušies galvenie spēki.

Taču bažas nepiepildījās. Nākamajā rītā bēgļi ar atvieglojumu ieraudzīja divus lielus segtos pajūgus. Līdzās ganījās vērši un zirgi. Nebija šaubu, ka netālu no viņiem nakti pārlaiduši baltie mednieki vai tirgotāji.

Villems un viņa draugi reizē uzlēca zirgos, aizjāja pie pajūgiem un pēc brītiņa sasveicinājās ar atbraucējiem. Kā jau varēja domāt, tie bija tirgotāji — Portnataljas iedzīvotāji, kuri atgriezās mājās pēc brauciena uz ziemeļiem. Viņiem kalpoja kaferi, kas brauca līdzi no Portnataljas, un dažus afrikāņus viņi bija dabūjuši arī ziemeļos.

Mednieki gribēja iegādāties pie jaunajiem paziņām patronas un vēl dažas nepieciešamas mantas, kad piepeši uzmanību piesaistīja Makora — viņš izskatījās gluži kā jucis. Lai gan līdz nometnei bija vismaz pusjūdze, viņš kaut ko pakliedza karavīriem un sāka izmisīgi vicināt rokas — vai nu ko ziņoja, vai pavēlēja.

Satrauktie mednieki apskatījās apkārt. Varbūt matabili atkal devušies uzbrukumā? Nē, nebija redzams neviens ienaidnieka kareivis.

Beidzot vadoni izdzirdēja nometnē, im visu cilti pārņēma ārkārtīgs saviļņojums: tikai tad mednieki saprata, kas noticis. Atklājās, ka daži afrikāņi, kas ceļoja kopā ar tirgotājiem, bija no Sebituānes zemes un dzimtās mājas pametuši pirms dažām dienām. No viņiem Makora uzzināja, ka Sebituāne vairs nav starp dzīvajiem. Viņš nomira pavisam nesen, un pašlaik visa vara pār makololo tautu pieder viņa meitai Mamočizānei.

Tagad Makora varēja nebaidoties atgriezties pie savas tautas. Viņš tikai baidņās, ka pienāks milzum daudz nepielīīdzamu ienaidnieka kareivju un neļaus īstenot šo nolīīku.

Beidzot viņa ciltij būs miers un stabils jumts virs galvas. Labās ziņas uzmundrināti, makololo — gan pieaugušie, gan bērni — bija gatavi doties ceļā ar jauniem spēkiem. Visi dega aiz nepacietības pēc iespējas drīzāk nokļūt drošībā.

Tirgotāji bija trīs, kopā ar viņiem deviņi afrikāņi, kas visi bija lieliski apbruņoti. Viņu palīdzība, it īpaši tā, ko varēja sniegt ar ieročiem, būtu liels glābiņš šai grūtajā brīdī.

Villems, kas pat nenojauta, ka ir pasaulē cilvēki, kuri domā tikai par sevi un nav spējīgi palīdzēt citiem, izstāstīja jaunajiem paziņām, kādas briesmas draud gan viņam, gan viņa draugiem, \m piebilda, ka kuru katru brīdi var uzbrukt matabili. Viņš domāja, ka pietiek tirgotājiem to izdzirdēt un viņu atbalsts būs nodrošināts.

Cik pārsteigti un sašutuši bija jaunekļi, kad pārliecinājās, ka tirgotāji nepavisam neuztvēra šo stāstu tā, kā viņi gaidīja. Neteikdami ne vārda, viņi tūlīt metās iejūgt vēršus.

Pēc neilga brīža viņi steidzās uz dienvidaustrumiem — atpakaļ uz Portnataljas pilsētu. Tirgotāji nebija no tiem ļaudīm, kas riskēs ar dzīvību un īpašumu vai ilgāk paliks kopā ar nelaimē nokļuvušiem cilvēkiem.

Ja mednieku dvēselēs arī pavīdēja vēlēšanās pamest Makoru likteņa varā, tad tirgotāju rīcība to iznīcināja dīglī. Šo ļaužu gļēvidīgā bēgšana tikai palielināja palicēju drosmi. Viņi darīs visu iespējamo, lai nekristu ienaidnieka rokās. Visi nevilcinādamies devās ceļā.

Gan vīrieši, gan sievietes un bērni visiem spēkiem centās izvairīties no vajātājiem. Viņi zināja, ka priekšā ir tāls ceļš, bet aiz muguras — nežēlīgs ienaidnieks. Likās, ka pat suņi saprot, kādas briesmas draud viņu saimniekiem, un cītīgi dzina lopus.

Bēgļi turpināja ceļu līdz vēlam vakaram un dienas laikā pārvarēja visai lielu attālumu. Matabili joprojām nerādījās, un mednieki sāka domāt, ka viņi atteikušies no vajāšanas.

Lai gan jaunekļi sēdēja zirgos, viņi nogura vairāk nekā makololo, kas gāja kājām un kas jau sen bija pieraduši pie ilgākiem un smagākiem pārgājieniem. Mednieki labprāt apstātos; viņiem likās, ka turpmākai bēgšanai nav jēgas. «Tikai muļķis un bezprātis bēg, kad neviens nedzenas pakaļ,» viņi sprieda.

Taču Makora domāja citādi. Viņš nežēloja nekādus drošības līdzekļus: visapkārt apmetnei nolika sargus, ierīkoja slēpņus, lai nekādas nejaušības cilti nepārsteigtu negaidot. Liekas, nekad vēl kopš atkāpšanās sākuma viņš tik ļoti nebija baidījies no ienaidnieka uzbrukuma.

Mednieki nevarēja saprast, kāpēc vajadzīgi visi šie drošības līdzekļi, un ar Kongo starpniecību pajautāja to vadonim.

Un Makora visžēlīgi paskaidroja, ka Mosilikazes kareivji neliksies mierā, iekams nebūs savu panākuši. Viņi noteikti turpinās vajāšanu, ja vien viņus nopietni nesakaus. Viņi tikai gaida pienākam jaunas vienības, lai kopīgiem spēkiem tiktu galā ar Makoras cilti. Pēc divām dienām makololo sasniegs dzimteni un būs drošībā — tāpēc arī viņš visiem spēkiem cenšas nosargāt savu cilti un viesus. Pienākums pret cilvēkiem viņam nozīmē vairāk nekā paša dzīvība.

Nākamajā rītā visi devās ceļā, pirms svīda gaisma, un steidzās cik spēja. Hendriks, Arends un Hanss bez īpašas sajūsmas pavadīja Makoru: viņiem likās, ka tik steidzīga bēgšana nav nepieciešama.

— Nu, nekas, — Villems draugus uzmundrināja. — Vēl divas dienas, un mēs ieraudzīsim jaunas zemes.

Neilgi pirms pusdienas mednieki pārliecinājās, ka Makoram taisnība: priekšā piepeši parādījās matabili vienība.

Tā bija pārāk maza, lai traucētu bēgļiem iet savu ceļu, un, viņus ieraugot, tūliņ paslēpās.

Vēlāk izlūki, kas bija atstāti iepakaļ, atnesa vēsti, ka no aizmugures tuvojas lieli ienaidnieka spēki.

Mosilikazes vienības bija apvienojušās, un tagad mednieki kopā ar Mākoni zināja, ka turpmākai bēgšanai nav jēgas: nepaies ne diena, kad vajadzēs pieņemt kauju.

Nekas nav ļaunāks par uzbrukumu ceļā. Jāpstājas tur, kur ērti aizstāvēties. Piemērotas vietas nebija, taču Makora cerēja, ka netālajā krastā izdosies atrast izdevīgas pozīcijas, un, pielikdami soli, visi devās pie upes.

34.NODAĻA aplenkums

Līdz saulrietam bija atlicis ne vairāk par stundu, kad makololo ļaudis izgāja pie upes. Ienaidnieks neapšaubāmi bija tuvu, un visi sāka gatavoties kaujai.

Hendriks un Arends, kas turēja sevi par vislielākajiem lietpratējiem karamākslā, aizjāja mazliet tālāk izraudzīties kaujas lauku.

Laimīga nejaušība aizveda viņus tur, kur bija visērtāk īstenot viņu nodomu.

Nedaudz augstāk upe meta līkumu un izveidoja pussalu, kas lietus sezonā, upei pārplūstot, pārvērtās par salu. Pašlaik pussalā varēja nokļūt pa šauru iežmaugu, kas bija apmēram piecdesmit jardus plata; pa to pussalā sadzina lopus. Nezaudēdami ne mirkli, makololo ļaudis ar visu savu iedzīvi pārcēlās uz pussalu, kur tiem nebija iespējams piekļūt.

līkai no vienas puses ienaidnieks varēja viņus aizsniegt — pa šauro iežmaugu. Tās malā pie upes auga milzīgs koks; daba bija to audzējusi simtiem gadu, lai glābtu viņiem dzīvību, kā Hendriks izteicās.

Tas bija viens no apbrīnojamākajiem Āfrikas kokiem — nvana. īsts milzis ar neparasti resnu stumbru — apkārtmērs deviņdesmit pēdas. Taču koksne nav cietāka par kāposta kacenu un izmantošanai pilnīgi nederīga. Mednieki bija citādās domās.

Starp darbarīkiem, ko viņi paņēma līdzi no Graafreinetas, bija divi pamatīgi cirvji; no iepriekšējo ceļojumu pieredzes mednieki zināja, ka bez šiem rīkiem neiztikt.

Koku izlēma nogāzt tā, lai aizšķērsotu iežmaugu — vienīgo iespējamo pieeju pussalai. Izveidosies patvērums, no kura varēs sekmīgi atsist ienaidnieka uzbrukumus. Moris atnesa cirvjus, un mednieki sāka koku cirst. Viņi strādāja pa divi un pēc kārtas nomainīja cits citu.

Ar katru vēzienu cirvji arvien dziļāk ieurbās mīkstajā, porainajā koksnē. Nvana padevās tik viegli, it kā būtu nevis koks, bet milzīgs pīrāgs.

Šis apstāklis bija ļoti izdevīgs, jo viņu glābiņš bija atkarīgs no tā, vai izdosies nogāzt šo Āfrikas mežu milzi, pirms parādās matabili vienības. Tās neapšaubāmi vairs nav tālu, un ļaudis pussalā steidza nocietināties, lai ienaidnieku pienācīgi sagaidītu. Pagaidām vēl nebija skaidrs, kādā virzienā koks kritīs. Ja tas iegāzīsies īidenī, visi pūliņi būs velti — ceļš paliks atvērts un ienaidnieku nekas nespēs aizturēt. Ja tas noslēgs ceļu uz pussalu, tad ienaidniekiem kļūs par nepārvaramu šķērsli. Klusēdami, ar nepacietīgu interesi makololo lūkojās uz milzīgo koku. Beidzot koks salīgojās un sāka krist — vispirms lēnām, negribīgi, taču, paveroties uz drebošo galotni, bija skaidrs, ka vēlamajā virzienā. Zari svelpjoši pāršķēla gaisu, un milzenis ar brīkšķi nogāzās. Iespaidīgais stumbrs kā valnis nošķīra pussaJu no sauszemes; tikai sānos neaizsargātas palika dažas pēdas zemes. Ja šī barikāde tiks drošsirdīgi aizsargāta, uzbrucējiem to ieņemt nebūs viegli. Tagad ienaidnieka sagaidīšanai bēgļi bija gatavi.

Un ienaidnieks itin drīz parādījās, kad satumsa, tālumā iedegās lieli ugunskuri — tos iekūra matabili kareivji, kas acīmredzot bija izlēmuši līdz rītam neko neuzsākt. Tad varēs gan izlūkot makololo pozīcijas, gan arī uzbrukt.

Pirms nocietināšanās pussalā Makora izsūtīja izlūkus, kuru uzdevums bija atrast kādu neitrālu kaimiņu cilti, kas varētu nākt viņam palīgā. Ja aplenktie makololo pašlaik izkustētos no vietas, tad droši vien tiktu sakauti un iznīcināti. Šeit viņi noturētos dažas dienas un, labi zinādams, ka ienaidnieks aplenkumu neizbeigs, kamēr nebūs visus iznīcinājis, Makora varēja cerēt tikai uz kādas netālu mītošas cilts vadoņa palīdzību, kuram matabili iebrukums nebūs pa prātam.

Pirmais bīstamajā izlūkgājienā iet pieteicās Sindo — viņš ļoti vēlējās atgūt iepriekšējo cieņu Makoras acīs. Tādu pašu vēlēšanos pauda vēl trīs brīvprātīgie. Izlūkus sadalīja pulciņos pa divi un ceļā izsfitņa ar stundas atstarpi. Tā rīkojoties, bija lielākas cerības, ka nodoms izdosies. Ja pirmos divus izlūkus ienaidnieks aizturēs, atlikušie divi uzdevumu izpildīs.

Agri no rīta netālu no nocietinātās nometnes parādījās ienaidnieks. Slēpdamies aiz nogāztā koka zariem, mednieki ieraudzīja lielu matabili kareivju pūli, kur bija ne mazāk par sešiem simtiem cilvēku. Taču Makoras rīcībā atradās tikai divi simti piecdesmit karavīru.

Kā jau zināms, milzīgā koka abās pusēs palika ejas. Tās apsargāt vajadzēja īpaši rūpīgi. Pie ejām Makora novietoja savus visdrosmīgākos karavīrus, pārējie paslēpās aiz stumbra, lai ar šķēpu triecieniem pieveiktu ikvienu, kas mēģinās līst pāri zaļajam šķērslim.

Matabili apskatīja pretinieka pozīcijas un, pēc visa spriežot, bija pārliecināti par uzvaru. Beidzot medījums ir sprostā. Pašlaik tam vairs nav kur sprukt, un viņi var atpūsties pēc ilgās vajāšanas, lai cietoksni ieņemtu svaigiem spēkiem.

Saide bija jau augstu, kad sākās uzbrukums. Sadalījušies divās grupās, ienaidnieki metās uz šaurajām ejām abās stumbra pusēs. Kauja bija nikna un ilga apmēram desmit minūtes. Tad uzbrucēji atkāpās, atstādami kaujas laukā vairākus kritušos.

Pagaidu uzvara sagādāja zaudējumus arī Makorain Astoņi makololo bija krituši un vēl daži guvuši nopietnus ievainojumus.

Makoras sejā aizvien skaidrāk varēja samanīt bažas. Viņš zināja, ka ienaidnieks ir daudz stiprāks, ka atkāpšanās ceļš ir nogriezts un uzbrukums gandrīz vainagojās panākumiem. Domas par cilts tālāko likteni viņu biedēja.

Virsaitis pretinieku pazina pārāk labi, lai lolotu cerību, ka matabili atteiksies no saviem nodomiem.

Ienaidnieks bija jau cietis manāmus zaudējumus, taču, baidīdamies no Mosilikazes dusmām, neapšaubāmi apņēmās cīnīties, kamēr vien pastāv kāda iespēja uzvarēt. Turklāt tas cerēja sagrābt makololo iedzīvi.

Palīdzība no citām ciltīm ātrāk par trim dienām nebija gaidāma. Vai viņi noturēsies tik ilgi?

Virsaitis skatījās uz nogalinātajiem un ievainotajiem, kas gulēja visapkārt, un saprata: nē, nenoturēsies. Ienaidnieku ir pārāk daudz — viņi uzbruks vēl un vēl, kamēr savu panāks.

Tā domāja makololo virsaitis, un, lai kā arī ticēja balto mednieku gudrībai un pieredzei karamākslā, bažas viņu neatstāja ne brīdi.

Pēc uzbrukuma bija pagājušas divas stundas, taču aplenktie neredzēja nevienu ienaidnieka kareivi — tikai tos, kas gulēja zemē pie nogāztās nvanas. Un tomēr viņi labi zināja, ka vajātāji ir līdzās.

Iestājās nakts. Tumsā iedegās ugunskuri matabili nometnē, taču tas nenozīmēja neko.

Pienāca rīts, un aplenktos vēl aizvien nekas netraucēja. Spriežot pēc visa, Mosilikazes kareivji izmisumā atgriezušies pie sava vadoņa, jo izlēmuši, ka neatliek nekas cits kā vienīgi pieņemt neizbēgamo sodu par neprasmi izvairīties no sakāves. Tā vismaz domāja mednieki, kas ierosināja Makoram atstāt patvērumu.

Makora kategoriski noraidīja šo priekšlikumu. Lai nu ko, bet Mosilikazi un tā karavīrus viņš pazīstot labāk. Šeit, pussalā, viņa cilts var turēties ilgi, bet, ja dosies tālāk, noteikti uzdursies slēpnim.

Ja vēl nebūtu cerības uz palīdzību, tad būtu citādi, bet papildspēki tiks izsūtīti un labāk palikt

šeit.

Nosprieduši, ka Makoram varētu būt taisnība, Villems un viņa draugi piekrita, tomēr ar noteikumu: ja pusotras dienas laikā neparādīsies ne palīgspēki, ne ienaidnieki, Makoram jāturpina ceļš uz makololo zemi.

i . »

35. NODAĻA ĪstajĀ BRĪDĪ

Noteiktais laiks pagāja, bet matabili vēl aizvien nerādījās, un arī no Sindo un citiem izlūkiem nebija ne vēsts.

Mednieki vairs nešaubījās, ka ienaidnieks atteicies no domas pieveikt cilti, kuru atbalsta balto cilvēku zināšanas un ieroči, un devies mājup. Makora nebija vienisprātis, taču sāka gatavoties ceļam, kā bija solījis.

Mājlopus izdzina uz ceļa, un par dzinējiem kļuva visi, turklāt šo pienākumu izpildīja tik cītīgi, it kā nešaubītos, ka pakaļ dzenas ienaidnieks.

Villems un viņa draugi nevarēja saprast, kāpēc afrikāņi tā izturas.

Kaujā Makoras ļaudis bija cīnījušies ārkārtīgi drosmīgi, bet tagad, kad ienaidnieka nav, izrāda acīmredzamu gļēvulību.

Villems lika Kongo iztaujāt virsaiti, kāpēc tā tas

ir.

Makora atbildēja, ka viņa ļaužu izturēšanās baltajiem draugiem nebūtu nekāds pārsteigums, ja viņi labāk pazītu Mosilikazes kareivju cīņas paņēmienus.

Piesardzīgais Makora neaizmirsa atstāt aizmugurē izlūkus, un dažas stundas pēc tam, kad cilts bija atstājusi savu cietoksni, viens no viņiem panāca virsaiti un paziņoja, ka pēdās seko matabili.

Kā jau Makora bija paredzējis, ienaidnieki tikai gaidīja, lai lai viņš atstātu izdevīgās pozīcijas.

Hendriks un Arends, piešodami zirgus, aizauļoja uz priekšu, lai atrastu citu vietu, no kuras ienaidnieku vieglāk atvairīt. Taču šoreiz viņiem neveicās— cilts virzījās pa atklātu līdzenumu, kur nebija nekādas iespējas paslēpties.

—  Mēs esam jau tālu, — Hendriks teica, kad draugi bija nojājuši jūdzi. — Mūsējie nepaspēs nokļūt līdz šejienei, matabili viņus panāks. Griežamies atpakaļ.

—  Protams, — Arends instinktīvi atsaucās, neatlaidīgi lūkodamies kaut kur tālumā.

Arī Hendriks paskatījās uz turieni un pārsteigts ieraudzīja, ka viņiem tuvojas apmēram trīsdesmit afrikāņu.

—  Mēs esam ielenkti, — Hendriks iekliedzās, un, pagriezuši zirgus, mednieki steidzās atpakaļ pie galvenajiem spēkiem.

—  Makoram taisnība, — Hendriks teica, piejājis pie Villema un Hansa. — Nevajadzēja no pussalas aiziet. Tur mēs varētu sekmīgi atsist matabili.

Kamēr viņi stāstīja Makoram, ka priekšā parādījušies apbruņoti karavīri, pieskrēja izlūki un paziņoja, ka no aizmugures tuvojas liela Mosilikazes karotāju vienība.

Mirkli Hansa, Hendrika un Arenda apziņā pavīdēja doma: varbūt nevajag tik bargi nosodīt tirgotājus, ka viņi tādā steigā glābās no briesmām. Kā redzams, dzīvību viņi vērtēja pārāk augstu, lai bez nopietniem iemesliem no tās atteiktos.

Atmiņā piedzīvojumu meklētājiem atausa visi senlolotie sapņi un cerības. Viņi neapzināti nodomāja, ka arī viņiem nebūtu par ļaunu aizbēgt. Tbmēr godaprāts neļāva pamest likteņa varā drosmīgo makololo cilti — turklāt mednieki paši gribot negribot bija vainīgi tās nelaimē.

Visi palūkojās uz Villemu — viņš jau nu nekādā ziņā nepametīs bezbailīgo virsaiti, kuram mednieki tik daudz pateicības parādā, — nepametīs, pat lai glābtu savu dzīvību. Ilgāk viņi nevilcinājās. Makoras liktenis būs arī viņu liktenis.

Mednieki palūdza, lai virsaitis dod pavēli apstāties, un viņš tik skaļi iekliedzās, ka atbalss bija dzirdama jūdzi tālā apkārtnē.

Viņam atsaucās ļaudis, kas gāja pa priekšu un dzina lopus, taču cauri daudzo balsu jūklim bija saklausāma viena balss, ko visi pazina.

Šī balss atskanēja no tālienes, un, to dzirdēdami, makololo sāka lēkāt no sajūsmas kā neprātīgi. Daudzi iekliedzās:

— Sindo! Sindo!

Makoras ļaudis devās uz priekšu. Visi pielika soli un pēc brīža satika lielu makololo karavīru vienību, kas viņus iepriecināja ar ziņu, ka tai seko palīgspēki.

Sindo un pārējie izlūki bija sekmīgi izpildņuši savu uzdevumu.

Šajā laikā, kas Makoram bija ļoti kritisks, makololo valdniece Mamočisāne apmeklēja savus dienvidu valdījumus un viņu pavadīja daudzi karavīri no pakļautajām ciltīm.

Makoru valdniece neaizmirsa: viņš bija Mamočisānes bērnības draugs. Vēlēšanos palīdzēt Makoram veicināja arī senais naids pret matabili cilti, un, nekavēdamās ne mirkli, valdniece izsūtīja Makoras glābšanai karaspēka vienību, kas bija izveidota no viņas labākajiem karavīriem.

Viņi paguva īstajā brīdi. Ja karavīri ierastos pēc divām stundām, viņu aizstāvamie būtu spiesti sākt kauju tur, kur nav nekādas iespējas patverties no ienaidnieka šķēpiem.

Tāpēc Mosilikazes kareivji ieraudzīja savā priekšā nevis nogurušu un izvārdzinātu karavīru saujiņu, bet gan lielu, spēcīgu vienību, kas gatava jebkurai cīņai. Tie bija uzvarām vainagotie Sebituānes karavīri.

Mosilikazes kareivji saprata, ka tikai viens var glābt viņus no kauna: tūlīt jācīnās ar pretinieku.-

Viņi metās virsū makololo karavīriem, taču tika atsisti.

Pēc īsas sadursmes matabili tika pilnīgi sakauti un atkāpās tik steidzīgi un juceklīgi, ka bija skaidrs: viņi vairs neatgriezīsies.

Pēc trim dienām Makora iepazīstināja savus draugus ar Mamočisānes galmu un deva uzticības zvērestu jaunajai valdniecei

Pēc ilgās trimdas virsaitis tika sagaidīts sevišķi jūsmīgi, jo vairāk tāpēc, ka bija izvairījies no saviem vajātājiem — matabili cilts kareivjiem.

36. NODAĻA SARUNAS PAR atgrieŠanos mĀjĀs

—  Es griežos pie jums ar pazemīgu lūgumu, — Hendriks draugiem teica nākamajā dienā pēc iepazīstināšanas ar Mamočisānes galmu. — Es gribētu kaut ko uzzināt, tikai nezinu, kurš no jums varēs man atbildēt.

—  Lieliski! — Villems atsaucās. — Kas attiecas uz mani, es labprāt darīšu visu, kas manos spēkos, lai tevi apgaismotu. Ko tu gribi uzzināt?

—  Ja mēs vēl ilgāk paliksim šai pasaules malā, es gribētu dzirdēt paskaidrojumu, kāpēc tas mums jādara, — Hendriks teica. — Es gribētu atgriezties mājās.

—  Es ari, — Arends piebilda.

—  Un es, — Hanss ierunājās. — Pietiek man žirafu un nezin kādu zvēru medības, pēdējā mēneša laikā man viss galīgi apnicis. Arī mēs paši esam diezgan medīti.

—  Skumji dzirdēt, — Villems noteica. — Es gan nevaru atgriezties mājās. Mēs taču neesam izdarījuši to, kādēļ devāmies šurp.

—  Taisnība, — Hendriks atbildēja. — Un nekad neizdarīsim.

—  Kāpēc tu tā domā? — Villems bija pārsteigts.

—  Bet kā tad citādi? Sāksim ar to, ka ne vienmēr cilvēkiem izdodas piepildīt savas vēlēšanās. Abas iepriekšējās ekspedīcijas mums bija ļoti veiksmīgas, un grēks žēloties, ja ari šoreiz laime nesmaidīs. Nevar taču vienmēr cerēt uz izdošanos. Laime ir untumaina, un tagad es visvairāk gribu nokļūt mājās.

—  Nē, man vēl par agru doties mājās, — Villems iebilda tādā tonī, ka draugi saprata viņa stingro lēmumu. — Mēs esam šeit pavadījuši tikai dažas nedēļas. Šajā īsajā laikā ieguvām ļoti daudz hipopotamu ilkņu, toties žirafes mēģinājām ķert tikai reizi. Ne jau tāpēc es esmu nojājis tūkstoš jūdzes, lai pamestu visu pēc pirmās neveiksmes. Kāpēc mēs devāmies šurp? No Graafreinetas līdz Limpopo ceļš nepavisam nav tik tuvs, lai to mērotu veltīgi. Jāaizved medījums un jāpierāda, ka laiks nav iztērēts tukšā. Ja mums vēl reizes piecas neveiksies, tad varēsim rimāt par atgriešanos, bet pagaidām es dzirdēt negribu.

Hendriks un Arends nodomāja, cik daudz reižu pēdējo nedēļu laikā viņu dzīvība nekarājās mata galā, taču vēl vairāk viņu domas kavējās pie iemīļotajām sievietēm. Savukārt Hanss nespēja aizmirst iecerēto ceļojumu uz Eiropu. Tbmēr neviens no šiem iebildumiem Villemu nespētu ietekmēt, pat ja tiktu izteikti skaļi. Viņš devās uz ziemeļiem, lai noķertu divas jaunas žirafes. Ceļojumam tika iztērēts laiks un nauda, un Villema ceļabiedri nespēja pārliecinoši izskaidrot, kāpēc jāatsakās no turpmākiem mēģinājumiem iecerēto pasākumu novest līdz sekmīgām beigām.

Draugu vēlmēm Villems allaž labprāt piekāpās un sīkumos nekad necēla iebildumus. Taču pašlaik viņi kopīgu valodu rast nespēja. Ne Hanss, ne Hendiiks, ne Arends nevarēja atgriezties mājās, pametot Villemu vienu, bet viņš, Hendrika vārdiem runājot, bija ietiepīgs kā āzis un gribot negribot viņiem vajadzēja palikt.

No makololo ļaudīm mednieki uzzināja, ka rietumos, apmēram dienas gājiena attālumā, ir liels mimozu mežs, kur ne vienu reizi vien manītas žirafes, un nolēma doties turp.

Makora nevarēja medniekus pavadīt, jo bija ļoti aizņemts, iekārtojot cilti jaunajā mājvietā. Taču viņš apgalvoja, ka jaunekļiem neesot ko baidīties — viņi atradīšot gan žirafes, gan piemērotu vietu lamatām. Arī palīgu netrūks.

Lai mednieki varētu bez grūtībām nodot jebkuru ziņu, Makora nosūtīja kopā ar viņiem četrus savus ātrākos ziņnešus. Divus mednieki atsūtīs atpakaļ, ja vēlēsies paziņot kaut ko svarīgu.

Ar patiesu gandarījumu Villems un viņa biedri atkal devās ceļā — tagad viņi nevis bēga no ļauna ienaidnieka, bet gan šķīrās no draugiem, ar kuriem droši vien vēl tiksies.

37. NODAĻA mimozu meŽs

Tagad medniekiem bija tikai viens mērķis — sagūstīt žirafes. Pat lauvas rūcieni nometnes apkaimē nespētu viņus no šī mērķa atturēt. Ja parādītos zilonis ar lieliem ilkņiem, viņi nedzītos tam pakaļ. Visi saprata: kamēr uzdevums nebūs izpildīts, mājās atgriezties nedrīkst, tāpēc nekas nedrīkst novērst viņus no tā.

Pie mimozu meža, kur viņiem bija paredzētas medības, tecēja strautiņš. Tam līdzās viņi itin drīz uzgāja žirafu pēdas. 1b vidū bija arī jauno žirafu atstātie nospiedumi.

Villems bija sevišķi priecīgs. Viņam radās jauna iespēja apmierināt savu mednieka patmīlību. Pārējie, kaut arī ne tik pārliecināti par veiksmi, tikpat dedzīgi vēlējās sasniegt mērķi.

Nākamajā rītā starp kokiem parādījās žirafu bars, kas devās pie strauta.

Bailīgie dzīvnieki nenojauta, ka tuviimā ir cilvēki, un pamanīja viņus tikai tad, kad atradās aptuveni simts piecdesmit jardu attālumā. Žirafes tūlīt pagriezās un neveikliem, bet ātriem soļiem metās bēgt uz rietumiem, projām no meža. Hendriku un Arendu, kas bija gatavi dzīties pakaļ, tikai ar pūlēm izdevās noturēt. Tās būtu bijušas apbrīnojami satraucošas medības: nebija viegli savaldīties un mierīgi vērot, kā žirafes traucas līdzenumā un izzūd skatienam.

Draugus atturēja Villems.

— Vai tad jūs neredzat, ka barā ir trīs jaunas žirafes? — viņš jautāja. — Visticamāk, ka žirafes dzīvo mežā. No turienes viņas nedrīkst aizbaidīt.

—     Kāds jau viņas ir medījis, — Hendriks piebilda. — Sānos vienai rēgojas bulta. Droši vien kāds afrikānis šāvis prieka pēc — ar bultu žirafi nogalēt nav iespējams.

—  Žēl, ka viņas mūs ieraudzīja, — Villems teica. — Varbīit tomēr viņas mežā atgriezīsies. Vajag pārbaudīt, vai tas patiešām ir viņu iemīļotais pavērums, bet pēc tam mēs aizsūtīsim pēc dažiem Makoras nēģeriem, un tie ierīkos jaunas lamatas. Tikai tā mēs arī varam žirafes sagūstīt.

