Čakovskis Aleksandrs

Blokade-1

Aleksandrs Čakovskis

Blokāde - pirmā grāmata

ALEKSANDRS ČAKOVSKIS

I

— Bet tagad pastāsti: kā tu par to izšķīries? Kā?! — Koroļovs jautāja.

Viņi sēdēja viesnīcā «Maskava», mazā istabiņā, uz kuru Zvjagincevs tikko bija pārcēlies. No Kremļa viņš bija atgriezies kopā ar Koroļovu, ar kuru jau piekto dienu dzīvoja vienā viesnīcā un vienā stāvā, tikai pulkvedis Koro ļovs — atsevišķā numurā, bet majors Zvjagincevs — istabā ar piecām gultām.

Taču šodien, kad viņi gāja garām stāva dežurantei un Koroļovs apstājās, lai paņemtu istabas atslēgu, bet Zvjagincevs jau bija pagājis dažus soļus pa gaiteni uz priekšu, domādams, ka viņa istabā droši vien kāds būs, viņu apstādināja dežurantes balss.

— Jūs esat pārcelts citur, biedri komandieri, — viņam sacīja dežurante, paveca, neliela gaišmate ar ļoti bālu albīnes seju un spilgti krāsotām lūpām. — Mantas jau pārnestas. Jūsu čemodāniņš! Uz atsevišķu istabu!

— Vai jūs man to sakāt? — Zvjagincevs izbrīnījies vaicāja. — Mēs taču šovakar braucam projām. Ar «Bultu»!

— Es nekā nezinu, itin nekā nezinu, tāds ir direkcijas rīkojums. — Viņa sniedza Zvjagincevam atslēgu, nozīmīgi smaidīdama, gluži kā vēlēdamās likt viņam saprast, ka zina daudz vairāk nekā runā.

— Vareni! — Koroļovs pasmīnēja. — Precīzi strādāl Nu iesim, major, parādi savus jaunos apartamentus!

— Kāpēc tas vajadzīgs? — Zvjagincevs neizpratnē rauca uzacis, kad viņi bija iegājuši numurā — mazā istabiņā, kurā tomēr bija izvietots daudz mēbeļu: rakstāmgalds, divi krēsli, gulta ar gaišzilu pārsegu, tad vēl otrs — mazs apaļš galdiņš istabas vidū; virs tā pie griestiem karājās lampa ar koši zila auduma abažūru.

Puspavērtas durvis veda vannas istabā.

— Ko tad es te darīšu? — Zvjagincevs sacīja, mulsi apkārt raudzīdamies. — Pēc trim stundām taču . . .

Viņš pavilka uz augšu karavīra blūzes piedurkni un paskatījās pulksteni.

— Ko darīsi? — Koroļovs atjautāja. — Haha! To tu paprasi man. Es zinu.

Viņš sparīgi piegāja pie rakstāmgalda, paņēma telefona klausuli un, uzgriezis trīs ciparus, teica:

— Vai restorāns? Nu tad tā . . .

. . . Un tagad viņi sēž pie maza, apaļa, pulēta galda. Viesmīlis tikko kā atnesis uz lielas paplātes Koroļova pasūtītās vakariņas — bifštekus, kam uzgāzti virsū dziļie šķīvji, lai neatdziest, kartupeļus metāla trauka, ar sīpola ripiņām garnētu siļķi, konjaka pudeli, glāzītes, — visu to uzlicis uz galda un aizgājis.

— Tagad tā, — Koroļovs sacīja, apsēzdamies un izstiepdams zem galda kājas rūpīgi nospodrinātos zābakos, kas cieši apņēma ikrus, — es nedz ēdīšu, nedz dzeršu. Un arī tev neļaušu. Kamēr nebūsi visu izstāstījis. Kā tu izšķīries par to? Nu ātrāk, ātrāk! Stāsti taču!

Zvjagincevs paraustīja plecus un apjucis pasmaidīja.

— Aizsūtīju prezidijam zīmīti. Pat nebiju drošs, ka tā tik tālu būs aizgājusi... Un tas ir viss.

— Nu, vai zini! . . .

Koroļovs neizpratnē noplātīja rokas, tad paņēma pudeli, ar acīm pameklēja uz galda korķu viļķi. To neatradis, satvēra pudeli lielajā dūrē, enerģiski to grozīja, kamēr šķidruma strūkla sāka kāpt kaklā, tad ar spēcīgu plaukstas sitienu pa pudeles dibenu izsita korķi.

— Meistarīgi, — Zvjagincevs teica, atkal pasmaidīdams.

— Mans tēvs bija ormanis. Viņam piederēja transporta līdzeklis ar viena zirgspēka jaudu. Viņš nemaz neprata apieties ar viļķi. Bet agrāk taču pudelēm bija pamatīgi korķi. Tā jau no bērna kājas esmu mācījies šai amata.

Viņš ielēja konjaku glāzītēs, paraudzījās Zvjaginceva, neticīgi pašūpoja galvu un iesmējies sacīja:

— tātad tu aizsūtīji zīmīti? Izņēmi piezīmju blociņu, uzšvīkāji pāris vārdu — un tas bija viss?

Zvjagincevs klusēja.

— Tu taču vismaz uzrakstīji, kas tu tāds esi? — Ko roļovs nelikās mierā. — Varbūt tevi noturēja par kādu ģenerāli? Dienesta pakāpi, savu dienesta pakapi tu taču

minēji?

— Varbūt labāk iedzersim, Pāvel Maksimovič? — Zvja gincevs teica, pēkšņi juzdamies ārkārtīgi noguris, un sniedzas pēc glāzītes.

— Nē, pagaidi! — Koroļovs iesaucās un, strauji pastiepis roku, ar plato plaukstu apsedza Zvjaginceva glāzīti. _— Gribu tikt skaidrībā. Ja man kāds būtu teicis, ka A|oša Zvjagincevs pirmais meties uzbrukumā, es tūlīt ticētu. Pats izlādējis nezināmas konstrukcijas mīnu?... Piejauju, ka tā bija, — pilnīgi iespējams. Bet šitā . . . Neticami! Staļins! Tautas komisārs! Maršali! Visapkārt ģenerāļi un admirāļi. .. Un pēkšņi: «Vārds biedram Zvja gincevam, Ļeņingradas kara apgabals!» Sākumā pat nesapratu: visu apgabala priekšniecību es tā kā pazītu, bet te vēl uzradies kāds Zvjagincevs! Skatos — ak tu tētīt, tā taču ir viņa ekselence Aleksejs Vasiļjevičs, kas tur iet pa eju! . .. Paklau, goda vārds, ja es tai laikā būtu stāvējis, nevis sēdējis, man no bailēm par tevi būtu kājas saļodzījušās.

Koroļovs atkal noplātīja rokas, tad papurināja masīvo galvu un sacīja:

— Labi. Dzersim arī! Apsveicu tevi! Nē, pagaidi! — Viņš atģidās un atkal ar plaukstu apsedza Zvjaginceva glāzīti. — Vispirms pašu galveno. Ko tev jautāja biedrs Staļins?

— Tu taču dzirdēji.

— Dzirdēji, dzirdēji! No tā vien, ka pats dzirdi, ko viņš runa, var galvu pazaudēt. Pierakstīju, ko saka visi runātāji, bet to palaidu garām. Pag, te man ir . . .

Pagriezies ar visu krēslu, Koroļovs paņēma savu planšeti, kas bija nolikta uz rakstāmgalda, izvilka lielu piezīmju bloku un sāka to šķirstīt, runādams līdzi:

^ Ta .. . Mereckovs . . . Grendals . . . Kuzņecovs . .. Kur tad tu man esi palicis? Es taču, major, esmu tevi palaidis garām! Nudien — palaidis! Tik ļoti biju par tevi uztraucies, ka pat nekā neesmu pierakstījis. Nu, par to vēlāk. Bet tagad atkārto man biedra Staļina repliku! Nu? Tikai vardu pa vārdam!

Koroļovs izņēma no blūzes kruškabatas pildspalvu, noskrūvēja tai uzgali, pakratīja un sagatavojas rakstīt.

— Vārdu pa vārdam neatceros, — Zvjagincevs teica.

— Neatceries, ko teica Staļins? — Koroļovs jautaja, patiesi izbrīnījies.

— Vārdu pa vārdam neatceros, — Zvjagincevs klusām atkārtoja. — Ari es taču biju ļoti uztraucies . . . Pagaidi! Šķiet, es sacīju, ka mums nepietika tehnikas, lai...

— Es neprasu, ko tu sacīji, — Koroļovs viņu pikti pārtrauca, — es gribu pierakstīt Josifa Visarionoviča vārdus!

— Par to taču es arī runāju, — Zvjagincevs atbildēja un pats bija pārsteigts par savu īgnumu. — Kad es visu to stāstīju, viņš mani pārtrauca un jautāja: «Sakiet — vai, pēc jūsu domām, inženieru karaspēka daļu rīcībā vajadzētu būt...»

— Nesteidzies tā! — Koroļovs izmisīgi iesaucas.^— Es taču tev neesmu nekāda stenogrāfiste! Runā lēnāk! — Viņš ar elkoni pagrūda sānis bifšteka šķīvi, nolika sev priekšā uz galda piezīmju bloku un sāka pierakstīt. — «Sakiet, vai...» — Koroļovs atkārtoja, rūpīgi vilkdams ar spalvu pa papīru.

— Neesmu drošs, ka viņš teica tieši šos vārdus, — Zvjagincevs viņu pārtrauca. — Un, manuprāt, galvenais nav burtiskums, bet sacīto vārdu jēga.

— Tā, tā, tā! Ak tad «jēga»! — Koroļovs sacīja, atdarinādams Zvjagincevu, tad aizvainota cilvēka balsi turpināja: — Protams, ko nu majors Zvjagincevs ies noņemties ar kaut kādu pulkvedi Koroļovu! Viņā taču klausījies pats biedrs Staļins, nemaz nerunājot par visādiem maršaliem un ģenerāļiem! — Koroļovs sarauca biezās, mazliet iesirmās uzacis un piebilda jau citādā — dzedrā, pamacoša tonī: — Manī gan ir ieaudzināts uzskats, ka biedra Staļina vārdi citējami precīzi. Nezinu, kā citi, bet es ...

— Pāvel Maksimovič, kāpēc jūs tā? . .. — Zvjagincevs atkal pārtrauca Koroļovu, juzdams, ka īgnums ir pilnīgi pārgājis, un pats klusībā brīnīdamies, kā viņš bija varējis aizmirst Staļina teiktos vārdus — ne jau jautājuma jēgu, nē, to viņš atminējās ļoti labi, bet pašus vārdus.

Zvjagincevs mēģināja sasprindzināt atmiņu, atcerēties notikušo un ar visu savu būtni, ar visām savam domam atkal pārcēlās uz turieni, kur bija pavadījis pēdējas četras dienas...

Jau pirms divām nedēļām Zvjagincevam bija kļuvis zināms, ka Maskavā notiks svarīga apspriede, kurā runās par nesen pabeigtā Padomju Savienības un Somijas kara rezultātiem. Par to bija stāstījis kara apgabala inženieru karaspēka pārvaldes priekšnieks, pavēlēdams sagatavot materiālus par inženieru karaspēka darbību, lai vajadzības gadījumā dotos ar tiem uz Maskavu.

Tas bija vakarā, īsi pirms darba beigām.

Zvjagineevs izgāja no štāba ēkas, kas atradās Uricka — bijušajā Pils laukumā, un sāka iet pa 25. Oktobra prospektu, ko visi pēc veca ieraduma joprojām sauca par Tievas prospektu, lai nokļūtu līdz Ļiteinija prospektam un tur iekāptu autobusā. Zvjagineevs katru dienu gāja majas pa šo ceļu. Katru dienu, kopš bija beidzies Padomju Savienības un Somijas karš un viņš atkal dzīvoja Ļeņin grada, lai gan agrāk — pirms kara bija taupījis laiku un pēc darba kāpis tramvajā jau pašā Ņevas prospekta sākuma, Gogoļa ielas stūrī.

Kara laikā Zvjagincevam tikai vienreiz bija gadījies būt Ļeņingradā, un tā bija viņu pārsteigusi. Uz neilgu laiku no frontes atgriezies šlubā, viņš pirmoreiz redzēja pilsētu grimstam tumsā. Tur Karēlijas zemes šaurumā starp sniega kupenām nakts tumsa, kuru plosīja tikai spokainās signālraķešu ugunis, bija šķitusi dabiska, lai gan tur grandīja artilērijas šāviņi un klusi svilpa snaiperu lodes — it kā zēns ar prasmīgu roku mestu ūdenī plakanus akmentiņus.

t ie viņš visu uztvēra citādi. Te nešāva, te nebija sniega kupenu, tomēr milzīgā pilsēta, kas agrāk — cik tālu vien sniedzās Zvjaginceva atmiņa — katru vakaru bija iedegusi desmitiem tūkstošu uguņu, bet tagad slīga tumsā, atstāja smagu, nomācošu iespaidu.

Un ne jau tikai uz viņu vien. Visi ļeņingradieši karu ar Somiju izjuta_ daudz asāk nekā pārējie padomju cilvēki. Pirmo reizi pec revolūcijas cīņu gadiem un vēlākā saimnieciskā sabrukuma pilsēta atkal grima tumsā — bija gaidāmi somu aviacijas uzlidojumi. Hospitāļos un slimnīcās ieveda ievainotus un apsaldējušos cilvēkus.

... Lai gan kopš kara beigām jau bija apritējušas vairākas nedeļas, Zvjagincevam joprojām ļoti patika pastaigāties pa Ņevas prospektu, kas atkal mirdzināja logu, laternu un skatlogu ugunis, un ar prieku sajust, ka viss ir pa vecam, ka pierastā pasaule ir nesatricināma.

Bija iznācis tā, ka Zvjagincevs, viens no apgabala inženieru karaspēka pārvaldes komandieriem, kara laika bija kļuvis par pārvaldes priekšnieka tiešu palīgu. Viņa priekšgājējs jau otrajā kara dienā bija ar šķembu smagi ievainots galvā, kad tas pārbaudīja nocietinājumu priekšējo līniju.

Varēja likties, ka nelielās pieredzes dēļ Zvjagincevs tik augstam amatam nav piemērots; viņš bija tikai divdesmit astoņus gadus vecs un tikai pirms diviem gadiem beidzis kara inženieru akadēmiju. Un tomēr Zvjagincevs bija nokļuvis savā īstajā vietā. Turklāt cilvēki viņu mīlēja. Tāpat kā pulkvedi Koroļovu viņu divas reizes pēc kārtās ievēlēja apgabala štāba partijas organizācijas birojā.

Un tagad, saņēmis pavēli sagatavot materiālus gaidāmajai apspriedei Maskavā, Zvjagincevs lēnām gāja pa iŅe vas prospektu, iejukdams staigātāju pūlī. Gan nāca pretim, gan aizsteidzās garām meitenes ar beretēm, kas pēdējos gados bija nākušas modē, ar gariem, šauriem svārkiem mugurā un zempapēžu kurpēm kājās, steidzās jaunekļi, kas, tāpat sekodami pēdējā laika modei, bija ģērbušies pelēkās vilnas flaneļa biksēs, tumšās, vidukli pieguļošās žaketēs, gaišzilos kreklos ar gariem, smailiem apkaklīšu stūrīšiem; kaklasaites bija sasietas ar platu kvadrātveida mezglu. Uz visiem ielu stūriem pārdeva ziedus. Pie izdaudzinātās kafejnīcas «Nord» stāvēja neliela rinda . . . Tas viss bija Zvjagincevam tik pazīstams, tik ierasts, tik ļoti priecināja acis, ka atmiņas par neseno īslaicīgo, bet asiņaino karu, kas dažā ziņā bija stipri izjaucis ierasto domu gaitu, tagad kļuva aizvien bālākas un neskaidrākas.