Pagāja vēl viena diena. Mednieki izklaidējās, nošaudami daudz vairāk antilopju un citu dzīvnieku nekā spēja apēst pusdienās un vakariņās. Žirafes vairāk nerādījās, un nākamajā rītā meduieki devās pa aizvakar redzēto žirafu pēdām.

Piecpadsmit jūdzes uz rietumiem viņi atrada vēl vienu mimozu mežu. Apjādami tam apkārt, draugi ieraudzīja nelielu ezeru. Krasti bija žirafu pēdu izvagoti, un šos nospiedumus neapšaubāmi bija atstājušas tās žirafes, ko ceļinieki redzēja pirms trim dienām. Varēja secināt, ka bars mitinās abos mežos.

—  Tagad mēs zinām visu nepieciešamo, — Villems teica. — Jāaizsūta pēc palīgiem un jāierīko jaunas lamatas.

Draugi viņam piekrita. Taču radās jautājums: kur lamatas ierīkot?

—  Manuprāt, pie tā meža, kur mēs žirafes pirmo reizi redzējām, — Hendriks ierosināja. — Tur viņas varēs viegli iedzīt.

Hendrika priekšlikums tika pieņemts.

Rītā mednieki aizsūtīja divus makololo pie Makoras, bet paši ar kalpotājiem atgriezās mežā, kur apstājās pirmoreiz, un uzcēla nometni.

Tai dienā, kad gaidīja ierodamies Makoras ļaudis, Hendriks un Arends devās augšup gar strautiņa krastu, lai pameklētu kādu medījumu. Kā jau kaislīgi mednieki, viņi nespētu naktīs gulēt, ja dienā nenošautu kādu četrkājaini.

Viņi nokļuva pie bieza meža, kur auga mimozas un mūžam zaļi krūmi, un piepeši izdzirdēja lūstošu zaru troksni — caur biezokni lauzās liels dzīvnieks.

— Uzmanies, Arend! Varbūt kaut ko nomedīsim! — Hendriks iekliedzās. Abi apturēja zirgus un gaidīja, kas bīīs tālāk.

Dažos mirkļos no meža izskrēja divas lielas žirafes. Vienai mugurā sēdēja leopards. Žirafes krūtis bija vienās asinīs, un tā skrēja klupdama pie katra soļa.

Mednieki zināja, ka leopards ir bailīgs, un tin-, kur dzīvnieku daudz, viegli atrod laupījumu, nepakļaujot sevi briesmām. Tātad žirafei viņš uzbrucis ne jau tādēļ, ka gribēja ēst. Varbūt žirafes bija iztraucējušas viņa mazuļus vai arī citādi sakaitinājušas.

Otra žirafe, nokļuvusi klajā laukā, tūlīt pameta ievainoto, kas acīmredzami zaudēja spēkus. No saplosītā kakla straumēm plūda asinis, un milzīgais dzīvnieks aizvien vairāk sagura no negantā ienaidnieka ieplēstajām brūcēm. Mednieki vēroja retu ainu: leopards nogalināja žirafi. Apstākļi bija plēsoņam labvēlīgi, un, kaut gan viņš bija desmit reižu mazāks un arī vājāks par savu upuri, to gaidīja nāve.

Abi mednieku suņi, neņemdami vērā saimnieku brīdinājuma kliedzienus, metās virsū nelaimīgajai žirafei. Skaļi riedami, viņi skrēja tai pakaļ, cenzdamies iekost kājās.

Sagrīļodamās žirafe vienam sunim iespēra — tik trāpīgi un ar tādu spēku, ka suns atlidoja dažus soļus atpakaļ un palika guļam, raustoties agonijā. Tā bija pēdējā piepūle; žirafe, galīgi zaudējusi līdzsvaru, ar noliektu galvu nogāzās un uzkrita leopardam virsū. Plēsoņa kļuva par savas bojāejas cēloni.

Hendriks iedeva zirga pavadu Arendam, piegāja tuvāk un ar šāvienu galvā izbeidza leoparda griezīgos kaucienus.

Drīz vien līdz ar izplūdušajām asinīm izdzisa arī žirafes dzīvība. Stāvēdami pie abiem beigtajiem dzīvniekiem, mednieki centās rast izskaidrojumu neparastajai ainai, kuru tikko bija redzējuši. Pēc nostāstiem viņi zināja, ka žirafe ar lauvu uz muguras noskrējusi vairākas jūdzes, taču uzskatīja to par izdomājumu. Un tagad savām acīm ieraudzļja, ka žirafe ar leopardu pārvarējusi lielu attālumu. Kāpēc tā nevarētu gadīties arī ar lauvu? Lai gan žirafes kakla āda ir ļoti bieza, tā bija saplosīta driskās un skrandas nokarājās gar lāpstiņām.

Lai žirafi tik briesmīgi saplēstu, bija nepieciešamas vismaz dažas minūtes, un nežēlīgais ienaidnieks varbūt nemaz nenojauta, ka tiek aiznests aizvien tālāk no vietas, kur lielajam dzīvniekam uzbruka — aizvien tālāk no mazuļiem, ko tik neatlaidīgi apsargāja, un nāve neļāva viņam to atskārst.

38. NODAĻA atkal vilŠanĀs

Makora turēja doto vārdu im medniekiem vēlreiz palīdzēja. Trešajā dienā pēc ziņnešu aiziešanas ieradās trīsdesmit makololo vīrieši, ko sīītīja Makora.

Lamatas tika nolemts ierīkot pusjūdzes attālumā no meža, un tūlīt sākās to celtniecība. Gribēdami drīzāk uzzināt, cik veiksmīgs būs otrais mēģinājums gūstīt žirafes, mednieki strādāja bez rimas. Divi nepārtraukti cirta nelielus kokus, afrikāņi tos tūlīt aiznesa pie topošā žoga, bet abi pārējie mednieki vadīja nožogojuma bīivniecību. Šoreiz ierīkot lamatas bija vieglāk, jo izraudzītā vieta bija izdevīgāka. Žogi sniedzās mazliet tālāk aiz mimozu meža, to platums nebija lielāks par pusjūdzi, arī bedri neraka tik dziļu kā iepriekš. Strādājot bez atelpas no saides lēkta līdz rietam, lamatas tika pabeigtas septiņās dienās.

Šajā laikā mednieki netālu no meža pamanīja vairākas žirafes un atkal bija labā omā. Tagad viņi loloja cerību, ka pēc divām trim dienām varēs doties atceļā.

Lai gūtu drošus panākumus, mednieki kopā ar lielu makololo grupu devās uz otru mimozu mežu pārdzīt žirafes tanī, pie kura bija ierīkotas lamatas. Kaut gan sastopama nebija neviena žirafe, medniekus tas nemulsināja. Žirafes atradīsies tur, kurtās gaida. Cerēdami uz šādu iznākumu, viņi steidzīgi atgriezās nometnē.

Medības notika ar dzīšanu tāpat kā iepriekšējo reizi, un tajā piedalījās visi. Pūlēdamies sacelt pēc iespējas lielāku troksni, makololo gāja ar suņiem pa biezokni. Villems un Hendriks jāja gar vienu meža pusi, bet Hanss im Arends — gar otru.

Kad dzinēji bija jau pavisam tuvu pie lamatām, Villems sāka nojaust kaut ko nelāgu. Nebija manāms neviens liels dzīvnieks, kas bēgtu laukā no meža, ne arī dzirdams lūstošu zaru troksnis. Likās, ka mežu pametuši visi, tikai ne makololo, kas trokšņaini lauza sev ceļu. Beidzot dzīšana bija galā. Lamatās iekrita vienīgi dažas antilopes un mežacūkas.

Cik rūgta vilšanās! Žirafes bija aizgājušas diezin kur, un neviens nezināja, vai vispār atgriezīsies.

Tie makololo, kas uzskatīja sevi par žirafu pazinējiem, izteicās, ka tās aizklīdušas uz lieliem mežiem tālu dienvidos un šajā novadā pusgadu nebūs ieraugāmas. Makololo gribēja drīzāk atgriezties mājās. Varbūt arī tas ietekmēja viņu nostāju. Viņiem bija jārūpējas par ģimenēm — jāceļ mājas un jāapstrādā zeme, bet to visu viņi pametuši, pakļaudamies virsaiša pavēlei. Medniekiem vairs nebija iemesla viņus ilgāk aizkavēt un gribot negribot vajadzēja makololo laist mājās.

Nākamajās pāris dienās mednieki izlūkoja apmēram divdesmit jūdzes plašu apkārtni. Viņi ieraudzīja vairākus mimozu mežus, taču žirafes nevienā nesastapa. Varbūt viņas patiešām aizgājušas no šī novada un neatgriezīsies nedēļām vai pat mēnešiem ilgi. Makololo taisnība vien bija.

—  Varbūt mēs neesam tādi muļķi, — Arends teica. — Taču muļķīgi vēl ilgāk tērēt laiku šīm žirafēm — skaidrs, ka liktenis mums nav lēmis tās noķert.

— Lieliski! — Hendriks iekliedzās. — Turpini tādā pat garā.

—  Šobrīd es esmu visu pateicis, — Arends atbildēja, daudznozīmīgi pašūpodams galvu, kas nozīmēja: tālāk runāt nav jēgas.

—  Ko darīsim, Hans? — Villems jautāja.

—  Dosimies mājup, — tūlīt sekoja atbilde. — Tagad es Hendrikam piekrītu. Nevar taču vienmēr paļauties uz veiksmi, bet šobrīd mēs laiku tērējam veltīgi — tas ir acīmredzams.

— Nu, ko tad, — Villems teica. — Tikai vispirms atgriezīsimies pie makololo. Tas mums ir ceļā.

Redzēdams, ka šajā svarīgajā jautājumā grib izteikties arī Moris, Hendriks laipni deva viņam vārdu.

Bušmenim piemita plaši izplatīta īpašība — izplūst daudzvārdlbā, bet pateikt maz. Šoreiz viņam izdevās apmierināt savu patmīļu — mednieki ēda vakariņas un viņiem bija diezgan laika klausīties kalpotāja spriedelējumos.

Pēc Mora domām, neveiksme viņus piemeklējusi tikai Kongo vainas dēļ. Jau sākumā Moris zinājis, ka nevarot cerēt uz veiksmi, kamēr viņus pavada Kongo vai kāds cits āfrikānis, kura valodu viņš saprot.

Moris paziņoja, ka bērnībā žirafes esot redzējis katru dienu, un, ja mednieki atrastos viņa tautiešu bušmeņu vidū — Mora uztverē tie esot gudrākie un godīgākie Āfrikas iedzīvotāji —, tad žirafes jau sen būtu noķēruši.

Mora vārdi medniekiem izraisīja tikai smaidu — viņi zināja, ka bušmeņi pieskaitāmi pie visatpalikušākajām Āfrikas ciltīm. Tomēr pats Moris uzskatīja, ka mednieki atzinīgi vērtē viņa daiļrunību, un katrā ziņā bija pilnīgi apmierināts.

Mednieki devās uz jauno Makoras ciemu. Virsaitis gauži nožēloja, ka ekspedīcija cietusi neveiksmi, taču jaunas cerības Villemam dot nevarēja — nē, tuvākajā laikā viņi diez vai žirafes atradīs. Makora pastāstīja, ka tās bieži klejojot no vienas vietas uz otru un neapstājas vairākas dienas pēc kārtas, ik dienu pārvarot trīsdesmit četrdesmit jūdzes. Bars, kurā ir jaunas žirafes, dažreiz nav sastopams visā novadā. Un tomēr Makora apsolīja palīdzēt medniekiem arī turpmāk.

Villemam nebija iebildumu palikt vēl ilgāk un uzbūvēt jaunas lamatas, bet viņa ceļabiedri vienā balsī paziņoja, ka nekavējoties jādodas mājās. Viņi bija tik neatlaidīgi, ka izdaudzinātajam medniekam vajadzēja piekāpties. Beigu beigās izlēma uz Graafreinetu doties nevis pa taisnāko ceļu, bet gan caur bečuānu zemi, un šķērsot apvidu, kur dzīvo bušmeņi. Tad, pagriežoties uz austrumiem, varēja soļot mājup.

Villems deva vārdu, ka bez iemesla ceļā neaizkavēsies, un savukārt draugi apsolīja nežēlot pūļu, lai viņam palīdzētu īstenot senloloto sapni.

Makoras ciltī bija četri jaunieši, kas gribēja nokļūt balto cilvēku apmetnēs un iegūt par civilizēto ļaužu dzīvi daudz plašākas zināšanas, nekā sniedza nejaušās tikšanās ar medniekiem un tirgotājiem. Afrikāņi jauniešiem iedeva vēršu aizjūgu, leopardu ādas, strausu spalvas, ziloņkaulu — visu, ko vien baltajiem varēja pārdot. Makora viņiem uzdeva visādi palīdzēt Villemam un pārējiem medniekiem.

Virsaitis un citi nozīmīgākie cilts locekļi pavadāja medniekus dažas jūdzes no ciema. Ceļiniekiem bija tāda sajūta, it kā viņi atstātu patiesus draugus.

Gan Makora, gan Sindo atvadoties ļoti bēdājās, abi teica, ka esot viņam parādā dzīvību, un apsolīja apciemot jaunekļus viņu tālajā dzimtenē. Mednieki devās tālāk, dziļi pārliecināti, ka makololo vidū ir ļaudis, kam pilnībā piemīt cilvēkam raksturīgā cēlsirdība.

. ' ' i '< •.,• ' fl

39. NODAĻA bifeĻu bars

Atceļā uz Graafreinetu Hanss, Hendriks un Arends bija ļoti apmierināti gan ar sevi, gan ar apkārtējo. Villems tā nemaz nejutās. Viņš jāja citiem līdzi tikai tāpēc, ka vēl aizvien loloja cerību žirafes atrast. Visu laiku viņu urdļja doma: vai tiešām viņi pārjās mājās, i] žirafes neatveduši?

Villems nebija noskaņots steigties un nelaida garām iespējti aizkavēties, lai pamedītu — vai nu prieka pēc, vai arī ēdienam.

Trešās dienas rītā ceļinieki ieraudzīja lielu bifeļu baru. Bifeļi ganyās kalna pakājē, apmēram pusjūdzi atstatu no ceļa, pa kuru virzījās mednieki. Vienā mirklī Villems bija seglos un auļoja pie bifeļiem. Pārējie ceļotāji ne visai gribēja viņam sekot.

—  Atkal veselu dienu aizkavēsimies! — Arends iesaucās. — Villems bifeli nošaiis un neliksies mierā, iekams mēs neuzcelsim nometni un šo bifeli neapēdīsim.

—  Protams! —Hendriks atsaucās. — Bet kāpēc viņam vienam jāgūst bauda no medībām?

Hendriks un Arends uzlēca zirgos un aīdekšoja pakaļ Villemam, bet aiz viņiem vēršos — divi makololo. Pacietīgais un apdomīgais Hanss palika gaidām nometnē.

Negribēdams bifeļus sabaidīt ar pēkšņu uzbrukumu, Villems jāja apkārt, lai nokļūtu bara priekšā, un drīz vien Hendriks un Arends viņu panāca.

Bifeļi, kuru bija ne mazāk par diviem simtiem, ļoti lēni kustējās uz priekšu un plūca zāli.

Kad mednieki bija nokļuvuši apmēram trīssimt jardu attālumā, bifeļi mirkli pacēla galvas, paskatījās uz dīvainajiem radījumiem, kas viņiem traucēja mieloties, tad nolieca galvas un turpināja ganīties.

Barvedis pagaidām trauksmi necēla.

—  Jāsim tālāk pa kreisi un apiesim viņus, — Villems ierosināja. — Ja kāds vecis mums uzbruks, auļosim kalnā.

Kad mednieki piejāja pie kalna pakājes un atradās vairs tikai simts soļus no bara, daži bifeļi pagriezās un nostājās draudīgā pozā, lai aizšķērsotu viņiem ceļu un segtu mātīšu un teļu atkāpšanos.

Sēžot zirgā, trāpīgi izšaut reti kad izdodas.

Mednieki to zināja un nokāpa zemē. Katrs izvēlējās sev mērķi un, rūpīgi, notēmējis, izšāva. Trīs šāvieni norībēja gandrīz vienlaikus, un mednieki metās pie saviem zirgiem. Ievainotie bifeļi nikni uzbruka medniekiem.

Ieraugot, ka virsū drāžas bifeļi, pārbiedētie zirgi sāka mētāties, celties pakaļkājās, un uzlēkt tiem mugurā nemaz nebija vienkārši. Hendriks im Arends tomēr uzlēca seglos, bet Villemam to neizdevās izdarīt.

Zirgs, kurā sēdot Villems ne vienu reizi vien bija pievirzījies saniknotam zilonim gandrīz vai klāt, izdzirdēdams saniknoto bifeļu rēcienus, bija gluži vai jucis no šausmām. Kad bifeļi metās uz priekšu, zirgs sāka rauties ārā no saimnieka rokām. Tā vien likās: jo spēcīgāk Villems zirgu turēja, jo izmisīgāk tas pretojās. Kaut gan mednieks bija ļoti stiprs, zirgs viņu vilka līdzi aiz pavadas. Viena siksna pārtrūka, bet otru zirgs tik spēji izrāva no Villema rokas, ka pāršķēla pirkstus tepat līdz kaulam. Tikmēr viens no bifeļiem atradās jau pavisam tuvu. Villems bija raženi noaudzis im ļoti izmanīgs, taču no lielā Āfrikas bifeļa nebija kur sprukt.

Saniknotie dzīvnieki uzbruka tik strauji, ka vērsis, uz kura jāja viens no makololo jauniešiem, nepaguva atkāpties sānis, iin jātnieks steidzīgi nolēca. Tā bija Villema laime — nelaimīgais vērsis izglāba viņam dzīvību. Bifelis metās pie vērša, iedūra tam sānos savus milzīgos ragus un nogāza zemē. Vērsis palika nekustīgi guļam kā miesnieka cirvja nopļauts.

Bifeļa uzmanība tika vēlreiz novērsta no Villema — uzbrucējam metās virsū trīs vai četri suņi, kas veikli prata izvairīties no milzeņa ragiem. Tomēr beigu beigās bifelim izdevās sabadīt kādu suni, kas centās iekost viņam purnā. Upuris tika samīdīts.

Tie, kas to redzēja, savām acīm varēja pārliecināties, cik atriebīgs ir Āfrikas bifelis. Likās, bifelim kremt, ka viņš nevar sunim nāvējošo triecienu dot tūlīt.

Tikmēr Villems paguva pielādēt šauteni. Bifelis pagriezās, lai mestos virsū medniekam, taču viņu nogāza lode. Ierēkdamies, tā ka gaiss nodrebēja jūdzi plašā apkaimē, bifelis grīļodamies paspēra dažus soļus un sabruka. Dzīvnieks bija smagi ievainots, un zāle visapkārt nošķiesta ar tā asinīm.

Ari Arends un Hendriks bija spiesti glābties, jo katram dzinās pakaļ divi bifeļi. Taču, par laimi, līdzās bija kalns, jātnieki lika lietā piešus un zirgi pilnā sparā drāzās augšup pa nogāzi.

Bifelis ir pārāk smagnējs, lai spētu ātri uzskriet kalnā, kaut arī, skriedams lejā, zirgu var panākt. Tie bifeļi, kas medniekus vajāja, itin drīz pārliecinājās par savu pūliņu bezjēdzību un, atstādami medījumu uzvarētājam, metās pakaļ aizejošajam baram, kas attālinājās līdzenumā. Tā vismaz nodomāja mednieki. Drīz viņiem nācās pārliecināties, ka maldījušies: četri bifeļi piepeši pagriezās atpakaļ un uzbruka piektajam, kas bija ievainots un atpalika.

Šis notikums medniekus ārkārtīgi pārsteidza. Dzīvnieki nevis mēģināja aizstāvēt ievainoto, bet gan to nobadīja. Cietsirdīgā izrēķināšanās beidzās tikai tad, kad nelaimīgais dzīvnieks izlaida garu. Radās iespaids, ka bifeļi tā rīkojas kāda neizprotama instinkta vadīti. Jāatzīst, ka tā gadās arī cilvēku vidū. Nelaimē draugs bieži vien kļūst par ienaidnieku.

Villema nošautais bifelis bija vislielākais, kādu vien viņiem izdevies nogalēt Intereses pēc mednieki pierakstīja tā izmērus. Bifelis bija astoņas pēdas garš un sešas pēdas augsts, mērot līdz priekškājas lāpstiņai. Attālums starp lielo ragu galiem sasniedza piecas pēdas trīs collas. Plecu un daļēji ari kaklu pāršķēla vairāk nekā divas pēdas gara rēta. Tā bija dziļa un biezajā vilnā viegli pamanāma, bet vilna bija tumša un no tā varēja secināt, ka bifelis nav vecs. Brūci acīmredzot bija ieplēsis lauva. Mednieki to saprata, ievērodami trīs paralēlas skrambas uz bifeļa lāpstiņas — neapšaubāmi lauvas nagu pēdas.

Izgriezuši abiem beigtajiem bifeļiem visgaršīgākos gabalus, mednieki īsu brīdi atpūtās, ieturēja garšīgu maltīti un devās tālāk.

40. NODAĻA saindĒtais avots

Astotās dienas vakarā mednieki ierīkoja apmetni nelielas upītes krastā, kas, pēc viņu aprēķiniem, atradās simts divdesmit jūdzes uz dienvidiem no tās vietas, kur viņi devās ceļā.

Villema sirdī vēl aizvien gruzdēja cerība, ka žirafes atkal gadīsies, un viņš nelaida garām nevienu iespēju tās pameklēt.

Ceļinieki bija bezgala neapmierināti, ka tādēļ mājupceļš aizkavējas, tomēr Villems rīkojās kā pašam tīk: mednieka labsirdība bija tik atbruņojoša, ka grūti bija viņam kaut ko aizliegt. Draugiem atlika vienīgi samierināties ar apziņu, ka viņi lēnām un tomēr noteikti virzās uz priekšu.

Pamozdamies no rīta mednieki ieraudzīja tik burvīgu ainavu, kādu nebija redzējuši visā garajā ceļojumā. Tuvumā auga vesels oleandru mežs, kā nobērts ar skaistiem rozā ziediem. Katrā zarā sēdēja jauki zaļi nektārputniņi. Dabā nekas nespēj līdzināties šo putnu skaistumam. Nelielā ieleja, kur mednieki apstājās, bija paradīze zemes virsū, pielieta ar zeltainu saides gaismu; pat vērši, uz kuriem jāja makololo, šķita pametam to nelabprāt.

Ceļinieki tālāk devās pa upītes gultni un drīz pamanīja, ka tā ir nevis upīte, bet gan mazu ezeriņu virkne, — tagad, kad bija iestājies sausais gadalaiks, straume aprima. Mednieki šķērsoja smilšu sanesumu starp diviem šādiem ezeriņiem, kad piepeši vējš viņiem uzpūta briesmīgu smaku. Viņi turpināja ceļu, taču smaka kļuva tik neciešama, ka vajadzēja apstāties. Visi vienprātīgi izlēma pagriezties uz austrumiem un turēties pret vēju, lai drausmīgā, vēl aizvien neizprotamā smaka nebūtu jūtama.

Tad mednieki pamanīja, ka no rietumiem baros lido šurp maitu ērgļi, bet līdzenumā klejo simtiem hiēnu un šakāļu. Viņi nevarēja saprast, kāpēc šeit pulcējas tāds milzums maitu rijēju. Piejājuši tuvāk, viņi ieraudzīja ļoti daudzas beigtas antilopes — tās gulēja zemē ik pēc pāris soļiem.

Jo tālāk līdzenumā draugi jāja, jo vairāk līķu sastapa: likās, ka viņi ietikuši nāves ielejā, no kuras vairs nav iespējams izkļūt. Taču šo mīklu — un viņiem tā patiešām bija mīkla — tūlīt izskaidroja makololo un Kongo. Antilopes bija dzērušas ūdeni no ezeriņa vai avota, ko saindējuši afrikāņi. Tas nozīmēja, ka netālu dzīvo kāda bečuānu cilts. Ceļotāji ne reizi vien bija dzirdējuši par bezjēdzīgo dzīvnieku iznīcināšanu, ko pielieto daudzas afrikāņu ciltis. Varēja secināt, ka daudzie nostāsti par dzīvnieku masveida iznīcināšanu ar indi — nostāsti, kuriem viņi nekad neticēja, bija patiesība. Kvadrātjūdzes platībā gulēja apmēram divi simti beigtu antilopju. Viens no tiem ezeriņiem, pie kuriem mednieki ierīkoja nometni, bija saindēts. Pie tā atnāca padzerties bars antilopju, un, izkļuvuši krastā, dzīvnieki nogāzās miruši.

—  Mums laimējās, — Villems piebilda. — Arī mēs varējām apmesties pie saindēta avota un kļūtu par barību hiēnām un šakāļiem tāpat kā šīs antilopes.

Kongo nebija vienisprātis. Cilvēki nespētu sadzerties tik daudz īīdens, lai saindētos un nomirtu, taču viņu vērši un zirgi remdinot slāpes, ietu bojā tūlīt.

Lai bez pūlēm nomedītu pāris antilopes, bečuāni iznīcināja veselu baru. Tik neapdomīgi un izšķērdīgi rīkojas vienīgi tāds veiksminieks, kurš dzīvo zemē, kas ar medību dzīvniekiem ir sevišķi bagāta.

Tagad pat Villems bija noskaņots pielikt soli, lai vairāk nebūtu jāredz šī pretīgā aina.

Zinādami, ka atrodas bečuānu zemē, makololo sāka raizēties par saviem vēršiem. Kā viņi izteicās, bečuāni lopus var gan nozagt, gan atņemt ar varu. Taču mednieki domāja, ka šīs bažas ir pārspīlētas. No baumām viņi zināja, ka bečuāni ir ļoti bailīgi un nevērīgi.

No rita mednieki devās tālāk. Piepeši Arends, kas jāja pirmais, apturēja žirgti un iesaucās:

—  Skatieties, re, kur ciems im kukurūzas lauks!

Villems un Hendriks aizauļoja uz priekšu un

pārliecinājās, ka Arendam taisnība. Tai pašā mirklī Villems ievēroja kaut ko interesantāku nekā bečuānu ciems. Uz kukurūzas lauku soļoja divi ziloņi.

—  Piezagsimies nemanot, — mednieks ierosināja. — Visiem iet nav jēgas. Lai kāds paliek ari šeit.

To teicis, Villems aizjāja un aiz viņa arī Hendriks un Arends.

Hanss izlēma palikt. Kopā ar viņu palika arī Moris. Kongo un makololo apsargāja vēršus un nastu nesējus zirgus.

— Ja mēs te negadītos, — Villems teica Hendrikam, kas jāja līdzās, — tad ziloņi izmīdītu visu kukurūzas lauku. Bečuāni to nespētu glābt. Viņi nevar ziloņus pat aizturēt.

Taču drīz vien Villems pārliecinājās^ ka maldījies.

41. NODAĻA satraucoŠs notikums

Ziloņi soļoja pa šauru taciņu, kas veda ne gluži uz kukurūzas lauku, ne ghiži uz tālumā redzamo ciemu. Dzīvnieki nesteidzās: viņi bija pārliecināti, ka garšīgā barība ir tuvu un neviens viņiem to neatņems.

—  Līdzko viņi iebridīs laukā, tā būs mūsu, — Hendriks teica. — Viņi mūs neievēros, un mēs viņus nogāzīsim uz vietas.

Pēkšņi zilonis, kas gāja pa priekšu, pazuda kā zemē iekritis. Otrs zilonis bridi apstājās, it kā pārdomādams, kur nozudis pirmais. Tad pagriezās un, uzmanīgi likdams soļus, devās atpakaļ.

—  Bedre! — Hendriks iesaucās. — Zilonis iekritis bedrē!

—  Uz priekšu! — Villems kliedza, piešiem skubinādams zirgu. — Nošausim otru!

Hendriks un Arends auļoja viņam pakaļ.

Brīvībā palikušais zilonis acīmredzot necentās izvairīties no sastapšanās ar medniekiem un rāmi gāja savu ceļu.

Kad mednieki piejāja apmēram simts jardu attālumā, zilonis skaļi ietaurējās un metās viņiem virsū.

Taču uzbrukumu cilvēki jau gaidīja. Villems vienā mirklī pacēla šauteni un izšāva. Vienlaikus izšāva arī abi pārējie mednieki.

Hendriks un Arends krasi pagrieza zirgus pa labi, bet Villems pa kreisi, un masīvais ziloņa augums izdrāzās viņiem cauri.

Brīdi zilonis neziņā apstājās. Kuram dzīties pakaļ vispirms? Ja visi trīs auļotu uz vienu pusi, tad zilonis nekavētos ne mirkli un droši vien kādu panāktu. Tagad atelpas brīdis ļāva medniekiem izveidot rīcības plānu un nokļūt izdevīgā attālumā.

—  Bedre! Bedre! — Hendriks kliedza. — Jājiet uz bedri!

Villems im Arends viņu saprata uzreiz.

Zilonis pagriezās im, redzēdams, kur mednieki auļo, metās viņiem pakaļ, tomēr soli palēnināja, it kā nebūtu pārliecināts, vai viņus vērts panākt. Tad atskanēja skaļš, izmisuma un moku pilns ziloņa taurējiens. Tas nāca no bedres.

Otrs zilonis tūlīt apstājās. Mokpilnie brēcieni radya viņā daudz cilvēcīgākas jūtas par atriebības kāri. Dzīvnieku pārņēma bailes, un bailes, kā redzams, atdeva viņam spriešanas spēju: cerībā izvairīties no likteņa, kas bija piemeklējis nelaimīgo biedru, zilonis griezās atpakaļ. Atkāpdamies viņš auļoja pa zirgu svaigajām pēdām, it kā instinktīvi jauzdams, ka tā var neiekrist lamatās, kas gaida līdzenumā.

— Viņam līdzi! — Arends iekliedzās. — Hansam draud briesmas.

Mednieki ātri pielādēja šautenes un pilnā sparā centās panākt ziloni.

Hanss un afrikāņi nebūt nebija vienaldzīgi pašreizējo notikumu vērotāji un tagad saprata, ka pašiem nāksies kļūt par to dalībniekiem. Zilonis drāzās viņiem tieši virsū. Katram pavīdēja doma par bēgšanu, bet visi to tūlīt atmeta.

Par katru cenu jāglābj nastu nesēji zirgi. Hanss, uzticēdams tos Morim un Kongo, izjāja uzbrucējam pretī.

Jaunekļa zirgs ne mirkli nespēja nostāvēt mierīgi, bet, tā kā no tēmējuma precizitātes bija atkarīga viņa dzīvība, Hanss nokāpa zemē. Atbrīvotais zirgs aizauļoja prom. Ievainotais zilonis, kas atradās vairs tikai piecdesmit soļu attālumā, visu niknumu vērsa pret zirgu, acīmredzot neievērodams ieuaidnieku, no kura vajadzēja baidīties visvairāk.

Hanss nelaida garām labo izdevību. Līdzko zilonis grasījās skriet tālāk, jaunais botāniķis rūpīgi notēmēja un iešāva tam priekškājā. Saniknotais milzis nodrebēja un apdullinoši ietaurējās.

Pa to laiku zirgi, kas bija uzticēti Morim un Kongo, izrāvās un aizskrēja katrs uz savu pusi. Zilonis paspēra dažus ielus soļus, un viņam ceļā gadījās Kongo zirgs. Pēc mirkļa zirgs uzlidoja gaisā kādas astoņas pēdas augstāk par ziloni un ar visu svaru triecās pret zemi. Tbmēr Kongo paspēja izlēkt no segliem un tagad bija sveiks un vesels.

Zirgs bija nogalēts, taču ievainotā ziloņa spēki bija galā. Biezādaino milzeni panāca suņi; tas sāka kā neprātīgs griezties riņķī, pēdējā piepūlē cenzdamies kādu aizsniegt, tad sagrīļojās un smagi nogāzās.

—  Es esmu pārliecināts, pilnīgi pārliecināts, — Hendriks teica, tieši tai mirklī piejādams ar Villemu un Arendu. — Suņiem liekas, ka tieši viņi nogāzuši ziloni.

—  Tad viņi ir galīgi muļķi tāpat kā Kongo, — Moris noteica, dusmodamies, ka Kongo par izrādīto drosmi izpelnīsies saimnieku atzinību.

Par atbildi Kongo tikai pasmaidīja. Viņš atkal izraisīja sāncenša greizsirdību un bija ļoti apmierināts.

Pēc brīža zilonis nobeidzās. Tas bija milzīgs tēviņš, kura ilkņi bija garāki par piecām pēdām. Morim uzdeva tos nozāģēt.

Hendriks, Arends un Villems dega nepacietībā piejāt pie bedres, kur iegāzies otrs zilonis. Viņi vēl nekad nebija redzējuši, ka ar tādu paņēmienu izdevies ziloni nomedīt.

—  Hans, vai tu paliksi, lai visu pieskatītu, vai jāsi līdzi? — Hendriks jautāja.

—  Labāk palikšu, — Hanss nesatricināmā mierā atbildēja. — Varbūt visi prieki atkal tiks man.

—  Kongo mums vajadzēs ņemt līdzi, — Arends piebilda. — Pie bedres jau būs sapidcējušies vietējie. Netālu no kukurūzas lauka mēs redzējām dažas būdas. Droši vien tur ir liels ciems.

—  Tev taisnība. Jāsim, Kongo, — saimnieks pavēlēja, piešiem skubinādams zirgu.

Viņam sekoja visi, tikai ne labsirdīgais Hanss un Moris, kuram parasti vajadzēja veikt vissmagākos darbus, kamēr citi izklaidējās.

42. NODAĻA lamatu bedres

Dzīvnieku balsis tiek apzīmētas ar visdažādākajiem vārdiem — «rēkt», «kaukt», «kliegt», «spiegt», taču bedrē iekritušais zilonis aiz šausmām un sāpēm izgrūda tādu brēcienu, kur visas šīs skaņas saplūda kopā. Šie brēcieni atkārtojās vairākkārt, un ceļinieki, kas pazina visus ziloņu medību paņēmienus, saprata, ka bedrē iekritušais zilonis cieš neaprakstāmas mokas.

—  Bedrē droši vien ir ass miets un zilonis uz tā uzdūries, — Hendriks teica.

Jau iztālēm viņi ieraudzīja pie bedres drūzmējamies afrikāņu vīriešus un sievietes. Kad mednieki piejāja tuvāk, pie viņiem pienāca kāds nēģeris un ar zīmēm piedāvāja pārdot vēl dzīvā ziloņa ilkņus.

—  No šiem nav jābaidās, — Kongo teica. — pie tirgotājiem viņi pieraduši un nedarīs mums nekā ļauna. Varbūt tikai mēģinās apmānīt, kad nosauks cenu.

Pieiedami pie bedres, mednieki atklāja, ka tā nepavisam nav četrstūraina, ar stāvām sienām un vidū iedzītu uzasinātu mietu, kā sākumā domājis Hendriks. Augšā bedre bija ovāla, bet lejā sašaurināta gluži kā otrādi apgāzts konuss, un tās dibenā nebija līdzena laukumiņa, kur zilonis varētu stāvēt. Dzīvnieka kājas bija saspiestas kopā, un tām vajadzēja izturēt drausmīgo ķermeņa svaru; zilonis cieta neaprakstāmas mokas.

Lamatu bedre bija ierīkota ar velnišķīgu atjautību, lai sagādātu upurim pēc iespējas vairāk ciešanu. Tā bija septiņas astoņas pēdas dziļa un deviņas pēdas diametrā. Pēc katra izmisīgā mēģinājuma izrāpties laukā ziloņa kājas vēl ciešāk saspiedās kopā un viņa mokas kļuva vēl lielākas.

Pavisam tuvu viena otrai bija izraktas divas bedres, un mednieki savām acīm pārliecinājās, cik viltīgi lamatas iecerētas. Lai gan bedres bija rūpīgi nomaskētas un izraktā zeme aiznesta projām, zilonis lamatas pamanīja, taču vienu bedri pārāk vēlu. Ja bedre būtu tikai viena, zilonis nebūtu tajā iekritis; skaidrs, ka uzkāpdams uz pirmās pārsega, droši vien sajutis draudošās briesmas un, cenzdamies no

tām izvairīties, piepeši uti nenovēršami iekritis otrā bedrē.

Visi afrikāņi, kas stāvēja ap bedri, bija bruņoti ar šķēpiem un bultām, taču neviens nemēģināja darīt galu gūstekņa ciešanām.

Villems piegāja tuvāk un notēmēja ziloņa acī, bet vairāki afrikāņi metās uz priekšu un neļāva izšaut.

Kongo, kurš saprata cieminieku izloksni, Villemam sacīja, ka vēl nav pienācis laiks ziloni nogaJ lināt.

—  Bet kāpēc? — Arends iesaucās. — Vai tiešām viņi nenonāvē ziloni tikai tādēļ, ka grib redzēt tā mokas? Zilonis nav glābjams. Viņš tik un tā bedrē i nobeigsies.

—  Es tev tūlīt paskaidrošu, — Hendriks teica. — Kā jau lieli mūzikas mīļotāji, viņi turēs ziloni bedrē kā putnu būrī, lai priecātos par tā skaisto balsi.

Kādam nēģerim bija šautene, taču bez aizslēga. Viņš pastiepa to Villemam un ar zīmēm lūdza lodi un šaujampulveri, lai ieroci pielādētu, bet, kad Villems jautāja, kā viņš to domā izdarīt, nēģeris vaļsirdīgi atzinās, ka pats nezinot.

—  Pajautā, kāpēc viņš šauteni atnesis? — Villems griezās pie Kongo.

Afrikānis vēlreiz atbildēja, ka nezinot.

Pūlī sākās rosība — no ciema puses pienāca vēl daži cilvēki. Viņi paziņoja, ka šurp dodas virsaitis, kurš grib pašrocīgi nošaut ziloni.

Nesen virsaitis pie kāda tirgotāja bija iegādājies šauteni un tagad gribēja parādīt cieminiekiem savu šaušanas māku.

Kā izrādījās, virsaiša ierocis bija vienkārša ņiedību bise un tik nolietota, ka īsts mednieks no tādas šaut negribētu.

—  Ar tādu daiktu ziloni nošaut nav iespējams, — Hendriks teica. — Drīzāk jau virsaitis nošausies pats vai nolaidīs no kājas kādu no savējiem. Kamēr zilonis sagaidīs nāvi, viņš droši vien nomirs badā.

Virsaitis acīmredzami bija ļoti lepns un dega nepacietībā parādīt saviem cieminiekiem, kā jānogalē ziloņi. Apstājies divdesmit piecus soļus no bedres, viņš notēmēja dzīvnieka galvā un izšāva.

Pēc šāviena atskanēja rēciens, kas pauda drīzāk dusmas nekā sāpes, un uz ziloņa galvas uzmetās neliels puns. Tas liecināja, ka lode viegli ieskrambājusi ādu.

Lai bisi atkal pielādētu, bija nepieciešamas piecas sešas minūtes, tad virsaitis atkal izšāva. Šoreiz piecpadsmit soļu attālumā. Un atkal, virsaitim un viņa ļaudīm par lielu brīnumu, zilonis palika dzīvs.

Atkal sešas septiņas minūtes tika iztērētas, lai pielādētu bisi. Atskanēja vēl viens šāviens. Lode zilonim trāpīja — tas bija manāms pēc skaļā rēciena, kurā jaudās bezspēcīgas dusmas.

Pie bedres pienāca vēl daži cilvēki. Tas bija Hanss, Moris un makololo.

—  Kas pie jums te notiek? — Hanss jautāja. — Jūs nekādi nevarat nošaut šo ziloni? Es dzirdēju šāvienus.

—  Viņi mums pat mēģināt neļauj, — Villems atbildēja. — Virsaitis grib ziloni nošaut ar vecu bisi un nelaiž pie šaušanas ne mani, ne arī to lieliski bruņoto džentlmeni, kas stāv viņam līdzās. — Un Villems zobgalīgi parādīja uz afrikāni, kura šautenei nebija aizslēga.

Tajā brīdī virsaitis sāka runāties ar Kongo. Piedzīvojis vilšanos, viņš sāka šaubīties, vai tirgotājs, kas viņam pārdevis šo izslavēto bisi, ir patiešām godīgs. Virsaitis vēlējās salīdzināt savu ieroci ar kādu no mednieku šautenēm un ierosināja, lai uz ziloni izšauj Villems.

—  Tikai nedariet to, baas Villem, — Kongo teica, pārtulkodams virsaiša vārdus. — Nešaujiet uz ziloni.

—  Kāpēc? — Villems bija pārsteigts.

— Ja jūs ziloni nošausiet, viņi gribēs dabūt jūsu šauteni.

Kaut ari Villems nebaidījās, ka viņam šauteni kāds varētu atņemt, ne viņš, ne viņa draugi ar afrikāņiem strīdēties negribēja, im virsaiša piedāvājums tika pieklājīgi noraidīts. Savu atteikumu Villems pamatoja ar to, ka nevar cerēt uz panākumiem, ja pats virsaitis cietis neveiksmi.

Tad virsaitis pavēlēja ziloni nonāvēt saviem ļaudīm, un dzīvniekam uzbruka vairāk nekā desmit šķēpiem bruņotu afrikāņu. Pagāja gandrīz vai pusstunda, līdz kustonis nobeidzās; ceļinieki ar nepatiku vēroja nelaimīgā radījuma spīdzināšanu. Ja būtu ļauts, viņi izbeigtu ziloņa mocības dažās sekundēs. Kā jau īstiem medniekiem, viņiem bija pretīgi redzēt nevajadzīgas dzīvnieku ciešanas.

43. NODAĻA karu novads

Nogalinājuši ziloni, afrikāņi ķērās pie vieglāka darba — sāka griezt liemeni gabalos un nest uz ciemu. Kājas bija domātas virsaitim. Gaidīdams, kamēr tās nocirtīs, viņš laipni ļāva, lai ceļinieki ar viņu parunājas.

Mednieki gribēja uzzināt, vai ciemu nav apmeklējuši tirgotāji — ar tiem viņi gribēja tikties pēc iespējas ātrāk, tomēr Villems par visu vairāk gribēja noskaidrot, vai apkārtnē nav manītas žirafes. Tulka pienākumus veica Kongo; abi runāja vai, pareizāk sakot, kliedza vienlaikus un viens otrā neklausījās. Balsis kļuva aizvien skaļākas, piedzīvojumu meklētāji ievēroja, ka starp sarunas biedriem izcēlies niks strīds, kas draud pāraugt nopietnākā konfliktā nekā tikai vārdu karš.

—  Ko viņš saka? — Villems jautāja.

—  Es nesaprotu, baas Villem, — Kongo atbildēja un, mazliet apmulsis par savu nezināšanu, pašūpoja galvu.

—  Kā ta? — Villems dusmīgi teica. — Tu nesaproti viņu valodu?

—  Nesaprotu, baas Villem. Viņš nerunā, ne zulusu valodā, ne arī kādā kaferu izloksnē.

—  Kāpēc tad tu iepriekš izlikies, ka tidko viņa vārdus?

—  Es mēģināju iemācīties, — Kongo atbildēja tādā tonī, kurā bija saklausāma pārliecība, ka viņa atbilde visus apmierinās.

—  Mums nav laika gaidīt, kamēr tu iemācīsies viņu valodu, —Ј Hendriks teica. — Kāpēc tu neatzinies, ka nevari saprasties ar šo cilvēku? Pirms brīža tu apgalvoji pretējo.

Tad visi pievērsās Morim; viņš gandrīz vai gavilēja. Uzreiz neizdevās saprast, ko viņš saka.

—  Es jau teicu, ka Kongo ir vecs muļķis. Paskatieties uz viņu. Trīsreiz, četrreiz un piecreiz muļķis. Es taču teicu.

—  Bet vai tu saproti, ko virsaitis saka? — Villems jautāja.

—  Jā, baas Villem. Jebkurš bušmenis saprot.

—  Tad parunā ar viņu. Tu jau zini par ko.

Bušmeņa seja pieņēma jautri šķelmīgu izteiksmi,

un mednieki saprata, ka tagad Moris ir nopietns.

Viņš piegāja pie virsaiša un sāka sarunāties; kad saruna bija iztulkota, Villems uzzināja, ka žirafes tuvumā nav manītas jau daudzus mēnešus. Tirgotāji cilti apmeklējot reti, un arī tie, kas iegriezušies, nav atstājuši patīkamas atmiņas.

Virsaitis uzaicināja medniekus viesos uz savu ciemu.

Villems uzaicinājumu tūlīt pieņēma; likās, ka viņš zaudējis jebkādu vēlēšanos atgriezties Graafreinetā. Taču Hendriks pavisam viegli izjauca šo mēģinājumu aizkavēt ekspedīcijas mājupceļu.

— Kāpēc mums doties pie viņiem uz ciemu? — viņš jautāja. — Mēs aizkavēsimies divas trīs dienas, bet meklējam taču žirafes. Šeit to nav.

Villems piekrita, un mednieki sāka posties ceļā.

Atvadījušies no afrikāņiem, jaunekļi turpināja virzīties uz dienvidiem. Kad viņi sasniedza atbilstošu vietu naktsmītnei, bija jau pilnīgi tumšs.

Ūdeni mednieki nebija redzējuši kopš rīta, un gan zirgus, gan vēršus mocīja slāpes.

Tumsā tālu jāt nebija iespējams. Mednieki atbrīvoja zirgus un vēršus no nastām un likās gulēt, lai mazā gaismiņā soļotu tālāk.

Agri no rīta viņi devās ceļā: vajadzēja pēc iespējas ātrāk nokļūt pie ūdens.

Dažas jūdzes viņi jāja pa zemes virsmu, kas līdzinājās vētras sabangotam okeānam. Kā milzīgi viļņi visapkārt slējās kalni, kurus šķērsoja dziļas ieplakas.

Mednieki pirmo reizi ievēroja, cik atšķirīgi slāpes ietekmē zirgus un vēršus. Vērši likās padodamies slāpēm, kas tiem pamazām laupīja spēkus, un tikko kustējās. Ar lielām pūlēm makololo tos dzina uz priekšu ar savām garajām nūjām. Izkāruši mēles, dzīvnieki tālāk gāja negribīgi un izskatījās pilnīgi zaudējuši cerības.

Turpretī zirgi gribēja pēc iespējas ātrāk aiziet no šīm vietām. Šķita, ka dzīvnieki saprot: līdz ūdenim vēl ir tālu un, jo ātrāk kustēsies, jo drīzāk pie tā nokļūs.

Visu dienu Hendriks un Villems jāja pa priekšu, cerēdami ieraudzīt kādu avotu, strautiņu vai ezeru.

Dzīvinošo valgmi vajadzēja atrast, pirms iestājas nakts, jo citādi vērši ies bojā. Ceļiniekus pārņēņia bailes par to, kas viņus turpmāk sagaida, un, apzinādamies, kādās briesmās ietikuši, viņi kļuva tikpat grūtsirdīgi kā vērši. Cik nepareizi bija neiztaujāt bečuānus, kādai apkārtnei viņi jās cauri. Ja viņi būtu apdomīgāki, tad neatrastos tādā situācijā.

Neilgi pirms saides rieta mednieki kreisajā pusē ieraudzīja pakalnu, kas bija augstāks nekā tie, ko viņi redzēja dienā. Pakājē auga pundurkoku birzs. Villema un Hendrika zirgi pacēla galvas, izslēja ausis un riksī metās uz pakalna pusi. Dzīvnieki klusi iezviedzās, un mednieki saprata — ūdens!

Ceļā uz birzi viņi uzdīīrās beigtai lauvai, ko daļēji apgrauzuši tuksneša plēsoņi. Līdzās gulēja daži beigti šakāļi — droši vien lauva tos nogalējis, pirms pats izlaida garu.

Pie birzs ceļinieki ieraudzīja mazu dīķi ar netīru ūdeni; zirgi, izstiepuši kaklus, metās pie tā. Krastā gulēja beigts bifelis un beigta hiēna.

— Valdi zirgu! — Hendriks iekliedzās, strauji apturēdams savējo. — Arī te ūdens būs saindēts! Paskaties uz bifeli un hiēnu — nupat mēs redzējām vēl citus beigtus zvērus.

Mednieki pielika visus spēkus, lai nelaistu zirgus pie ūdens. Tikai iespiežot sānos piešus, izdevās zirgus pagriezt un aizdabūt prom no dīķa. Taču nomocītie dzīvnieki kāpās atpakaļ un mednieki ar lielām pūlēm tos piespieda doties prom.

Villems un Hendriks steidzās pretī saviem ceļabiedriem: vajadzēja brīdināt, lai neviens neiet pie dīķa, iekams Moris, Kongo un makololo to nebūs izpētījuši.

44. NODAĻA nĀves dĪĶis

Piejājuši pie karavānas, izlūki paziņoja priecīgo vēsti, ka ūdens atrasts. Taču prieku tūlīt nomainīja sarūgtinājums, kad Villems pateica: diez vai ūdeni varēšot dzert. Hanss un Arends ātri nokāpa no zirgiem un kopā ar Mori un diviem makololo devās pie ezeriņa.

Tikko piegājis klāt, Moris pavēstīja, ka ūdens saindēts. Tajā bija divas dažādas indes un abas nāvējošas. Ūdenī rēgojās saberztu sakņu kušķis, bet virsū peldēja indīgu ogu mizas.

Neko darīt, jāiet pa citu ceļu — ja dzīvnieki ūdeni sajutīs, tie nebūs valdāmi un katrā ziņā skries remdēt slāpes.

Pie dīķa padzērās bifelis, tad apgūlās koku ēnā un sastinga, Saindēto veldzi pagaršoja ari varenais lauva un nāves priekšā bija bezpēcīgs. Tikai dažus soļus pagājis, nogāzās. Šakāļi apgrauza lauvas līķi, tad sadzērās nāves ūdeni un atgriezās turpināt dzīres, taču tās pabeigt neizdevās.

Pārliecinājušies, ka ūdens saindēts, Hanss, Arends un viņu ceļabiedri grasījās doties atpakaļ, taču pēkšņi ievēroja, ka zirgus un vēršus pārņem spēcīgs satraukums. Vērši māva, zirgi dīvaini zviedza. Abi zirgi, kas dīķi jau bija redzējuši, aizvien nevaldāmāk centās izrauties. Hendriks no visa spēka turēja savu zirgu. Pēkšņi pārtrūka seglu pavada. Viņš nolēca

zemē, lai to sasietu* bet zirgs izrāvās un riksi metās pie ūdens, skaļi iezviegdamies, it kā sauktu līdzi arī pārējos.

Uzaicinājums netika atstāts bez ievērības. Nastu nesēji tūlīt auļoja Hendrika zirgam pakaļ. Vērši sarosījās. Vai nu instinkta, vai zirgu rādītā parauga vadīti, viņi saprata, ka ūdens ir tuvu. Pēkšņi dzīvniekos atgriezās spēks, un tie metās auļos, Apturēt viņus nebija iespējams.

Slāpju nomocītie kustoņi tagad sacentās ar saviem saimniekiem — kas ātrāk nokļūs pie ūdens. Arends un divi makololo nostājās rindā, lai dzīvniekiem aizšķērsotu ceļu. Taču veltīgi. Zaudējuši sajēgu no slāpēm, dzīvnieki vairs cilvēkiem neklausīja, un tie, kas gribēja lopiņus atturēt no bojāejas, steidzīgi atlēca sānis, lai netiktu samīti.

Ūdenskrātuves diametrs nebija lielāks par desmit pēdām, un tai piekļūt varēja tikai no vienas puses, kur krasts bija lēzens. Tāpēc dzīvnieki nevarēja pieiet pie ūdens visi uzreiz. Pirmo zirgu, kas pieskrēja pie dīķa, tūlīt iegrūda ūdenī divi citi, kas brāzās aiz muguras, taču arī tie nepaguva vēl lāgā nodzerties, kad virsū uzdrāzās vērši.

Veltīgi dzīvniekus šaustīja ar pletnēm, sita ar šauteņu laidnēm — aizdzīt viņus no ūdens neizdevās. Visus bija pārņēmusi nepārvaram vēlēšanās — dzert!

Medniekiem par laimi, visi vērši un zirgi vienlaikus remdēt slāpes nevarēja — dzīvnieki cits citam traucēja. Apmēram desmit minūtes ilga neaprakstāms juceklis, bija dzirdami brēcieni un cīņas troksnis. Trīs zirgi un divi vērši sablīvējās ciešā mudžeklī un nespēja paspert ne soli.

Ūdenskrātuves dziļums bija apmēram trīs pēdas, un to pilnībā aizņēma šie pieci dzīvnieki. Tie, kuriem neizdevās ūdenim piekļūt no lēzenā krasta, uzrāpās stāvajā malā, taču, raugoties lejup, redzēja vienīgi zirgu un vēršu muguras. Viens no vēršiem, kas izmisīgi centās ūdeni aizsniegt, nogāzās lejā un tika samīts.

Tikai pēc pusstundas medniekiem un makololo izdevās aizdzīt visus dzīvniekus no saindētā dīķa. Ja neņem vērā tos piecus, kas bija iebriduši ūdenī. Tiem vairs nebija lemts dīķi atstāt.

Mednieki zaudēja trīs zirgus un divus vēršus. Par laimi, neviens no tiem nenesa ne pulveri, ne arī kādas citas vielas, kas ūdenī ātri bojājas.

Tūlīt no visiem mirušajiem zirgiem noraisīja mantu saiņus un uzsēja dzīvi palikušajiem vēršiem. Kongo un Morim vajadzēja iet kājām. Kongo tas nemaz neuztrauca; vairāk par visu viņš raizējās, ka dzīvību nezaudē Pēddzinis: visi suņi cieta tik briesmīgas slāpes, ka sāpīgi skatīties.

Ekspedīcija nogāja dažas jūdzes. Saindētā ūdenskrātuve palika aiz muguras, bet pār līdzenumu nolaidās nakts. Mednieki saprata, ka par naktsguļu nav ko domāt. Apstāties nedrīkst — ar katru bridi dzīvnieki kļūst aizvien slābāki. Bet uz kuru pusi doties? Šis jautājums jāizlemj nekavējoties.

Griezties atpakaļ uz ziemeļiem medniekiem nebija ne prātā. Atlika iespēja doties uz doties uz austrumiem, rietumiem un dienvidiem. Kur visdrīzāk iespējams atrast īīdeni? To viņi nezināja un, ja kopā ar viņiem nebūtu Moris, kas pazīst vietējo dienvidafrikāņu paražas, nāktos iet uz labu laimi.

Pēc Mora domām, ūdeni saindējusi kāda bečuānu cilts, glābdamās no ienaidnieka, kurš bija apmeties tuksnesīgajā plakankalnē, ko ceļinieki pašreiz šķērsoja. He, kas to izdarīja, zināja, ka ienaidnieks nav gaidāms ne no ziemeļiem, ne no dienvidiem — tin* dzīvoja bēgļu ciltsbrāļi. Ienaidnieks varēja parādīties tikai no austrumiem — no kaferu zulusu zemes, ko Moris uzskatīja par visa ļaunuma sakni. Rietumos vajadzētu bīīt bečuānu ciemam, kur iespējams nokļūt dažās stundās.

Pret tādiem spriedumiem medniekiem nebija iebildumu, karavāna pagriezās uz austrumiem.

Par lielu nelaimi, dzīvnieki bija tā noguruši, ka nekādi pātagas cirtieni tin lāsti holandiešu, angļu, hotentotu, kaferu un makololo valodā nespēja tos piespiest virzīties ātrāk par divām jūdzēm stundā. Arī tādā gaitā bija iespējams pārvarēt lielu attālumu, taču vajadzēja vairāk laika, un ceļinieki sāka baidīties, ka viņu ekspedīcijai draud kaut kas briesmīgāks par neveiksmi.

45. NODAĻA Ūdens sakne

Visu ilgo, drausmīgo nakti ceļinieki gāja lēnām, taču bez atpūtas, dzīdami sev pa priekšu vēršus. Viņi gāja gandrīz taisni, orientēdamies pēc dienvidu polārzvaigznes.

Lai gan visi bija izsalkuši un slāpju nomocīti, par atpūtu nedrīkstēja pat domāt. Vajadzēja vai nu dzīt lopus pēc iespējas ātrāk, vai arī pamest tos ar visām mantām.

Debesīs lēni uzlēca saule. Drīz vien tā atradās tieši virs ceļinieku galvām, taču nekas neliecināja, ka viņi būtu kaut vai soli pavirzījušies tālāk, kopš iegājuši plakankalnē. Visapkārt pletās viens un tas pats vienmuļais paugurainais līdzenums.

— Pietiek mums vilkties tādā bruņurupuča solī, — Hendriks ieteicās. — Laiks padomāt pašiem par sevi un mazāk uztraukties par lopiem.

— Ko tu gribi darīt? — Villems jautāja. — Pamest vēršus?

—  Beigu beigās tos tik un tā vajadzēs pamest, labāk izdarīsim to tagad. Vajag glābt sevi un zirgus, pārējais lai iet zudumā.

—Tu aizmirsti, Hendrik, ka ne jau mēs visi esam zirgos, — brālis aizrādīja. — Mēs nevaram pamest tos, kas iet kājām.

—  Protams, ne. Taču pat Moris ietu divreiz ātrāk, ja viņam nebūtu vērši jādzen.

Šajā brīdī visi izdzirdēja Mora kliedzienu. Bušmenis bija noliecies pār nelielu augu ar šaurām lapām, kurš nebija lielāks par sešām collām. Tā bija brīnišķīgā «ūdens sakneī, kas Dienvidāfrikas tuksnešos izglābusi tūkstošiem slāpju mocītu ceļinieku dzīvības. Apkārt auga vairākas» ūdens saknesī, un bušmenis zināja, ka ar tām vismaz daļēji varēs remdināt ekspedīcijas dalībnieku briesmīgās slāpes.

No kāda mantu saiņa steidzīgi izvilka cērti un lāpstu, un Moris ņēmās augu atrakt. Viņš izcirta milzīgus saulē izkaltētas zemes gabalus, kas bija cieti kā akmens, un drīz vien atsedza sīpolu, kurš atradās desmit divpadsmit collu dziļumā. Tas bija ovāls, apmēram septiņas collas diametrā, klāts ar gaišbrūnu miziņu. Ceļinieki sulīgo mīkstumu sagrieza gabaliņos un sāka košļāt. Tas garšoja pēc ūdens.

Tagad lietā tika laisti šķēpi un naži — apkārt auga tik daudz «ūdens sakņuī, ka ar to sīpoliem īsa laikā atspirdzinājumu guva visi — gan cilvēki, gan zirgi, gan vērši.

Pirmo sīpola gabalu Kongo dalīja ar Pēddzini, kas aiz nespēka tikko turējās kājās.

Mednieki nojātu daudzas jūdzes pa plakankalni, kas bija apaugusi ar šiem augiem, un pat nenojaustu, ka plānais stiebrs slēpj dāsnu mitruma avotu. Par «ūdens saknesī brīnišķīgajām īpašībām nezināja ne Kongo, ne makololo.

Mazliet atspirguši, vērši un zirgi devās ceļā ar svaigiem spēkiem un dienā pārvarēja lielu attālumu.

Kad saule rietēja, dienvidos parādījās dažas mītnes. Tas bija bečuānu ciems; mednieki devās pie bečuāniem, nemaz nešaubīdamies, ka netālu no mājām ūdeni atradīs pietiekami daudz un ka tagad vairs nav jābaidās par vēršu un zirgu dzīvībām.

Medniekiem pretī iznāca ciema iedzīvotāji. Viņi bija ārkārtīgi pārsteigti, ka vispār kādam izdevies nokļūt viņu nomaļajā apmetnē.

Par atbildi Moris lūdza parādīt karavānai tuvāko ūdens avotu — dīķi, strautiņu vai aku, ko izmanto ciema iedzīvotāji.

Ceļiniekiem par lielu pārsteigumu, bečuāni atbildēja, ka tuvākais ūdens avots esot vismaz dienas gājiena attālumā. Jau vairākus mēnešus ciematniekiem nav nekāda ūdens avota un viņi iztiek bez tā.

—  Ko tas nozīmē? — Hendriks sašuta. — Viņi noteikti melo. Šie nēģeri negrib mūs laist pie ūdens un izdomā visādus niekus. Mori, saki, ka mēs neticam.

Bušmenis darīja, kā vēlēts, taču bečuāni palika pie sava.

—  Kādas blēņas! — Arends iesaucās. — Viņi mūs tur par muļķiem! Mēs taču labi zinām, ka cilvēki bez ūdens nevar dzīvot. Viņiem noteikti kaut kur ir avots. Nekas, pameklēsim.