... Tikai divas dienas pirms braukšanas uz Maskavu Zvjagincevs skaidri uzzināja, ka ari viņam būs turp jādodas.

Viss pārējais risinājās ātri, un pārdomām neatlika laika.

Agrā rītā Ļeņingradas armijas vīrus un jūrniekus, kas bija atbraukuši ar «Bultu», autobusi nogādāja viesnīcā «Maskava», kur katram jau bija sagatavots atsevišķs numur vai vieta kopīga istabā — atkarībā no dienesta pa k 11»< •• un amata, viņi paguva tikai nolikt čemodānus, uz ātru roku noskūt ies un tūlīt devās uz Kremli. No viesnīcas lidz Spasa vārtiem nebija tālu vajadzēja tikai pāriet pāri Sarkanajam laukumam, tomēr iznāca aizkavēties komandantūrā pie lodziņa, kur izsniedza caurlaides: bija saradušies daudz cilvēku.

Lielās Kremļa pils Andreja zālē visi gan nonāca laikā, un tikai tur, atrazdamies Sarkanās Armijas un flotes augstāko komandieru, dažādu ieroču šķiru karaspēka — kājnieku, artilērijas, lidotāju un jūrnieku — pavēlnieku un priekšnieku vidū, Zvjagincevs saprata, kur viņš tik negaidīti nokļuvis.

Apspriedē piedalījās ari Staļins.

Kad viņš parādījās paaugstinājuma sāndurvīs un kopā ar maršaliem un ģenerāļiem, kas turējās viņam divus trīs soļus aiz muguras, gāja garām lielajam, ar sarkanu audumu pārklātajam galdam, visi, kas bija zālē, piecēlās kājas, un aplausu dārdi saplūda kopā ar nolaižamo sēdekļu klaudzieniem.

Apspriedes vadītāja vietu tomēr ieņēma nevis Staļins, bet Vorošilovs. Viņam blakus sēdēja Padomju Savienības maršals Timošenko.

Staļins, no kura Zvjagincevs nenolaida acis, apsēdās kādas attālākas prezidija rindas galā, bet jau pēc maza brīža izņēma no kabatas pīpi, piecēlās un sāka lēnām staigāt prezidija locekļu aizmugurē. Ģērbies pelēkajos, pēc ģīmetnēm labi pazīstamajos svārkos, taisnās, nemilitāra piegriezuma biksēs, kas bija ieautas zābakos, pussaliektā rokā turēdams pīpi, viņš bez trokšņa staigāja šurp un turp, reizēm apsēdās savā attālajā vietā, ko, protams, neviens neaizņēma, tad atkal piecēlās un turpināja lēni un klusi staigāt.

Laiku pa laikam Staļins pārtrauca runātāju, kaut ko jautādams vai izteikdams īsu repliku.

Zālē valdīja klusums, bet, kad Staļins palēnināja jau tā lēnos, klusos soļus un vērīgi raudzījās runātājā vai pacēla mazliet augstāk roku ar plaukstā saņemtu pīpi, klusums kļuva vēl jūtamāks, jo visi saprata: viņš grib ko sacīt. Un tas, kas stāvēja tribīnē, instinktīvi apklusa un pagriezās uz Staļina pusi.

Apspriede ilga vairākas dienas. Jau pirmajā dienā tā ieguva asas diskusijas raksturu. Tribīnē cits pēc cita kapa izcili militārie darbinieki, kuru uzvārdi Zvjagincevam bija labi zināmi un sejas pazīstamas pēc ģīmetnēm. Visi runātāji vienprātīgi atzina, ka Sarkanajai Armijai ir ieroči, uz kuriem var paļauties. Tomēr, kā atzīmēja runātāji, armijas personālais sastāvs, it īpaši kājnieki, militāro tehniku nav pietiekami apguvis un neprot izmantot ziemas apstākļos. Gandrīz visi runāja par to, ka ziemeļrietumu un ziemeļu placdarmi bijuši vāji sagatavoti militārajām operācijām, ka nav pieticis mīnmetēju un slēpju, ar ko bagātīgi bija apgādāti somi, ka radiotehniskie sakaru un vadības līdzekļi bieži bojājušies, ka mūsu kareivju ziemas ietērps ir neērts ...

Ja šai laikā kāds būtu Zvjagincevam ieteicis kāpt tribīnē un runāt, viņš to būtu uztvēris gluži tāpat kā priekšlikumu bez izpletņa lēkt āra no lidmašīnas.

Kāpēc viņš tomēr izšķīrās par to? Kā tas viss notika? ...

Tas notika tā.

Vai nu kādam militārajam vadītājam šķita, ka apspriede kļuvusi pārāk asa un kritiska, vai arī daži juta, ķa viņu patmīlībai, viņu prestižam var tikt dots pārāk spēcīgs trieciens, bet priekšpēdējā apspriedes dienā Zvjagincevs viena otra runātāja vārdos jauta neierastu, bezrūpīgu noskaņu, kas nebija raksturīga agrākajām runām.

Kāds maršals visu laiku tikai stāstīja par to, cik stipra un varonīga ir Sarkanā Armija, kas pārrāvusi neieņemamo Mannerheima līniju, ne ar pušplēstu vārdu neieminēdamies par dārgo cenu, ko šis pārrāvums bija mums maksājis.

«Kāpēc viņš tā runā šeit, šajā apspriedē?!» Zvjagincevs sarūgtināts sev vaicāja. Protams, visu kara laiku pavadījis frontē, arī viņš, tāpat kā citi, zināja, cik grūti bija ieņemama Mannerheima lini ja — visvarenākais nocietinājums, kāds līdz šim zināms, un cik varonīgi bija sarkanarmieši, kas devās triecienuzbrukumā šai līnijai.

Kad tā rakstīja avīzes, Zvjagincevs to atzina par pareizu.

Bet šeit, tādā apspriedē, kur bija klāt pats Staļins, kam vajadzēja par šo karu zināt visu patiesību ...

Zvjagincevam pēkšņi šķita, ka viņš atkal atrodas Ka M'liļ.is zemes šaurumā, un viss, viss atkal nostājās viņa aru priekša: kupenas, iestigušie lielgabali, sadauzītie tanki, salā cietušie cilvēki, aptumšotā Ļeņingrada. . . Ausīs svilpoja vējš, un viņš vairs nedzirdēja nekā cita kā tikai šo vēju, ložmetēju kārtas un snaiperu ložu spin dzoņu. Tad viss izgaisa, palika vienīgi baltā bloka lapiņa, kas atradās viņa acu priekšā uz atvāžamās pults.

Un tad, pats vēl neapjēgdams, ko dara, Zvjagincevs gandrīz neapzināti uzrakstīja uz šīs lapiņas: «Lūdzu

vārdu,» — pēc tam arī savu dienesta pakāpi un uzvārdu, izplēsa lapiņu un gluži mehāniski pieskārās pie pleca priekšā sēdošajam ģenerālim ar skūtu galvu.

Tas mazliet pagriezās, ar vienu aci pašķielēja uz Zvja gincevu un pāri plecam pastiepa roku ar ieplestiem pirkstiem. Un Zvjagincevs ielika ģenerāla plaukstā četrkārt salocītu zīmīti.

Zvjagincevs tikai pēc brīža saprata, kas īsti noticis. Bija skaidrs, ka viņš izdarījis nelabojamu muļķību: lūdzis vārdu tādā — tādai — apspriedē, atšķirībā no lielākās daļas runātāju nebūdams sagatavojies, iepriekš neuzrakstījis tekstu.

Viņa nākamā doma bija aizkavēt zīmītes nodošanu tālāk, nejaut tai aizkļūt līdz prezidijam, dabūt to atpakaj, saplēst sīkos gabaliņos. Zvjagincevs pat mazliet pacēlās, aplūkodams priekšā sēdošo cilvēku muguras un pūlēdamies pēc viņu kustībām noteikt, kurš kuram šobrīd nodod šo nelaimīgo zīmīti. Taču veltīgi! Šķita, ka priekšējās rindās visi sēž nepakustēdamies vai arī cītīgi kaut ko atzīmē piezīmju blokos.

Tad Zvjagincevs sāka sevi mierināt ar cerību, ka, ceļodama pa cilvēku rindām, zīmīte būs pazudusi, ka, aizrautīgi klausīdamies kārtējā runātājā, kāds būs to nolicis pie malas, bet vēlāk aizmirsis padot tālāk vai arī nogrūdis zemē.

Zvjagincevs pievērsa skatienu prezidijam, pareizāk sakot, zīmīšu kastītei, kas atradās uz maza galdiņa un no viņa vietas bija tikko saskatāma. Likās, ka no pirmajām rindām neviens nebūtu piecēlies un gājis pie šī galdiņa.

Kad garš, iznesīgs virsnieks ar brašu, kareivisku stāju kārtējo reizi ienāca pa kādām sāņu durvīm, piegāja pie galda un iebāza roku kastītē, lai izņemtu zīmītes, kas tur sakrājušās, un atdotu tās prezidijam, Zvjagincevs gandrīz bija nomierinājies: viņš bija pārliecināts, ka viņa zīmītes kastītē nav.

Nekā nedomādams, viņš sāka virsnieku novērot. Pastieptā rokā turēdams zīmītes, virsnieks vieglā solī uzgāja pa kāpnītēm, kas veda pie prezidija, gribēja apmest likumu ap krēslu rindām un, acīm redzot, vēlējās nok)ūt pie apspriedes vadītāja, kura pienākumus tobrīd pildija Timošenko, bet, ieraudzījis, ka Staļins nāk viņam tieši virsū, steidzīgi, pavisam nemilitāri pagriezās, tad straujiem soļiem panāca atpakaļ un, nolicis zīmītes pašā galda gala, kur sēdēja kāds ģenerālis, noskrēja lejā pa kāpnītēm un pazuda. Ģenerālis nelasīdams atlocīja zīmītes, kārtīgi salika citu uz citas un padeva blakussēdētājam — arī ģenerālim, kas bija labi pazīstams pēc ģīmetnēm. Tā nu zīmītes, ceļodamas no rokas rokā, nonāca līdz Timošenko.

«Bet... ja nu tomēr ... arī manējā ir tur?» Zvjagincevs atkal bažīgi nodomāja. «Ja nu es tikai neesmu pamanījis . . .»

«Ek, blēņas!» viņš sevi mierināja. Ja zīmīte tomēr sasniegs prezidiju vai arī tas ir jau noticis, viņam tik un tā nedos vārdu. Kas viņš tāds ir, kurš viņu pazīst? Turklāt klīst valodas, ka rīt apspriede vispār beigšoties. Stāsta ari, ka gaidāma paša Staļina runa . . .

Vakara sēdē Zvjagincevam deva vārdu.

Kad apspriedes vadītājs nosauca viņa uzvārdu, Zvjagincevs pirmajā mirklī nekustējās ne no vietas. Viņš tikai tad saprata, ka izturas bezjēdzīgi, muļķīgi, kad zāle viegli sakustējās, kad cilvēki sāka griezties atpakaļ un skatities apkārt, meklēdami pieteikto runātāju.

Tad Zvjagincevs pielēca kājās un ātrā solī, gandrīz skriešus devās pa eju uz talajām, briesmīgajām kāpnītēm, kas veda uz paaugstinājumu, kur sēdēja prezidijs.

. . . Viņš neatcerējās, kā bija runājis, tomēr labi atcerējās, ko bija teicis. Bez sagatavota teksta, pat bez konspekta Zvjagincevs bija skaļi pasacījis to, ko bija domājis tai laikā, kad rīta sēdē runāja maršals, kura runa viņu bija tik ļoti aizskārusi. Stāvēdams tribīnē, viņš neredzēja cilvēkus, kas sēdēja zālē, bija aizmirsis arī tos, kas atradas viņam aiz muguras — maršalus, ģenerāļus un admirāļus, kuriem blakus parastajos apstākļos viņš sevi nebūtu spējis ne iedomāties.

Zvjagincevs runāja par to, ko pavisam nesen pats bija pieredzējis, ko nez cik reižu jau bija pārrunājis ar draugiem, — par to, ka somi, galvenās aizsardzības joslas priekšā izveidodami priekšlauku un atkāpjoties izpostīdami visus tiltus un ceļus, nodrošināja šai iecirknī sev iespēju sīvāk pretoties — cīnīties starppozīcijās. Un īsā laikā salauzt viņu pretošanos varēja tikai tad, ja tehniskie līdzekļi bija pilnvērtīgi un pareizi sadalīti.

— ... Bet mums to nebija, nebija! — Zvjagincevs sacīja dedzīgi un rūgti. — Katrs ceļā pārvarētais metrs, katrs pālis, ko iedzinām, kad apkārt spindza pretinieka snaiperu lodes, katrs uzceltais tilta posms mums bija jāsamaksā ar daudzu cilvēku asinīm . . . Mēs nežēlojamies, nē, — Zvjagincevs turpināja, vēl vairāk uztraukdamies, — mēs zinām, ka ikvienā karā līst asinis un jācieš grūtības. Bet, ja mums būtu pieticis inženiertehnikas, ja mums būtu bijušas pa īstam mobilas sapieru daļas, mēs . ..

Šai mirklī Zvjagincevu gribēja pārtraukt Staļins. Zvjagincevs viņu neredzēja un arī nenojauta, ka viņš grib ko teikt. Un tā nu Zvjagincevs joprojām runāja, lai gan visa zāle redzēja, ka Staļins pieiet pie attālākā prezidija galda gala, mazliet iznākdams priekšā, un slaidā vēzienā paceļ roku ar plaukstā saņemtu pīpi, kā viņš mēdz darīt tad, kad grib runātājam ko teikt. Vēl vairāk, pat ievērojis, ka visu skatieni, visa zāles uzmanība pievērsta kaut kam citam, beidzot pat sapratis, ka Staļins grib ko sacīt, Zvjagincevs tomēr neapklusa.

Viņš nobijās, ka zaudēs iespēju pateikt galveno, kā dēļ bija kāpis tribīnē, un turpināja savu runu, bērdams vārdus aizvien ātrāk un ātrāk.

Zvjagincevs apklusa tikai tad, kad skaidri redzēja, ka visi, kas atrodas zālē, galvas pagriezuši pa kreisi — uz Staļina pusi. Tad Zvjagincevs beidzot saprata, cik netaktiska ir viņa izturēšanās, juta, kā pietvīkst seja, un apklusa pusvārdā, sākto domu nepateicis līdz galam.

Un tad viņš izdzirda kluso neizteiksmīgo Staļina balsi, kam nebija itin nekādas intonācijas:

— Biedri Zvjagincev, tātad, pēc jūsu domām, inženieru karaspēka rīcībā jābūt tikpat mobilai tehnikai, kāda ir visu citu ieroču šķiru karaspēkam. Sakiet — vai esam jūs pareizi sapratuši?