—  Nē, baas Arend, — Moris iebilda. — Tā nevajag. Viņi paši parādīs, kur ir īīdens. Tikai jāpagaida.

Paklausīdami bušmeņa padomam, jaunekļi pavēlēja noņemt vēršiem nastas un netālu no ciema ierīkoja nometni. Mednieki izlikās, it kā būtu bečuāniem noticējuši, bet īstenībā uzmanīgi pētīja apkārtni, vai nepamanīs kaut ko līdzīgu ūdenskrātuvei. Tomēr nekā — visgarām pletās tāda pati neauglīga zeme, pa kādu viņi pēdējās divas dienas bija gājuši. Tas apstiprināja bečuānu vārdus. Beigu beigās varbūt viņi patiešām teikuši patiesību. Sevišķu mierinājumu šī doma nesniedza, un piedzīvojumu meklētājiem pavisam sašļuka dūša.

Turpretī Moris ieteica neuztraukties un pacietīgi gaidīt. Mednieki paklausīja — kas gan cits viņiem atlika? — un, redzēdami, cik bušmenis pārliecināts, nosprieda gaidīt turpmākos notikumus.

46. NODAĻA apbrĪnojams sŪknis

Mednieki itin drīz pārliecinājās, ka Morim taisnība. Ja viņi būtu uzstājīgāk prasījuši vai centušies atņemt ūdeni ar varu, tad nedabūtu ne piliena un arī ne piliena neatrastu daudzu jūdžu attālumā no ciema, kurā dzīvoja apmēram divi simti cilvēku. Ūdens atradās tuvumā un, paļaudamies uz cilvēku dvēseles krietnumu — tas reti sagādā vilšanos, ja tam uzticas viņi ūdeni patiešām dabūja. Tb atnesa uz nometni. Vispirms nedaudz, strausa olas čaumalā.

Taču drīz vien ūdens bija diezgan, lai mednieki varētu remdēt slāpes un pēc tam parūpēties arī par dzīvniekiem. Villems, izdzēris savu tiesu, parādīja sievietei, kas ūdeni nesa, savu nomocīto zirgu. Sieviete, kuru nekādi nevarēja nosaukt par daiļu, pašūpoja sprogaino galvu un domīga devās atpakaļ uz ciemu.

— Ja zirgus neizdosies padzirdīt, būs jādodas tālāk, — Villems ceļabiedriem teica. — Ilgāk kavēties nedrīkst, citādi dzīvnieki ies bojā.

—  Pacietieties, baas Villem, — Moris atbildēja. — Bečuāna sirds ātri vien iežēlosies. Viņš ir tāds pat kā bušmenis.

Mora pareģojums piepildījās. Drīz vien nometnē ieradās kāds bečuāns un lūdza, lai viņu aizvedot pie virsaiša. Moris tūlīt norādīja uz Villemu kā atbilstošāko virsaiša postenim, un bečuāns piegāja pie viņa. Afrikānis paziņoja, ka zirgus un vēršus iespējams padzirdīt, bet pa vienam. Tāds priekšlikums medniekus pilnīgi apmierināja. Villema, kā jau vadoņa, zirgu bečuāns aizveda pirmo; saimnieks gāja aizmugurē. Viņi piegāja pie akas, kura atradās netālu no ciema; no akas bija noņemta velēnu kārta, kas to pilnīgi nomaskēja, gluži kā lamatu bedri ziloņiem.

Ar bifeļādas spaini bečuāns no akas smēla ūdeni un deva zirgam, kamēr tas bija padzēries. Tad dzīvnieku aizveda un atveda otru, pēc tam trešo, līdz padzirdināti bija visi zirgi un vērši.

Tas, kā bečuāni dzirdināšanu veica, skaidri liecināja, ka viņiem netrūkst apķērības. Ja nomocītos zirgus un vēršus atvestu pie akas visus uzreiz, drūzmēšanās būtu neizbēgama.

Vakarā mednieki ilgi sarunājās ar cilts virsaiti. Tulkoja Moris. Virsaitis pastāstīja, ka savulaik viņa cilts bijusi liela un varena, bet tagad cilvēku atlicis maz: daudzi aizbēguši, bet citi krituši karos ar kaferiem. Lai dzīvotu mierā, viņš radis patvērumu nomaļajā plakankalnē. Ceļš uz viņu tālo mītni ir grūts un bīstams un apturēs jebkuru ienaidnieku. Lai vēl vairāk nodrošinātos pret iebrukumu, virsaitis licis saindēt dažas ūdenskrātuves, un, viņam par lielu apmierinājumu, šis solis reiz lieliski attaisnojies: kaferi — viņa cilts ienaidnieki — sadzērušies ūdeni no saindēta dīķa un vesela nodaļa bijusi beigta uz vietas.

Šī stāsta daļa sagādāja Morim tikpat lielu prieku kā bečuānu virsaitim. Atstāstīdams to medniekiem, viņš zobgalīgi pavīpsnāja.

Gribēdams viesiem radīt pilnīgu priekšstatu par savu varu, virsaitis paziņoja, ka esot Kalatas brālis. Villems gribēja zināt, kas tad ir šis dižais Kalata. Virsaitis bija pārsteigts un pat noskumis par tādu nezināšanu un šajā svarīgajā jautājumā medniekiem tūlīt ieviesa skaidrību. Kalata bija drosmīgākais karavīrs, labākais brālis, uzticamākais cilvēks; otra tāda nav un nevar būt, viņu piemin un vajag pieminēt visā pasaulē.

Tas ceļiniekiem bija jaunums, un viņi vēlējās par virsaiša brāli uzzināt tuvāk. Vēlēdamies sagādāt viesiem apmierinājumu, virsaitis pastāstīja, ka kaferi vēlreiz mēģinājuši nokļūt līdz viņa mītnei. Plakankalnē ieradusies liela ienaidnieka vienība, kas bija sagatavojusies tālam ceļam, un varbūt ari sasniegtu savu mērķi, ja virsaiša brālis Kalata nepārbēgtu ienaidnieka pusē un, uzdodamies par ceļvedi, neaizvestu ienaidnieku uz nepareizu pusi. Viņš ievedis kaferus Kalahari tuksneša vidū un visi kareivji nomiruši aiz slāpēm, neviens nav palicis dzīvs.

—  Bet Kalata? Kas noticis ar viņu? — mednieki nepacietīgi iejautājās. — Kā viņam izdevās izvairīties no ši likteņa?

—  Kalatam neizdevās izvairīties no šī likteņa, — virsaitis rāmi atbildēja. — Viņš gāja bojā tāpat kā citi. Kalata ziedoja dzīvību, lai glābtu cilti.

Ar savu rīcību šis cilvēks iemantoja savas tautas mīlestību un labu piemiņu; noklausījušies stāstu par Kalatas varoņdarbu, mednieki saprata, ka arī bečuānos, ko viņi turēja par neattīstītiem, bezjūtīgiem cilvēkiem, mājo dvēsele, kas spēj novērtēt sirds krietnumu.

Nākamajā rītā ceļiniekem parādīja, kā ciema iedzīvotāji iegūst ūdeni, ko lieto ikdienā. Kā jau teikts, aka bija nosegta ar biezu velēnu kārtu, lai aizsargātu no saules stariem un svešu cilvēku skatieniem. Tieši avota dēļ ari apmetne šai vietā tika ierīkota, un slēptuve tika izbūvēta tā, lai neviens pat nojaust nevarētu, ka apakšā ir ūdens.

Lai ūdeni dabūtu, mazā, neredzamā atverē iebīdīja niedres stiebru, ko pēc lietošanas apsedza ar akmeni. Sievietes paņēma mutē stiebra galu un sūca, tad iepildīja ūdeni strausa olas čaumalā.

Ūdens, kuru mednieki dzēra pirmo reizi, bija izsīīknēts tieši šādā veidā.

Atvērt aku un smelt ar spaini bečuāni ļāva vienīgi retās reizēs, kad gadījās kas neparedzēts. Tāda reize bija šī, kad vajadzēja padzirdināt viesu zirgus un vēršus.

Bečuānu ciemā jaunekļi pavadīja divas dienas, taču garlaicīgi nejutās. Viņi laboja iedzīves un medību piederumus. Atelpa palīdzēja ari dzīvniekiem atjaunot spēkus, ko bija iedragājis garais, nomācošais ceļojums.

Villems, Arends, Hanss un Hendriks ar interesi vēroja vienkāršo bečuānu dzīvi un parašas. Neviens no šiem cilvēkiem negribēja pamest tuksneša nostūri, ko viņi bija padarījuši par savām mājām. Šeit viņi rada mieru. Diez vai kaut ko citu te arī bija iespējams rast. Lielas prasības dzīvei viņi neizvirzīja. Cik varēja spriest, viņus netirdīja parastās cilvēku vēlēšanās. Viņiem nebija nekādas godkāres, ziņkārības, savtības — nevienas no tām kaislībām, kas padara nelaimīgu civilizēta cilvēka dzīvi.

Grūti iedomāties vēl nepiemērotāku vieta cilvēku mītnei par to, kur atradās šī apmetne. Saules izdedzināta, neauglīga zeme, kur reti iemaldās putni vai zvēri, ko vērts medīt. Tās nedaudzās saknes, ko bečuāni bija iepratušies izaudzēt, spēja nodrošināt tikai nabadzīgu eksistenci.

Iztaujādami bečuānus, ceļinieki uzzināja, ka no plakankalnes iespējams izkļūt tikai pēc divām dienām un ceļā ūdens nebūs. Tā kā zirgi un vērši bija labi atpūtušies, medniekiem tas sevišķu vilšanos nesagādāja un, draudzīgi atvadījušies no bečuāniem, viņi devās tālāk.

Par izrādīto viesmīlību vērtīgas dāvanas viņi nepasniedza. Šiem nepievilcīgajiem ļaudīm tukša Kapzemes degvīna pudele bija vērtīgāka dāvana nekā šautene, un, ņemot vērā viņu dzīves apstākļus, viņi varbūt ne visai kļūdījās savā izvēlē.

47. nodaļa mirāžas

Mednieki skaidri apzinājās: jo ātrāk sasniegs tuvāko ūdens avotu, jo vairāk aiztaupīs dzīvniekiem spēkus un tāpēc centās pārvarēt garo ceļu pēc iespējas īsākā laikā. Pirmajā dienā viņi nogāja divdesmit piecas jūdzes, toties otrajā saprata, ka drīz vieil vērši kustēsies uz priekšu tikai pēc skubinājuma ar nūju.

Ap pusdienas laiku viņi nonāca vietā, kur kādreiz bija atradies sālsezers — tas bija izžuvis tin zemi klāja plāna sāls kārta. Saules staros līdzenums laistījās kā ūdens līmenis, un zirgi, vērši un suņi metās remdēt slāpes. Pārliecinājušies, ka ūdens nav atrodams, dzīvnieki skaļi pauda vilšanos: vērši māva, zirgi zviedza, suņi rēja un smilkstēja.

Virs līdzenuma mūžīgi bija redzamas mirāžas, kas palielināja un izķēmoja visu apkārtējo. Vietumis, kur zemi nesedza sāls, auga rūgta zāle, ko grauza antilopes. Dažreiz likās, ka gan dzīvnieki, gan zāle karājas gaisā — daudz lielāki nekā īstenībā Augstu virs zemes bija redzama kāda antilope, kas patiesībā ganījās vairākas jūdzes tālu. Tādi redzes māņi sagādāja daudz nepatikšanu slāpju mocītajiem ceļiniekiem, it īpaši dzīvniekiem, kas nespēja izprast šo dīvaino parādību. Gribēdami remdēt slāpes, dzīvnieki metās pie šķietamā ūdens un tikai ar lielām pūlēm bija novaldāmi.

Dzīvnieki sen nebija ēduši sāli un tagad kāri laizīja balto kārtiņu, kas sedza zemi. No tā slāpes auga augumā, un kustoņi vēl neatlaidīgāk metās pretī nākamajai mānīgajai vīzijai. Taču ūdens vietā viņi atkal atrada sāli, un dzert gribējās vēl vairāk. Šķita, ka ceļinieki nokļuvuši zemē, kur fantastiskais savijas ar reālo.

Mednieki debesīs redzēja lielus ezerus, kuru spoguļgludajā virsā atspoguļojās krastmalas koki. Iztēlotās jūras dibenā spīdēja žilbinoša saule, un veseli meži likās karājamies gaisā.

Taču līdzās šiem apburošajiem skatiem mita arī nepievilcīgā īstenība. Pirmās pāris stundas medniekus neparastās ainas patiešām valdzināja. Taču pamazām viņi pie mirāžām pierada, un tās viņus vairs neinteresēja.

Pēkšņi ceļinieku acīm pavērās pavisam neparasts skats. Viņi atradās it kā uz mazas saliņas okeāna vidū. No visām pusēm vēlās viļņi, un, ja viņi nezinātu, ka tā ir mirāža, tad nodomātu, ka izkaltusi zeme tūlīt tiks applūdināta. Kamēr mednieki vēroja šo apbrīnojamo ainu, viņus pārsteidza cita aina, tikpat apbrīnojama.

Debesīs lieliem soļiem gāja milzīgs putns. Ja mednieki nezinātu, kas tas tāds bija, tad sāktu uztraukties. Taču viņi saprata Š plakankalnē soļoja strauss un mirāža to atspoguļoja desmitkārtīgā palielinājumā. Atainotā strausa apveidi bija nevainojami un kustības dabiskas; ja mednieki nesaprastu šīs parādības iemeslus, tad nodomātu, ka redz brīnumu.

Taču no rietumiem uzpūta vējš un atnesa mākoņus. Mirāža izzuda un milzīgais putns vairs nebija redzams. Ceļinieki redzēja pilnīgi reālas lietas un saprata, ka drīz vien tuksnesis paliks aiz muguras.

Zeme vērtās jau nelīdzenāka, bet augu valsts bagātāka un daudzveidīgāka. Droši vien arī ūdens vairs nebija tālu. Tuvumā ganījās dažas zebras un antilopes, kas vienmēr uzturas pie tekošiem ūdeņiem.

48. NODAĻA atkal AIZKAVĒŠANĀS

Nākamajā rītā mednieki, saulei lecot, bija jau zirgos un devās tālāk. Tūlīt aiz plakankalnes sākās brīnišķīga auglīga ieleja, ko apdzīvoja miermīlīgas bečuānu ciltis; to ciemi atradās tālu no naidīgu cilšu mītnēm, tāpēc kareivīgie kaimiņi bečuānus netraucēja.

Šai ielejā Villems gribēja uzturēties ilgāk, jo zināja, ka aiz tās robežām žirafes diez vai būs sastopamas.

Ceļā šad un tad gadījās mimozu birzis, taču žirafes nebija redzamas.

Kādā ciemā mednieki uzzināja, ka dažkārt žirafes apkaimē parādās un šajā gadalaikā tās viegli var atrast apmēram pēc dienu ilga jājiena.

Hendriks, Arends un Hanss, to dzirdot, nejutās iepriecināti, jo baidījās, ka atkal varētu notikt aizkavēšanās.

Viņu bažas piepildījās. Villems stingri paziņoja, ka pagaidām nedomā doties tālāk, un pateica: ja draugi patiešām grib pēc iespējas drīzāk nokļūt Graafreinetā, lai ceļā dodas bez viņa.

Visi tā arī izdarītu, taču pietrūka drosmes. Ko viņi mājās stāstīs, kā izskaidros, kāpēc draugu pametuši? Viņiem jautās, kāpēc nepalīdz dižajam medniekam īstenot slavējamo nodomu. Ko viņi atbildēs?

Ja mednieki aizvedīs Holandes konsulam divas jaunas žirafes, viņus gaida nauda un slava; protams, viņiem nebūtu iebildumu saņemt savu savu daļu, ja žirafes izdotos sagūstīt. Un tomēr viņi nekavēdamies dotos mājup, ja nebūtu Villema, kas nolemtu par visu vari palikt.

Kavēšanās neapmierināja ari četrus makololo, kas alka jo drīzāk ieraudzīt civilizācijas brīnumus. Taču atklāti savu nepacietību afrikāņi nepauda. Atvadīdamies Makora bija licis, lai viņi vienmēr pakļautos Villemam, un rīkoties pretēji virsaiša rīkojumam iezemieši neuzdrošinājās.

Tikai Kongo bija vienaldzīgs pret turpmāko. Viņa vieta bija blakus Villemam, un Graafreineta viņu galīgi neinteresēja.

Netālu no bečuānu ciema mednieki uzcēla nometni. Viņi nolēma palikt uz neilgu laiku, lai pēdējo reizi mēģinātu sagūstīt žirafes. Villems apsolīja: ja žirafes ieraudzīs, bet nevienu nespēs notvert dzīvu, tad vairāk necels iebildumus pret atgriešanos mājās.

Visi zināja, ka Villems turēs vārdu, tāpēc, ilgāk nestrīdēdamies, piekrita.

Uz dienvidrietumiem tecēja neliela upīte, un krastos auga nelieli mimozu meži. Daudzviet aplauztie zari liecināja, ka te bijušas žirafes; upītes krastos šur un tur bija redzamas to pēdas.

Tā kā mimozas bija aplauzītas nesen un pēdu nospiedumi gluži svaigi, mednieki saprata, ka žirafes ir netālu.

—  Man ir tāda nojauta, ka mums beidzot paveiksies, — Villems teica. — Es aizjāju no mājām, lai neatgrieztos bez divām žirafēm, un vēl neesmu zaudējis cerības Graafreinetu ieraudzīt. Bedres mēs vairs neraksim, taču ļaujiet man kaut reizi žirafes redzēt un, pieminiet manus vārdus, tā būs mana, lai arī man to nāksies sagrābt kailām rokām.

—  Tas ir neiedomājami, — Hendriks piebilda. — Vari, protams, noķert kaut vai ziloni, bet vai zini, ko tu ar to darīsi? Vai arī, ko tas tev var nodarīt?

—  Kad es žirafi noķeršu, tad arī zināšu, — Villems atbildēja. — Tfeikšu tikai vienu: ja es žirafi atradīšu, tad viņa no manis netiks vaļā, kamēr vien esmu dzīvs, lai arī man nāktos ziedot savu zirgu.

Trīs dienas mednieki bez atelpas pārmeklēja apkārtni, bet nevienu žirafi neatrada. Morim un četriem makololo, kas palika nometnē, šai ziņā laimējās vairāk.

Kad Villems un viņa draugi trešās dienas vakarā pēc ilgas klejošanas pa piekrastes mežiem atgriezās nometnē, Moris paziņoja, ka netālu manījis divas žirafes. Tās bijušas vecas un acīmredzot medītas ne reizi vien. Bušmenis salīdzināja žirafu pēdas ar krastā atrastajiem, nospiedumiem un pavēstīja, ka tos atstājis viens un tas pats dzīvnieks.

Tad Moris saimniekiem paziņoja, ka būtu pavisam viegli varējis abas žirafes sagūstīt, taču neesot bijis vērts; tās bijušas vecas.

Hendriks, Hanss un Arends bušmeņa lielībai negribēja ticēt, bet, tā kā viņš atgadījumu izklāstīja loģiski, beigu beigās tam noticēja. Žirafes šeit ir vecas, tādēļ nav vērts ilgāk laiku tērēt — tā viņi nosprieda.

Saprazdams, ka draugi atkal grib izjaukt viņa plānus, Villems pauda vēl neatlaidīgāku vēlēšanos sasniegt savu mērķi.

Pēc divām dienām senie draugi tik tiešām gribēja atvadīties. Šajā izšķirošajā brīdī notika kaut kas tāds, kas atkal pamudināja viņus rīkoties kopīgi-

49. NODAĻA izmisĪgĀ VAJĀŠANA

Ēzdami brokastis, mednieki piepeši izdzirdēja dobju soļu dimoņu un savvaļas suņu rejas. Ceturtdaļjūdzi uz austrumiem viņi ieraudzīja lielu antilopju baru, kas glābās no savvaļas suņiem; baram līdzi skrēja arī pārdesmit žirafu.

Jāpaskaidro, ka Dienvidāfrikā savvaļas suņi medī baros un rīkojas pēc iepriekš izveidota plāna. Redzēdami laupījumu, tie nekad nemetas tam pakaļ visi uzreiz. Zināms skaits paliek rezervē un nomaina cits citu, kamēr upuris pilnīgi zaudē spēkus un ir viegli pieveicams. Sevišķi veiksmīgas medības ir tad, ja upuris bēgdams met līkumus.

Taisni brīnums, cik neatlaidīgi un viltīgi ir šie dzīvnieki!

Savvaļas suņi medībās dodas vienīgi tad, kad ir izsalkuši, uz dažreiz medības ir stundām ilgas — suņi neapstāsies, iekams nedabūs laupījumu.

Pašlaik plēsoņas dzinās pakaļ antilopēm, bet žirafes nezin kāpēc bija iedomājušās, ka vajā arī viņas. Tās nevis apstājās vai pagriezās sānis, lai palaistu suņus garām, bet gan skrēja kopā ar antilopēm.

Villems bija ārkārtīgi priecīgs. Barā viņš ievēroja arī jaunās žirafes; trīs nebija vecākas par dažām nedēļām. Beidzot žirafes, kuru dēļ viņš devies tik tālā ceļā, atrodas mednieka acu priekšā, tieši tāpēc, lai kristu viņa rokās.

Antilopes pagriezās pa labi, lai izvairītos no jātniekiem, un, savvaļas suņu vajātas, aizdrāzās uz kalniem, kas bija redzami ziemeļos. Žirafes joprojām skrēja gar upītes krastu.

Šie lielie dzīvnieki skrien lēnāk nekā zirgs, un mednieki zināja, ka medījumu var panākt, ja vien būtu kāda jēga. Žirafi var nošaut, bet kā sagūstīt dzīvu?

Tbmēr pārdomām laika vairs neatlika. Jaunekļi sāka žirafes vajāt, un medību azarts viņus pārņēma pilnībā.

Pēc divu jūdžu garas, nežēlīgas vajāšanas žirafēm sāka zust spēki. Viņas bija nogurušas, jau glābdamās no suņiem, un, kad pakaļ dzinās mednieki, pat vislielākā piepūle nespēja žirafes glābt. Trešajā jūdzē mednieki žirafes panāca.

Trīs žirafes, atšķīrušās no pārējām, bēga projām no krasta. Tas bija tēviņš, mātīte un viena jaunā žirafe. Villems jāja iesānis, alkatīgi lūkodamies uz jauno žirafi: viņam bija neprātīga vēlēšanās to dabūt. Žirafes skrēja nevis aiUekšiem, bet gan tikai rikšiem, gandrīz velkot kājas pa zemi, un neveiklās kustības liecināja, ka dzīvnieku spēki ir galā. Un tomēr viņas skrēja pietiekami ātri, lai Villems dzītu zirgu auļos.

Drīz vien žirafu bars un citi mednieki izgaisa skatienam. Villems nezināja, kur viņi šobrīd atrodas, un nepieļāva domu, ka varētu apmaldīties. Visas viņa domas saistījās tikai ar vienu — kā sagūstīt jauno žirafi.

Gan žirafes, gan Villems kustējās aizvien lēnāk. Villema zirgs bija sviedros slapjš un, likās, tūliņ kritīs.

«Kāda jēga turpināt vajāšanu?» Villems prātoja. «Vai ir vērts bendēt zirgu, lai vēl mazliet papriecātos par to, ko nevaru dabūt?»

Blakus viņam skrēja jaunā žirafe — tik skaista un gracioza, ka Villema acīs kļuva par nenovērtējamu dārgumu. Kaislīgi ilgotais medījums, grīļodamies pēc ilgā skrējiena, joprojām negribēja padoties cilvēkam.

Visas cerības un mēnešiem lolotie sapņi šajā īsajā brīdī sakopojās Villemā, un atteikties notiem viņš nebija spējīgs. Villems bija pārāk satraukts, lai spriestu saprātīgi. Ja zirgs izdarīs vēl vienu piepūli, viņš žirafes apdzis un varēs tās triekt atpakaļ uz upi.

«Ja es nevarēšu jauno žirafi noķert, tad trenkšu to līdz pašai Graafreinetai. No manis tā neaizbēgs,» Villems domāja.

Iespiezdams zirgam sānos piešus, Villems aizsteidzās žirafēm priekšā un, kā jau viņš bija gaidījis, dzīvnieki apstājās. Apturējis zirgu, viņš pagriezās pret bēglēm; abas lielās žirafes apsviedās apkārt un metās bēgt uz otru pusi.

Pagriezdamās viena lielā žirafe pagrūda jauno žirafi, kas tikko turējās kājās. Bridi likās, ka mazulis tiks samīts, taču, paspēris pāris soļu, tas nogāzās.

50. NODAĻA nemierĪga NAKTS

Nolēkdams no zirga, Villems sagrāba nokritušās žirafes kaklu, piespieda pie zemes un neļāva dzīvniekam piecelties. 1b izdarīt nebija grūti, jo garā, tievā kakla muskuļi bija vāji attīstīti. Spēku medniekam lietot nevajadzēja, pietika uzgulties gūsteknei ar savu augumu.

Tikmēr vecās žirafes aizbēga, bet Villema zirgs, atbrīvojies no jātnieka, sāka netālu ganīties.

Beidzot Villemam žirafe bija rokā. Villems viņu turēja cieši, un tomēr medniekam šķita, ka viņš atrodas bezgala tālu no sava sapņa patiesā piepildījuma. Sagūstījis žirafi, viņš to vien spēja kā turēt viņu piespiestu pie zemes. Ja vien uz mirkli viņš žirafi atlaidīs, tā pielēks kājās un aizbēgs.

Td jauneklis nevarēja pieļaut. Viņš bija pārāk kaislīgi sapņojis par jauno žirafi, pārāk ilgi gaidījis. Doma, ka upuri tomēr vajadzēs palaist vaļā vai nogalināt, Villemam bija neciešama; mierinājumu sniedza vienīgi cerība, ka laikā ieradīsies draugi. Ejot pa zirga pēdām, viņi Villemu atradīs. Tad viss būs kārtībā. Žirafi sapīs un nogādās Graafreinetā. Bet vai viņi ieradīsies? Un savlaicīgi? Par to Villems nebija pārliecināts. Droši vien tie gaidīs viņu pārnākam līdz rītam un tikai tad dosies meklēt.

Kamēr viņi atnāks, jaunā žirafe var izlaist gani. Tā nepārtraukti raustījās un spārdījās, nesekmīgi piīlēdamās atbrīvoties. Izmisīgās pūles varēja dzīvniekam kaitēt. Pašu Villemu mocīja slāpes. Priekšā vēl gara diena. Sekos ilga nakts. Un naktī, kā zināms, medīt iziet lauva.

Vai dārgo ieguvumu izdosies saglabāt? Villema zirgs — šis uzticamais draugs, kas daudzkārt glāba mednieku no briesihām, bija aizklīdis tālu prom. To var saplosīt plēsīgi zvēri. Tbmēr sadzīt rokā varētu. Vai nebūtu prātīgāk žirafi pamest un atgriezties pie draugiem? Paliekot šeit, var zaudēt visu — gan zirgu, gan dārgo atradumu, gan dzīvību. Kā rīkoties? Savu mūžu Villems nebija tik apmulsis. Viņu tirdīja šaubas un neziņa. Pār seju tecēja sviedri, izkaltusi rīkle dega kā ugunī. Pamazām zirgs attālinājās, bet mednieks vēl aizvien nebija izlēmis, ko darīt. Var jau būt, ka viņa ceļabiedri noķēruši otru žirafi. 1b iedomādamies, Villems vēl ciešāk piespieda savu žirafi pie zemes.

Pēc ilgām pūlēm žirafe uz neilgu laiku nomierinājās, lai gan nebūt nebija atmetusi nodomu aizbēgt. Drīzāk gan dzīvnieks apsvēra glābšanās iespēju. Tad atkal sāka raustīties un atkal nomierinājās, it kā sakopodams spēkus jaunai cīņai. Pamazām žirafe ar gūstu samierinājās, sāka rāmāk elpot un drīz vien pārstāja pretoties. Viņa saprata, ka cilvēks tās dzīvību neapdraud.

Iestājās nakts, un Villems vēl aizvien gulēja līdzās žirafei, apskāvis tās kaklu. Ar labpatiku viņš domāja, ka tagad jau nu gan draugi par viņu sāk uztraukties. Droši vien pēc dažām stundām Kongo ar Pēddzini visiem pa priekšu dosies viņu meklēt. Draugi Villemu atradīs un žirafi sasies; cerības uz veiksmīgu iznākumu atviegloja Villema ciešanas. Drīz kļuva skaidrs, ka viņa tiesības uz dārgo laupījumu apstrīdēs ari citi mednieki.

Pirmās parādījās hiēnas. Tās smiedamās skraidīja medniekam apkārt, taču Villemam nebija nekādas vēlēšanās pakustēties. Šīs maitu rijējas ir pārāk bailīgas, lai uzbruktu cilvēkam, un to pūliņi viņu iebiedēt Villemu tikai uzjautrināja.

Kad norietēja saule, kļuva pavisam tumšs. Lai gan hiēnas atradās dažu soļu attālumā, viņš re-

dzēja tikai to gailošās acis. Tieši tādā naktī zvēru valdnieks lauva var nemanot piezagties un uzbrukt cilvēkam tikpat droši kā antilopei.

īsinādams laiku, Villems nodevās patīkamai apcerei, kad piepeši gaisu sadrebināja draudīgs rēciens. Mednieks zināja, ka tā var rēkt vienīgi lauva.

Šai brīdī dienvidrietumos drūzmējās melni mākoņi, ko pāršķēla ugunīgas svītras. Atskanēja tāli pērkona dārdi. Tie vēstīja, ka tuvojas vētra.

Tuvojās arī lauva. Tā rēcieni atskanēja aizvien tuvāk, aizvien draudīgāk.

Kas ieradīsies pirmais — negaiss vai plēsonis? Sāka jau krist pirmās lietus lāses. To saceltais troksnis slāpju mocītajam Villemam būtu iepriecinājums, ja vien tuvumā draudīgi nerūktu lauva.

Labi zinādams zvēru valdnieka paradumus, mednieks varēja skaidri iztēloties, kā lauva uzbruks. Ar vienu lēcienu tas būs virsū un sāks viņu plosīt.

Villems reti kad izjuta bailes, taču šoreiz tām ļauties nevarēja. Mednieks joprojām pacietīgi gaidīja. Gandrīz visi cilvēki bailēs izjūt nepārvaramu vēlēšanos bēgt. Villems tiem nebija pieskaitāms. Ja vien pakustēsies, viņš nokļūs tieši tā plēsoņa nagos, no kura grib izbēgt — pēc rūcieniem nevar noteikt, no kuras puses lauva parādīsies. Turklāt Villems negribēja pamest medījumu, ko bija ieguvis ar lielām pūlēm.

Sāka līt un kādu bridi gāza straumēm. Laiku pa laikam apžilbinoši uzliesmoja zibens. Pēc dažām minūtēm spēcīgais lietus pierima, un, negaisam aizejot, pēdējo reizi sevišķi spilgti uzliesmoja zibens un apskanēja pavisam apdullinošs pērkona grāviens.

Spilgtā šautra padarīja Villemu gandrīz vai aklu. Elektriskais sitiens trāpīja katru jaunekļa nervu šķiedriņu, un, ja viņš stāvētu taisni izslējies, tad nogāztos zemē. Visu ietina necaurredzama tumsa.

Villemam likās, ka zaudējis redzi, taču vienlaikus viņam izskrēja cauri vēl briesmīgāka doma: tagad viņš mirs.

Zibens gaismā Villems ieraudzīja, ka desmit pēdu attālumā, zemei pieplacis, lēcienam gatavojas lauva. Citā brīdī Villems būtu žirafi atstājis un meties bēgt, taču šoreiz nebija spējīgs to izdarīt. Tikko uzliesmojušais zibens sastindzināja gan viņa dveseli, gan miesu.

Pagāja vesela mimīte, bet lauva viņam neuzbruka. Kad Villems atkal spēja sakarīgi domāt un just, pirmajā brīdī viņš bija pārsteigts. Kā tas nācās, ka viņu apdullināja zibens un nevis lauvas asā ķetna?

Zibens uzliesmojums arī izglāba Villema dzīvību: apsvilinātais un pārbiedētais zvēru valdnieks aizbēga.

Drīz vien rietumos debesis noskaidrojās. Parādījās sudrabainā mēness ripa, un tās maigajā gaismā Villems modri turpināja sargāt medījumu. Taču ne lauva, ne hiēnas vairāk nerādījās.

Jaunā žirafe bija dzīva un rāmi gulēja. Tomēr dzīvnieka smagā elpa Villemu satrauca; viņš baidījās, ka žirafe var nobeigties, iekams rodas iespēja viņu atsvabināt no neērtās pozas, kādā vēl aizvien nācās turēt.

51. NODAĻA jaunĀ Žirafe SAGŪSTĪTA

Žirafes, ko vajāja Hanss, Hendriks un Arends, joprojām skrēja gar upītes krastu. Tā bija bara lielākā daļa, un mednieki metās tai pakaļ, pat nepamanīdami, ka Villems pazudis.

Redzot tik vilinošu medījumu, jaunekļus pārņēma tikpat spēcīgs medību azarts kā Villemu. Piešiem skubinādami, zirgus viņi drāzās tādā ātrumā, ka, likās, teju teju žirafes panāks.

Drīz viņi iedzina žirafes šaurā upes lokā. Ieraudzīdami šķērsli, dzīvnieki pagriezās atpakaļ, taču atkāpšanās ceļš bija nogriezts.

Arends, kas jāja pa labi, ātri metās uz priekšu, lai neļautu dzīvniekiem izbēgt, un bars bija piespiests pie upes.

Aizšķērsodams žirafēm ceļu, Arends atradās tikai dažu jardu attālumā no llielākā dzīvnieka. Viņš nespēja pretoties kārdinājumam nomedīt tādu milzeni. Neapturēdams zirgu, Arends notēmēja žirafes galvā un izšāva.

Šāviens izrādījās veiksmīgs. Lode trāpīja pie acīm, un sešpadsmit pēdu augstais dzīvnieks saslējās pakaļkājās un smagi nogāzās.

Pārējās žirafes sasniedza krastu un, neredzēdamas citu glābšanās iespēju, metās ūdenī. Upīte nebija ne plata, ne dziļa, taču brist pāri šai vietā nebija izdevīgi. Krasti slējās dažas pēdas augstāk par ūdens līmeni, un, spriežot pēc žirafu kustībām, gultne bija staigna.

Tikai tad, kad dažas žirafes sasniedza pretējo krastu un neveiksmīgi centās izkļūt malā, medniekiem radās cerība sagūstīt kādu no jaunajām žirafēm. Viņi sāka žirafes vajāt vienīgi azarta dzīti, taču, redzēdami, kā dzīvnieki cīnās ar straumi, iedegās tai pašā cerībā, kas līdzenuma otrā pusē pārņēma Villemu.

— Krastā viņas netiks! — Hendriks iekliedzās.— Viņu vidū ir divas jaunās žirafes. Mēģināsim tās noķert.

Nezaudēdami ne mirkli, mednieki apsvēra, kā Hendrika ierosinājumu īstenot. Tūlīt tika nolemts, ka viens no viņiem pārcelsies pretējā krastā.

Katram jātniekam līdzi bija gara bifeļādas siksna, ar ko viņi ganībās mēdza piesiet zirgus. Siksnas galā Hendriks iesēja cilpu kā Latīņamerikā lietotajam laso. Ar šo cilpu viņš bija nodomājis žirafes ķert.

Hendriks jāja žirafēm pretī un ieraudzīja, ka tās visas vēl ir ūdenī. Skrējiena nogurdinātas, tās rāmi stāvēja, acīmredzot pārāk nevarīgas, lai izvilktu kājas no staignās grunts, kurā iegrima aizvien dziļāk un dziļāk. Tikai pāris spēcīgāko dzīvnieku vēl aizvien mēģināja izkļūt krastā, bet neviena žirafe nemēģināja glābties, brienot vai nu augšup, vai lejup pa straumi. Tb izdarīt traucēja Hansa un Arenda klātbūtne: viens mednieks atradās augstāk, otrs zemāk nekā žirafes.

Kad priekšā parādījās Hendriks, žirafes spēcīga tēviņa vadībā centās izlauzties pret straumi, taču pietika Arendam paspert dažus soļus, lai bēgšanu apturētu. Pēc īsas atelpas žirafes mēģināja izlauzties pretējā virzienā. Taču upe meta krasu līkumu, un priekšā parādījās Hanss: skaļi kliegdams, viņš piespieda žirafes atkal apstāties.

Pašlaik dzīvnieki bēgt vairs nemēģināja, un tas medniekiem deva jaunas cerības. Par katru cenu jāsagūsta jaunās žirafes. Izrāpties no staignā muklāja nebija žirafu spēkos. Šaurajā upē viņām nebija kur glābties; abi pārējie mednieki iesēja siksnu galos cilpas un gaidīja izdevīgu brīdi.

Pūlēdamās izvairīties no medniekiem, žirafes sāka mētāties uz visām pusēm, ar grūtībām izraušoties no staignās dūksts. Hendiikam, kas stāvēja vistuvāk, pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem izdevās uzmest cilpu vienai no jaunajām žirafēm. To izdarījis, viņš ātri nolēca no zirga un piesēja siksnas otru galu pie koka. Tagad žirafe vairs neaizbēgs. Garais kakls bija vēl pārāk vājš, lai palīdzētu atbrīvoties no cilpas, un drīz vien žirafe samierinājās ar nebrīvi.

— Noķeriet ari šo! — Hendriks draugiem kliedza, norādīdams uz otru jauno žirafi. — Pasteidzieties un jūs viņu dabūsiet! Viņa stieg aizvien dziļāk. Hans, met ātrāk cilpu!

Pēc mirkļa Hanss veiksmīgi uzmeta cilpu otrai jaunajai žirafei.

Tā kā medniekiem vairāk nekas nebija vajadzīgs, viņi nodarbojās ar abām gūsteknēm un pārējam baram vairs nepiegrieza vērību.

Sajuzdamās brīvas, pieaugušās žirafes centās izglābties, brienot lejup pa straumi. Steigā lielie dzīvnieki nogāza jauno žirafi, ko turēja Hendriks. Žirafe iekrita ūdenī un noslīka.

Straume noslīkušo mazuli neaiznesa — ap kaklu bija apmesta cilpa. Tagad visi trīs mednieki galveno uzmanību pievērsa jaunajai žirafei, kas bija palikusi dzīva. Vispirms viņi savilka cilpu, lai tā neslīdētu, un tad piesardzīgi dzīvnieku izvilka no ūdens.

Kādu brīdi žirafe centās atbrīvoties, taču pārliecinādamās, ka visi pūliņi veltīgi, samierinājās ar gūstu.

Mednieki bija sajūsmā. Viena jaunā žirafe bija sagūstīta, un viņi cerēja dabūt vēl otru.

Kā izrādījās, žirafu gūstīšana, kas nebija pa spēkam daudziem medniekiem, tomēr ir iespējama. Tātad Villems nepavisam nebija uzvedies kā bērns, kas tiecas pēc neīstenojamā.

Tagad medniekiem vajadzēja labi rūpēties par gūstekni. Lai žirafe atgūtos no bailēm un aprastu ar jaunajiem ceļabiedriem, pirms atgriešanās nometnē tai ļāva stundu atpūsties.

Jaunā žirafe bija pārāk izmocīta un vairāk nepretojās. Pēc rakstura žirafes ir lēnprātīgas un ātri samierinās ar nebrīvi.

52. NODAĻA mainĪgĀ laime

Pēc stundas mednieki uzlēca zirgos un devās atpakaļ uz nometni. Sagūstīto žirafi veda Arends un Hanss, turēdami katrs savu siksnas galu; vidū iesietā cilpa apņēma žirafes kaklu. Viņi jāja nelielā attālumā viens no otra, žirafi turēdami mazliet iepakaļ, lai dzīvnieks nevarētu izrauties ne pa labi, ne pa kreisi. Hendriks jāja aizmugurē un gūstekni paskubināja, ja tā gribēja kāpties atpakaļ.

Viss gāja kā pa sviestu. Žirafe bija spiesta sekot abiem jātniekiem; ikreiz, kad dzīvnieks apstājās vai centās izrauties, Hendriks uzšāva tam ar pātagu. Dienas vidū viņi sasniedza nometni, no kurienes bija devušies medībās.

Nometnē mmednieki atrada zemē mētājamies nastu nesēju zirgu seglus, virtuves traukus un citus iedzīves piederumus. Ne Moris, ne Kongo, ne makololo nebija redzami. Arī visi lopi pazuduši. Taču, galvenais, nometnē nebija arī Villema, kam mednieki ar lielu labpatiku izstāstītu savus piedzīvojumus. Viņi zināja, kā Villems priecātos par viņu veiksmi.

Bet kur ir viņu ceļabiedri? Kur ir Moris un Kongo?

Te slēpās kaut kas mīklains, un neviens no medniekiem nezināja atbildi.

Kāpēc tie, kam vajadzēja mantu sargāt, to pameta? Vai tiešām makololo aizdzinuši zirgus un vēršus? Vai tiešām Moris un Kongo kļuvuši par nodevējiem? Nevar būt! Kāpēc nometnē neviena nav?

Medniekiem neatlika nekas cits kā gaidīt un cerēt, ka ar laiku viss noskaidrosies.

Ne vēršu, ne zirgu, ne suņu — neviens nebija redzams. Ziloņkaula' saiņi gulēja tur, kur rītā bija nolikti. Ja nometne bija aplaupīta, kāpēc vērtīgākais palika neaiztikts?

Atbildēt uz šo jautājumu neviens nespēja, un visi nosprieda gaidīt.

Krēsloja vakars, bet visi trīs mednieki vēl aizvien bija neziņā. Cerības viņos mijās ar bailēm un šaubām. Villema ilgā prombūtne sāka jaunekļus nopietni uztraukt. Vajadzēja iet viņu meklēt. Ilgāk sēdēt bezdarbībā nebija iespējams.

Tuvojās nakts, Arends un Hendriks, uzdevuši Hansam sargāt žirafi, devās uz to vietu, kur Villems bija redzēts pēdējo reizi.

Pēc nepilnas jūdzes mednieki ieraudzīja tuvojamies Kongo un Mori. Kopā ar viņiem bija tikai suņi.

Abi mednieki steidzās uz priekšu un drīz vien kalpotājus satika. Par aizvadītās dienas mīklainajiem notikumiem Hendriks sāka iztaujāt Mori, bet Arends — Kongo.

Jautājumi «Kur Villems?», «Kur palikuši vērši un zirgi?», «Kāpēc atstājāt nometni bez uzraudzības?», «Kur makololo?» bira tik ātri, ka pārsteigtie afrikāņi spēja atbildēt tikai: — Jā, baas.

Vai tu atbildēsi vai ne, dzeltenais sātans? — nedzirdēdams saprotamu atbildi, Hendriks nepacietīgi iekliedzās.

— Jā, baas, — Moris teica. — Bet par ko vispirms?

—  Kur Villems?

Uz šo jautājumu Villems nespēja atbildēt tūlīt, bet, kamēr viņš domāja, Kongo ieteicās:

—  Mēs nezinām.

—  Ko tu neteiksi! Kongo ir muļķis! — Moris iekliedzās. — Mēs redzējām, ka no rīta baas Villems kopā ar jums devās medībās.

Beigu beigās mednieki uzzināja to, ko vēlējās. Villems nebija atgriezies, un par viņa prombūtnes iemesliem Kongo un Moris zināja tikpat maz cik jaunekļi. Dienā vērši un zirgi ganijās līdzenumā un pamazām aizklīda tālu prom. Četri makololo devās tos atdzīt atpakaļ un neatgriezās. Kongo un Moris atzinās, ka dienas vidū aizmiga un pamo- zdamies ieraudzīja, ka nav ne dzīvnieku, ne makololo. Makoras pavalstniekus viņiem izdevies atrast, bet atklājies, ka vēršus un zirgiis nolaupījuši bečuāni.

Sarūgtināti par zaudētajiem lopiem, Makoras ļaudis nometnē neatgriezās. Tagad viņi atrodas divu jīīdžu attālumā no šejienes un prāto par atgriešanos savā ciemā, jo baltie mednieki vairs negribēšot ielaisties ar viņiem nekādās attiecībās.

Pirmo reizi ceļiniekiem ienāca prātā, cik vieglprātīgi atstāt īpašumu bez pienācīgas uzraudzības un aizstāvības, turklāt tādā novadā, kur paļauties uz vietējo cilšu godīgumu nav iespējams.

Bečuāni nekautrējas zagt cits no cita, taču diezin vai iedrošinātos aizdzīt zirgus vai vēršus, ja tuvumā būtu kāds baltais, kas paziņotu, ka tie piederot viņam.

Un, tā kā lopus pieskatīja četri svešas ziemeļu cilts afrikāņi, kuriem nav jāatrodas viņu teritorijā, bečuāniem radās pārāk lieliska iespēja, no kuras viņi nespēja atteikties.

Šajā nelaimē nekas vairs nebija līdzams. Galvenais bija atrast Villemu, un mednieki devās tālāk. Tagad kopā ar viņiem bija Kongo un Pēddzinis.

Drīz vien Hendriks aizveda visus tur, kur Villems bija redzēts pēdējo reizi. Par mednieka klātbūtni neliecināja nekas.

Ar Villemu būs notikusi kāda nelaime. Skumju domu mākti, viņi sekoja Pēddzinim un Kongo.

53. NODAĻA villema MEKLĒŠANA

Jādomā, ka Kongo noslēpumainā kārtā spēja iestāstīt sunim, kas no viņa tiek gaidīts. Pēddzinis ošņādams skrēja te pa labi, te pa kreisi. Pēc nepilnas pusjūdzes Pēddzinis savu ieinteresētību pauda ar īsiem, aprautiem rējieniem.

—  Viņš atradis pēdas! — Kongo iesaucās, piesteigdamies pie suņa. — Es zināju, ka viņš tās atradīs.

Drīz viņi panāca suni, kas nesteidzīgi rikšoja uz priekšu, šad un tad pielikdams degunu pie zemes, lai pārbaudītu, vai nav nomaldījies.

Arends un Hendriks tomēr šaubījās, vai tiek vesti pa Villema pēdām.

—  Kongo, kā tu zini, ka mēs ejam pareizi? — Hendriks jautāja.

— Mēs sekojam Pēddzinim un tas zina, — Kongo atbildēja. — Viņš atradīs jebkuras pēdas.

—  Vai tu esi pārliecināts?

—  Jā, Hendrika kungs, pilnīgi pārliecināts. Pēddzinis nav muļķis. Viņš zina, kas mums vajadzīgs.

Akli uzticēdamies Kongo un viņa sunim, mednieki apmēram stundas laikā lēni nojāja to attālumu, ko Villems bija nojājis dažās minūtēs.

Var jau būt, ka suns atvedīs medniekus atpakaļ nometnē un tur viņi atradīs meklēto. Protams, Villems neatgriezīsies pa to pašu ceļu, pa kuru vajāja žirafes, un var jau būt, ka mednieki, Villemu meklēdami, dabūs maldīties apkārt veselu nakti, kad viņš jau būs nometnē.

Šī doma medniekiem rosināja doties atceļā.

Doties atpakaļ mudināja vēl viens apsvērums. Tuvojās negaiss, kas meklējumus varēja apgrūtināt.

Taču visus apsvērumus par labu atceļam iznīcināja doma, ka Villemam draud briesmas, ka viņam nepieciešama palīdzība. Viņi nolēma iet tālāk.

Tagad viņi jau steidzināja suni. Negaiss strauji tuvojās: mednieki zināja, ka pēc lietus pēdas nebūs atrodamas un meklējumi būs jāpārtrauc.

Drīz vien sāka līt, bet izmirkušie mednieki gāja aizvien tālāk, mierinādami sevi ar domu, ka izpilda savu pienākumu pret pazudušo draugu.

Kad lietus beidzās, Pēddzinis sāka šaubīties, vai iet pareizā virzienā, lietus bija ne tikai nomācis visas smaržas, bet arī nogludinājis pakavu nospiedumus, tā ka suns tos vairs nespēja atšķirt. Pēdējo pusstundu mednieki gāja pilnīgā tumsā: redzēja viņi viens otru tikai tajos īsajos brīžos, kad uzliesmoja zibens.

Tomēr drīz kļuva gaišāks. Rietumpusē parādījās mēness. Tagad meklēt bija vieglāk, ja vien pēdas nebūtu aizskalojis lietus. Suns bija nomaldījies: tas šaudījās uz visām pusēm, it kā zaudējis prātu no apziņas, ka galvenais no pieciem maņu orgāniem nespēj palīdzēt.

—  Būs tomēr jāatgriežas nometnē, — Hendriks bezcerīgi teica. — Šonakt vairāk nekas neizdosies.

Visi bija gatavi paklausīt, bet pusjūdzes attālumā, kur viņi tikko bija jājuši, atskanēja draudīgi lauvas rūcieni. Ja viņi griezīsies atpakaļ, tad uzdursies plēsīgajam zvēram.

—  Es centos saglabāt aizslēgu sausu, — Arends teica. — Taču diezin vai uz to varēs paļauties. Vajadzēs šauteni pārlādēt.

Viņš attina leoparda ādas gabalu, kurā bija ievīstīta šautene, pacēla stobru gaisā un nospieda gaili. Norībēja šāviens.

Kad atbalss apklusa, tālumā bija dzirdama cilvēka balss.

—  Ei! — kāds sauca.

Mednieki steidzās uz to pusi, no kuras sauciens atskanēja. Pat suns vairs nešaubījās un skrēja uz priekšu. Nepagāja ne desmit minūtes, kad visi jau bija pie Villema un priecājās, ka viņš ir sveiks un vesels, turklāt sagūstījis vēl vienu žirafi.

Pēc priecīgās apsveicināšanās Hendriks jautāja:

—  Vai tu jau sen esi šeit?

—  Kopš pusdienas, — Villems atbildēja.

—  Un cik ilgi paliktu, ja mēs tevi neatrastu?

—  Kamēr kāds no mums nomirtu — vai nu es, vai žirafe, — Villems atbildēja. — Es viņu nepamestu.

—  Un, ja tu nomirtu pirmais? — Arends jautāja.

—  Tad es šeit nepaliktu ilgi — kāds zvērs par to parūpētos. Bet vai kāds no jums nevarētu mani nomainīt? Es gribētu izstaipīt kājas, citādi nekad nevarēšu uz tām nostāvēt.

Hendriks aptvēra abām rokām žirafes kaklu, bet Villems ar pūlēm piecēlās, apgāja žirafei apkārt un paziņoja, ka beidzot ir laimīgs.

Mednieki nolēma, ka atpakaļ uz nometni dosies rītā, un atlikušo nakti pavadīja sarunās. Villems bēdājās par pazudušo zirgu, kā ari zaudētajiem vēršiem un nastu nesējiem, taču tas nevarēja aptumšot viņa prieku par sagūstīto žirafi.

—  Tagad viņa ir pavisam paklausīga, — Villems teica. — Ja zirgu neatradīšu, tad jāšu uz žirafes. Vispirms es noķeršu ari otru. Man vajadzīgas divas žirafes un abas noteikti būs. Gan jau mums atkal paveiksies. Jums vajadzētu kaunēties. Trijatā jūs netikāt galā ar to, ko es paveicu viens pats. Jums bija divas jaunas žirafes un varbūt pat vairāk, bet jūs tām ļāvāt aizbēgt, bet es bez jebkādas palīdzības sagūstīju vienīgo tai pulciņā, kam sekoju.

Arends un Hendriks zīmīgi saskatījās. Kongo palūkojās uz abiem, bet Hendriks pakratīja galvu — noslēpums pagaidām nav jāatklāj. Draugi gatavoja Villemam patīkamu pārsteigumu.

54. NODAĻA atgrieŠanĀs

Tikko svīda gaisma, mednieki sāka prātot, kā aizvest jauno žirafi uz nometni. Villems brīnējās, kāpēc draugi nav paņēmuši līdzi siksnas. Hendriks paskaidroja, ka viņiem tas nebija ienācis prātā, turklāt nometni viņi atstājuši steigā.

Mednieki baidījās, ka nogādāt žirafi nometnē būs grūti. Dzīvnieks izskatījās pavisam gurdens, un draugi sāka pat šaubīties, vai viņa spēs noiet garo ceļu.

Bez siksnām un saitēm žirafi vest nebūs vienkārši. Ja nu pēkšņi viņa sadomā pretoties un izrausies?

— Nē, aukla ir nepieciešama, — Villems teica. — Pat ja vajadzēs izgriezt to no kāda zirga ādas. Es pārāk tālu esmu jājis un pārāk ilgi sargājis šo žirafi, lai vienkārši ļautu viņai aizbēgt.

Villems aizgāja uz birzi, kas auga pāris simts jardu attālumā, un nocirta divas garas maikstes ar žāklēm galos. Šīs maikstes pielika pie žirafes kakla, žākļu zarus sapina un izveidoja kaut ko līdzīgu kaklasiksnai. Ar šo «kaklasiksnu» žirafi bija iespējams vest divatā, turot no abām pusēm.

Arends satvēra vienu maiksti, bet Hendriks — otru.

Žirafe tik ilgi bija gulējusi zemē, ka tagad ar pūlēm piecēlās kājās, bet piecēlusies necentās izrauties un bija viegli valdāma.

Ikreiz, kad žirafe mēģināja pagriezties sānis, viņu tūlīt atvilka atpakaļ, un dzīvnieks drīz vien pārliecinājās, ka ir tāds pat gūsteknis kā toreiz, kad bija piespiests pie zemes. Pārliecinādamās, ka pretoties veltīgi, žirafe pilnīgi ļāvās saviem gūstītājiem, kas bija atņēmuši viņai brīvību.

Arends un Hendriks jāja zirgos un turēja maikstes, bet Villems un Kongo aiz muguras gāja kājām. Tā gūstekne tika vesta uz nometni.

Ceļā Villems vēl un vēl izteica draugiem pārmetumus. Ja viņi būtu tikpat enerģiski un apņēmīgi kā viņš, tagad visi varētu doties mājup apmierināti un laimīgi.

Arends un Hendriks klusēja. Kaimēties par sevi viņiem nebija iemesla, bet aiz smalkjūtības neviens Villemam neteica, ka bez viņu palīdzības varoņdarbs, ar ko mednieks tā lepojās, būtu beidzies ne tikai ar zirga zaudējumu, bet ari ar daudz lielāku nelaimi.

Ap pusdienas laiku ceļinieki ieradās nometnē. Pirmais, ko Villems ievēroja, bija otra jauna žirafe un viņa zirgs.

Zirgu bija atveduši makololo, kas devās atpakaļ uz nometni. Viņi to bija atraduji līdzenumā. Makololo tūlīt paskaidroja, kā šeit nokļuvuši. Tā kā viņiem bija nozagti vērši, viņi atteicās no sava nodoma apmeklēt balto cilvēku zemi, jo kājām nespēs noiet tālo ceļu. Kā redzams, viņiem neatliek nekas cits kā doties atpakaļ pie Makoras. Taču viņi negribot aiziet, neatvadīdamies no saviem ceļabiedriem, — tikai baidījušies, ka uz viņiem būs dusmīgi, jo nav mācējuši nosargāt vēršus im zirgus, kas piederējuši baltajiem, un zaudējuši arī savus, tāpēc pavadījuši nemierīgu nakti, jo nav zinājuši, ka rīkoties. Tikko svīdusi gaisma, makololo ieraudzījuši Villcma zirgu, kas ganījies turpat netālu.

Pēdējo reizi viņi mednieku redzējuši, kad tas, sēdēdams savā zirgā, dzinies pakaļ žirafēm un, zinādami, cik augstu viņš zirgu vērtē, nodomājuši: ja zirgu atvedīs, vaina tiks piedota. Jaunie afrikāņi nemaldījās.

Par jauno žirafi Villems nejautāja neko, un neviens arī nesāka viņam skaidrot. Villems uzskatīja par labāku klusēt.

Vairāk nekā trīsdesmit stundu viņš nebija ēdis ne kripatas un tagad, nebilzdams ne vārda, ķērās pie pusdienām, ko Moris bija gatavojis tieši viņam; apliecinājis, ka nekādas bēdas nav atņēmušas viņam ēstgribu, Villems atlaidās zālītē un aizmiga kā nosists.

Pirms došanās mājup medniekiem bija vēl jāatgūst nolaupītie vērši un zirgi. Jo ātrāk viņi tos uzmeklēs, jo labāk. Kad mednieki pamodināja Villemu, lai lūgtu padomu, viņš paziņoja, ka tuvākās divpadsmit stundas tikai gulēs; to pateicis, viņš atkal aizmiga. Bez viņa nekādus nopietnus soļus spert nevarēja un nācās vien gaidīt, kamēr mednieks pamodīsies. Villems pamodās nākamajā rītā ap brokastlaiku.

55. NODAĻA zaudĒtais ATRASTS

Paēduši brokastis, mednieki nolēma tūlīt doties meklēt nolaupītos zirgus un vēršus. Ar lielām pūlēm viņi pierunāja Villemu jāt citiem līdzi — mednieks ārkārtīgi negribēja pat uz dažām stundām pamest mīļās žirafes.

Atgūt zirgus un vēršus bija ļoti nepieciešams, jo citādi nebija iespējams aizgādāt līdz holandiešu apmetnēm ne ziloņkaulu, ne ari pārējo iedzīvi. Uzdevuši nometni sargāt Hansam, Kongo un diviem makololo, mednieki aizjāja meklēt nolaupītos dzīvniekus.

Pārliecināti, ka bečuāni, kas dzīvniekus nolaupīja, dzīvo upes vai strauta tuvumā, mednieki nolēma doties lejup gar netālo upīti, pie kuras bija ierīkota viņu nometne.

Pirmās piecas jūdzes nebija redzamas ne zirgu, ne vēršu pēdas. Zeme bija cieta un, pat ja vērši un zirgi būtu šeit gājuši, pēdas saskatīt nebūtu iespējams. Turklāt nesenais lietus pēdas bija ari izskalojis.

Taču driz vien mednieki nokļuva pie lēzena, purvaina krasta un to rūpīgi apskatīja. Viņi ieraudzīja daudzas pēdas — dažādi dzīvnieki nāca uz upīti dzert — un nospiedumi bija skaidri redzami mīkstajā zemē. Sev par lielu prieku mednieki atpazina zirgu un vēršu pēdas. Nebija šaubu — nolaupītie dzīvnieki šeit tika pārdzīti pretējā krastā. Mednieki apmierināti devās tālāk. Tagad viņi bija skaidri zināja, ka atrodas uz pareiza ceļa. Pēdas vēl aizvien veda lejup gar upi. Pēc trim četrām jūdzēm mednieki pamanīja ciemu ar apmēram četrdesmit mītnēm. Kad jaunekļi piejāja tuvāk, pretī izskrēja vairāki afrikāņi un jautāja, kas viņiem vajadzīgs.

Moris atbildēja, ka viņi meklējot nolaupītos zirgus un vēršus.

Priekšā iznāca garš, pilnīgi kails nēģeris ar strausu spalvu lietussargu rokā un teica runu. Viņš zinot, kas ir vērši, jo redzējis tos ne vienu reizi vien, taču sen. Zirgus viņš savu mūžu neesot redzējis un nezinot, kas tie tādi ir. Par laimi, zeme pēc lietus bija pavisam valga, un nesen atstātie nospiedumi skaidri redzami. Nēģeris ar lietussargu par to nebija padomājis, un mednieki uzreiz saprata, ka viņš melo. Tьr, kur mednieki pašlaik stāvēja, zemē bija redzami zirgu pakavu nospiedumi. Pēdas bija pavisam svaigas.

Neteikdami afrikāņiem vairāk ne vārda, mednieki devās uz ciemu. Vispirms viņi ievēroja tikko nodīrātu vērša ādu, kas bija izkārta kaltēties pie kādas mītnes. Vērīgais Moris tūlīt paziņoja, ka tā piederējusi vienam no vēršiem, ko viņš nesen dzinis; to pašu teica abi makololo. Viņi parādīja rievas, ko iespieduši mantu segli. Neviens no iezemiešiem nevarēja izskaidrot, kā āda nokļuvusi viņu ciemā, un, kad viņiem to parādīja, nēģeru sejās parādījās liels pārsteigums.

Izjājuši no ciema, mednieki devās tālāk uz ziemeļiem. Ziemeļpusē viņi ievēroja kaut ko līdzīgu ganāmpulkam im nodomāja, vai tik tie nav nolaupītie vērši un zirgi. Tā patiešām bija. Dzīvniekus apsargāja dažas sievietes un bērni, kas, ieraugot medniekus, ar skaļiem kliedzieniem metās bēgt. Spriežot pēc visa, sievietes bija pārliecinātas: ja viņas panāks, tad tūlīt nošaus.