Dažus mirkļus Zvjagincevs klusēja. Staļina uzruna viņu bija tik ļoti samulsinājusi, tik ļoti apstulbinājusi, ka viņš pat nespēja iedziļināties jautājuma būtībā. Viņam šķita, ka Staļins nodomājis vēl ko sacīt un viņam, Zvjagince vam, tagad pieklājas nerunāt. Nerunāt un kļausities.

Taču pēc spriegā klusuma zālē, pēc cilvēku sejām un skatieniem, kas atkal bija viņam pievērsti, viņš Joti drīz saprata, ka jāatbild, tūlīt jāatbild.

«Ko viņš man jautāja? Ko?!» Zvjagincevs klusībā izmisīgi pūlējās atcerēties. «Ak jā, nu, protams, par inženieru karaspēka mobilitāti!» jau nākamajā mirklī viņš pats sev teica.

Pēc tam Zvjagincevs varen skali sacīja:

— Protams, biedri Staļin, tieši tā!

Un steidzīgi piebilda, it kā baidīdamies, ka Staļins varētu nesaprast viņa atbildes jēgu:

— Mēs taču tikai tādā gadījumā spēsim nodrošināt ātru virzīšanos uz priekšu citām ieroču šķirām, it īpaši tankiem un artilērijai.

Sta|ins pakustināja roku ar plaukstā saņemto pīpi, un šī kustība varēja nozīmēt visu ko, arī to, ka viņš piekrīt Zvjaginceva viedoklim. Tomēr Zvjagincevam šķita, ka Staļins joprojām nav viņu sapratis.

Tad, baidīdamies, ka Staļins tūlīt nepateic kaut ko tādu, kas atspēkos viņa domu, atmetīs to kā nesvarīgu, Zvjagincevs sāka steidzīgi un juceklīgi stāstīt, kas notiek kaujas laukā, kad tanki un bruņumašīnas izraujas uz priekšu, bet pēc tam, kļuvuši bezpalīdzīgi, paliek stāvam pie uzspridzināta tilta, prettanku tumbām vai grāvjiem, tāpēc ka nav sapieru, tāpēc ka viņi palikuši kaut kur tālu iepakaļ vai arī viņiem nav mehānismu, kas dotu iespēju ātri strādāt...

Viņš atjēdzās tikai tad, kad jau sēdēja savā vietā. Neatcerējās ne to, kā pabeidza runu, ne arī to, kā gāja pa eju uz savu tālo rindu.

Tribīnē jau stāvēja cits runātājs, kāds ģenerālis, kura uzvārdu Zvjagincevs nebija sadzirdējis, un viņš vispār neko nedz redzēja, nedz dzirdēja, pilnīgi būdams notikušā varā un vēl nejuzdams to milzīgo atvieglinājumu, kas radās mazliet vēlāk.

Pēdējais apspriedē runāja Staļins.

. .. Tagad, sēdēdams viesnīcas istabā, uz kuru viņš tik pēkšņi bija pārcelts un kura patiesībā viņam nebija vairs vajadzīga, un klausīdamies sava dienesta biedra pulkveža Koroļova neatlaidīgajos jautājumos, Zvjagincevs atkal un atkal mēģināja atsaukt atmiņā to, ko bija teicis Staļins, — ne jau to repliku, nē, bet viņa runu.

Zvjagincevs nebija to pierakstījis, kā pierakstīja visi citi viņa rindā. Viņu bija paņēmis pilnīgi savā vara jau tas vien, ka viņš dzird Staļinu runājam. Viņš tikai klausījās un raudzījās Staļinā, cenzdamies nepalaist garām nevienu vārdu un atcerēties arī visu citu: gan viņa izskatu, gan rokas kustības, gan runas veidu ...

Pierakstīt runu tomēr traucēja vēl kaut kas: jau pēc pirmajiem Staļina teikumiem — un, jo tālāk, jo vairāk un stiprāk — Zvjagincevs juta, ka aiz tā, ko Staļins pasaka skaļi, ir vēl kāda ļoti svarīga, pagaidām neizteikta doma, kāds slēpts zemteksts.

Šo zemtekstu Zvjagincevs sākumā nespēja uztvert.

Staļins runāja par to, kas vēl darāms, lai uzlabotu armijas komandieru, it īpaši jaunāko virsnieku kaujas apmācību, runāja par disciplīnu, par politisko darbu, par mīnmetēju plašāku ieviešanu, par dažādu ieroču šķiru karaspēku sadarbību, par to, ka pilsoņkara tradīciju un pieredzes kults kavējis komandierus ātri pārkārtoties un lietot jaunu taktiku, pāriet uz mūsdienu kara sliedēm, un daudz ko citu, ko Zvjagincevs pašreiz nespēja atcerēties. Jā, viņš runāja arī par karu ar Somiju, un visi piemēri, visi fakti, kurus viņš minēja, bija ņemti no neseno kauju pieredzes.

Un tomēr aiz tā, ko teica Staļins, — Zvjagincevs to skaidri juta, — slēpās kāda bažīga, atklāti neizsacīta galvenā doma.

Kad beidzot Zvjagincevs šo domu uztvēra, visa viņa uzmanība pievērsās tieši tai, šai galvenajai domai, kas gluži kā zemūdene te mazliet iznira virspusē, te atkal iegrima dzelmē.

Tagad Zvjagincevs vairs nešaubījās, ka, runājot par Somijas kampaņu, Staļinam visu laiku prātā ir cita, nesalīdzināmi bīstamāka, nesalīdzināmi vērienīgāka izšķirošā kauja, kas mūs gaida nākotnē un par ko visus šos gadus bez mitas domājis ikviens militārais darbinieks, — neatvairāms karš ar hitlerisko Vāciju. Doma par to Staļina runā jau kļuva skaidri saklausāma, kad viņš teica, ka hitleriešu kara mašīna ir daudzkārt stiprāka par somu kara mašīnu.

Šķita, Staļins grib, lai visi, kas atrodas zālē, lai visa

17

2271

armija, visa tauta saprastu, ka gaidāms briesmīgs, iznīcinošs karš, divu sistēmu, divu nesamierināmu ideoloģiju — komunistiskās un fašistiskās ideoloģijas pretcīņa.

Zvjagincevs arī tagad atradās šās galvenās, noteicējas domas ietekmē, un, pats to neapzinādamies, Koroļovs neatlaidīgi centās viņu virzīt uz kaut ko citu.

— ... Tātad tu neatceries biedra Staļina vārdus? — pulkvedis atkal jautāja. — Rādās, skleroze tavā vecumā vēl nevarētu būt. Nu labi, — viņš bezcerīgi atmeta ar roku, — būs jāvaicā citiem. Lai nu būtu kā būdams — apsveicu tevi! Varbūt iedzersim šai sakara?

Viņi iedzēra. Koroļovs paņēma siļķes gabaliņu un, sīpolu kraukšķinādams, turpināja:

— Protams, ja viņš savā runā būtu tevi tieši atbalstījis, jau rīt tu būtu apakšpulkvedis. Starp citu, arī tagad viss kas var gadīties. Tas taču nav nekāds joks: tādā apspriedē cilvēkam dots vārds, šis cilvēks pievērsis sev viņa (Koroļovs šo vārdu izrunāja ar uzsvaru) uzmanību! Tu jau redzi, cik operatīvi rīkojušies intendanti! — Viņš pamirkšķināja un aplūkoja istabu. — Ir arī pulkveži, kas izvietoti pa diviem. Bet te . . . īsi sakot, iemetīsim pa otrai glāzītei!

Viņi atkal iedzēra.

Koroļovs atpogāja blūzes apkakli, palaida vaļīgāk vi dusjostu un, aizvēlies krēslā, jautāja:

— Un ko tu secini no viņa runas?

— Jānostiprina armija, — Zvjagincevs domīgi atbildēja.

— Nu, tas ir skaidrs kā diena, — Koroļovs nepacietīgi piebilda, — bet es pašreiz runāju par ko citu. Kā tu domā — vai būs kādas pārmaiņas?

Zvjagincevs jautājoši pavērās viņā.

— Vai tu esi maziņš, vai ?— Koroļovs īgni turpināja. — Es runāju par mūsu apgabalu. Vai būs kadas pārcelšanas? Nu ... un vispār. Ko tu saki? Manuprāt, tas ir neizbēgami.

Viņš atkal noliecās pār galdu, lietišķi ielēja glāzītēs konjaku un ķērās pie bifšteka.

— Esmu izdarījis citu secinājumu, — Zvjagincevs sacīja. — Pēc manām domām, neizbēgams ir kas cits. Būs jākaro ar Hitleru.

Ak tad šitā! — Koroļovs iesmējās, paceldams dakšiņu ar gaļas kumosu. — Vai tu redzējies, kas par gaiš icģi! Protams, būs jākaro! Agri vai vēlu, bet jākaro. Tas pat bērnam ir skaidrs.

— Būtu labi, ja nevajadzētu agri ... un ari vēlu ne, — 7.vjagincevs klusi teica.

Koroļova seja pēkšņi kļuva nopietna.

— Šoreiz tev laikam ir taisnība, — Koroļovs sacīja, izlīdzinādams krokas baltajā sasvīdušajā apkaklītes iedrēbē. — Pašreiz, rādās, tā kā būtu par agru, vai ne? Lai lien mums virsū pēc tam, kad būsim izdarījuši vienu otru secinājumu. Pietiek, — viņš atmeta ar roku, — labāk ēdīsim gaļu, citādi atdzisīs.

Viņš pievirzījās tuvāk galdam un atkal ķērās pie bifšteka. Kādu brīdi viņi ēda nerunādami. Koroļovs ēda skaļi, ar apetīti, turpretim Zvjagincevs ar dakšiņu negribīgi bakstīja cieto gaļu. Beidzot viņš pastūma šķīvi pie malas.

Koroļova izturēšanās, viņa runas veids kaitināja Zvja gincevu. Staba priekšnieka vietnieku viņš uzskatīja par prātīgu cilvēku un caurcaurēm karavīru. Šķita, ka viņš piedzimis ar zābakiem kājās un karavīra blūzi mugurā — Zvjagincevs nemaz nevarēja viņu iedomāties ģērbušos žaketē un biksēs virs zābakiem. Visa viņa dzīve, sākot no jaunām dienām, bija aizritējusi armijā — štāba darbiniekiem tas bija labi zināms. Visas viņa intereses, visas domas vienmēr bija saistītas ar armiju. Zvjagincevs to zināja. Un viņu tagad kaitināja tas, ka pēc tādas apspriedes, kad viņi runā par jautājumiem, kas ir vitāli svarīgi ne tikai armijai, bet visai zemei, Koroļovs izturas tik uzsvērti bezrūpīgi, pat plātīgi. «Varbūt viņš tā runā ar mani tāpēc, ka grib, tā teikt, norādit uz manu īsto vietu?» Zvjagincevs nodomāja. «Baidās, ka kļūšu iedomīgs? Grib uzsvērt, ka es viņa — pulkveža un pilsoņkara dalībnieka acīs tomēr palieku tikai puika, lai gan augstu kāpju, lai gan esmu dabūjis vārdu tik svarīgā apspriedē?»

Tāda doma, protams, Zvjagincevu nevis nomierināja, bet vēl vairak uzkurināja.

— Nesaprotu, Pāvel Maksimovič, — viņš sacīja, — kāpēc tev tieši tādā reizē tik traki gribas ēst.

— Kas tad ir? — Koroļovs parupji atvaicāja. — Karavīram ir gaužām svarīgi labi ieturēties. Izbadējies karavīrs nav nekāds karotājs, ieteicu to iegaumēt.

«Negrib ar mani nopietni runāt,» Zvjagincevs nodomāja, vēl vairāk apvainodamies. «Mēģina no manis

2*

19

atkratīties ar jokiem. Spriež, ka vēl neesmu pietiekami izaudzis, lai ar mani runātu nopietni.»

Jo vairāk Zvjagincevs par to domāja, jo vairak viņam gribējās panākt, lai Koroļovs tomēr runātu nopietni.

— Tu, Pāvel Maksimovič, sacīji, ka jāizdara secinājumi, — Zvjagincevs atkal devās uzbrukumā, — bet kādi tad? Ko tu ar to gribēji teikt?

Koroļovs uz mirkli novērsās no šķīvja, pacēla galvu un, kā likās Zvjagincevam, paraudzījās viņā, smaidīdams tik tikko jaušamu ironiski iecietīgu smaidu.

— Kādi secinājumi? — viņš atkārtoja jautājumu, paraustīdams platos plecus, kuriem cieši piekļāvās karavīra blūze. — Tu taču pats jau esi izdarījis šos secinājumus. Būs jākaro.

Viņš to pateica agrākajā ironiski bezrūpīgajā tonī, kas nepavisam neatbilda vārdu jēgai, bet Zvjagincevs steidzīgi pieķērās tieši tai.

— Tā, tā! — viņš iesaucās. — Bet kā ir ar mums? ...

Un piesardzīgi, vaicājoši pavērās Koroļovā.

Tas atkal pacēla galvu. Skatieni sastapās. Šoreiz Zvjagincevs pulkveža sejā neredzēja nekā tāda, kas izskatītos pēc smīna vai vismaz smaida.

— Ar mums? — Koroļovs atkārtoja negaidīti drūmi un pat aizdomīgi. — Visu, ko valsts spēj armijai dot, tā arī dod.

— Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs enerģiskisacīja, un viņa balsi bija dzirdams aizvainojums, — nu kāpēc tu tā dari?! Tu taču loti labi saproti, par ko es runāju! Ja tu negribi mani pagodināt ar nopietnu sarunu, tad ta ari pasaki.

.Koroļovs pavīpsnāja.

— Pagodināt! — viņš atkārtoja pa balsieniem. — Vai tu redzējies, kādu vārdu atradis! Kas es tev esmu — kņazs vai barons, ka varu pagodināt?

— Kāpēc tad tu izvairies no sarunas? — Zvjagincevs dedzīgi iesaucās.

Es nemaz nevairos. Kā redzi, mierīgi sēžu.

Šis asprātības pliekanība tikai iekarsēja Zvjagincevu vel vairāk.

Ne, vairies gan! — viņš atkārtoja vēl uzstājīgāk.

Un la . . . . nav pareizi! Ar kuru tad lai es apspriežos, ja ne ai Ievil Mes kopā strādājam, kopā bijām Kremli,

biedrs Staļins taču uzrunāja ari mūs abus! . .. Tam katrā ziņā bija jāierosina domas! Bet tu . ..

— Ko tad es daru? — Koroļovs viņu pārtrauca, noliekdams galvu kā vērsis. — Kā redzi, es sēžu, klausos un interesējos, kādas domas tev īsti radušās. Nu, klāj vaļā, filozof!

Pēdējo vārdu viņš izrunāja ironiski.

— Kāds tam sakars ar filozofiju? Es gribu runāt par gluži praktiskām lietām, par tādām, ar kurām saistīta visa mūsu dzīve! Gan dzīve, gan pienākums! Tu laikam domā tā: ja es esmu sapieris, inženieris, tad man pat neklājas redzēt tālāk par savu degungalu. Un ja ...

— Pietiek taisnoties! — Koroļovs nepacietīgi pārtrauca. — Saki, ko tu gribi teikt!