Mednieki bija ļoti priecīgi par atgūtajiem zirgiem un vēršiem, un viņiem prātā nenāca aizskart neaizsargātas sievietes. Taču viena no bēglēm piepeši atpalika un nogāzās.

Villems un Hendriks piejāja pie pakritušās sievietes. Acis viņai bija blāvas un stiklainas. Mednieki saprata, ka sieviete mirusi.

Hendriks nokāpa no zirga un pielika roku viņai pie sirds. Tās puksti nebija dzirdami. Sieviete neelpoja. Viņa bija mirusi no bailēm.

Līdzās gulēja bērns, kam nebija vairāk par gadu. Un tomēr viņa skatienā, kas bija pievērsts Hendrikam, dzirkstīja naids.

Hendriks negribēja atstāt bērnu pie mirušās mātes. Nezinādams,, kā rīkoties, viņš griezās pie Villema.

—  Šī sieviete nomira no bailēm, — Hendriks teica. — Palika mazs bērns. Ko mēs ar viņu darīsim? Nevar taču pamest šeit.

—  Protams! — Villems teica, aplūkodams mirušo māti. — Nēģeri domās, ka sievieti nogalinājuši esam mēs un sāks slikti ieredzēt baltos. Aizvedīsim bērnu atpakaļ uz ciemu un atdosim. Pateiksim, ka sievietes nāvē mēs neesam vainīgi. Dod man to nēģerēnu.

Tikko Hendriks pieliecās, bērns izmisīgi iebrēcās, jo negribēja šķirties no mātes. Gluži kā tīģerēns viņš skrāpēja un koda.

Turēdams nēģerēnu padusē, Villems jāja nopakaļ un saviem ceļabiedriem piepalīdzot, nepilnā stundā atdzina vēršus un zirgus pie ciema. Nebija tikai tā vērša, kura āda kaltējās saulē.

Bērns tika atdots virsaitim. Moris paskaidroja, kā tas atrasts, un pārtulkoja bečuāniem Villema padomu nekad vairs nepiesavināties svešu mantu.

Medniekiem par lielu izbrīnu, bečuānu virsaitis un daži vecākie paziņoja, ka neko nezina ne par dzīvniekiem, ne par sievietēm, kas tos apsargājušas, taču divi makololo atpazina dažos bečuānos, kas klaigāja visskaļāk, vēršu un zirgu nolaupītājus.

Lai glābtos no šiem niekkalbjiem, mednieki steidzās ciemu pamest

Hendriks im Arends gribēja bečuānus sodīt par to, ka viņi ir negodīgi un sagādājusi medniekiem tādu kavēšanos, taču augstsirdīgais Villems draugus atturēja. Viņš uzskatīja, ka iezemiešus nevar vainot par viņu rīcību, gluži tāpat kā nevar vainot putnu, kurš pacēlis tārpu.

—  Šie nabagi nesaprot, ko dara, — Villems teica. — Viņi nav mācīti atšķirt labu no ļauna. Lai mūsu žēlsirdība viņiem noder pat mācību.

56. NODAĻA lauvas MEDĪBAS

Mūsu piedzīvojumu meklētāji atkal devās mājup uz Graafreinetu.

Lai kā viņi bažījās, jaunās žirafes rūpes nesagādāja Ar siksnām, kas bija apsietas dzīvniekiem ap kaklu, pilnīgi pietika, lai viņas varētu vest sev līdzi. Žirafes bija kļuvušas tikpat paklausīgas kā jebkurš vērsis vai zirgs.

Pirmajās dienās nenotika nekas tāds, ko būtu vērts pieminēt, un mednieki ari nesapņoja ne par kādiem piedzīvojumiem. Viņi bija dabūjuši, ko vēlējās, un pat tāds kaislīgs mednieks kā Villems negrieza zirgu sānis, lai nošautu antilopi, ja vien tā nebija nepieciešama pusdienām.

Pēc divām nedēļām Moris nokļuva apvidū, kur dzīvoja daudz viņa ciltsbrāļu — bušmeņu. Viņš jau sen ilgojās apmeklēt šīs zemes, turklāt viņu vilināja nevis laimīgās bērnības atmiņas, bet gan dzimtenes mīlestība, kas bija raksturīga ikvienam cilvēkam. Saviem saimniekiem viņš iestāstīja, ka bušmeņi ir laipni, viesmīlīgi un gudri un visādā ziņā pārspējot Kongo tautiešus kaferus.

Tagad medniekiem bija iespējams pārbaudīt Mora spriedumu pareizību. Kādu vakaru viņi ieradās bušmeņu ciemā, kur dzīvoja apmēram piecdesmit ģimenes. Tā kā tuvumā nebija nevienas piemērotas vietas, kur ierīkot apmetni, mednieki nolēma pārnakšņot bušmeņu ciemā.

Vispirms bušmeņi sāka neatlaidīgi diedelēt tabaku, alkoholu, drēbes un citas mantas, ko redzēja ; medniekiem, bet par atlīdzību visžēlīgi ļāva izmantot netālā dīķa ūdeni. Tāda bija izdaudzinātā bušmeņu viesmīlība.

Naktī lauva aiznesa teli, kas piederēja ciema virsaitim. Nākamajā rītā diviem cieminiekiem tika pavēlēts lauvu izsekot un nogalināt. Mednieki bija jau dzirdējuši, kā bušmeņi medī lauvas, un tagad, gribēdami savām acīm pārliecināties, kā tas tiek darīts, lūdza atļauju pavadīt abus drosminiekus.

Dodoties medībās, abi bušmeņi paņēma līdzi bifeļa ādu, nelielu stopu un dažas saindētas bīdtas.

Lauvas pēdas veda uz mežu, kas atradās pusotras jūdzes no ciema. Ceļinieki devās turp: viņiem bija interesanti redzēt, ka niecīga bulta var lauvam nest nāvi un ka bušmenis pieiet briesmīgajam zvēram pietiekami tuvu, lai bultu izšautu.

Izrādījās, ka nepavisam nav grūti pieiet lauvam gluži klāt, kad tas pieēdies līdz sātam. Kā bušmeņi jau paredzēja, pēc sātīgā mielasta lauva gulēja dziļā miegā.

Abi afrikāņi piezagās pavisam tuvu — tik tuvu, ka plēsonim gandrīz vai pieskārās.

Mednieki apstājās mazliet nostāk, nokāpa no zirgiem un, turēdami ieročus šaušanas gatavībā, sekoja bušmeņiem dažu jardu attālumā. Viņi neviļus apbrīnoja šo cilvēku drosmi.

Viens no iezemiešiem uzvilka stopu. Otrs, izplezdams bifeļa ādu, piegāja lauvam vēl tuvāk.

Mednieki skatījās ar aizturētu elpu. Lauva taču varēja vienā mirklī notriekt abus afrikāņus zemē un saplosīt gabalos.

Vēl mirklis — un bīdta ieurbās milzīgā dzīvnieka sānos. Nikni ierēkdamies, laiiva pietrīikās kājās. Taču cilvēku sejas plēsonis vēl nebija paguvis saskatīt, kad tam virsū tika uzmesta bifeļa āda.

Lauva atkāpās, nokratīja ādu, ātri pagriezās un, nesaprotamās sadursmes apstulbināts, metās bēgt, ne reizi neatskatīdamies.

Bušmeņi bija savu izdarījuši. Tagad lauvai beigas. Zvēra sānā rēgojās saindēta bulta, un nāve no tās bija neatvairāma.

Tbmēr tas nebija viss. Bušmeņiem vajadzēja virsaitim aiznest lauvas ķetnas kā pierādījumu par zvēra nāvi. Viņiem jāseko lauvam, kamēr tas izlaiž garu, un mednieki, kas gribēja redzēt visu, gāja bušmeņiem līdzi.

Sākumā lauva soļoja lēnām, gandrīz vienaldzīgi, tomēr pamazām gaitu aizvien paātrināja.

Bulta varēja biezo lauvas ādu tikai ieskrambāt, un, baidīdamies, ka lauva izdzīvos, Villems nožēloja, ka nebija ielaidis viņā lodi no savas šautenes.

— Ļoti labi, ka tu to neizdarīji, — Hanss piebilda. — Tu sabojātu mums visu prieku. Es pats gribu redzēt, kā iedarbojas inde no viņu bultām, un savām acīm pārliecināties, ka lauvu var tādā veidā nogalēt.

Ievainotais zvērs noskrēja gandrīz jūdzi, tad apstājās un nikni ierūcās.

Ar plēsoni notika kaut kas nelāgs — tas griezās apkārt un vispār izturējās dīvaini.

Inde sāka iedarboties, un lauvas mokas palielinājās ar katru bridi. Dzīvnieks vārtījās zemē, cēlās pakaļkājās un rēca kā jucis. Brīdi likās, ka zvērs grib nostāties uz galvas. Tad metās pie tuvākā koka un sāka zobiem un nagiem plosīt mizu, notraipīdams zarus ar asinīm. Likās, ka viņš grib saplosīt gabalos visu pasaldi.

Lai gan mūsu ceļinieki bija piedzīvojuši mednieki, viņiem vēl nekad nebija gadījies redzēt tik izmisīgu cīņu ar nāvi. Milzīgā dzīvnieka ciešanas jaunekļos izraisīja līdzjūtību. Ja viņiem nebūtu vēlēšanās redzēt indes iedarbību pilnībā, tad viņi droši vien izbeigtu lauvas mocības ar lodi.

Agonija ilga minūtes piecpadsmit. Pārliecinājušies, ka lauva izlaidis garu, bušmeņi tam nocirta ķetnas un devās atpakaļ uz ciemu.

57. NODAĻA jaunas NEVEIKSMES

Trešajā dienā pēc tam, kad mednieki atstāja bušmeņu ciemu, ceļiniekus no rita pamodināja melno pērtiķu kliedzieni netālajā mežā. Spriežot pēc izmisīgajiem kliedzieniem, dzīvniekus bija piemeklējusi nelaime.

Kamēr tika gatavotas brokastis un apkrauti nastu nesēji zirgi un vērši, Villems un Arends devās uz mežu, kur bija dzirdami kliedzieni. Tagad tie vērtās aizvien spalgāki un gandrīz vai līdzinājās palīgā saucieniem.

Kādā kokā, kur apmetušies piecpadsmit divdesmit šo nelielo dzīvnieku, bija uzrāpies leopards, kas gribēja vienu pērtiķi noķert brokastīm. Glābdamies no plēsoņa, pērtiķi bija uzlīduši tievākajos zaros. Leopards tur neuzdrošinājās līst, jo tievie zari varēja neizturēt viņa svaru.

Kādu bridi mednieki uzjautrinājās, vērodami leoparda nesekmīgos pūliņus dabūt sev ēdamo. Leopards sekoja pērtiķim, kamēr zars spēja izturēt viņa smagumu. Divas trīs pēdas no iecerētā laupījuma viņš bija spiests vajāšanu pārtraukt, izstiepa ķetnu un atņirdza zobus, it kā sasveicinādamies ar dzīvnieku, ko gribēja apēst.

Pārliecinājies, ka līdz pērtiķim nenokļūt, plēsonis to pameta un sāka vajāt citu.

Beidzot viņam izdevās vienu pērtiķi uzdzīt nokaltušā zarā, kas stiepās perpendikulāri stumbram. Zara gals bija nolauzts, nebija tievu zariņu, kur patverties. Nekas netraucēja leopardam upuri izsekot un sagrābt. TuvTimā nebija ari cita zariņa, kur pārlēkt; pērtiķim nebija kur sprukt. Tb apzinādamies, pērtiķis palūkojās uz lejā stāvošajiem inedniekiem tā, it kā gribētu sacīt: «Glābiet mani! Glābiet!»

Medniekus leopards pamanīja tikai tad, kad dzina pērtiķi par zaru; jaunekļi stāvēja divdesmit jardu attālumā no koka.

Plēsonis apstājās. Viņš instinktīvi juta, ka draud briesmas. Degošām acīm leopards sāka vērot abus atnācējus, it kā apsvērdams, vai saplosīt nevis pērtiķi, bet kādu no viņiem.

— Pataupi lodi, Hendrik! — Villems iesaucās un izslēja šauteni. — Tā tev noderēs.

Villems nospieda gaili, un leopards kūleņiem nogāzās zemē. Hendrikam lādiņu tērēt nevajadzēja. Plēsonis bija nāvīgi ievainots un, negaidīdams, kamēr tas izlaidīs garu, Villems satvēra zvēru aiz ķetnas un vilka uz nometni.

Nometne bija tuvu un drīz vien atklājās mednieku skatienam. Taču par lielu pārsteigumu viņi ievēroja, ka nometnē izcēlies juceklis. Vērši un zirgi bēga kur kurais, arī cilvēki meklēja glābiņu.

Skaidrība radās, kad mednieki ieraudzīja nometnes vidū tumšu, milzīgu dzīvnieku. Tas bija melnais degunradzis. Saniknotais dzīvnieks likās pārdomājam, kuram pirmajam dzīties pakaļ. Tik ārkārtīgi nikns viņš bija tāpēc, ka ierazdamies dzeršanas vietā, sastapa tur citas radības.

Melnais degunradzis var nevilcinādamies uzbrukt veselam kavalērijas pidkain; nav nekāds brīnums, ka šis dzīvnieks, pēkšņi ielauzdamies nometnē, piespieda bēgt ikvienu, kas bija spējīgs aizbēgt. Viena jaunā žirafe bija ļoti cieši piesieta un nevarēja aizbēgt. Viņa kārpījās zemē, bet līdzās gidēja vērsis, ko degunradzis bija uzsviedis gaisā, kad ielauzās nometnē. Otra žirafe bēga projām visiem pa priekšu. Likās, ka dzīvnieku satrauc ne tikai bailes, bet arī tuvās brīvības apziņa.

Villems un Hendriks iesteidzās nometnē; viņiem piebiedrojās divi makololo. Pārējie auļoja pakaļ vēršiem un zirgiem. Žirafe, kas pūlējās atbrīvotoes no saitēm, nogāzās zemē. Cilpa ap kaklu savilkās im varēja viņu nožņaugt. Arī degunradža ievainotais vērsis sapinās tajās pašās saitēs un savilka cilpu ap žirafes kaklu vēl ciešāk.

Atgriezušies mednieki vispirms centās atbrīvot žirafi. Vienkāršākais būtu pārgriezt siksnu, bet tad viņa varētu sekot otras žirafes paraugam un izlauzties brīvībā.

Redzēdami, ka vērsis smagi ievainots, mednieki to nošāva. Tagad žirafi varēja piecelt kājās un atkal piesiet; viņai vairs nedraudēja nekas.

Pa to laiku pārējie bija sagūstījuši visus zirgus un vēršus — tikai žirafi ne.

Žirafe aizbēga mežā, no kura tikai pirms neilga brītiņa iznāca Hendriks un Villems. Ja Villems jātu zirgā, tad bēgli panākt vēl spētu, bet tagad, kad žirafe aizskrējusi tālu priekšā, cerību bija maz. Tomēr nedrīkstēja zaudēt ne mirkli — vajadzēja darīt visu iespējamo, un Villems Hendrika, Kongo un Pēddziņa pavadībā auļoja uz mežu.

Tikai pirms stundas Villems bija vislaimīgākais mednieks pasaidē, bet tagad uzskatīja sevi par visnelaimīgāko. Viena no abām žirafēm, kuru gūstīšanai bija iztērēts tik daudz pūļu, zudusi uz neatgriešanos. Tagad vairs nav zināms, kad būs īstenojams Villema sapnis: varbūt drīz, varbūt nekad.

Vienai žirafei viņa acīs nebija lielas vērtības. Villemam bija nepieciešamas divas: un vai radīsies iespēja otru noķert? Viņš nebija pārliecināts, ka spēs nosargāt ari palikušo. To var pārsteigt nāve: pūlēdamās atbrīvoties no saitēm, žirafe bija guvusi savainojumus. Galvenais ekspedīcijas uzdevumsjoprojām nebija sasniegts.

Tādas domas tirdīja Villemu, kad viņš sekoja Kongo un Pēddzinim.

58. NODAĻA bĒgle ATRASTA

Villems baidījās, ka mežs ir bezgala liels, taču īstenībā tā bija neliela birzs. Mednieki tai ātri izjāja cauri un atradās līdzenumā. Žirafe nekur nebija redzama, taču saskatāmas bija dzīvnieka pēdas.

Tagad žirafe droši vien bija pārvarējusi daudzas jūdzes — atklātā vietā viņa diezin vai uzkavēsies. Pa pēdām ātri iet nebija iespējams; jo ilgāk Villems ar saviem ceļabiedriem sekos žirafes pēdās, jo vairāk atpaliks.

Piedzīvojumu meklētāji to lieliski saprata.

—  Tālāk iet nav jēgas, — Hendriks teica. — Žirafi mēs esam zaudējuši. Labāk atgriezīsimies nometnē.

—  Nekādā ziņā, — Villems atbildēja. — Žirafe ir mana un es no viņas tik viegli neatteikšos. Dzīšos pakaļ tik ilgi, kamēr vien sēdēšu zirgā. Kaut kur taču viņai ir jāapstājas. Un, ja ari neapstātos, es tik un tā gribētu kaut reizi uz viņu paskatīties.

Hendriks neko neiebilda un sekoja Kongo.

Saide jau tuvojās rietam. Aizjādami no nometnes mednieki brokastis nepaēda un steigā nepaņēma līdzi nekādu ēdamo. Tagad viņus mocīja slāpes un izsalkums un ari nogurums pēc garā ceļa.

—  Villem! — Hendriks pēdīgi iesaucas, spēji apturēdams zirgu. — Saprāta robežās es esmu uz visu gatavs, bet tas, ko mēs pašlaik darām, ir neprāts. Mēs jau tā esam pārāk tālu aizjājuši. Diez vai pagūsim līdz ar gaismu atgriezties nometnē. Dari, kā gribi, bet es dodos atpakaļ.

—  Labi, — Villems atbildēja. — Rīkojies, kā tev tīk. Es došos tālāk. Jūs ar Kongo varat atgriezties nometnē. Atstājiet sūni man un es došos pa žirafes pēdām viens.

—  Nē, nē, baas Vlllem! — Kongo iesaucās. — Es iešu kopā ar jums un Pēddzinis tāpat. Mēs jūs nepametīsim.

Villems ar Kongo un suni devās tālāk, bet Hendriks palika stāvam un noskatījās viņiem pakaļ.

— Jauki gan! — viņš nomurmināja. — Es rīkojos muļķīgi jau sākumā. Man jāiet Villemam līdzi. Vai es varu viņu pamest, ja kafers paliek viņam uzticīgs? Vai tiešām viņa draudzība ir vairāk vērta nekā manējā?

Hendriks palaida zirgu auļos un drīz vien jāja līdzās Villemam.

Arī pašam Villemam bija aizdomas, ka viņš rīkojas neprātīgi un tiecas pēc neiespējamā. Taču šī veselīgā doma neatturēja viņu no vēlmes meklējumus turpināt. Tagad Villems nespēja izšķirties, vai rīkojas pareizi, vai ne.

Pat nakts, kas pamazām iestājās, nespēja apslāpēt Villema vēlēšanos doties tālāk.

Tik un tā nometnē vairs nevar atgriezties — līdz tai nepieciešams jāt veselu dienu.

Žirafes pēdas veda uz vītolu puduri. Tas liecināja, ka tuvumā ir ūdens. Žirafe ūdeni sajuta instinktīvi. To pašu varēja teikt par zirgiem — tie sāka soļot daudz raitāk.

Pudura vidū bija dīķis, bet krastā stāvēja aizbēgusi žirafe. 1b redzēdams, Villems priecīgi iekliedzās.

Siksnas brīvais gals bija sapinies krūmos, un žirafe nespēja paspert ne soli. Ja mednieki laikā nebūtu atnākuši, žirafe būtu vai nu pakārusies, vai gājusi bojā no bada un slāpēm, vai ari to saplosītu kāds plēsīgs zvērs.

Samudžināto saiti atraisīja, un žirafe tika atbrīvota. Dzīvnieks bija sveiks un vesels.

—  Nu, Hendrik, — Villems priecīgi izsaucās,

apskatīdams gūstekni. — Vai tad nav labāk šo nabadzīti izglābt nevis nolemt mokpilnai nāvei?

— Dažreiz liekas, ka rīkojies dumji, bet beigu beigās par svētību vien nāk, — Hendriks atbildēja.

Par savu neatlaidīgo pūļu iznākumiem Viliems bija tik apmierināts, ka viņam bija pilnīgi vienalga, vai viņš rīkojies dumji, vai ne.

Tbties Kongo nepavisam nebija pārsteigts par saimnieka veiksmi — var jau būt, ka viņš akli ticēja Villema gudrībai un ne mirkli nešaubījās, ka žirafe tiks atrasta.

Villemam allaž bija līdzi šķiltavas — no savas pīpes viņš ne mirkli nešķīrās — un līdz pat rītam viņi sildījās pie spoži liesmojoša ugunskura.

59. NODAĻA bŪra SAIMNIECĪBA

Kad Viliems un Hendriks atgriezās nometnē, draugi viņus nepacietīgi gaidīja. Vērši un zirgi bija sadzīti vienuviet, bet melno degunradzi — šo juku cēlāju — Hanss un Arends bija nošāvuši.

Mednieki atkal devās mājup uz Graafreinetu un gāja tik ātri, cik vien iespējams, lai nenogurdinātu zirgus, vēršus vai žirafes.

Ceļā medniekus gaidīja ne mazums briesmu un dažubrīd viņi žirafes gandrīz vai zaudēja.

Hotentotu zemē mednieki neatrada nevienu zāles kušķīti, ar ko dzīvniekus pabarot S līdzenumā zāle bija izdegusi. Starp pelniem mētājās čūsku un citu rāpuļu atliekas.

Šķērsodami šo izpostīto novadu, gan mednieki, gan dzīvnieki smagi cieta no bada un slāpēm. Taču

Villems par to nemaz neuztraucās. Viņam rūpēja tikai žirafes, un par visu vairāk viņš baidījās par to dzīvībām. Un tomēr medniekus priecēja atziņa, ka ar katru bridi viņi ir tuvāk mājām, ka drīz vien pienāks beigas viņu mocībām. Tāpēc viņi pacietīgi panesa grūtības.

Pēc trim četrām dienām mednieki nonāca rajonā, kur dzīvoja dažas holandiešu būru ģimenes. Ceļinieki tagad jāja pa ceļu, pirmo reizi pēc ilgākā laika redzēja iekoptus laukus un dabūja maizi.

Kādu vakaru jaunekļi gribēja ierīkot nometni netālvi no kāda pārtikuša būra fermas, taču saimnieks uzaicināja viņus pārnakšņot mājā.

Gandrīz visu dienu lija spēcīgs, auksts lietus, un, spriežot pēc visa, nebija jēgas gaidīt, ka naktī laiks uzlabosies. Priekšlikums tika labprāt pieņemts, un ceļinieki, sēdēdami pie būra virtuves pavarda, izjuta tīksmi, kādu jūt ikviens, kas atrodas siltumā un zem jumta tādā brīdī, kad ārā pūš auksts vējš un līst lietus.

Zirgi un vērši tika iedzīti lielos laidaros. Žirafes tika piesietas.

Kongo, Moris un makololo kalpotāju mītnē rada ērtu vietu līdzās hotentotiem — būra kalpiem.

Namatēvs, viesmīlīgs, neliela auguma un jautrs, bija acīmredzami pateicīgs, ka liktenim labpaticies atsūtīt viņam ciemiņus. Tabaka viņam bija lieliska, bet persiku viskija krājumi, kā likās, neizsmeļami.

Viņš pastāstīja, ka jaunībā bijis kaislīgs mednieks, un tagad viņam neesot lielāka prieka kā stāstīt interesantus gadījumus no savas mednieka pieredzes vai klausīties citu mednieku stāstus. Tikai jaunekļiem, viņaprāt esot viens trūkums — tie pārāk maz dzerot viņa labi noturēto viskiju.

Namatēvs bija atsaucīgs un uzskatīja, ka neesot nekā labāka par vienu kraukšķīti uz krūts, ko uzņem kopā ar draugiem pēc garas darba dienas. Viņam nepatīkot dzert vienam pašam un arī tad, ja sarunu biedrs atsakoties iztukšot glāzīti kā viņš.

Būrs paziņoja, ka ar lielāko prieku izcienāšot viesus ar vislabāko, kas ir viņa fermā un vislabākais, kā atlīdzināt viņa viesmīlību, ir justies viņa namā kā mājās.

Holandietis bija cieši apņēmies piedzirdīt savus viesus, taču Villems un viņa draugi nekad nebija paraduši pārmērīgi lietot reibinošus dzērienus. Lai gan būrs un viņa tuklā, bet samērā glītā sieva neatlaidīgi centās jaunekļus pierunāt, savus paradumus viņi tomēr nemainīja. Būrs šķita ļoti sarūgtināts, ka nespēj izklaidēt savus jaunos viesus.

Vakariņas, ko viņiem pasniedza, bija lieliskas, tāpat kā viss pārējais. Namatēvam tik reti gadījās redzēt viesus, ka mednieki būtu nepateicīgi, ja viņam šo prieku atņemtu un tāpēc, paklausīdami viņa lūgumam, jaunekļi nosēdēja līdz vēlai naktij.

Garāmejot namatēvs ierunājās par kaut ko tādu, kas medniekiem ne visai patika. Tas notika pēc tam, kad viņš izdzēra dažas viskija glāzes.

— Man ļoti žēl, ka naudu par abām žirafēm saņemsiet jūs, bet nevis mani brāļi. Man ļoti žēl, saprotiet.

Turpmākajā sarunā noskaidrojās, ka pirms pusgada abi saimnieka brāļi kopā ar viņa sievas brāli devušies uz ziemeļiem medībās, lai sagūstītu divas jaunas žirafes. Viņiem vajadzēja atgriezties jau pirms mēneša un, lai gan pašlaik nav nekādu ziņu, viņiem jābūt klāt kuru katni brīdi.

Šo vaļsirdību viesi piedēvēja namatēva godīgumam, turklāt arī degvīns bija atraisījis viņam mēli.

Kad senais Holandes pulkstenis nosita divi, jaunekļiem ļāva doties pie miera.

60.NODAĻA kur pazuduŠas ŽIRAFES?

Nākamajā rītā Hanss atvēra acis desmitos un pamodināja ari draugus.

—  Kaunieties! — Villems, ģērbdamies, iesaucās. — Mēs pārāk daudz izdzērām un aizgulējāmies.

—  Nē, — Hanss ieteicās; viņam allaž patika paprātot. — Mums drīzāk vajadzētu lepoties, ka, lai gan izdzērām maz, degvīns mūs stipri apreibināja. Tas pierāda, ka mēs neesam pieraduši pie alkoholiskajiem dzērieniem, un ari turpmāk ar šo īpašību mums būtu jālepojas.

Drīz vien ceļinieki bija atkal kopā ar būru un viņa sievu, kas gaidīja ar sātīgām brokastīm. Visi sēdās pie galda — tikai Villems ne. Villemam ēdiens nesagādātu nekādu baudu, ja viņš papriekš neapskatītos, kā klājas viņa dārgajām žirafēm.

Iegājis kalpotāju mītnē, Villems pārliecinājās, kādu ļaunumu cilvēkam nodara pārmērīga alkoholisko dzērienu lietošana. Četri makololo valstījās pa grīdu un tik briesmīgi vaidēja, it kā grasītos izpūst pēdējo dvašu.

Kongo un Moris, kas pie grādīgajiem dzērieniem bija vairāk pieraduši, gulēja cietā miegā un smagi elpoja.

Bikstīdams ar zābaka purnu, Villems abus ātri dabūja pie sajēgas, bet pat šie rupjie pieskārieni uz makololo neatstāja nekādu iespaidu.

Saņēmis galvu rokās, it kā pūlēdamies to noturēt uz pleciem, Kongo pielēca kājās un izgāja laukā. Pārliecinājies, ka vēl dažas stundas makololo nebūs lietojami un nespēs doties tālāk, Villems Kongo sekoja.

Pieiedams pie žoga, kur vajadzēja būt žirafēm,

Villems ne pa jokam uztraucās, redzēdams, ka Kongo pārvēršas līdz nepazīšanai.

Kafera acis gandrīz vai izlēca no dobumiem. Seja drausmīgi izstiepās — pārsteigums un šausmas, kas tajā atspoguļojās, varēja sabiedēt jebkuru.

Paskaidrojumi Villemam nebija vajadzīgi. Pietika ar vienu skatienu.

Žirafes pazudušas!

Moris un Kongo apsolīja tās apsargāt, nomainot viens otru, taču viskija reibumā savu pienākumu bija aizmirsuši.

Villems neizteica neviena pārmetoša vārda. Viņš iegrima drūmās pārdomās, un viņā cerības mijās ar izmisumu un bēdām.

Varbūt kāds no kalpiem aizvedis žirafes uz citu, daudz drošāku vietu tuvākajā apkaimē?

Šo cerību nomainīja bailes, ka žirafes varētu būt nozagtas vai viņām izdevies aizbēgt.

Bēdu un izmisuma pārņemts, Villems tomēr bija pietiekami saprātīgs, lai pirmajā brīdī nevainotu citus. Viņš bija tikpat bezrūpīgs kā tie divi līdz nāvei pārbiedētie cilvēki, kas stāvēja viņa priekšā.

Vai tad rūpes par visdārgāko iespējams pilnībā uzlikt citiem? Ļaudamies kārdinājumam, ko sniedza siltais mājoklis, viņš nebija papūlējies pieskatīt savu dārgo medījumu, kura iegūšanai bija iztērēts ārkārtīgi daudz pūļu un laika. Ja viņš dažas dienas būtu nodzīvojis tāpat kā mēnešiem ilgi, ievērodams piesardzību un domādams tikai par galveno, viss būtu citādi.

Pēc piecu minūšu ilgas meklēšanas fermas mītnēs un laidaros, Villems bija pārliecināts, ka žirafes tiešām nozudušas.

Vajadzēja tās atgūt par katru cenu. Pavēlējis Morim un Kongo meklēt žirafes, kur vien iespējams, Villems izmisis atgriezās mājā un paziņoja draugiem par nelaimi.

Šī ziņa tūlīt sabojāja ēstgribu. Lieliskās brokastis, ko bija gatavojusi būra sieva un melnīgsnējās kalpones, palika neaiztiktas. Visi pietrūkās no galda un metās pie nožogojuma, kur žirafes bija piesietas.

Viesmīlīgais būrs izteica medniekiem visdziļāko līdzjūtību par šo nelaimi un paziņoja, ka gatavs veselu mēnesi kopā ar kalpiem meklēt pazudušās žirafes.

—  Lūk, kas notiek, ja pārāk daudz dzer, — viņš teica. — Es netaupīdams devu viskiju saviem ļaudīm un viņi piedzērās. Tā tas vairs nebūs. Likšu tūlīt pat visu izliet un vairāk nepirkšu ne piliena.

Viena žirafe bija piesieta pie žoga staba. Šis stabs bija ne tikai izrakts no zemes, bet norauts arī no šķērskoka un gulēja zemē sešu astoņu soļu attālumā. Izgāzti bija arī divi blakus stabi, izveidojot spraugu, pa kuru žirafes varēja brīvi aizbēgt. Ja tās piesietu pie kokiem, kā parasti, žirafes neaizbēgtu: ap kaklu apsietās siksnas dzīvniekus aizturētu.

Var jau būt, ka žirafēm pašām izdevās žogu apgāzt. Tādā gadījumā viņām patiešām izdevās aizbēgt. Lai gan šāds izskaidrojums bija vienkāršs, mednieki tik un tā nojauta kaut ko nelāgu.

Pēdējā laikā žirafes necentās izrauties brīvībā un gaužām dīvaini, ka tagad pēkšņi sagribējies to izdarīt. Tādai rīcībai vajadzīgs kopīgs nolūks, bet maz ticams, ka dzīvniekiem tāds bija.

Tikai pēc stundas izdevās atrast žirafu pēdas, taču tās veda uz laidaru. Protams, žirafes tās iemina vakar, kad uz laidaru tika vestas.

—  Ko mēs darīsim, Hendrik? — Villems galīgi izmisis iesaucās. — Žirafēm taču kaut kur jābūt un mums tās jāatrod.

—  Viņas varēja aiziet uz jebkuru pusi, — Hendriks atbildēja. — Varbūt uz Graafreinetu.

Šī piezīme vēl vairāk palielināja Villema bēdas: viņš saprata, ka notikušās nelaimes dēļ draugs negrib kavēt atgriešanos Graafreinetā.

Būrs apsolīja dot medniekiem cilvēkus un zirgus, ja vien viņi kaut aptuveni zinātu, kādā virzienā bēgles jāmeklē.

Hanss deva tādu padomu, kas Villemam šķita visprātīgākais.

—  Mūsu gūsteknēm radās iespēja aizbēgt, — botāniķis filozofiski teica. — Un viņas to lieliski izmantoja. Bez šaubām, žirafes vadīja instinkts, un šis instinkts, jādomā, liks viņām atgriezties tajās vietās, kur tika sagūstītas. Ja mēs iesim žirafes meklēt, tad uz to pusi, no kuras ieradāmies.

—  Mani zēni, — būrs iejaucās sarunā. — Kāda jēga žirafes meklēt tur? Viņas negaidīs, kamēr atkal tiks sagūstītas.

Tādas pašas domas bija ari Hendrikam im Arendam.

—  Kongo, kur mūsu žirafes, tu melnais nelieti? — Villems iekliedzās. — Kur viņas meklēt?

Izbiedētais kafers tikai pakratīja galvu. Bet Villemu tāda atbilde neapmierināja.

—  Kā tu domā, Kongo, vai mums jādodas atpakaļ? — viņš jautāja.

Kafers atkal papurināja galvu.

— Tu melnais muļķi! — mednieks, zaudējis pacietību, iekliedzās. — Atbildi, kā nākas, vai arī es pārsitīšu tavu pauri.

— Es nespēju domāt, baas Villem, — Kongo sacīja. — Man galva plīst vai pušu. Kā es varu jums atbildēt?

— Hans, paliec šeit, — Villems teica. — Pārējie, kas grib, var nākt man līdzi. Es tūlīt jāšu meklēt žirafes.

To pateicis, Villems aizskrēja uz stalli, apsegloja savu zirgu un, uzlēcis tam mugurā, aizauļoja.

61. NODAĻA aplamas PĒDAS

Villemam sekoja tikai Hendriks iin Arends. Savus solījumus pildīt būrs kavējās, tā ka paļauties uz viņa palīdzību nebija vērts.

Medniekiem par lielu pārsteigumu, līdzi nejāja Kongo. Parasti kafers neatlaidīgi rūpējās par Villema drošību un viņu atstāja nelabprāt. Kafera uzticīna neradīja šaubas, un neviens arī nepainteresējās, kāpēc viņš tā rīkojies.

—  Kādas pāris jūdzes no mājām mums varbūt izdosies atrast žirafu pēdas, — Hendriks ieteicās. — Taču, ja pareizās pēdas arī uziesim, ko tad darīsim?

—  Tad iesim šajās pēdās, kamēr žirafes atgūsim, — Villems atbildēja. — Es necerētu žirafes atrast, ja vien nezinātu, ka tās bija pilnīgi pieradinātas, — viņš turpināja. — nemaz negaidīju, ka žirafes aizbēgs. Tas ir gluži tāpat, it kā mans zirgs tuksnesī gribētu noauļot simts jūdzes, lai tiktu no manis vaļā. Ja mēs būsim pietiekami neatlaidīgi, tad žirafes atgūsim un kad atradīsim, tās viegli dosies mums rokā.

Atcerēdamies, cik paklausīgas bija žirafes pēdējo divu nedēļu laikā, Arends un Hendriks bija vienisprātis, ka Villemam taisnība. Visi trīs mednieki piešiem paskubināja zirgus, dedzīgāk nekā jebkad cerēdami uziet žirafu pēdas.

Mednieki nojāja pāris jūdžu, bet pēdas neatrada. Iepriekšējā vakarā lijušais lietus pēdas bija izskalojis. Jauni nospiedumi mitrajā zemē nebija saskatāmi, un mednieki varēja ar pārliecību teikt, ka žirafes pa šo ceļu gājušas nebija.

Pēc ilgām sarunām, kas beidzās gandrīz vai ar strīdu, beidzot tika izlemts plašā lokā jāt apkārt būra mājai. Tādējādi žirafu pēdas tiks neizbēgami atrastas. Citas izejas nebija, un mednieki ar smagu sirdi devās ceļā.

Platība, ko viņiem vajadzēja pārmeklēt, bija liesas ganības ar retu zāli. Nesen pāri bija gājis liellopu bars, un viens otrs nospiedums tik ļoti līdzinājās žirafu pēdai, ka mednieki nokāpa no zirgiem, lai to aplūkotu tuvāk. Villemam bija tāda sajūta, ka ar katru brīdi žirafes aizvien vairāk attālinās.

Pēc divu stundu ilgiem pūliņiem viņi uzdūrās pēdām, ko neapšaubāmi bija atstājusi žirafe. Iekliegdamies no prieka, Villems pagrieza zirgu un sāka pēdām sekot. Tās bija pavisam svaigas — žirafe gājusi tikai pirms dažām stundām.

Drīz vien Arends piebilda, ka šīs pēdas ir pārāk lielas, lai atbilstu jaunai žirafei.

— Tā tev liekas, — Villems, neapturēdams zirgu, atcirta.

— Te taču gājusi tikai viena žirafe, — Hendriks aizrādīja.

—  Kas par to? Arī otru mēs atradīsim, — Villems atbildēja. — Tālu viņa nevar būt aizgājusi un droši vien mēs atradīsim abas kopā.

Drīz vien tālumā parādījās žirafes slaikais augums, Mednieki, piešodami zirgus, metās pie dzīvnieka.

Žirafe medniekus pamanīja tikai tad, kad viņi atradās trīssimt jardu attālumā.

Pirmajās desmit minūtēs atstatums starp bēgošo dzīvnieku un medniekiem nepalielinājās, bet pēc tam pakāpeniski sāka mazināties.

Acīmredzot žirafe bija pilnīgi zaudējusi spēkus, lai gan skrēja neilgi. Tad dzīvnieks iekļuva purvā un sāka grimt. Viņš izmisīgi centās noturēties kājās, bet pēdīgi nogāzās.

Piejādami tuvāk, mednieki bija pārsteigti, kā šī žirafe vispār spēja izturēt vajāšanu. Tas bija vecs tēviņš, kuram atlikuši vairs tikai kauli un āda. Varētu domāt, ka pēdējais izmirstošas žirafu sugas pārstāvis.

Uz vecās žirafes muguras bija redzami sadzijuši ievainojumi. Sānos rēgojās iestrēgusi bulta. Droši vien dzīvnieks bija medīts jau divdesmit gadus un simtiem reižu par mata tiesu paglābies no nāves.

Cilvēks — viņa ienaidnieks šoreiz bija guvis virsroku, taču noraudzījās viņa ciešanās nevis llīksmi, bet gan drīzāk līdzjūtīgi.

Bezjēdzīgā vajāšana Villemam laupīja drosmi. Nošāvis nelaimīgo dzīvnieku, viņš devās uz būra māju un paziņoja ceļabiedriem, ka tagad ir ar mieru atgriezties Graafreinetā.

Viņš bija zaudējis cerības un jebkādu patiku dzīvot.

62. NODAĻA daŽi MĀJIENI

Visu dienu debesis sedza mākoņi, kas neizklīda arī pēc saules rieta. Iestājās nakts un kļuva tumšs kā ellē.

Nosprieduši, ka nav jēgas rikšot atpakaļ uz būra māju pēc desmit piecpadsmit jūdzēm, vīlušies mednieki piesēja zirgus pie koka un pārnakšņoja laukā.

No rīta viņi sēdās zirgos un devās atpakaļ. Apmēram piecu jūdžu attālumā no fermas mednieki sastapa divus nepazīstamus jātniekus.

— Labrīt, kungi! — viens no viņiem sveicināja. — Prieks jūs redzēt uz šī ceļa. Vai neesat redzējuši mūsu zirgus?

—  Kādus zirgus? -rHendriks jautāja.

—  Piecus zirgus — trīs kumeļus un divas ķēves; visi bez segliem un iemauktiem, viens zirgs brūns ar baltu plankumu uz pakaļkājas, bet vienai ķēvei zvaigzne pierē un…

—  Nē, neesam redzējuši, — Hendriks pārtrauca. — Mēs iejājām vakar no rīta un neredzējām nekādus nomaldījušos zirgus.

—  Tad šinī pusē mums nav ko meklēt, — otrs jātnieks teica. — Atļaujiet pajautāt, no kurienes jūs jājat?

Hendriks īsi pastāstīja, kur viņi bijuši pēdējo dienu laikā, un piebilda, ka pašlaik meklējot pazudušās žirafes.

— Ja jūs meklējat žirafes, — pirmais svešinieks teica. — Mēs varam jums mazliet palīdzēt. Cik es saprotu, jūs dzīvojat Ormona fermā. Vakar mēs meklējām savus zirgus apmēram desmit jūdzes uz dienvidiem no viņa fermas un ievērojām divas žirafes. Es žirafes redzēju pirmo reizi mūžā. Ja mīīsu zirgi nebūtu tik slikti, mēs dzītos pakaļ ne tikai saviem aizbēgušajiem zirgiem, bet arī žirafēm.

—  Desmit jūdzes uz dienvidiem no fermas! — Villems iesaucās. — Mēs meklējām desmit jūdzes uz ziemeļiem. Kādi muļķi mēs esam! Vai žirafes ganyās vai bēga? — viņš satraukti jautāja.

— Viņas lēni rikšoja uz dienvidiem, bet, ieraudzīdamas mūs, pielika soli. Mēs atradāmies ne tālāk par ceturtdaļjūdzi.

Aiz nepacietības mednieki nespēja mierīgi stāvēt. Dabūjuši vēl dažus norādījumus, viņi atvadījās un aizauļoja uz būra māju.

Pie žoga vārtiem medniekus sagaidīja pats Ormona kimgs.

—  Es redzu, ka jums nav laimējies, mani zēni, — holandietis teica, kad mednieki piejāja. — Es

zināju, ka tā būs. Žirafes aizbēgušas pārāk tālu.

—  Jā, pārāk tālu uz dienvidiem, — Villems atbildēja. Š Mums izdevās iegūt šādas tādas ziņas, un mēs tūlīt jāsim. Kur mūsu ceļabiedri?

—  Vakar no rīta aizjāja uz dienvidiem laist vēršus ganībās. Tagad viņi jūs tur gaida.

—  Labi, — Hendriks teica. — Pēc iespējas drīzāk jāsim pie viņiem, taču vispirms nenāktu par ļaunu iestiprināties. Es gribu ēst. Cienījamais Ormona kimgs, mums atkal jāizmanto jūsu viesmīlība.

—  Lūdzu, mani zēni, es tikai priecāšos. Bet kā jūs zināt manu vārdu?

—  Mums to pateica tie cilvēki, kas pastāstīja par žirafēm. Viņi meklēja savus zirgus.

—  Tas laikam biīs bijis mans kaimiņš Klotss. Viņš dzīvo piecpadsmit jūdzes uz austrumiem. Tad viņš teica, ka redzējis žirafes. Kur un kad viņš tās redzēja?

—  Vakar no rīta, desmit jūdzes uz dienvidiem.

—  Varbūt žirafes devās uz Graafreinetu paziņot, ka jūs nākat? Tie tik būtu joki, vai ne? — būrs iesmējās.

Tad viņš veda viesus uz māju. Iedami garām kādai mītnei, mednieki pārsteigti ievēroja Kongo, kas ātri paslēpās aiz stūra.

Kongo šī tikšanās bija negaidīta un nevēlama — viņš acīmredzami gribēja no tās izvairīties.

Atkal mīkla.

—  Ei, Kongo, nāc šurp! — Villems pakliedza. — Ko tu te dari? Kāpēc nagāji līdzi visiem pārējiem?

Kongo neatbildēja un ieslīdēja mītnē.

Būrs paskaidroja, ka Kongo nolēmis kalpot viņam Ar saviem iepriekšējiem saimniekiem viņš tālāk neies, jo tie esot pārāk slikti izturējušies, kad viņš ļāvis žirafēm aiziet. Pats Ormona Kongo lēmumu nekādi neesot ietekmējis.

—  Nevar būt! — Villems iesaucās. — Te ir kaut kāda kļiida. Viņš melo, ja jums apgalvoja, ka esot piekauts. Es viņu sabāru gan, bet nezināju, ka viņš ir tik jūtīgs. Man ļoti žēl, ka esmu viņu apvainojis, un es tūlīt varu viņam atvainoties.

Ormona kungs piegāja pie mītnes durvīm un pavēlēja Kongo iznākt laukā. Villems atvainojās, ka izteicis viņam tādas rupjības, un, vērsdamies kā pie drauga, lūdza, lai viņš piedod un kopā ar medniekiem atgriežas Graafreinetā.

Sarunas laikā būrs cieši lūkojās te saimniekā, te kalpā, it kā zinādams, kā vārdu apmaiņa beigsies. Holandieša acīs atmirdzēja prieks, kad kafers paziņoja, ka paliek pie jaunā saimnieka un vēlas, lai Villems izmaksā gada algu, kas viņam pienācās.

Villems bija sašutis par kalpotāja nesaprotamo rīcību un, nicīgi novērsies, kopā ar Hendriku un Arendu iegāja mājā.

Viesiem tika pasniegta auksta liellopu gaļa, milzīgs maizes klaips un pudele vīna. Saimnieks atkal izgāja. Viņš devās uz stalli, kur kalpotājs hotentots segloja zirgu.

— Ātri, Pīt, — bvirs teica. — Sēdies zirgā un auļo uz ziemeļiem, līdz satiec manu brāli un Džeimsu. Pasaki, lai viņi vēl stundu nenāk mājai tuvāk nekā pusjūdzi. Veicīgāk!

Pēc divām minūtēm hotentots sēdēja zirgā un auļoja tur, kur bija vēlēts.

Remdējuši izsalkumu, mednieki pateicās saimniekam un viņa sievai un atkal devās meklēt žirafes.

63. NODAĻA vai kongo NODEVĒJS?

Negribēdams vairs ilgāk izmantot Ormona kunga viesmīlību, Hanss nolēma pamest viņa māju, ierīkot netālu nometni un gaidīt savus biedrus.

Būrs sevišķi necentās Hansu atrunāt, un jauneklis devās pie makololo, lai viņus sagatavotu turpmākajam ceļam. Pēc pirmās apreibināšanās mūžā Makoras jaunieši vēl aizvien jutās drūmi, un, ieiedams kalpotāju mītnē, Hanss ievēroja, ka afrikāņus pārņēmusi tā īpašā nožēla, kas ved pie cietas apņemšanās nekad vairs nelietot grādīgos dzērienus.

Uzzinājuši, ka žirafes pazudušas, makololo kļuva vai neprātīgi no sirdsapziņas ēdām. Viens no viņiem plosīja sprogainos matus un atkārtoja:

—  Kombi! Kombi!

Hanss zināja, ka tā ir nāvējoša inde, kuru izmanto makololo.

Četri nelaimīgie jaunieši par pazudušajām žirafēm pilnīgi vainoja sevi un bija ļoti pateicīgi, ka pēc notikuma viņiem tomēr ļauj dzīvot.

Kad viss bija ceļam sagatavots, Kongo paziņoja, ka vēlas palikt būra saimniecībā.

—  Ko tas nozīmē, Kongo? — Hanss jautāja. — Vai tu dusmojies uz savu saimnieku? Viņš negribēja tevi apvainot. Ko tu gribi darīt?

—  Nezinu, baas Hans, — Kongo drūmi atbildēja.

Hanss bija pārliecināts, ka Kongo dusmojas tikai

pats uz sevi un drīz vien pārdomās. Tāpēc viņš necentās kaferu pārliecināt un aizjāja kopā ar Mori un makololo, kas dzina savus vēršus.

Hanss devās uz dienvidiem, kur auga lekna zāle. Apmēram trīs jūdzes no bura mājas viņš atrada mežu, kuram cauri tecēja maza upīte. Tās krastā

Hanss ierīkoja nometni mi saka gaidīt pārējos medniekus.

Hanss bija pametis būra māju negaidīti un varbūt pat mazliet nepieklājīgi, un, ja viņam prasītu, kāpēc tā rīkojies, spētu pamatot savu izvēli ar neskaidriem un nepārliecinošiem spriedumiem. Tomēr savi iebildumi viņam bija. Vispirms viņš gribēja aizvest makololo, kas bija viņa iizraudzībā, projām no mājas, kur iespējams atkal piedzerties ar Kapzemes viskiju.

Taču šīs bažas bija pilnīgi nepamatotas. Ja arī makololo vairs nesāpētu galva un viņi vairs nemocītos sirdsapziņas pārmetumos, nekas nepiespiestu viņus ķerties pie grādīgā pudelēm.

Kā jau filozofam, Hansam bija ļoti daudz pacietības. Morim un makololo bija nepieciešams miers, lai viņi pilnībā atgūtos pēc vakardienas dzeršanas. Vēršiem un zirgiem būtu lietderīgi paganīties upītes krastā, kur auga bieza zāle. Visi varētu jauki pavadīt laiku, gaidot medniekus pārnākam.

Iestājās nakts. Vērši un zirgi tika sadzīti kopā un, kā jau parasti, dzīvnieki apgūlās tuvāk lielajam ugunskuram, kas bija iekurts mežmalā.

Nakts pagāja mierīgi, taču rītausmā viņus uzmodināja suņa rejas un pazīstama balss.

Tas bija Kongo.

—  Es zināju, ka tu pārdomāsi un atgriezīsies, — Hanss teica.

—  Jā, es atnācu, — Kongo atbildēja. — Tikai ilgi nepalikšu. Iešu prom.

—  Kāpēc tad tu atnāci?

—  Lai satiktu baas Villemu, bet viņa šeit nav Kad redzēsiet, sakiet viņam, lai gaida trīs četras dienas, kamēr Kongo atgriezīsies.

■

— Villems jau vispirms dosies uz būra māju un tikai tad šurp. Tu pats viņu satiksi.

—  Nē, man būs jādzen būra vērši. Tagad es pie viņa strādāju. Pasakiet baas Villemam, lai gaida Kongo.

—  Es, protams, pateikšu, — Hanss atbildēja. — Bet tu kaut ko no manis slēp. Kāpēc tu gribi redzēt saimnieku, ja pats viņu pameti? Kāpēc tu neesi kopā ar mums?

—  Nezinu, — skanēja nenoteikta atbilde. — Muļķa Kongo neko nezina.

—  Man ir kaut kas jāsaka par Kongo, — Moris iejaucās. — Kongo vienmēr runā patiesību. Un arī tagad runā patiesību.

Kafers pasmaidīja, manāmi iepriecināts ar to, ko teica bušmenis.

Palūdzis vēlreiz pateikt Villemam, lai viņu gaida, Kongo steidzīgi aizgāja kopā ar Pēddzini.

Kafera rīcībā bija kaut kas noslēpumains, ko Hanss neizprata. Atlika piekrist paša Kongo skaidrojumam Acīmredzot viņš patiešām ir muļķis — vai ari sper muļķīgus soļus.

Villems un viņa draugi ieradās nākamajā dienā ap pusdienlaiku. Mednieku pūles nebija vainagojušās panākumiem.

— Jums nav veicies, — Hanss teica, kad mednieki piejāja. — Nu nekas, ne jau viss ir zaudēts. Atliek tikai veiksmīgi atgriezties mājās.

—  Nē, man vēl ir cerības, — Villems iebilda. — Mēs uzzinājām šo un to par žirafēm. Tās redzētas septiņas jūdzes uz dienvidiem. Bez viņām mēs nevaram atgriezties mājās. Mēs nebūsim mednieku vārda cienīgi, ja tās nesagūstīsim.

Morim un makololo lika sadzīt kopā vēršus, un visi sāka gatavoties ceļam.

—  Nav vienīgi Kongo un Pēddziņa, — Villems ieteicās. — Bez viņiem mums būs grūti.

—  Jā, pilnīgi aizmirsu, — Hanss atsaucās. —

Kongo no rīta bija atnācis un lūdza, lai tu viņu pagaidot. Viņš lūdza pagaidīt četras dienas un pat vairāk, ja nepieciešams.

—  Par laimi, tamdēļ nav vajadzīgs kavēt laiku, — Villems teica. — Šo nepateicīgo nelieti es pirms pusstundas satiku.

—  Tiešām? Ko tad viņš gribēja?

—  Tikai algu par pēdējo gadu. Savu mūžu neesmu tik ļoti vīlies otrā cilvēkā. Nekad nebūtu ticējis, ka Kongo spēj mūs nodot.

Ar to saruna izbeidzās.

64. NODAĻA tumsĀ IESPĪD GAISMA

Pēc pusstundas mednieki jāja tālāk.

— Žēl, ka vajadzēja šķirties no Kongo, — Villems teica, kad vērši tika dzīti pār upi. — Baidos, ka bez viņa mums neizdosies atrast žirafu pēdas. Tagad viņš ar Pēddzini būtu mums ārkārtīgi vērtīgs.

—  Žirafes mēs diezin vai atradīsim, — viņa brālis piebilda. — Tagad mēs esam apdzīvotās vietās, kur nekad nav miera. Vai nu žirafes būs aizmukušas no šejienes, vai arī pirmais pretimnācēja tās nošaus.

—  Par to jau es domāju, — Tbmēr pāris dienu vēl negribu zaudēt cerības. Šo zaudējumu man būs vieglāk pārdzīvot, ja balvu neviens nedabūs. Taču būrs teica, ka viņa brālis devies līdzīgā ekspedīcijā. Ja viņš dabūs žirafes, tad man nebūs vēlēšanās dzīvot.

Piepeši visi pamanīja, ka ar Mori notiek kaut kas dīvains. Likās, ka viņš grib griezties atpakaļ. Viņš nesaprotami murmināja pie sevis, kā allaž, kad bija saniknots vai apmulsis. Pēdīgi, nespēdams valdīt satraukumu, viņš piejāja pie Villema un jautāja:

—  Baas Villem, ko jūs teicāt par tā holandieša brāli?

—  Tiešām neatceros Mori, — Villems atbildēja. — Es laikam teicu, ka arī viņš devies gūstīt žirafes.

—  Vai arī viņš devās uz ziemeļiem kā mēs?

—  Jā, tā būrs teica?

—  Sen?

—  Cik atceros, pirms pusgada.

—  Kāpēc jūs man ātrāk to neteicāt?

Villems neturēja par vajadzīgu atbildēt, un bušmenis kādu bridi nodevās savām domām.

Tad viņš atkal ierunājās.

—  Baas Villem, — Moris teica. — Apstāsimies un mazliet parunāsim. Muļķis ir nevis Kongo, bet gan Moris.

—  Labi, un par ko tad mēs runāsim? — Villems jautāja.

—  Būra brālis atgriezās no ziemeļiem. Tur viņš nekādas žirafes nenoķēra, — Moris atbildēja. — Taču tagad, kā liekas, būs noķēris.

Pēkšņi Hansam, klausoties šo sarunu, atausa gaisma. Tagad bija pilnīgi skaidrs, kāpēc Kongo tik dīvaini rīkojas.

Mednieki tūlīt apstājās un sapulcējās ap Mori. Gandrīz divdesmit minūtes viņi pūlējās izdabūt no Mora visu, ko vien viņš varēja paziņot. Viņu apbēra ar desmitiem jautājumu un uzzināja, ka kalpotāju mītnē, kur Kongo un makololo tik jautri pavadījuši laiku, Moris redzējis kādu hotentotu, kas nesen atgriezies no ceļojuma uz ziemeļiem.

Par to Moris uzzinājis, klausīdamies, ko murmina iereibušais hotentots.

Tad hotentots izsaukts ārā un vairāk nav atgriezies.

Dzirdot, ka būram ir brālis, kas ari devies medīt žirafes, Morim pazibējusi doma, ka hotentots uz ziemeļiem devies nevis viens, bet gan kopā ar ekspedīciju. Taču ekspedīcija cietusi neveiksmi, un būra brālis nozadzis abas žirafes, ko tagad meklē Mora saimnieki.

Jo vairāk šī varbūtība tika pārrunāta, jo ticamāka likās.

Katrā ziņā Kongo bija radušās nelabas aizdomas, taču šaubas viņš neizpauda, jo baidījās kļūdīties. Laikam gan viņš palicis, lai noskaidrotu patiesību. Tas, ka viņš holandieša klātbūtnē ne visai laipni izturējās pret Villemu, varēja būt tikai māņu solis, lai iemidzinātu būra modrību un noskaidrotu, ko tas nodomājis.Tas pilnīgi atbilda Kongo raksturam, un Villems ar prieku noskārta, ka tieši tāpēc viņa kalpotājs palicis pie būra.

—  Kad es viņu pēdējo reizi redzēju, — Villems teica, — tad nodomāju, ka viņš nepavisam neizturas kā nodevējs. Tagad es saprotu, kādi muļķi mēs visi bijām. Es tūlīt došos atpakaļ un runāšu ar Kongo. Viņš man visu paskaidros, ja būra nebūs tuvumā.

—  Man radās vēl cita doma, — Hendriks ierunājās. — Tie divi, kas meklēja savus zirgus un teicās redzējuši mūsu žirafes, meloja. Tā bija veikla izrāde, un mēs ļāvāmies piemuļķoties kā bērni. Šie ļaudis bija būra brāļi, kas arī nolaupīja mūsu žirafes.

—  Tev taisnība, — Hanss teica. — Un Ormona kungs viņiem palīdzēja. Tāpēc ari viņš bija tik viesmīlīgs.

Tagad neviens vairs nešaubījās, ka žirafes nozadzis biirs un viņa brāļi. Medniekus tas pat iepriecināja. Tagad bija lielākas cerības žirafes atrast.

Neteikdams vairāk ne vārda, Villems pagrieza zirgu un jāja atpakaļ uz Ormona fermu.

Būrs sastapa viņu aiz vārtiem un bija manāmi pārsteigts. Villems tūlīt ievēroja, ka ieradies nelaikā. Bīīra sejā bija redzama neapmierinātība, un skatiens pauda satraukumu.

—  Es gribētu parunāt ar savu bijušo kalpu, — Villems teica. — Viņš nokalpojis pie manis daudzus gadus, un es negribētu šķirties no viņa nieku dēļ.

—  Lūdzu, — Ormons atbildēja. — Tikai viņš šobrīd dzen vēršus. Varat ņemt viņu līdzi, ja vēlaties.

Saule jau tiecās uz rietu. Villems zināja, ka Kongo drīz baru pārdzīs. Viņš aizjāja no mājas, cerēdams satikt kaferu ceļā. Pēc brīža līdzenumā patiešām parādījās liels vēršu bars. Apjājis tam apkārt, Villems ieraudzīja Kongo un divus hotentotus. Viņu klātbūtnē Kongo ne vārda neteica savam bijušajam saimniekam un izlikās viņu pilnīgi neredzam.

«Mēs esam kļivdījušies savos minējumos,» Villems nodomāja. «Kongo mani patiešām nodevis. Tā izlikties nespētu neviens.»

Viņš gribēja griezties atpakaļ, bet Kongo, ievērodams, ka hotentoti aizgājuši dažus soļus tālāk un runājas, pavērsās pret Villemu un čukstēja:

— Jājiet projām, baas Villem. Gaidiet mani nometnē. Es tur būšu rīt no rīta.

Villems bija neizsakāmi priecīgs. Šie vārdi pārliecināja, ka Kongo ir uzticīgs, ka cenšas viņu labā un ka viss beigsies labi. Mednieks atgriezās pie draugiem laimīgs — tāds viņš bija pirms divām dienām, kad dzīroja pie «viesmīlīgā» būra.

65. NODAĻA kafers UZZINA PĀRĀK DAUDZ

Kad Kongo uzzināja, ka žirafes pazudušas, viņš jutās vainīgāks par visiem. Sirdsapziņa teica, ka viņš nolaidīgi veicis savu pienākumu. Tāpēc Kongo nolēma darīt visu iespējamo, lai žirafes atrastu. Uzmanīgi apskatīdams žogu, viņš sāka šaubīties, vai žirafes to izgāzušas. Kalpotāju mītne atradās turpat tuvumā, un Kongo nosprieda, ka krītošo baļķu troksni viņš noteikti būtu dzirdējis. Stabi, pie kuriem žirafes bija piesietas, gulēja zemē, bet, ja tos būtu izgāzuši abi dzīvnieki, tad katrā ziņā kādu gabalu vilktu sev līdzi, kamēr pārtrūkst saites. Kongo radās aizdomas, ka sētu izgāzuši cilvēki. Bet īsti pārliecināts viņš nebija un pagaidām nolēma klusēt.