— Labi, es teikšu, — Zvjagincevs satraukts ierunājās. Tad uz bridi apklusa, lai sakopotu domas. — Tātad karš ir nenovēršams. Vai ne?

— Nu, pieņemsim, ka tā, — Koroļovs piekrita.

Tādā gadījumā tas var sākties ari rit. Vai ne?

— Ar to «rīt» tu, manuprāt, pārspīlē. Tomēr teorētiski pieļausim, ka tā var būt. Un tālāk?

— Tālāk rodas neatvairāms jautājums: vai mēs esam tam sagatavojušies? Dabiski, es runāju par mūsu apgabalu, par pārējiem nekā nezinu un ari nevaru zināt. Un ari mūsu apgabalā man vistuvākais ir inženieru karaspēks, nocietinājumi un tamlīdzīgas lietas. Pašreiz mēs rezumējam Somijas kampaņas rezultātus. Bet vai tu esi pārliecināts, ka nākamais karš būs gluži tāds pats ka karš ar Somiju?

— Nav tāda muļķa, kas tā domātu.

— Pēc visa spriežot, viens otrs tomēr tā domā. It kā ari tanī karā mums visur vajadzēs pārraut Mannerheima līniju.

— Nesaprotu.

— Ai, kā tu to nesaproti! Pašreiz uz mūsu apgabalu taču sūta tikai lielkalibra lielgabalus. Bet kur paliek ze nītartilērija? Un prettanku lielgabali? Vai tu daudz tos esi redzējis? Un vai tu domā, ka lidmašīnu ir diezgan? Paklau, Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs teica, ierunādamies klusākā balsi un pārliekdamies pāri galdam, — vai tu esi pārliecināts, ka no tās nostājas mēs esam pilnīgi atteikušies?

— Kas tev tā par nostāju?

— Nu tā pati — ka upuru katrā ziņa būs maz un mēs karosim tikai svešā teritorijā.

— Zini ko, Zvjagincev, — Koroļovs sacīja, un viņa balss ieguva jaunu — dzedru un bargu pieskaņu, — izbeidz šo demagoģiju! Tev kā štāba darbiniekam un partijas biroja loceklim ļoti labi zināms, ka partija šo nostāju nosodijusi kā tādu, kas cilvēkus padara bezrūpīgus un pašapmierinātus. Liecies mierā ar šo pļāpāšanu! — viņš nokliedza negaidīti skaļi un ar plato plaukstu uzsita pa galdu.

Zvjagincevs paraudzījās viņā apjucis, nekā nesaprazdams, pūlēdamies apjēgt, kas būtu varējis Koroļovā izraisīt tādu dusmu uzliesmojumu.

Koroļovs klusēja, viņa seju klāja sarkani plankumi.

— Nesaprotu, kāpēc tu ta dusmojies, — Zvjagincevs nedroši ierunājās, — rādās, es taču neteicu nekā tāda . . .

Nogaidīdams viņš raudzījās Koroļovā, bet tas joprojām klusēja.

«Apbrīnojams cilvēks!» Zvjagincevs sevī nosmīnēja. «Jau viena pati kritiska piezīme par kādu oficiālu nostāju spēj viņu saniknot. Pat tad, ja šī nostājā jau ir tikpat oficiāli nosodīta.»

Jā, lozungu par uzvaru, ko iegūs ar maz upuriem, Centrālā Komiteja bija nosodijusi tūlīt pēc grūtās, novārdzinošās Somijas kampaņas — šis lozungs bija nepareizs, orientēja armiju uz vieglu uzvaru.

Bet tas bija propagandēts ilgus gadus, un, dabiski, tam bija jāatstāj pēdas simtiem tūkstošu Sarkanās Armijas kareivju un komandieru apziņā. Un nekā ķecerīga tur nebija, ja viņš, Zvjagincevs, to atgādināja, izsacīja savas bažas.

Taču šie vārdi Koroļovā izraisīja tādu reakciju, kādu Zvjagincevs nepavisam nebija gaidījis. Viņš pulkvedi uzskatīja par godīgu, saprātīgu, dažreiz arī mazliet viltīgu, tomēr visumā atklātu cilvēku, bet tādu, kas svēti ievēro militārās subordinācijas principus. Koroļovā reakcija uz kritiku, kas likās gluži nevainīga un skāra armijā vēl nesen populāru nostāju, kuru tagad bija nosodījusi pati partija, Zvjagincevu nepatīkami pārsteidza.

Bet Koroļovs joprojām klusēja, cieši un nikni skatīdamies Zvjagincevā, un tam šķita, ka pulkvedis meklē vārdus, kas vispilnīgāk spētu paust viņa sašutumu. Zvjagin ccvs tomēr kļūdījās. Šajos klusuma mirkļos Koroļovs domāja pavisam par ko citu. Zvjagincevs, kura dienesta stāvoklis bija samērā zems, par to nekā nevarēja zināt.

Pulkvedis atcerējās, kā pirms dažiem mēnešiem pavēlnieks un Kara padomes loceklis bija izsaucis pie sevis vadošos apgabala štāba darbiniekus, lai viņus informētu par Maskava notikušo Galvenās kara padomes sēdi. Šai sēdē bija runāts par militārās darbības plānu, kas bija vērsts pret Somiju, jo valdības mēģinājumi miera ceļā atrisināt mūsu zemes ziemeļrietumu robežu drošības jautājumus nebija devuši pozitīvus rezultātus un somu bruņoto spēku provokācijas uz robežas nerimās.

Pavēlnieka informācija bija īsa un sausa. Tomēr no tas izrietēja, ka Ģenerālštāba priekšnieka maršala Šapošņi kova vadībā izstrādāto plānu asi kritizējis Staļins. Sapoš nikovam ticis pārmests, ka viņš pārāk zemu novērtējis Sarkanās Armijas militāro varenību un pārspīlējis somu armijas iespējas. Viņa plāns noraidīts.

Tomēr no Koroļova un visu pārējo apspriedes dalībnieku viedokļa galvenais bija tas, ka tieši Ļeņingradas kara apgabala vadībai tika uzdots izstrādāt jaunu Somijas kampaņas plānu, stingri paturot vērā Galvenās kara padomes izteikto kritiku un piezīmes.

Šis plāns tad arī dibinājās uz principu, ka gaidāmais karš neprasīs daudz upuru, tas ir, orientējas uz ātru ienaidnieka sagrāvi ar nelieliem spēkiem un bez rezervju sa koncentrēšanas, un tā izstrādāšanā piedalījās vairāki desmiti štāba darbinieku, kuru vidū bija arī Zvjagincevs.

Tomēr tikai daži zināja, — protams, ne jau Zvjagincevs. — ka ir bijis arī kāds cits plāns, kas ticis noraidīts.

Koroļovs bija šo dažu vidū. Un viņa domas ne vienreiz vien atgriezās pie noraidītā plana, kad viņ| lasīja frontes ziņojumus, kad sarunājās ar komandieriem, kas Karēlijas zemes šaurumā bija dabūjuši apsaldējumus un briesmīgi klepoja. Viņa acu priekšā parādījās aizputināti ceļi, pa kuriem lēnām virzās uz priekšu Sarkanās Armijas daļas, ciezdamas smagus zaudējumus artilērijas apšaudes, snaiperu uguns un četrdesmit grādu lielā sala dēļ. Koroļovam un citiem štāba vadošajiem darbiniekiem jau bija skaidrs, ka izdarīta liela kļūda, ka tas otrs — Maskavā noraidītais plāns, acīm redzot, bijis pareizāks. Un tomēr viņš nekad nebūtu atļāvies to atzil skaļi . . .

23

Kad Maskavā tika nolemts atgriezties pie pirmā plāna, kad tika radītas nepieciešamās rezerves un piegādāts papildu apbruņojums, kad uz Ļeņingradas kara apgabala bāzes izveidotajā Ziemeļrietumu frontē karaspēks, saņemdams flotes un aviācijas atbalstu, varēja pāriet izšķirošajā uzbrukumā, Korolovam tās bija svētku dienas.

Mannerheima līnijas pārraušana, kas vēstīja mūsu karaspēka drīzu uzvaru, palīdzēja viņam atbrīvoties no pirmo, bezgalīgi garo kara nedēļu rūgtuma.

Pagātni viņš centās aizmirst, iegalvodams sev, ka no šiem notikumiem ir secināts viss, kas bija vajadzīgs.

. . . Bet tagad viņu briesmīgi saniknoja jautājums, ko kašķīgi bija uzdevis Zvjagincevs, šis pienapuika, kurš nezināja nekā no tā, ko klusēdams bija pārcietis Koroļovs.

Viņš mīlēja Zvjagincevu, uzskatīja to par spējīgu štāba darbinieku un drošsirdīgu komandieri, lai gan mazliet bažījās par tā straujumu un tieksmi izteikt savus spriedumus. Viņš mēdza Zvjagincevu pārtraukt, ar parupju labsirdību teikdams: «Pietiek, neaizsvilsties!»

Šoreiz Korojovam tomēr neizdevās savaldīties ...

Bet Zvjagincevs, ko pēkšņi sāpīgi pārsteidza šis šķietami neizskaidrojamais Koroļova dusmu uzliesmojums, skatījās un domāja: «Vai tiešām ar viņu nedrīkst vaļsirdīgi aprunāties? Vai tiešām katrreiz, kad iedrošināšos pārkāpt subordināciju un spriest par kaut ko tādu, kas man «nepienākas» pēc dienesta pakāpes, viņš kļūs par tādu rupju tēvaini, par tādu burta kalpu? ... Es taču gribēju ar viņu par daudz ko apspriesties. Gribēju vaicāt: vai viņš uzskata par pietiekamiem mūsu nocietinājumus Ziemeļos, ja patur vērā to, ko šodien teica Staļins? Vai pavēlniecība nedomā pievirzīt tuvāk robežai lauka karaspēka daļas? Vai var cerēt, ka armija drīz saņems jaunos tankus, šos T34, kuru izmēģinājuma eksemplārus — tie bija apgādāti ar lieliskiem ieročiem un pirmklasīgām bruņām — man reiz izdevās redzēt karaspēka daļās?»

... Tagad, pēc Staļina runas, kas acīm redzami parādīja, ka viņš ir pārliecināts par kara nenovēršamību, Zvja gincevam radās desmitiem jautājumu, arī tādi, kas agrāk nebija ne prātā nākuši. Viņš raudzījās Koroļova, kurā joprojām virda dusmas, un sprieda: «Nu labi. Tu esi vecs, pieredzējis karavīrs. Bet vai apgabala karaspēka daļās daudz tādu palicis? Lai nu kuram, bet tev taču nav noslē

purns, ka mums zināmu apstākļu dēļ gandrīz divas trešdaļas divīziju un pulku komandieru ir nesen iecelti un strādājuši ne vairāk kā gadu. Tiesa, viņiem ir Somijas kara pieredze. Bet vai ar šo pieredzi pieliks tajā — nākamajā karā? .. .»

Zvjagincevs sevī pasmaidīja, iztēlodamies, kā Koroļovs reaģētu uz tādām domām, ja tās tiktu izteiktas skaļi.

Koroļovs tikmēr pamazām savaldījās un sarūgtināts nodomāja, ka Zvjagincevam viņa pēkšņās dusmas droši vien likušās ļoti dīvainas un neizskaidrojamas.

Tomēr viņš nemūžam nekādos apstākļos nebūtu atļāvies pateikt savu dusmu īsto cēloni. To, ka mūsu cerības uz īsu karu, uz drīzu Somijas kapitulāciju nav attaisnojušās, zināja un saprata visi, kas bija karojuši Karēlijas zemes šaurumā. Bet viņi nezināja un viņiem ari nebija ja zina, ka ir bijis kāds cits kara plāns, un, ja tas būtu pieņemts, mēs, iespējams, būtu uzvarējuši drīzāk un zaudējumi būtu bijuši mazaki. Viņš, Koroļovs, jau nu nekļūs par to cilvēku, kas Zvjagincevā izraisis kaut niecīgākas šaubas par augstākās pavēlniecības rīcību.

... Tā domāja šie divi cilvēki, četrdesmitā gada pavasarī sēdēdami viens otram pretim pie maza apaļa galdiņa spoži apgaismotā viesnīcas «Maskava» istabā.

Zvjagincevs pirmais pārtrauca klusumu.

— Labi, Pāvel Maksimovič, — viņš sacīja, meklēdams samierināšanos, — varbūt es tiešām esmu ko sarunājis aplam.

— Nu kā tad, — Koroļovs norūca, saprazdams, ka Zvjagincevs pašreiz nerunā to, ko domā, bet viņš pats neatbild to, ko varētu un gribētu atbildēt. Un piemetināja: — Labāk ēd, citādi atdzisīs.

Zvjagincevs tomēr joprojām sēdēja nekustēdamies.

— Kāpēc neēd? Visu laiku domas mācas virsū, vai? — Koroļovs jautāja agrākajā ironiski iecietīgajā tonī.

— Mācas gan, — Zvjagincevs nopietni atbildēja. Viņš jau bija ar to samierinājies, ka Koroļovs neapspriedis jautājumus, kas patiesībā vai tikai iztēlē kaut mazliet var aizskart augstākās pavēlniecības prestižu. Tagad majors domāja par ko citu. Šis «cits», tāpat kā visas domas, kas viņu pašlaik satrauca, ari bija saistīts ar gaidāmo karu. Tikai tagad viņš par to domāja nevis kā karavīrs, bet kā jebkurš cilvēks, kā parasts padomju cilvēks, kas jau kopš

3271 25

(*m

skolas gadiem ir pārliecināts, ka nav nekā dārgākā un taisnīgāka par tiem ideāliem, kuriem veltī savu dzīvi miljoniem viņa tautiešu.

— Paklau, Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs teica, — bet kā tas tā var būt?

_ Kas? — Korolovs atvaicāja, kļūdams vērīgs.

— Nu ... kā lai to pasaka ... — Zvjagincevs sarauca pieri un pakustināja pirkstus, it kā gribēdams ar tiem uztvert, formulēt domu, kas smadzenēs vēl nav pilnīgi nobriedusi. — Tu, protams, piekritīsi, ka idejas, ko sludina Hitlers, ir nelietīgas, zemiskas idejas.

— Tik tiešām, — Koroļovs labprāt piekrita, savā sirdī nopriecādamies, ka saruna novirzījusies uz mazāk bīstamu tematu.

— Vai tiešām vācieši ies mirt tādu ideju dēļ? — Zvjagincevs jautāja.

Koroļovs piecēlās. Viņš cieši savilka vaļīgāk palaisto vidusjostu, aizpogāja blūzes apkakli un bez aplinkiem noprasīja:

— Uz ko tu īsti virzi sarunu?

— Ne uz ko. Es tikai gribu saprast: vai tiešam miljoniem cilvēku ir ar mieru zaudēt dzīvību netaisna cīņa?

— Pašlaik varbūt arī ir ar mieru ... — Koroļovs teica, pēkšņi kļūdams domīgs.

— Ko tas nozimē — pašlaik? — Zvjagincevs nepacietīgi vaicāja.