Viņš atcerējās arī iereibušo hotentotu, kas tajā vakarā bija lielījies, ka atgriezies no žirafu medībām ziemeļos. Tad viņu izsauca laukā cilvēks, kas angliski runājis kā būrs, bet māju saimnieks tas nebija.

Taču arī tas nebija viss: pie staļļiem stāvēja vairāki apsegloti zirgi, kas vēlāk nozuda tāpat kā žirafes. Tāpēc Kongo nolēma palikt, lai visu labāk novērotu. Viņš salīga pie būra kalpot, un tas viņu pieņēma.

Ar katru dienu Kongo aizdomas auga augumā. Viņš ievēroja, ka hotentots tiek kaut kur aizsūtīts, kamēr Villems, Hendriks im Arends ieturēja maltīti, bet, kad viņi aizjāja no fermas, ieradās divi baltie, kas izturējās kā mājās. Kongo nodomāja, ka šie ļaudis fermā bija arī tai naktī, kad žirafes nozuda un ka viņi droši vien arī ir tās nozaguši. Kafers ievēroja, ka tie abi dodas uz to pašu pusi, no kurienes atjāja, izskatīdamies tā, it kā dotos medībās vai tālā ekspedīcijā. Viņš gribēja abus svešiniekus izsekot, taču pietrūka drosmes.

Kongo nodomāja, ka šie ļaudis tālu neaizies un nolēma tos izsekot nākamajā rītā. Tikko svīda gaisma, viņš nemanāmi izzagās no šķūņa, kur bija pārgulējis nakti; atradis pēdas, viņš devās pa tām, un tas, ko drīz vien redzēja, apstiprināja viņa aizdomas.

Pēc desmit jūdzēm Kongo sasniedza kalnu grēdu, ko šķērsoja dziļas aizas.Viņš uzrāpās virsotnē un ieraudzīja, ka no aizas kāpj dūmu vērpete. Nometis zemē cepuri, viņš lika Pēddzinim to sargāt, bet pats klusi līda uz priekšu un drīz vien zem koku biezajām lapotnēm ieraudzīja liesmojam ugunskuru, kādu atpūzdamies varētu iekurt mednieki.

Taču līdzās pie kokiem bija piesieti divi lieli dzīvnieki, kas Kongo tūlīt pārliecināja, ka pie ugunskura atrodas nevis mednieki, bet zagļi. Tās bija abas žirafes, ko Kongo dzinis tūkstošiem jūdžu.

Žirafes sargāja tikai viens cilvēks, kas nepavisam nebija līdzīgs abiem baltajiem, ko viņš bija redzējis Ormona mājā. Viņu prombūtne Kongo nesatrauca. Žirafes viņš bija atradis, un vairāk nekas viņam nebija vajadzīgs. Iegaumējis, kā šī vieta izskatās, Kongo pagriezās, lai dotos prom.

Taču viņš nepaguva aiziet pat divdesmit soļus, kad atskanēja šāviens, kam sekoja Pēddziņa žēlie gaudi. Tai pašā mirklī no krūmiem, kas auga virsotnē, iznira divi jātnieki. Ar pirmo skatienu viņš atpazina abus baltos, kas bija ieradušies pie Ormona.

Kongo mēģināja paslēpties krūmos, taču viņam tas neizdevās. Jātnieki viņu pamanīja. Atrā pakavu dipoņa liecināja, ka jātnieki auļo tur, kur viņš paslēpies. Viņš metās bēgt. Skrienot lejā pa nogāzi, viņam izdevās atrauties no vajātājiem, bet ielejā tie ātri viņu panāca.Viens no jātniekiem iesita Kongo pa galvu ar bises laidi, un viņš nogāzās zemē.

—  Kāpēc tu apstājies? — ņirgādamies jautāja jātnieks, kas bija Kongo iesitis. — Kāpēc tu neskrien tālāk? — noliecies pār pakritušo, viņš piebilda ar velnišķīgu smaidu.

—  Jā, jā, kālab tu neskrien pastāstīt tiem muļķiem, kur ir žirafes? — piebalsoja otrs.

Šie ļaudis bija tie paši jātnieki, ko iepriekšējā dienā sastapa Villems, Hendriks un Arends. Viens no viņiem bija paša Ormona brālis, bet otrs — viņa sievas brālis. Viņi ilgus gadus dzīvoja kolonijas pierobežā un iztiku ieguva, zagdami afrikāņu lopus un iepirkdami no viņiem ziloņkaulu un strausa spalvas.

Nesen viņi atgriezās no neveiksmīgas ekspedīcijas uz ziemeļiem, ko bija rīkojuši, lai sagūstītu divas jaunas žirafes im dabūtu balvu. Ieraudzīdami Ormona fermā tos dzīvnieku, ko velti meklēja, viņi nespēja pretoties kārdinājumam tās vienkārši nozagt. Viņi nolēma paslēpt žirafes kalnos tik ilgi, kamēr mednieki, zaudējuši cerības tās atrast, dosies mājup.

Par nelaimi Kongo, zagļi bija no rīta izjājuši medībās un atgriezās tieši tajā brīdī, kad viņš aplūkoja viņu nometni.

—  Tas ir blēdis, ko Ormons pieņēma dienestā, — teica vīrietis, kas bija nogāzis Kongo. — Es jau Ormonam sacīju, ka nevajag viņu pieņemt, bet Ormons man neklausīja. Viņa muļķība mums varēja dārgi maksāt. Labi, ka laikā paguvām noķert šo melno nelieti. Ko mēs ar viņu darīsim?

—  Šausim nost un viss, — Ormona brālis atbildēja. — Viņš taču nedrīkst atgriezties pie saviem saimniekiem.

—  Labi jau labi! Es jau viņu daļēji esmu nogalējis. Tagad kārta ir tev. Sit viņu nost!

—  Nē, Džeims, tu sāki, tev ir arī jāpabeidz.

Lai gan abi bija zemiski nelieši, slepkavību

izdarīt neviens neuzdrošinājās. Viņi sasēja Kongo rokas aiz muguras, piecēla kājās un aizdzina uz nometni.

Mazliet atžilbis no sitiena, Kongo saprata, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Vaļā tie viņu nelaidīs, jo pārāk daudz viņš zina. Nav arī nekādu cerību, ka varētu palīdzēt saimnieks un viņa draugi — tie šobrīd atradās tālu.

—  Kādu zvēru tad jūs atvilkāt? — jautāja cilvēks, kas sargāja žirafes.

— Mums izdevās notvert spiegu. Viņš mūs izsekoja, taču tagad vairs nav jābaidās. Ko mums ar viņu darīt?

—  Šauj viņam galvā, Džeims, — ierosināja cilvēks, kas sargāja žirafes.

—  Tik un tā viņu vajadzēs nogalināt, — Džeimss teica. — tikai kurš no mums to izdarīs? Žēl, ka viņu nenošāvām tad, kad viņš bēga. Tas būtu īsti laikā. Bet tagad man negribas.

Lai cik zemiski bija šie nelieši, viņi nespēja aukstasinīgi nogalināt cilvēku. Tomēr Kongo bija nolemts nāvei.

Pēc ilga strīda Ormona brālim ienāca prātā lieliska doma. Viņš iteica aizvest gūstekni pie netālā dīķa, piesiet pie koka un atstāt visu nakti.

—  Es katru ritu tur redzu lauvas pēdas, — viņš teica ar velnišķīgu smaidu. — Varu likt galvu ķīlā, ka rīt no nēģera būs palikuši pliki kauli.

Šī doma visiem patika. Kad norietēja saule, viņi atraisīja Kongo saites, aizveda gūstekni pa šauru taciņu un cieši piesēja pie koka ūdens malā. Lai kafers nevarētu kliegt, viņam aizbāza muti.

66. NODAĻA kauja

Villems nepacietīgi gaidīja, kad uzausīs rits un ieradīsies Kongo, kā viņš bija apsolījis.

Taču pagāja rīts un arī diena, bet Kongo vēl aizvien nerādījās. Villemu pārņēma nepacietība.

—  Ilgāk vairs gaidīt nedrīkst! — viņš iesaucās, redzēdams, ka saule jau tiecas uz rietu. — Jādodas Kongo meklēt. Hendrik, vai tu jāsi līdzi?

Hendriks labprāt piekrita. Abi mednieki uzlēca zirgos un jāja uz Ormona fermu.

Šoreiz Ormons vairs neizturējās pret jaunekļiem tik pieklājīgi kā iepriekš.

—  Šis nelietis Kongo vakarnakt no šejienes aizbēga, — viņš teica. — Manuprāt, viņš ir kopā ar jums. Ja jūs viņu atrodat, aizvāciet pie velna.

—  Kā tev liekas, vai viņš tiešām no būra aizgājis? — Villems jautāja Hendrikam, kad viņi jāja projām no Ormona fermas.

— Jā, — Hendriks atbildēja. — Neredzu iemesla tam neticēt.

—  Bet kāpēc Kongo neatnāca pie manis, kā solīja?

—  Varbūt viņam bija svarīgi iemesli.

—  Kur lai mēs viņu tagad meklējam?

—  Atbildēt nav grūti, — Hendriks teica. — Kaut kur ziemeļaustrumos. Mēs taču redzējām, ka uz turieni aizjāja tie divi jātnieki, ko satikām nākamajā dienā pēc žirafu nozušanas. Viņi mūs nosūtīja uz dienvidiem, lai sajauktu pēdas.

Abi mednieki ātri aizjāja uz to pusi, ko Hendriks bija ieteicis.

Nojājuši piecas jūdzes, viņi ieraudzīja kalnu grēdu, kas neskaidri iezīmējās ziemeļaustrumos.

—  īsts zagļu midzenis! — Hendriks iesaucās. — Ja mēs savas žirafes tur neatradīsim, tad viņas ir zudušas uz visiem laikiem.

Saule jau rietēja, kad ceļinieki sasniedza grēdas pakāji. Palūkodamies atpakaļ, viņi ieraudzīja, ka apmēram jūdzes attālumā līdzenumam pāri dodas jātnieks.

—  Paskatīsimies, kur jāj šis cilvēks, — Hendriks teica. — Tas ir vai nu kāds no zagļiem, vai arī Ormona sūtnis.

Slēpdamies aiz kokiem, mednieki nokāpa no zirgiem, piesēja tos un sāka sekot jātniekam, kas tuvojās no līdzenuma puses.

Krēslā viņi redzēja, ka jātnieks lēni uzjāj kalnā un pa sedlieni nokļūst otrā virsotnē. Kļuva tumšs un viņi piesardzīgi devās uz priekšu, cerēdami, ka laimīga nejaušība tos ved jātnieka pēdās.

Tā patiešām bija. Uzrāpušies kalnā, kas atradās pusjūdzes attālumā no turienes, kur viņi pēdējo reizi jātnieku redzēja, mednieki ielejā ieraudzīja ugunskuru un tam līdzās trīs cilvēkus.

Kongo aizdomas, kuru pamatā varēja būt instinktīva nojauta, apstiprinājās. Līdzās ugunskuram pie koka bija piesietas abas jaunās žirafes, kuras medniekiem bija nolaupītas.

Villems un Hendriks pielādēja bises un droši iznāca klajumā.

—  Ne no vietas! — Villems pavēloši izsaucās. — Pirmais, kas kustēsies, tiks nošauts!

Džeimss paķēra bisi un veikli notēmēja. Taču, iekams vēl paguva izšaut, norībēja Villema šāviens, un zaglis nogāzās beigts. Ormona brālis, kas arī gribēja pretoties, tika ar šautenes laidi nogāzts blakus Džeimsam. Trešais zaglis, negribēdams piedzīvot tādu pat likteni, metās bēgt un skrēja tik ātri kā zirgs.

Pacēluši bises, mednieki tās izlādēja un aizsvieda tālu prom. Tad atraisīja žirafes un atgriezās tur, kur bija piesieti viņu zirgi. Uzlēkuši zirgos viņi jāja atpakaļ uz savu nometni, nelikdamies ne zinis par cilvēkiem, kas tika pamesti pie ugunskura.

67. NODAĻA labs, kas LABI BEIDZAS

Nabaga Kongo, kas dīķmalā bija piesiets pie koka, saprata, ka nolemts bada nāvei vai plēsīgiem zvēriem saplosīšanai. Viņa domas bija tādas kā slimniekam, kuram ārsts pateicis, ka cerību uz izveseļošanos neesot.

Kafers nebija no tiem, kas baidās no nāves, tomēr viņu skumdināja doma, ka viņš nekad vairs neredzēs savu iemīļoto saimnieku un nevarēs tam pateikt, ka žirafes atrastas.

Pēc stundas sabiezēja tumsa. Iestājās nakts. Pie dīķa atnāca nodzerties daži dzīvnieki, kas acīmredzot bija antilopes.

Vēl pēc stundas kafers tumsā saskatīja kādu dzīvnieku leoparda lielumā, bet nevarēja saprast, kas tas bija. Dzīvnieks klusi viņam tuvojās.

Nepazīstamais dzīvnieks pievirzījās pavisam klāt un, kad Kongo likās, jau grasījās lēkt, piepeši kafers atpazina Pēddzini.

Kongo sirdī ielija prieks. Sims ir dzīvs un nav viņu pametis. Ja viņš mirs, tad ies bojā kopā ar savu uzticīgo draugu. Brīdi Kongo aizmirsa gan Villemu, gan žirafes.

Kamēr suns luncinājās ap viņu, Kongo ievēroja, ka tas lec uz trim kājām un kažoks pie lāpstiņas ir vienās asinīs. Taču dzīvnieks bija tik laimīgs,

sastapdams savu samnieku, ka nejuta ievainojuma sāpes. Kongo nevarēja sunim pateikt neviena atzinības vārda, ne arī viņu noglāstīt. Izteiksmīgās dzīvnieka acis šķita raugāmies pārmetoši — kāpēc viņš klusē?

Pēkšņi tālumā norībēja šāviens. Tas bija dobjš un kaferam izklausņās pazīstams — gluži kā no Villema šautenes. Bet kā šeit varēja gadīties Villems? Nē, tas laikam viņš nebūs. Pēc kāda brīža atskanēja vēl trīs šāvieni. Tad augšā bija dzirdama pakavu dunoņa. Tur jāja cilvēki. Kongo dzirdēja viņu balsis.

«Zagļi,» Kongo nodomāja. «Viņi dodas uz citu vietu.»

Jātnieki atradās vairs tika simts jardu no koka, pie kura bija piesiets Kongo. Viņi ātri virzījās uz priekšu, bet piepeši kafers izdzirdēja dīvainu troksni un kādu balsi, kas teica:

«Brīdi apstājies, Hendrik. Mans zirgs aizgāja gar vienu koka pusi, bet Tutla — gar otru.

Tas bija Villems. Par Tutlu sauca vienu no žirafēm.

Kongo izmisīgi centās atbrīvoties no saitēm un izspļaut vīkšķi, bet visas viņa pūles bija veltīgas. Vai tiešām viņš nekādi nevarēs paziņot par savu klātieni draugiem, kas atrodas tik tuvu? Viņi aizjās atpakaļ uz Graafreinetu, bet viņš paliks piesiets pie koka un tiks plēsīgiem zvēriem par barību. Viņam zuda pēdējā cerība izglābties.

Pēkšņi ierēcās lauva. Pēddzinis pietrūkās kājās un zvēru valdniekam atbildēja ar skaļām rejām. Uzticīgais dzīvnieks bija gatavs aiztāvēt savu saimnieku.

Mednieki pazina Pēddziņa rejas. Mirkli vēlāk kafers izdzirdēja auļojam zirgu: Villems drāzās no kalna lejā, skaļi salikdams: — Kongo! Kongo!

Tiklīdz Kongo bija atbrīvots, viņš steidzās pie Pēddziņa un tam no visas sirds atvainojās par sagādātajām ciešanām. Likās, ka sims visu saprata un viņam piedeva.

Kad Moris ieraudzīja medniekus ar žirafēm, viņš no prieka paziņoja, ka vairs nekad nesauks Kongo par muļķi.

Otrā dienā karavāna devās ceļā. •

68. NODAĻA nobeigums

Pēc ilgstoša divu trīs nedēļu ilga ceļojuma jaunie žirafu mednieki beidzot ieradās Graafreinetā. Arī iepriekšējās ekspedīcijās viņi bija bijuši projām ilgāku laiku, bet nekad nebija tā ilgojušies pēc ģimenes pavarda un nekad ari nebija tik priecīgi sagaidīti.

Kad mednieki jāja cauri pilsētai, iedzīvotāji iznāca no mājām,, lai ar viņiem sasveicinātos. Visi žirafes aphtkoja ar tādu pat izbrīnu, ar kādu makololo lūkojās uz baznīcas torni.

Nebija neviena cilvēka, kas nezinātu, ka mednieki dodas ekspedīcijā un kāds tai mērķis. Taču lielākā daļa medniekiem paredzēja pilnīgu neveiksmi, kas bija piemeklējusi pārējos žirafu tīkotājus.

—  Mēs atgriežamies mājās ar godu, — Hendriks teica saviem ceļabiedriem, kad ieraudzīja, cik sajūsmināti viņus sagaida Graafreinetas ļaudis.

—  Un par to mums jāpateicas neatlaidīgajam Villemam, — Arends piebilda.

— Nedomāju, ka biju īpaši neatlaidīgs, — Villems teica. — Es tikai negribēju pārjāt mājās bez divām jaunām žirafēm. Tāir vienīgā atšķirība starp mums.

Ģertrūde van Blooma un Vilhelmīne van Vejka bija laimīgas, ka atkal redz savus līgavaiņus un nekautrējās to atzīt.

Par pārciestajām grūtībām Kongo un Moris bagātīgi sev atlīdzināja, izturēdamies iedomīgi pret citiem kalpiem, kā ari ēzdami, dzerdami un gulēdami vairāk nekā jebkad.

Jauno mednieku ģimenes bija ārkārtīgi gādīgas pret makololo. Kad visiem četriem pienāca laika doties atpakaļ uz dzimteni, katram tika uzdāvināts zirgs, šautene un apģērbs. Villems nosūtīja arī vairākas noderīgas mantas savam draugam un aizstāvim Makoram.

Villemu gaidīja vēl viens ceļojums. Viņam vajadzēja braukt uz Keiptaunu un pavadīt Hansu līdz kuģim, ar ko jaunais botāniķis gribēja ceļot uz Eiropu; turklāt bija jānodod žirafes Holandes konsulam. Jāpiebilst, ka uz Keiptaunu viņš devās tikai pēc mēneša, kad zirgi un žirafes bija labi atpūtušās.

Pirms aizceļošanas uz Eiropu Hanss gribēja redzēt Ģertrūdes un Vilhelinīnes kāzas.

Nākamajā dienā pēc kāzām Villems un Hanss devās uz Keiptaunu ar žirafēm un ziloņkaulu. Žirafes tika veiksmīgi nogādātas Holandes konsulam, kas tūlīt izmaksāja solīto atlīdzību. Dzīvnieki tika nosūtīti uz Eiropu ar to pašu kuģi, ar ko brauca jaunais botāniķis. No sava drauga Villems šķīrās tad, kad kuģis jau bija gatavs iziet jūrā. Tai pašā dienā viņš devās atpakaļ uz Graafreinetu.

Arī tagad Villems dzīvo Graafreinetā un strādā mierīgu darbu. Tomēr viņam tas nav īsti pa prātam: viņu vilina piedzīvojumu alkas un neatlaidīgie Jana un Klāsa lūgumi, kas vecāko brāļu nostāstu

ietekmē grib atteikties no mācībām, lai dotos medībās.

Taču Hendriku un Arendu klejotāju dzīve vairs nevilina. Mājas pavards viņiem šķiet pietiekami jauks, un viņi ir ar mieru dot jaunākajiem brāļiem iespēju padzīvot dažus mēnešus aiz kolonijas robežām, lai arī tie izcīnītu godpilno žirafu mednieku nosaukumu.

SATURS

1.   TOC \o "1-3" \h \z nodaļa Apsolītā zeme…………………………………….. 3

2.    nodaļa Limpopo krastos………………………………… 7

3.    nodaļa Divkāršas lamatas…………………………… 12

4.    nodaļa Bedrēs…………………………………………….. 16

5.   nodaļa Arends pazudis………………………………… 21

6.    nodaļa Pēddzinis………………………………………… 24

7.    nodaļa Pazudušais mednieks……………………….. 28

8.   nodaļa Atbrīvošana……………………………………… 33

9.    nodaļa Piedzīvojums ceļā…………………………….. 37

10.   nodaļa Makora……………………………………………. 41

11.   nodaļa Makoras ciems…………………………………. 44

12.   nodaļa Mednieki pētī apkaimi …. 48

13.   noda a Uzticīgais Smoks………………………………. 50

14.   nodaļa Pie ezera………………………………………….. 53

15.   nodaļa Hipopotamu medības………………………… 56

16.   nodaļa Uz žirafu zemi………………………………….. 60

17.   nodaļa Žirafu medības…………………………………. 63

18.   nodaļa Cīņa ar ziloni……………………………………. 67

19.   nodaļa Neatlaidīgs pretinieks……………………….. 72

20.    nodaļa Šķirti………………………………………………. 76

21.    nodaļa Neveiksme pēc neveiksmes. . . 80

22.   nodaļa Atkal kopā……………………………………….. 83

23.   nodaļa Aušības naktī…………………………………… 87

24.    nodaļa Gūstā……………………………………………… 90

25.    nodaļa Briesmās…………………………………………. 94

26.    nodaa Viņus gaida nāve………………………………. 98

27.    nodaļa īstajā laikā…………………………………….. 102

28.    nodaļa Lamatas………………………………….. ' . 105

29.    nodaļa Vilšanās………………………………………… 109

30.   nodaļa Atkāpšanās……………………………………. 112

31.    nodaļa Glābšanās no vajātājiem. . . . 115

32.    nodaļa Tirānija un uzticība…………………………. 119

33.    nodaļa Labas ziņas……………………………………. 124

34.   nodaļa Aplenkums……………………………………… 129

35.    nodaļa īstajā brīdī……………………………………… 133

36.    nodaļa Sarunas par atgriešanos mājās . 136

37.    nodaļa Mimozu mežs………………………………….. 139

38.   nodaļa Atkal vilšanās…………………………………. 142

39.    nodaļa Bifeļu bars……………………………………… 146

40.    nodaļa Saindētais avots ……. 150

41.    nodaļa Satraucošs notikums……………………….. 153

42.    noda a Lamatu bedres……………………………….. 156

43.    nodaļa Karu novads…………………………………… 160

44.    nodaļa Nāves dīķis…………………………………….. 164

45.    nodaļa Ūdens sakne…………………………………… 168

46.   nodaļa Apbrīnojams sūknis…………………………. 171

47.    nodaļa Mirāžas………………………………………….. 175

48.   nodaļa Atkal aizkavēšanās…………………………. 177

49.    nodaļa Izmisīgā vajāšana…………………………… 180

50.    nodaļa Nemierīga nakts……………………………… 183

51.    nodaļa Jaunā žirafe sagūstīta …. 187

52.    nodaļa Mainīgā laime…………………………………. 191

53.    nodaļa Villema meklēšana………………………….. 194

54.   nodaļa Atgriešanās…………………………………….. 197

55.    nodaļa Zaudētais atrasts……………………………. 199

56.    nodaļa Lauvas medības……………………………… 203

57.    nodaļa Jaunas neveiksmes…………………………. 206

58.    nodaļa Bēgle atrasta………………………………….. 209

59.    nodaļa Būra saimniecība……………………………. 212

60.    nodaļa Kur pazudušas žirafes? . . . .215

61.   nodaļa Aplamas pēdas………………………………… 219

62.    nodaļa Daži mājieni…………………………………… 221

63.    nodaļa Vai Kongo nodevējs?……………………….. 225

64.    noda a Tumsā iespīd gaisma………………………. 228

65.    noda a Kafers uzzina pārāk daudz . . 232

66.    nodaļa Kauja…………………………………………….. 236

67.    nodaļa Labs, kas labi beidzas …. 238

68.    nodaļa Izskaņa………………………………………….. 241

г

Arī nakamgad pielikumi: Trešdienās "LIKUMI UN LĒMUMI" Ceturtdienās "HEDVIGAS KUNDZES AVĪZE" Piektdienās "TĀLRĀDE. TĀLDZIRDE" Sestdienās jauns pielikums "MĒS ESAM ĢIMENE".

Vislētāk ir abonēt visam 1997. gadam 42 lati

(tikai 14 santīmu par vienu avīzes numuru). Abonējot uz laiku mazāku par gadu, ir atlaides 1996. gada jebkura perioda abonentiem (uzrādot kvīti). Abonēšanas cena ar atlaidēm:

Laikraksts "Rīgas Balss" iemanto arvien vairak lasītāju ārpus Latvijas galvaspilsētas, tāpēc tā vairs nav tikai rīdzinieku avīze.

-   Zili brīnumi, teica Marta, attldama pārsējus. Lūk, kas tas ir. Mēs visi esam Dieva bērni. Par spīti viņu pagāniskajam dzīvesveidam, viņi ir labāki kristieši nekā daži, kurus es vārdā nesaukšu. Viņa pagriezās pret mani. Es nesaku, ka man patīk, kā tu to visu dabūji. Šāda klaiņošana var pievērst ļaužu uzmanību. Ja tevi kāds būtu ieraudzījis… un ar viņu…

-   Bet es taču ļoti uzmanījos, lai mani neieraudzītu.

-   Bet ja nu…

Viņa paskatījās uz mani, viņas godīgā seja bija raižpilna, taču viņa pārstāja bārties, lai apkoptu Jonasu. Viņam vēl nav pārgājušas sāpes. Mēs ar Martu gatavojamies ievilkt kaulus atpakaļ vietā. Mums vajadzēs, lai Tobiass viņu pietur.

5b. iera/cdfo

Man jāņem vērā Martas kurnēšana. Esmu ierobežojusi savus meža apmeklējumus, tomēr vēl arvien eju turp. Mūsu vienīgie kaimiņi ir Riversi, neskaitot veco Tomu Kārteru, bet viņš vienmēr ir vai nu piedzēries, vai izguļ dzērumu. Es nekad neredzu nevienu citu, tāpēc neviens neko nevar uzzināt.

Lai nu kā, bet Jonass domā, ka viņas bažas ir muļķīgas. Viņš mudina mani, lai uzzinu ko vairāk. Kailais sumaks, ārstnieciskais sasafrs, čūsku aristolohija, plankumainā krastkaņepe. Saraksts turpina augt garumā. Sīlis man parāda, kur meklēt ārstnieciskos augus un zālītes, dažus nosaukdams indiāņu vārdos, citus vārdos, kādos tos sauc kolonisti. Viņš paskaidro, kādas īpašības piemīt augiem, norādīdams, kuras to daļas ir indīgas, kuras nāk par labu veselībai, kuras var lietot, lai ārstētu noteiktas kaites. Es klausos uzmanīgi, lai varētu visu pastāstīt Jonasam.

-   Kā viņš jūtas?

-   Daudz labāk. Drīz viņš jau varēs staigāt ar spieķi. Pagaidām viņš vēl sēž, atslējis kāju, un strādā pie savas Vēstures.

Content

Mains Rīds Tomass Žirafu mednieki

1.nodaļa APSOLĪTĀ ZEME

2.nodaļa LIMPOPO KRASTOS

3.nodaļa DIVKĀRŠAS LAMATA^

4.nodaļa BEDRĒS

5. nodaļa ARENDS PAZUDIS

6.nodaļa pĒddzinis

7.nodaļa PAZUDUŠAIS MEDNIEKS

8. nodaļa ATPESTĪŠANA

9.nodaļa PIEDZĪVOJUMS CEĻĀ

10. nodaļa makora

11. nodaļa MAKORAS CIEMS

12. nodaļa MEDNIEKI PĒTĪ APKĀRTNI

13. nodaļa UZTICĪGAIS SMOKS

14.nodaļa PIE EZERA

15. nodaļa HIPOPOTAMU MEDĪBAS

16. nodaļa UZ ŽIRAFU ZEMI

17. NODAĻA Žirafu medĪbas

18.NODAĻA cĪŅa ar ziloni

19. NODAĻA neatlaidĪgs pretinieks

20. NODAĻA ŠĶirti

21. NODAĻA neveiksme pĒc neveiksmes

22. NODAĻA atkal kopĀ

23. NODAĻA auŠĪbas naktĪ

24. NODAĻA gŪstĀ

25. NODAĻA briesmĀs

26. NODAĻA viŅus gaida nĀve

27. NODAĻA ĪstajĀ laikĀ

28. NODAĻA lamatas

29. NODAĻA vilŠanĀs

30. NODAĻA atkĀpŠanĀs

31. NODAĻA glĀbŠanĀs no VAJĀTĀJIEM

32. NODAĻA tirĀnija un UZTICĪBA

33. NODAĻA labas ziŅas

34.NODAĻA aplenkums

35. NODAĻA ĪstajĀ BRĪDĪ

36. NODAĻA SARUNAS PAR atgrieŠanos mĀjĀs

37. NODAĻA mimozu meŽs

38. NODAĻA atkal vilŠanĀs

39. NODAĻA bifeĻu bars

40. NODAĻA saindĒtais avots

41. NODAĻA satraucoŠs notikums

42. NODAĻA lamatu bedres

43. NODAĻA karu novads

44. NODAĻA nĀves dĪĶis

45. NODAĻA Ūdens sakne

46. NODAĻA apbrĪnojams sŪknis

48. NODAĻA atkal AIZKAVĒŠANĀS

49. NODAĻA izmisĪgĀ VAJĀŠANA

50. NODAĻA nemierĪga NAKTS

51. NODAĻA jaunĀ Žirafe SAGŪSTĪTA

52. NODAĻA mainĪgĀ laime

53. NODAĻA villema MEKLĒŠANA

54. NODAĻA atgrieŠanĀs

55. NODAĻA zaudĒtais ATRASTS

56. NODAĻA lauvas MEDĪBAS

57. NODAĻA jaunas NEVEIKSMES

58. NODAĻA bĒgle ATRASTA

59. NODAĻA bŪra SAIMNIECĪBA

60.NODAĻA kur pazuduŠas ŽIRAFES?

61. NODAĻA aplamas PĒDAS

62. NODAĻA daŽi MĀJIENI

63. NODAĻA vai kongo NODEVĒJS?

64. NODAĻA tumsĀ IESPĪD GAISMA

65. NODAĻA kafers UZZINA PĀRĀK DAUDZ

66. NODAĻA kauja

67. NODAĻA labs, kas LABI BEIDZAS

68. NODAĻA nobeigums

SATURS