— Redzu, ka neesi sapratis, — Koroļovs zobgalīgi sacīja, — un vēl tīko parādīt psihologa spējas. Labi. Izlikšu skaidrāk. Kamēr fašists jutīs aiz muguras speķu, viņš ies... Un karstumā būs ar mieru arī mirt. Bet kas ir īstas idejas mēraukla? Cilvēka apzināta gataviba atdot par to savu dzīvību. Un ne tikai tad, kad tavā pusē ir spēks, un ne tikai karstumā, bet arī tad, kad esi palicis viens pret vienu ar nāvi. Komunists to spēj. Fašists uz to nav spējīgs.

— Vai tu domā, ka viņi pacels rokas?

— Nē, nedomāju. Kādu laiku necels. Māksies virsū un sauks: «Heil Hitler!» Bet, kad mēs būsim viņus pamatīgi papluinījuši, visas viņu idejas būs vējā.

Un tad rokas augšā?

— Ne. Vel ne. Būs palikušas pāri bailes. Dzīvnieciskas bailes: mirt taču negribas nevienam. Cīnoties par savu dzīvību, var arī otram pie rīkles ķerties. Tikai tas vairs tubus tas. Ta būs pēdējā ķepurošanās. Un fašists nomirs ka suns. Ko gan tāds fašists cilvēkiem var teikt pirms nāves? «Ileil»? Vai: «Lai dzīvo pasaules kundzība»? Lāgā nesanāk. Neskan! ... Te tev būs atbilde uz tavu jautājumu: Hitlers savus miljonus nav savervējis ar ideju. Viņš tikai solījis labu dzīvi. Aplaupi citas tautas un dzīvo, cepuri kuldams!

— Bet ka viņam tas izdevies?... — Zvjagincevs neatlaidīgi turpināja iztaujāšanu.

— Ko tu dari, āzē mani, vai? Tik tiešām! — Korojovs iesaucas. — Kurš tevi akadēmijā mācīja? Gribi, lai es tev izskaidroju? Nu tad klausies! — Viņš pacēla elkonī saliektu roku un sāka runāt, pēc kārtas saliekdams pirkstus: — Hitlers prasmīgi izmantoja stāvokli, kurā Vācija bija nokļuvusi pec sakāves pirmajā pasaules karā. Tas ir pirmkārt. Imperiālisms, vācu armija lika uz viņu savas pēdējās cerības. Uz fašismu. Hitleram deva miljoniem rubļu .. . Nu, nē taču ... miljoniem mārku. Tas ir otrkārt. Arī starptautiskajam imperiālismam fašisms ir izdevīgs. Barjera pret komunismu. Tas treškārt. Te tev ir visa tā mehānika. Skaidrs?

Zvjagincevs piegāja pie loga, atrāva vaļā aizkaru.

Aiz loga dunēja Ohotnijrjads. Joņoja mašīnas, ar signāliem biedēdamas gājējus; tur bija augstās, kvadrātveidīgās emkas un garie, izstieptie «ZIS101» — nesenais mūsu automobiļu rūpniecības jaunums. Tautas Komisāru Padomes nama, kas atradās pretim, gandrīz visos logos spīdēja gaisma, lai gan darba diena jau bija beigusies.

Sai mirklī Zvjaginceva acu priekšā parādījās cita aina — aptumšotais Ņevas prospekts.

Un, pēkšņi sajuzdams, ka pārskrien salts pār kauliem, viņš bažīgi nodomāja: «Vai patiešām tas kādreiz var notikt arī šeit? . .. Var apdzist ugunis, izgaist visa šī gaišā, dzīvības pilna pasaule? ...»

Domādams par to ar bailēm, kādas nekad nebija jutis pat tur — Karēlijas zemes šaurumā, viņš atcerējās Veru, Koroļova brāļameitu, ar kuru bija iepazinies pavisam ne sen' tikai Pec SomiJas kara, kad Koroļovs bija viņu uzaicinājis pie sevis mājās nosvinēt uzvaru.

... Viņš nebija Verai pievērsis uzmanību līdz pat tam brīdim, kad Koroļovs uzgrieza patafonu un, uzaicinājis jaunatni padejot, pats kopā ar vecāko brāli Ivanu Maksi 27

moviču, Kirova rūpnīcas meistaru, iegāja otra istabā uzspēlēt šahu.

Starp viesiem jauniešu bija maz: ja neskaita Zvjagm cevu, tikai Koroļova vecākā brāļa meita Vera, viņas draudzene ar savu paziņu — konservatorijas pēdēja kursa studentu un vēl divas jaunas sievietes — Koroļova dzīvokļa kaimiņienes ar saviem vīriem.

Kad galds bija piebīdīts pie sienas, lai būtu vairāk vielas, un sākās dejošana, brīva bija tikai Vera, jo viņas draudzene dejoja ar savu konservatorijas puisi, sievas — ar vīriem, un Zvjagincevam neatlika nekas cits ka pieiet pie meitenes, kas viena sēdēja uz dīvāna, un uzaicināt viņu.

Viņa atbildēja:

— Ziniet ko, labāk pasēdēsim! — Un vaicaja: — Šķiet, jūs esat nesen atgriezies no frontes?

Viņš apsēdās uz dīvāna, Vera ļoti vienkārši un dabiski pievirzījās tuvāk un, raudzīdamas viņam taisni acīs, atkal jautāja:

— Droši vien ir ļoti patīkami pēc visa ta, ko esat pārdzīvojis, tagad pasēdēt, lūk, tā — siltumā, pie elektriskas gaismas, vai ne?

Viņa jautāja bez jebkādas klīrēšanās un koķetēšanas un raudzījās Zvjagincevā tik cieši un vērīgi, it ka vēlētos ar savu skatienu uzsvērt, ka viņai ir ļoti svarīgi dzirdēt atbildi.

Zvjagincevs sākumā tomēr runāja ar Veru izklaidīgi un diezgan nenopietni, paslepen raudzīdamies viņas skais tajā draudzenē, kura ar savu studentu aizrautīgi dejoja tango «Melnas acis», kas nu jau vairākus gadus neizgāja no modes. Neliela, vājiņa Vera ar bērnišķīgi ieplestam, vērīgi ziņkārām acīm, bez šaubām, nevarēja sacensties ar skaisto, smuidro draudzeni, un Zvjagincevs nožēloja, ka kopā ar pielūdzēju atnākusi nevis Vera, bet viņas draudzene.

Viņš vairākkārt neveiksmīgi mēģināja uztvert otras meitenes skatienu, bet tad, pamanījis, ka Vera joprojām raugās viņā, pacietīgi gaidīdama, sacīja:

Protams, karš nav nekāda bērnu spēle.

Šai mirklī viņš vērīgajā meitenes skatiena pamanīja lādu ka pārmetumu, it kā viņa būtu gaidījusi pavisam citādu atbildi.

Zvjagincevs mazliet apmulsa, kā apmulst cilvēks, kas pievīlis bērna cerības, un smaidīdams piebilda, ka franči . ikol: «Karā iet kā jau karā,» — un tagad galīgi apjuka, jo saprata, ka runā banāli.

Vera pašūpoja galvu un teica saudzīgi, tomēr pārliecinātā par savu taisnību:

— Nē, tā nav atbilde. Prakses laikā strādāju kādā hospitāli. Tur arstēja tos, kas bija apsaldējušies. Man gadījās ar viņiem runāt. Viņi stāstīja briesmu lietas. Sakiet — vai jūs bijāt pašā frontē?

Pirmajā mirklī viņš jutās pat aizskarts. Taču pēc Veras sejas bija redzams, ka viņai ne prātā nenāk Zvjagin cevu aizvainot. Pēc visa spriežot, savus panaivos jautājumus viņa uzdeva no tīras sirds.

Tad viņš teica, ka visus trīs kara mēnešus esot pavadījis frontē, inženieru karaspēka daļās.

— Vai meiteņu tur bija daudz? — Vera jautāja.

Kādu meiteņu? — Zvjagincevs izbrīnījies vaicāja,

bet tūlīt saprata, ka runa ir par militāro dienestu, un atbildēja, ka bijušas arī meitenes, it īpaši medicīniskajā personālā.

Nemanot saruna viņu aizrāva, un viņš vārs nenožēloja, ka nedejo ar to otru — garkājaino.

Zvjagincevs juta, ka Vera pret viņu izturas ar maigu ieinteresētību. Viņam tas glaimoja. Pēc trim bezgalīgi gariem menešiem Karēlijas zemes šaurumā, kur bija jāklīst pa neizbraucamiem, aizputinātiem ceļiem, pēc mūžīgas salšanas, no kuras neglāba ne ugunskuri, ne skārda taupības krāsniņas, Zvjagincevs pirmoreiz bija nokļuvis mie īigos, tīkamos mājas apstākļos, un Vera bija pirmā meitene, ar ko viņš pēc kara iepazinās un kas, šķiet, par viņu neviltoti interesējās.

Zvjagincevs nebija precējies. Toreiz, kad pēc vidusskolas beigšanas komjaunatne viņu nosūtīja uz inženieru karaspēku, viņš kopā ar vecākiem dzīvoja tālā Sibīrijas pilsētā. Vēlāk viņš iestājās kara inženieru akadēmijā, sekmīgi to pabeidza, un viņu nosūtīja uz štābu.

Zvjagincevs kļuva par kapteini, saņēma izdevīgu norīkojumu darba. Somijas kampaņas laikā labi karoja, tika apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni un paaugstināts par majoru ... Taču nodibināt ģimeni viņš nebija paspējis.

Protams, arī pirms iepazīšanās ar Veru viņam bija gadījies aizrauties. Tomēr šī sastapšanās notika tieši tādā laikā, kad bezmiega nakšu izmocītais, līdz nāvei nogurušais Zvjagincevs bija gatavs ar visu savu būtni tiekties pēc jebkuras meitenes, kas viņam velti uzmanību.

. . . Veras tēvs aizgāja mājās agri, un, kad saka izklīst ari pārējie viesi, Zvjagincevs lūdza Veru, lai viņa atjauj pavadīt.

Pulkvedis Korojovs dzīvoja Ļiteinija prospekta, bet Vera — diezin kādā malā, kaut kur aiz Narvas vārtiem; viņi brauca ar autobusu, taču Zvjagincevs pierunāja Veru izkāpt divas trīs pieturas šaipus viņas mājām, un atlikušo ceļu viņi gāja kājām.

Pa ceļam viņi kādu pusstundu vēl pasēdēja nelielā skvērā. Šķita, ka pie Koroļoviem un ceļa uz Veras mājām viņi paguvuši aprunāties par itin visu pasaulē. Zvjagincevs tagad zināja, ka Vera mācās medicīnas institūta, ka viņai ir divdesmit gadu, ka viņa nav precējusies, ka drīzā nākotnē būs bērnu ārste, ka no nesen lasītajām grāmatām viņai vislabāk patīk «Tankkuģis «Derbents»», ka viņa mīl dzeju, ka no agrākā laika dzejniekiem viņai vistuvākais ir Bloks, bet no laikabiedriem — Dmitrijs Ked rins.

Kad viņi sēdēja skvēra, Vera pēkšņi jautaja:

— Kā jūs domājat, vai es varētu ... nu ... atrasties frontē?

Zvjagincevs jokodamies atbildēja, ka droši vien varētu, ja jau viņa izvēlējusies tādu profesiju — ārstes taču iesauc armija tāpat kā vīriešus.

Bet Vera teica:

— Nē, es nerunāju par to. Mani tikai interese, vai es spētu izturēt...

Zvjagincevs pēkšņi iedomājās Veru tur, aizputinātajos Karēlijas ceļos, izmocījušos, nosalušu, un piepeši viņam kļuva tās žēl.

Viņš pieskārās Veras rokai, tad savu plato plaukstu uzlika uz viņas mazajiem pirkstiem, it kā vēlēdamies tos sasildīt, lai gan nebija auksts — tuvojās pavasaris.

Viņa neatrāva roku, likās, pat nejuta šo pieskārienu un, domās nogrimusi, vērās kaut kur tālumā.

Tad, it ka atgriezusies atpakaļ uz zemes, viņa ar vieglu, tikko jūtamu kustību atbrīvoja roku, pasmaidīja un sacīja:

— Droši vien ir ļoti labi no tādas elles atgriezties mie 11 : i, spoži apgaismota pilsēta... Ziniet, Aleksej, es jūs apskaužu!

Apskaust gan nav vērts, — Zvjagincevs iebilda, domādams, ka Vera runā par viņa atrašanos frontē, — katrs dara to, kas viņam pienākas darīt. Un es esmu karavīrs.

— Nē, es nerunāju par to, — Vera klusu atbildēja. Jūs taču tagad uz visu raugāties citādām acīm. Uz šīm ielām, lukturiem, cilvēkiem... Un redzat to, ko neredzu es ... Vai jums, Aļoša, nešķiet, ka nodrāztais teiciens par visa izzināšanu salīdzināšanas procesā jūsu uztverē tagad ieguvis īpašu jēgu un ari visu pārējo to cilvēku uztverē, kas bijuši fronte? Jūs taču esat ielūkojušies citā pasaulē, nu, atklājuši kādu jaunu dimensiju ... Un pēc tam atgriezušies mūsu pasaulē. Un jums tagad viss jāredz citādi. Ugunim jabut gaišākām, krāsām — košākām.

... Pie Veras mājas durvīm viņi vēl bridi pastāvēja.

Bet nu jāatvadas, — Vera sacīja un piemetināja: Esmu ļoti priecīga, ka mēs ... iepazināmies.

Viņa sniedza Zvjagincevam roku, un viņš mirkli nelaida āra no savas platās plaukstas viņas mazo, šauro delnu.

Pec tam viņš vientulīgs stāvēja pie durvīm, aiz kurām pirms dažiem mirkļiem bija pazudusi Vera, un brīnījās par pēkšņo tukšuma sajutu.

Un tomēr Zvjagincevs toreiz šo tikšanos neuzskatīja par sevišķi nozīmīgu.

Mājās viņš nokļuva ļoti vēlu — labi, ka nākamā diena bija svētdiena un varēja izgulēties, — un likās gultā, būdams pārliecināts, ka pamodies Veru pat neatcerēsies, tomēr otrā rītā, kad Zvjagincevs atvēra acis, viņam prātā tūdaļ nāca Vera, it kā viņš arī miegā būtu par to domājis. «Blēņas,» viņš pūlējās sev iestāstīt, «es tikai iztēlojos. Sājā meičā nav nekā sevišķa. Starp citu, varbūt ari ir, bet es to nespēju pat pamanīt. Un kas tad noticis? Mazliet parunājām, pēc tam braucām autobusā, tad minūtes divdesmit — ne vairāk — gājām kājām, pasēdējām skvērā... Velns ar arā, es arī izturējos pret viņu simtreiz pieticīgāk nekā pret jebkuru tādu, kas man ir iepatikusies. Gajam mā jās kā skolas bērni, pat nepaņēmu zem rokas. Un neko tādu nerunājām. Nebija nekāda flirta, nekādu zīmīgu vardu vai zemteksta, kā tagad nācis modē teikt. Kas tad īsti noticis? Kāpēc es tomēr visu laiku domāju par viņu?»

Pagāja vel dažas dienas, un Zvjagincevs saprata, ka ļoti veļas atkal redzēt Veru. Viņš pulējās sev iestāstīt, ka jāsaliekas tikai tāpēc, lai pārstātu par Veru domāt, redzētu viņu pēdējo reizi un aizmirstu.

Bet Zvjagincevs nezināja viņas telefona numuru, toreiz tiekoties nebija nemaz pavaicājis, vai viņai ir telefons.

Atlika tikai viena iespēja: telefona numuru izdibināt no Koroļova.

Viņš iegāja pulkveža kabinetā, parunaja par darbu, tad gaužām vienaldzīgi sacīja, ka pagājušajā sestdiena Vera viņu lūgusi noskaidrot, vai Ermitāžā nepārdod krāsainus gleznu katalogus, viņš esot to apņēmies izdarīt un jau uzzinājis, jo Ermitāžā atrodas tepat blakus, skat, pa logu redzama, un tagad lūdz pateikt.. .

Protams, Koroļovs varēja to arī uzņemties, un tad Zvjagincevs būtu iekritis: viņam atliktu tikai iztēloties, ka Vera, nekā nesaprazdama, klausās pulkvedī, kad tas viņai atkārto visas šīs blēņas par Ermitāžu.

Tomēr bija izredzes šai spēlē uzvarēt, un viņš arī uzvarēja. Pārlaizdams skatienu uz galda izklātajām kartēm, Koroļovs izklaidīgi teica Zvjagincevam, ka viņš pats varot paziņot par uzdevuma izpildi.

Zvjagincevs vienaldzīgi piebilda, ka viņš nezinot Veras telefona numuru, un Koroļovs gluži automātiski pateica.

Vakarā Zvjagincevs piezvanīja Verai. Iepriekš viņš ilgi bija pārdomājis pirmo teikumu un palicis pie parupji jautra: «Vai biedrene Vera? Kāds majors Zvjagincevs ziņo...»

Vera neapšaubāmi kļuva priecīga, izdzirdusi viņa balsi. Viņi satikās un aizbrauca uz Salām, uz parku, lai gan nebija īstā sezona. Zvjagincevam šķita, ka Vera izskatās daudz pievilcīgāka nekā pagājušajā reizē. Viņai bija šaurs, viduklī cieši ar jostu apņemts, labi pašūts mētelis, bereti viņa turēja rokā, un vējš mazliet plivināja mīkstos, gaišos, sānos pāršķirtos matus.

Viņi iegaja kafejnīcā, vēlāk sēdēja uz kāda nomaļa soliņa, un tur Zvjagincevs mēģināja Veru apskaut un pievilkt sev klāt.

Tad notika tas, ko viņš nepavisam nebija gaidījis. Vera palūkojās viņā izbrīnījusies, it ka būtu viņu ieraudzījusi pirmo reizi, pēc tam mierīgi, bet noteikti atbrīvojās no ' nja rokām, plati ieplestām acīm pavērās viņā, pašūpoja ; .ilvu un teica:

— Tā nevajag, Aļoša.

Zvjagincevs neņēma sevišķi nopietni viņas kustību un vārdus un pēc brītiņa mēģinājumu atkārtoja. Šoreiz Vera nemaz nepakustējās, tikai sacīja:

— Es taču jūs lūdzu, Aļoša, nevajag!

Viņa to pateica citādā, svešādā balsī — dzedrā un vienaldzīgā, un, ja Vera būtu Zvjagincevu atgrūdusi, tas viņu būtu ietekmējis mazāk.

Viņš pazemīgi nolaida rokas, juzdams, ka vienā mirklī starp viņiem izaug caurspīdīga, bet nepārvarama siena.

Kādu laiciņu abi klusēja, tad Vera teica:

— Es visu saprotu, Aļoša. Droši vien esmu nodarījusi jums pāri. Man bija ļoti labi ar jums. Tikai. .. citādi. Bet tas vairs nav tas . ..

Atsvešinātība, kas bija radusies, vairs neizzuda. Viņš aizveda Veru mājās taksometra, un viņi atvadījās, nenorunājuši jaunu tikšanos.

... Un tomēr pēc nedēļas viņš atkal piezvanīja.

— Sveicināta, Vera! — Zvjagincevs sacīja. — Tas esmu es! . . . Jūs, protams, esat mani jau aizmirsusi...

Viņš pats pieteicās ciemos. Izdomājis pasaciņu, ka atrodas tai pašā rajonā — pavisam tuvu, un saņēmis piekrišanu, Zvjagincevs pa kaklu pa galvu metās ārā no telefona būdas, lai noķertu taksometru un pagūtu ierasties tik īsā laikā, ka viņa stāstam varētu noticēt.

Pa ceļam viņš prātoja, vai sastaps Veru vienu pašu vai arī vecāki būs mājās un, ja nu būs, kā viņam tad jāizturas.

Notika tā, kā viņš nebija varējis iedomāties. Veras vecāki bija izgājuši, tomēr viņa nebija mājās viena. Kad Zvjagincevs iegāja istabā, piecēlās garš, skaists puisis, pēc izskata — sportists, mazliet piemiedza acis, sniedza roku un pateica nevis savu vārdu, kā pieņemts jaunatnes vidū, bet gan uzvārdu.

— Vaļickis ...

Jau pēc maza brīža Zvjagincevs saprata, ka ir lieks, ka uzaicināts tāpat, vien, pieklājības pēc, jo viņš bija izturējies pārāk neatlaidīgi.

Šis Vaļickis, ko Vera laiku pa laikam sauca par Toļeņku, ar savu augumu, balsi, smiekliem likās piepildām visu istabu. Viņš it kā stāvēja starp Zvjagincevu un Veru, ar sevi aizsegdams meiteni — visu, pilnīgi.

Zvjagincevs drīz vien gāja projām. Dodamies leja pa kāpnēm nikns, apjucis un aizvainots, viņš mēģināja sevi mierināt:

«Nu labi. Lai ari tā ir. Tagad vismaz varēšu viņu izmest no prāta. Padomā tikai — izdarīt tādu muļķību! Veselu nedēju staigāt apkārt kā apmātam vienīgi tāpēc, ka prātā iešāvušās blēņas! Viņai taču par mani tikpat daudz daļas, cik par pērno sniegu! Kāda velna pēc es zvanīju, pats pieteicos aiziet! . .. Labi, muļķim muļķa alga.»

ŠI klusā monologa beigās Zvjagincevs jau bija pārliecināts, ka pret Veru ir pavisam vienaldzīgs.

Viņš tomēr kļūdījās arī šoreiz.

Vēlāk, kad Zvjagincevs atkal un atkal mēģināja analizēt savas jūtas un vaicāja sev, kura Veras Ipašiba viņu tā valdzina, viņš atbildēja sev ar vienu vārdu: «Neaizsar gātiba.»

Jā, jā, Vera viņam likās tieši neaizsargāta. Viņš to juta toreiz, kad redzēja Veru blakus Anatolijam. Šķita, ka šis loti garais, pašpārliecinātais puisis var ar viņu darīt visu, ko tikai vēlas. Viņš pakļauj Veru sev.

Kā? Kāpēc? Ar ko? ... Uz tādiem jautājumiem Zvjagincevs nebūtu spējis atbildēt. Viņa sajuta bija intuitīva, tai nebija nekāda konkrēta pamata. Varbūt viņam bija pat tīkami tā domāt, varbūt viņš pat vēlējās, lai Verai butu vajadzīga viņa palīdzība. Taču, pēc visa spriežot, Verai tās nevajadzēja . ..

Šai laikā Zvjagincevs tomēr vairākkārt viņai piezvanīja, divreiz pierunāja kopa iet uz teātri...

Viņš aprada ar domu, ka agrāk vai vēlāk kļūs Verai vajadzīgs, ka reiz viņai draudēs briesmas vai kas tamlīdzīgs, un t<«() Vera sāks viņā raudzīties gluži citādām acīm.

...Viņa izvairījās no likšanās. Viņš to saprata. Un tomēr gribēja tikties. Kaut vai reti. Zvanīja pa telefonu. Viņam atbildēja, ka Veras nav mājās. Viņš zvanīja atkal ...

Reizēm Zvjagincevs sevi piespieda par Veru nedomāt. Bet tas nebija uz ilgu laiku. Un viņš zvanīja atkal.

Taču viss palika pa vecam ...

« .. .Un kas tad notiks ar viņu?» Zvjagincevs domās sev vaicāja, stāvēdams pie atvērtā loga un raudzīdamies uz • poži apgaismoto, gājēju pilno ielu.

Šai mirkli Koroļova vārdi iztraucēja Zvjagincevu no grūtajām pārdomām.

— Paklau, major, — Koroļovs ierunājās dobjā, neparastā balsī, — tu domā ... viņš ... nu .. . viņš ir pārliecināts, ka būs jākaro? Domā, ka tā notiks? . .. Katrā ziņā?

— Manuprāt, viņš ir pārliecināts, — Zvjagincevs stingri atbildēja.

Brīdi viņi klusēja.

— Labi, — Koroļovs sacīja, izlīdzinādams blūzes krokas un atkal pieiedams pie galda. — Nu tad izdzersim pēdējo glāzīti, un es iešu sakravāt čemodānu. — Viņš palūkojas pulkstenī. — Pēc četrdesmit minūtēm jābrauc uz staciju ..,

H

1940. gada 12. novembrī pa bulvāri Unter cien Linden, kas kādreiz bija visskaistākā un visdzīvākā iela stīvajā, aukstajā Berlīnē, brauca automašīnu kortežs — četri melni mersedesi.

Pa priekšu šiem mersedesiem brauca SS formas tērpos ģērbušies motociklisti; galvā viņiem gan bija tērauda bruņu cepures. Virs pirmā mersedesa starmešiem plivinājās Vācijas karodziņš ar kāškrustu un padomju karodziņš ar sirpi un āmuru.

Pirmajā mašīnā brauca padomju delegācijas vadītājs — Padomju Savienības ārlietu tautas komisārs Molotovs un kopā ar viņu — Vācijas ārlietu ministrs Joahims fon Ri bentrops. Viņi sēdēja katrs savā stūrī uz platā aizmugures sēdekļa, bet viņu tulki — priekšā uz nolaižamiem krēsliem.

Tautas komisārs klusēja. Mugurā viņam bija cieši aizpogāts melns mētelis ar vienrindas pogām, galvā — tumši pelēka platmale ar cietām, mazliet uz augšu uzliektām malām; viņš sēdēja nekustēdamies un ar stingu skatienu raudzījās uz priekšu.

Ribentropu kaitināja tāda izturēšanās. «Protams,» viņš sprieda, «ministrs ir apvainojies par vēso, formālo uzņemšanu, ko viņš nupat piedzīvoja Anhaltes stacija.» Ko tur citu sacīt — viss notika ka pēc notīm. Fīrers pats bija noteicis, kādam jābūt sagaidīšanas ceremoniālam. Nevajag pārāk ciešu rokas spiedienu. Nevajag smaidu. Sagaidītāju vidū, ja neskaita Ribentropu un Keitelu, — nevienas augstas amatpersonas vai ģenerāļa, tikai maznozīmīgi ministrijas ierēdņi un padomju vēstniecības darbinieki. Divi nelieli padomju karogi abās pusēs stacijas ēkai. Vairāki lieli, smagi kāškrusta karogi — vidū. Ejot garām goda sardzei, viesim jājut, ka tā ir draudīga, majestātiska un neatvairāma kā devītais vilnis.

Fīrers gribēja, lai šis cilvēks — padomju tautas komisārs, nokļuvis uz perona, tūlīt saprastu, ka ieradies trešās impērijas centrā, Lielvācijas galvaspilsētā. Šīs valsts drūmajai varenībai viņš bija jāpārsteidz, jānomāc, viņam tūlīt vajadzēja saprast, ka šeit ir pierasts ne tik daudz klausīties, cik pavēlēt. Viss tika darīts ar tādu aprēķinu, lai jau pašā sākumā satriektu ilūzijas, kas varētu būt šim pedantiskajam nelielā auguma cilvēkam ar vecmodīgu pensneju.

Tomēr šķita, ka tautas komisārs bija sagatavojies tādai uzņemšanai. Sasveicinādamies viņš tikai mazliet pacēla platmali. Sniegdams Ribentropam roku, viņš tam tik tikko pieskārās ar aukstiem, it kā stīviem pirkstiem. Iedams garām nekustīgajiem kareivjiem, viņš tiem uzmeta tikai īsu jo īsu vienaldzīgu skatienu.

Pašķielēdams uz tautas komisāra pusi, Ribentrops juta niknuma pilnu gandarījumu.

Viņš bija priecīgs, ka darīts viss iespējamais, lai šim Kremļa pārstāvim norādītu viņa īsto vietu, turklāt doma par to, ka viņam, Ribentropam, ir tik liela nozīme vēsturē, glaimoja viņa godkārei. Viņš nešaubījās, ka tas, kas pašreiz notiek, katrā ziņā tiks ierakstīts vēsturē. Tāpat ari viss, kas notiks vēlāk.

Bijušajam šampanieša tirgotājam piemita reizē lielummānija un mazvērtības komplekss. Viņa zvaigzne uzleca 1933. gadā, un līdz tam neviens viņu nebija pamanījis. Reiz vakarā no Vācijas republikas prezidenta rezidences izslīdēja divi cilvēki, pūlēdamies palikt neievēroti. Viņi nevēlējās izmantot dienesta mašīnu un veicīgi iekāpa pirmajā taksometrā, kas pagadījās. Šoferim pateica adresi — lur nomaļā Berlīnes priekšpilsēta atradās kaut kāda Ri bentropa dzīvoklis.

§ie divi bija valsts sekretārs Meisners un prezidenta llindenburga dēls Oskars, un ne viens, ne otrs nezināja, kāds izskatās šis nevienam nepazīstamais nacists. Viņi bija dzirdējuši, ka tas esot fon Pāpena draugs un abi, liekas, iepazinušies jau pasaules kara laikā turku frontē, un tas bija viss.

Vispār tāds Ribentrops viņiem nelikās ne plika vērdiņa vērts. Viņiem bija daudz nozīmīgāks mērķis — tikties ar citu cilvēku, kuru sauca par Ādolfu Hitleru un kura parija bija uzvarējusi pēdējās reihstāga vēlēšanās, tikties ar šīs partijas vadoni, ar to cilvēku, par kuru Ilindenburgs bija teicis, ka tik ilgi, kamēr būšot dzīvs, viņš nepieļaušot, ka Vācijas kancleru krēslā sēžas kaut kāds bijušais jefreitors.

Durvis viņiem atvēra cilvēks, kam bija glīta seja kā Parīzes Lielo bulvāru donžuānam vai šaubīga uzņēmuma īpašniekam Aleksandra laukumā; sejā rotājās visu saprotoša franta smaids. Spīdēja pamatīgi saziestie mati.

Ne Meisners, ne Oskars Hindenburgs šim švaukstam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņi vispār par to vairs nelikās zinis, tiklīdz tas nozīmīgi bija pačukstējis vienu vienīgu vārdu: «Šeit! .. .»

Jā, Hitlers bija šeit, šai mājā, tāpat arī Pāpens, Gērings un Friks.

Par pārsteigumu visiem, bet it īpaši Ribentropam, kas, tapat ka cili, zināja, kada ir Hindenburga attieksme pret fīreru, prezidenta dēls Oskars jau pēc īsa brīža kopā ar Hitleru aizgaja uz citu istabu.

Neviens nezināja, par ko viņi tur runā.

Lai nu būtu ka būdams, taču viena no izšķirošajām sarunām, kas notika pirms tam, kad Hindenburgs lauza savu zvērestu un iecela Hitleru par kancleru, norisinājās Ri bentropa mājās.

Ribentrops to vienmēr atcerējās ar nerimstošu lepnumu, 1111 — tas bija vēl svarīgāk — to neaizmirsa arī pats Hitlers. Ļoti drīz Ribentrops atvadījās no nostūra, kurā bija dzīvojis ilgus gadus, pārcēlās uz greznu dzīvokli Kūdāmā, kā bcrlīnieši žargonā dēvē Kūrfirstendammu — vienu no vislepnākajām galvaspilsētas ielām, un kļuva par nacistu partijas ārpolitikas biroja vadītāju.

Ribentrops bija neizglītots un slinks, bet godkārīgs un uzpūtīgs kā prūšu aristokrāts.

Par lielu nožēlu viņam pašam, viņš tomēr nebija aristokrāts, un viņa mēģinājumi vismaz pēc tāda izskatīties allaž beidzās neveiksmīgi.

Ar slēptu skaudību Ribentrops raudzījās armijas ģenerāļu sejas: kalsnas, garenas, augstprātīgas sejas ar dzeltenīgu ādu, kas izskatās gluži kā cildens pergaments, acis monokļi, ar kuriem viņi, šķiet, jau nākuši pasaulē.

Kādu laiku arī viņš pats mēģināja lietot monokli, bet nolāpītais stikls atstāja sāpīgus nospiedumus un ik pēc briža izslīdēja no acs dobuma. Turklāt Ribentrops nevarēja ar monokli lāgā redzēt, un to drīz vien saprata tie, ar kuriem viņam diendienā bija jātiekas. Viņš nekādi nespēja aizmirst, kā sasodītais Gērings, šī treknā cūka, šis zobgalīgais un familiārais nekauņa, kas diemžēl bija iemantojis sevišķu fīrera mīlestību, reiz bija teicis, dodams viņam lasīt kādu papīru:

— Tikai izņemiet monokli, Ribentrop, tas ir svarigs dokuments...

Un tomēr Ribentropa zvaigzne kāpa aizvien augstāk un augstāk. 1936. gadā Hitlers viņu iecēla par vēstnieku Anglijā, uzdodams vispirms izpētīt, vai nav iespējams ar šo zemi noslēgt vienošanos, kas butu vērsta pret Krieviju.

Stāstīja, ka toreiz fīrers esot teicis arī to, kas vēlāk kļuva zināms daudziem. Atbildēdams uz kādu piezīmi par Ribentropa nekompetenci, Hitlers bija sacījis: «Ribentrops labi zina, kurš ir dievs un kas to pielūdz.»

Un kāpēc gan Ribentropam būtu vajadzējis but kompetentam šī vārda novecojušajā, inteliģentiskajā izpratnē! Vai tad viņš nespēja, pat nakts vidū pamodies, citēt dižos, pravietīgos fīrera vārdus no grāmatas «Mein Kampi»: «Mēs, nacionālsociālisti, sākam no tās vietas, kur mēs apstājāmies pirms septiņsimt gadiem!» Cik reižu Ribentropam nebija gadījies šos vārdus atkārtot gan alus zālēs sarīkotās sanākšanās, gan mītiņos uz ielām! Tas bija pravietojums, programma, instrukcija... «Mēs pārtraucam vāciešu nebeidzamo tiekšanos uz Eiropas dienvidiem un rietumiem un pievēršam skatienus zemēm, kas atrodas austrumos. Kad mēs tagad runājam par jaunām teritorijām Eiropā, mums vispirms jādomā par Krieviju un va

saļvalstīm tās pierobežā. Pats liktenis mūs virza uz tu lieni.» Šajos vārdos bija ietverts viss, ko vajadzēja zināt cilvēkam, kas savu dzīvi veltīja fīreram.

Tomēr ar šiem vārdiem vien, lai cik godbijīgi tie iegaumēti uz laiku laikiem, būtu bijis par maz darbam Vācijas vēstnieka postenī Anglijā. Pirmkārt, Ribentrops šo to bija iemācījies, strādādams partijas ārpolitikas birojā. Otrkārt, viņš labi zināja, «kurš ir dievs un kas to pielūdz». Treškārt... Trešais apstāklis, kas svarīguma ziņā tomēr nepavisam neatradās pēdējā vietā, bija tas, ka Ribentro pam Londonā bija sakari ar cilvēkiem, kurus Berlīnē uzskatīja par jaunās Vācijas draugiem.

Londonā Ribentrops nepalika ilgi. 1038. gada sākumā Hitlers reorganizēja ministru kabinetu, izmezdams no turienes Blombergu un Neirātu, kas viņam likās pārāk vecmodīgi, apkrāvušies ar Veimāras republikas tradīcijām. Ārlietu ministra vieta kļuva brīva. Hitlers šai amatā iecēla «dinamisko» Ribentropu, kas bija labi apguvis nacistu diplomātijas principus.

Kādā rudens dienā Ribentrops fīrera uzdevumā Berlīnē parakstīja pretkomunistisku paktu ar Japānu un tās pašas dienas vakara plašā preses konferencē paziņoja, ka turpmāk Vācija un Japana kopā aizstāvēšot Rietumu civilizāciju.

Viņš neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt uz kāda žurnālista dzēlīgo jautājumu, kā Japāna, kas pati, cik zināms, atrodas Tālajos Austrumos, domā aizstāvēt Rietumus, un nepievērsa uzmanību vispārējiem smiekliem, kas atskanēja pēc šī jautājuma, — 1938. gadā Ribenlropa zvaigzne jau atradās zenīta.

. . . Un tagad, pilns lepnuma un sava diženuma apziņas, viņš brauca milzīgajā ministrijas mašīnā pa bulvāri Unter den Linden, reizēm pašķielēdams uz nerunīgo padomju tautas komisāru, ar ko pērn bija ticies Maskavā.

Nekādas emociju pazīmes Molotova sejā nebija manāmas. Un tas kaitinaja Vācijas ministru. «Parasta ģimnāzijas skolotāja seja,» Ribentrops sev teica. «Interesanti, kāds viņš izskatītos ar monokli? Un kāpēc viņš dod priekšroku vecmodīgajam pensnejam? Vācijā tādus pensnejus valkāja varbūt vienīgi juvelieri un zobārsti, kas bija lielākoties ebreji...»

39

— Kā klājas Maskavā? — nedabiski smaidīdams, vaicāja Ribentrops, lai pārtrauktu neveiklo klusumu.

— Maskavā klājas labi, — tautas komisārs atbildēja, mazliet pagriezdams galvu uz sarunas biedra pusi.

— Kā ir ar veselību Staļina kungam?

— Lieliski.

— Un Lielais teātris? — Ribentrops nerimās jautat.

— Lielais teātris turpat, kur bijis.

— Ļoti patīkami dzirdēt. «Gulbju ezers» atstāja uz mani neaizmirstamu iespaidu. Teātra sezona, protams, jau sākusies?

— Jā. Pirmajā septembri, — lakoniski atbildēja cilvēks ar pensneju.

— Kā klājas nepārspējamajai Ļepešinskai?

— Kam?

— Es runāju par jūsu izcilo balerīnu.

— Viņa dejo.

Molotovs izklaidīgi paraudzījās logā. Uz. ietvēm bija daudz trieciennieku un policistu. Ribentrops zināja, ka šodien viņiem uzdots ne tikai gādāt par korteža drošību, bet arī izklīdināt rindas, ja tās rastos pie produktu veikaliem.

Ribentrops atkal pašķielēja uz Molotova pusi, kad viņi brauca garām drupām, kas bija iepriekšējās nakts bombardēšanas sekas.

Viesis tomēr joprojām sēdēja nekustēdamies un atkal raudzījās uz priekšu. «Nu,» Ribentrops nodomāja, «jo labāk!» Drošības pēc viņš sacīja:

— Pirms dažām dienām angļi gribēja Berlīnei uzlidot ar simt lidmašīnām. Tas bija izmisuma solis. Cauri izlauzās tikai trīs. Aizvakar mūsu gaisa spēki atbildēja ar soda akciju. Pieci simti lidmašīnu! Mērķi sasniedza gandrīz visas. Londona — drupās. Esam ieguvuši lieliskus fotouzņēmumus.

— Tiešām? — Molotovs atturīgi vaicāja.

«Interesanti, kādu dziesmu jūs dziedāsiet tad, kad mūsu

lidmašīnas bombardēs Kremli?» Ribentrops ļaunā priekā nodomāja. Šī doma viņam deva zināmu iekšēju atvieglinājumu. Viņš sāka prātot par drīzajām sarunām. Tas bija patīkami. Patīkami tāpēc, ka šajās sarunās viņa pusē būs milzīga priekšrocība. Svarīgs būs nevis tas, kas tiks pa

sacīts. Svarīgs, ārkārtīgi svarīgs būs tas, par ko nekas netiks runāts.

Sis nelielā auguma cilvēks ar pensneju un tas otrais, kas ,tav aiz viņa, — ūsains, ģērbies pa pusei militāri, un visi 1 iri, kas stāv aiz viņiem abiem, ir nepilnvērtīgas rases pārstāvji, kuri nezina, ka patiesībā viņu stunda jau silusi, ka viņi visi drīz vien tiks iznīcināti kopā ar savu nolādēto zemi.

Jā, par laimi, viņiem nav zināms, ka milzu mašīna jau iedarbināta un pulksteņa rādītāji lēnām, bet neatvairāmi apriņķo tiem noteikto apgriezienu skaitu . .. «Viņi visi, itin visi, visi ies bojā milzīgā kataklizmā, uguns un ledus cīņā,» Ribentrops domās teica, pēc paraduma lietodams mistisko terminoloģiju, kas bija plaši ieviesusies augstākajās nacistu aprindās.

Starp citu, viņam pašam būtībā bija svešs jebkurš misticisms. Tur, Berhtesgādenē, augstu Bavārijas Alpos, kur atradās Hitlera ārpilsētas mītne Berghofa, viņš pazemīgi un uzmanīgi klausījās drūmā noslēpumainībā tītajos fīrera pravietojumos, ka visa pasaule atrodas uz grandiozas mutācijas sliekšņa un šī mutācija piešķirs cilvēkam varenību, kas būs līdzīga tai, kādu senatnes cilvēki piedēvēja dieviem.

Runas par mūžseno cīņu starp ledu un uguni, par pārcilvēkiem, kas paslēpušies kaut kur pazemē dziļās alās un drīz vien parādīsies, lai valdītu pār cilvēkiem, Riben tropam nebija saprotamas, un viņš sāka justies labi tikai tad, kad saruna novirzījās uz gluži praktiskiem jautājumiem.

Tomēr piedalīšanās kaut kādas grandiozas, noslēpumainas ieceres piepildīšanā pastiprināja Ribentropā sava nozīmīguma apziņu. Viņš it kā kļuva radniecīgs tiem pašiem dēmoniskajiem pārcilvēkiem. Un Ribentrops paraudzījās vienaldzīgajā blakussēdētājā, juzdamies nesalīdzināmi pārāks. «Gribētos redzēt tavu seju, tavas nedzīvās acis aiz ovālajiem pensneja stikliem,» viņš nodomāja ļaunā priekā, «ja tu uzzinātu to, ko pagaidām zina tikai daži desmiti cilvēku Vācijā! Zina Jodls, kam fīrers jau pirms gada lika skaidri saprast, ka iekarotā Polijas teritorija uzlūkojama tikai par placdarmu jaunam, izšķīrējam vācu armijas izrāvienam. Zina Jodla vietnieks pulkvedis Valters Varli monts, kam pirms trim mēnešiem fīrers atļāva šauras

41

4 — 271

štāba virsnieku aprindas informēt par ciešo apņēmību četrdesmit pirmā gada pavasari uzbrukt Padomju Savienībai. Zina Hess, Gērings, Gebelss, Bormanis, Keitels, Brauhičs, Halders. Viņi visi ir informēti par fīrera grandiozo, ziemeļnieciski viltīgo nodomu, un viņi visi prot glabāt noslēpumus ...»

... Par padomju delegācijas rezidenci vajadzēja kļūt BelvT pilij. Mašīnas joņoja pa garu aleju, ko veidoja biezi sastādītu liepu rindas, un apstājās netālu no parādes ieejas.

— Šī pils, — Ribentrops svinīgi sacīja, kad viņi abi ar Molotovu bija dažus soļus pagājuši pa parku, — kādreiz bija ķeizara īpašums. Tagad tā pieder Vācijai. ..

Tomēr Ribentropam šie vārdi tūlīt likās neizdevušies: «Molotovs sāks vēl domāt, ka, tā runādams, gribu viņam pieglaimoties,» — un viņš piebilda daudz dzedrāk:

— Fīrers šo pili paredzējis Vācijas valdības viesiem.

Viņš sāka tautas komisāru vest cauri zālēm. Viņi gāja

klusēdami. Ribentrops reizēm iesānis paraudzījās cilvēkā ar pensneju, gribēdams uzzināt, kādu iespaidu tomēr uz viņu atstāj tas, kas ir apkārt — ar seniem gobelēniem apkarinātās sienas, dargais porcelāns, milzīgie vāzēs saliktie rožu pušķi, veclaicīgās pils mēbeles un ar zeltu izšūtas drēbēs ģērbušies kalpotāji, kas stāv pie durvīm kā sastinguši.

Acīm redzot, Molotovu tas tomēr neintereseja. Viņš nepakavējās ne pie viena gobelēna, neapstājās ne pie vienas gleznas, neapbrīnoja nevienu rozi — kaut vai tikai pieklājības pēc.

Ribentrops īgni atcerējās, ka viņš pats nebija atturējies no jūsmīgiem izsaucieniem, kad pērn viņu veda pa Kremļa zālēm. Bet šodien šis apātiskais slāvs nevērīgi iet pa dārgiem, nenovērtējamiem paklājiem vienā no vislieliskākajām Vācijas pilīm, iet garām gleznām un gobelēniem, kas varētu greznot visievērojamākos pasaules muzejus, iet tā, it kā tas viss nemaz nepastāvētu.

Pie platām marmora kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, kur atradās dzīvojamās telpas, Ribentrops apstājās.

— Ar fīreru jūs tiksieties dienas otrajā pusē, ministra kungs, — viņš nozīmīgi sacīja. — Ja jums nav iebildumu, dažus jautājumus mēs varētu apspriest iepriekš. Protams, I. ul būsiet atpūtušies ...

— Mēs būsim gatavi pēc pusstundas, — Mololovs teica, un tie bija pirmie vārdi, ko viņš izrunāja, iegājis pilī.

Ribentrops piedāvāja tautas komisāram cigaretes un cigārus, lai gan zināja, ka viņš nesmēķē. Tad pats aizsmēķēja cigāru, izpūta dūmu mutuli, pieklājīgi pavicināja ar loku, dūmus atvairīdams no viesa, un, plati pasmaidījis,

mazliet svinīgi sacīja:

— Tātad, ministra kungs, pienācis laiks četrām lielvalstīm — dabiski, es runāju par Krieviju, Vāciju, Itāliju un Japānu — noteikt savas interešu sfēras. Pēc fīrera domam, — šos vārdus viņš uzsvēra, — visiem minēto valstu centieniem jātiek virzītiem uz dienvidiem. Kā zināms, Itālija jau sākusi iet pa šo ceļu. Arī Vācija nodomājusi turpmāk paplašināt savu dzīves telpu uz Centrālās Āfrikas zemju rēķina. Gribētos kaut ko dzirdēt par Krievijas nodomiem, — Ribentrops teica, mazliet paliekdamies uz sarunas biedra pusi, un apklusa uz labu brīdi.

Tomēr cilvēks ar pensneju, acīm redzot, ir nedomāja atdarīt cieši sakniebtās lūpas. Brīdi klusējis, Ribentrops turpināja, nozīmīgi uzsvērdams vārdus:

— Vai Krievija nedomā, ka būtu dabiski, ja tā pievērstu savus skatienus dienvidiem, tas ir, dienvidu jūrai? Domāju, ka jauna izeja uz jūru Krievijai būtu ...

— Par kuru jūru ir runa? — lautas komisārs pēkšņi pārtrauca Ribentropu, un viņa balsī ieskanējās kaut kas zobgalībai līdzīgs. Ribentrops izbrīnījies parāva uz augšu uzacis, it kā vēlēdamies jautāt: vai tiešām Kremli tik vāji zina ģeogrāfiju? Tomēr Molotovs klusēja, vaicājoši raudzīdamies Ribentropā.

Tas negribot apjuka un jau gatavojās atgādināt, ka pēc diplomātijas tradīcijām parasti neprecizē ģeogrāfiskas vietas, ja situācija ir tāda kā pašlaik. Tomēr nosprieda, ka uz tik tiešu jautājumu būs labāk vispār neatbildēt. Viņš nenoteikti pakustināja roku, ar pirkstos saņemto cigāru iezīmēdams pusloku, un sāka plaši runāt par milzīgajām pārmaiņām, kas neatvairāmi notiks pasaulē, kad Vācija ar uzvaru būs pabeigusi sākto karu.

— Esmu pārliecināts, — Ribentrops sacīja, aizdedzinādams apdzisušo cigāru, — ka, noslēgdamas vēsturisko paktu, ieguvējas ir bijušas abas mūsu valstis. Vai ministra kungam nešķiet dabiski, ka arī turpmāk — pēc kara Vācijas un Krievijas sadarbība nāktu par labu mūsu tautām?

Izrunādams šos vārdus, Ribentrops atcerējās fīrera direktīvu ģenerālim Tomasam — augstākās virspavēlniecības militārās ekonomikas pārvaldes priekšniekam. īstenībā tas bija rīkojums plānot Vācijas un Padomju Savienības līgumā paredzēto materiālu piegādi Krievijai tikai līdz četrdesmit pirmā gada pavasarim. Tikai līdz pavasarim! ...

Ribentrops atkal pasmaidīja, raudzīdamies cilvēkā, kas pārstāvēja valsti, kuras liktenis jau bija izlemts.

— Par kuru jūru? — šis cilvēks negaidot atkārtoja jautājumu, it kā nebūtu nekā dzirdējis no tā, ko nupat bija runājis Ribentrops.

Vācijas ministrs īgni paraustīja plecus un ar strauju kustību apdzēsa cigāru kristālā pelnu traukā.

«Nu ko tad,» viņš nodomāja, «galu galā es ne ar ko neriskēju.»

— Es domāju, — viņš teica, — ka Krievija varētu gūt ievērojamus labumus, pievērsdamās Persijas līcim un Ara bijas jūrai.

— Un jūs tā ddomājat? — Molotovs vaicāja, pirmo leiz atklādams savu paradumu mazliet stostīties, kas Ri bentropu bija ļoti nervozējis jau Maskavā, jo tas bieži vien pat gluži vienkāršiem šī cilvēka vārdiem piešķīra sevišķa nozīmīguma vai indīga dzēlīguma pieskaņu.

Ribentrops paskatījās tautas komisāram tieši acīs, pūlēdamies noteikt, vai jautājums ir tīri retorisks vai arī tajā slēpjas kāda īpaša jēga.

Bet cilvēkam ar pensneju seja bija tikpat mierīga un neizprotama kā agrāk. «Vai tikai šis boļševiks nedomā par mani ņirgāties?» Ribentrops prātoja. «Kādu atbildi viņš vēl gaida no manis? Ai, interesanti, kā ritētu saruna tad, ja šis mierīgais cilvēks, kam, tāpat kā visiem boļševikiem, trūkst iztēles, zinātu, kas slēpjas aiz šīs spēles! ...»

Ribentrops domās atkal atkārtoja pavēli, ko Hitlers bija devis ģenerālim Tomasam, bet šai mirklī Molotovs pēkšņi sacīja:

— Es to jautāju tāpēc, ka, nosakot kādu perspektīvu, vienmēr vajadzīga skaidrība un... mmodrība. It īpaši tādā gadījumā, kad runa ir par Vāciju un Padomju Savienību.

Ribentrops uz mirkli apjuka. Viņam šķita, ka Molotovs brīnumainā kārtā dzirdējis vārdus, ko viņš bija atkārtojis domās. «Blēņas, tā ir sagadīšanās,» Ribentrops tūlīt sevi nomierināja un, mazliet pacēlis balsi, labi notēlotā neizpratnē vaicāja:

— Jūs teicāt — modrība? Vai es pareizi esmu sadzirdējis? — Šoreiz viņš pievērsās tulkam.

— Jā. Arī modrība, — tautas komisārs atkārtoja.

Ribentrops vērīgi paraudzījās sarunas biedrā un nodomāja: «Ko viņš grib ar to sacīt? Vai vēlas likt saprast, ka viņam kaut kas zināms par Vācijas īstajiem nodomiem? Nē, tas nevar būt. Viņš tikai cenšas sev uzsist cenu. Tikai tēlo, ka viņam būtu kādas ziņas. Nu, lai viņš pamēģina iet tādu pašu ceļu, kad satiksies ar fīreru!

Ak, šis cilvēks ar pensneju nemaz nezina, kas viņu gaida! Viņš pieradis sastapties tikai ar vienkāršiem mirstīgajiem. Bet viņam būs jāsatiekas ar uzvarētāju, ar pēr kongrāvēju, būs jādzird viņa satriecošais sitiens ar dūri pa galdu! ... Varbūt tad šis cilvēks, kam nav nervu, sapratīs, ka atrodas trešajā impērijā, Eiropas galvenā lik tenlēmēja, nākamā pasaules valdnieka vaiga priekšā . . .»

Un Ribentrops smaidīdams ar uzsvērtu pieklājību sacīja Molotovam, ka viņš saprotot ministra kunga nopietno un piesardzīgo pieeju pastāvošajām problēmām, tomēr viņš esot pārliecināts, ka, tiekoties ar fīreru, šīs problēmas tiks pienācīgi atrisinātas.

Tā runādams, Ribentrops centās uztaustīt to tikko manāmo robežlīniju, kas šķir pieklājību no smalka izsmiekla. Viņš balansēja uz šis līnijas, būdams gatavs tūlīt pāriet no tās uz vienu vai otru pusi — atkarībā no sarunas biedra reakcijas.

Taču Molotovs, šķiet, vispār nekādi nereaģēja uz Ri bentropa vārdiem. Viņš klausījās nesatricināmā mierā, mazliet paliecies uz tulka pusi, tad tikko manāmi pamāja ar galvu, viņa pensneja stikli nozibsnīja, un viņš piecēlās.

Iepriekšējās sarunas bija beigušās.

m

Pēdējos gados Hitlers mocījos ar bezmiegu. Viņš vēlu likās gulēt un agri cēlās augšā.

Septiņos no rīta viņam pasniedza pirmās brokastis — vienkāršas vācu brokastis bez jebkādām pārmērībām: glāzi piena vai augļu sulas, vienu vai divas maizītes, gabaliņu marmelādes. Ēšanā viņa prasibas bija pieticīgas. Pēc brokastīm viņš staigāja, domāja, dažreiz rakstīja, citreiz aprunājās ar astrologu ... Darba dienu viņš iesāka ar svarīgu valsts dokumentu izskatīšanu (sirds dzijumos viņš šo nodarbošanos nevarēja ciest). Kad viņš iedomājās vien, ka tas katrā ziņā būs jādara, viņa noskaņojums sabojājās, un viņš jau bija nelāgā omā, iedams iekša dienesta kabinetā — milzīgā istaba ar gobelēniem pie sienām, ar pūkainu paklāju uz grīdas, ar platu un garu rakstāmgaldu, pie kura atradās liels globuss uz melnkoka paliktņa.

Hitleram piemīt apskaužama spēja acumirklī iegaumēt dokumentu un ziņojumu saturu, turklāt gandrīz vārds vārdā.

Un tomēr viņš ienīst papīrus, jo tie ir kurli un mēmi. Viņš tos nicina, tie viņam ir sveši, jo nespēj kliegt, nespēj apvienoties tajās apdullinošajās, neapvaldīti jūsmīgajās, triumfa pilnajās gavilēs, ko viņa ausis jau sen uztver kā vislabāko mūziku pasaulē.

Garlaicīgos papīrus lasīt, pat tikai pāršķirstīt viņam ir tīrā mocība. Viņš vispār ienīst detaļas. Ir pārliecināts, ka domā visas valsts, Eiropas, Visuma, kosmosa mērogā, laiks, kas paredzēts dažādu dokumentu lasīšanai, ir viņam visnepatīkamākais, ja neskaita nakts stundas, kad viņš veltīgi pūlas aizmigt.

Ticis galā ar papīriem, viņš izsauc adjutantu un vienā acumirklī kļūst cits cilvēks. Dzīve atkal iegūst jēgu: radies sarunas biedrs, pareizāk sakot, klausītājs.

Pat darīdams tik prozaisku darbu — apspriezdams ar adjutantu dienas programmu, viņš izmanās teikt vairākas runas par politiku, veģetārismu, reliģiju, boļševikiem, suņu dresēšanu vai lieliskajām diriģenta Furtvenglera īpašībām.

Pēc tam viņš parasti pieņem militāros darbiniekus — ģenerālštāba vadītājus. Klausās viņu ziņojumus. Ne jau nu līdz beigām. Tas prasītu no viņa neticami lielu spēku sasprindzinājumu. Ziņotāji jau sen iemācījušies uzminēt,

I ,i(i viņiem jāapklust un janoklausās monologs, kam bieži vien nav itin nekādā sakara ar ziņojumu. Tomēr dažreiz viņi nepagūst apklust laikā. Tad vārdu plūdi sākas pēkšņi. Bieži vien tiek ari triekts ar dūri pa galdu, un gaisā lido papīra lapas, ko pērkongravēja enerģiskie roku vēzieni notraukuši no galda. Klisl valodas, ka tādās reizēs viņš esot spējīgs ar zobiem plēst sienas segas un aizkarus.

Taču visam reiz pienāk gals. Viņš nomierinās un tad var turpināt normālu sarunu. Diktēt lēmumus. Tas viņam sevišķi patīk. Viņš diktē skarbā, mazliet aizsmakušā, brīžam aizkrītošā balsī, raudzīdamies tālumā, un, liekas, redz acu priekšā nevis stenogrāfislu, kas neuzdrošinās atraut skatienu no bloknota, bet gan visu cilvēci — miljonus cilvēku, kas pazemīgi, ar drebošu sirdi klausās katra viņa vārdā ...

Pēc tam viņš ēd pusdienas. Sautētas saknes. Sakņu vira. Omlete ar saknēm. Augļu kompots.

Viņš ir veģetārietis. Nesmēķē un nedzer.

Pusdienas viņš allaž ēd dažu cilvēku sabiedrībā; uzaicināto loks parasti ir ļoti šaurs: personiskais sekretārs, adjutants, preses resora vadītājs un aviācijas pavēlnieks — resns, bieži vien smaidīgs, pēc izskata labsirdīgs un gluži pasaulīgs cilvēks. Parasti runā divi — pats mājastēvs un resnais: pirmā monologiem seko otrā atzinīgi, piparoti joki un dārdoši smiekli. Pēc pusdienām viņš atgriežas kabinetā. Sakas apspriedes. Ar paša zemes ārlietu ministru. Ar citu valstu ministriem, kas gaidījuši audienci. Ar partijas vadības locekļiem. Dažreiz satikšanās notiek augstām sienām iežogotā parka, kas atrodas turpat blakus.

Dusmu uzliesmojumi, nikni izsaucieni vai svinīgas deklarācijas laiku pa laikam dzirdamas daudzajiem modrajiem apsardzes vīriem, kas vienmēr ir gatavi rīkoties.

. . . .Ja viņš nebrauka apkārt pa valsti un viņa rejošā balss nav dzirdama no tūkstošiem reproduktoru, viņš vakaros skatās filmas — Holivudas grāvējus vai militāro hroniku, skatās pats savā kinozālē, kas atrodas dažus soļus no dienesta kabineta.

Viņam ir gandriz patoloģiska kaislība uz Vāgnera operām, tomēr dažreiz viņš apmeklē arī «Metropoli», kur dejo glītas meitenes.

Mājās viņu parasti neviens negaida. Viņš ir neprecējies. Pastāv uzskats, ka sievietēm nav nekādas nozīmes viņa dzīvē — tā pilnīgi tiek ziedota cīņai par vāciešu kundzību visā pasaulē.

Tā viņš arī nav apprecējies. Sievietei, kuras vārdu informēti cilvēki tagad min kopā ar viņa vārdu, tikai retumis atļauts ierasties pie viņa: vadonis visu savu laiku ziedo tautai...

Viņš ir neliela auguma, veidots neproporcionāli: samērā garš ķermenis un ļoti īsas kājas.

Apģērba ziņā viņš ir pati vienkāršība. Vasarā — brūns krekls un karavīra bikses. Zābaki. Dažreiz zaļganpelēks frencis. Aukstā gadalaikā — ādas mētelis ar saceltu apkakli, naga cepure ar augstu virsu.

Viņa cīņas biedru krūtis mirdz ordeņos, bet viņš nēsā vienu vienīgu pieticīgu kareivja ordeni — Dzelzs krustu.

Sen pagājuši tie laiki, kad šo cilvēku pazina tikai pastāvīgie Minhenes alus krodziņu apmeklētāji. Visi vai gandrīz visi aizmirsuši tos gadus, kad viņš un viņa nelielā partija bija nabaga, tika nicināta un apvainota, kad tikai nedaudzi, bet varen ietekmīgi cilvēki saskatīja viņā vadoni.

Pirmie, kas uz viņu lika cerības, bija Vācijas tērauda koncerna vadītājs Fricis Tisens un Rūras ogļu karalis Emīls Kirdorfs.

Viņu pirmā iemaksa bija samērā neliela — simt tūkstoši vācu zelta mārku un tika pasniegta slepeni, aplinku ceļa, ar ģenerāļa Ludendorfa starpniecību.

Vēlāk nauda plūstin plūda; kad runa bija par cīņu pret marksismu, arodbiedrībām un strādnieku šķiru, nauda netika žēlota. Tisena un Kirdorfa paraugam sekoja citi: fon Šniclers no «ĪGFarbenindustrie», Augusts Rostergs un Augusts Dins, Kuno no kuģniecības sabiedrības «Hambmg Ameiika», Vācijas banka, Komerciālā banka, «Allianz» — viena no lielākajām vācu apdrošināšanas sabiedrībām . ..

So viņa darbības sākumu, kas bija gaužām pieticīgs, atceras tikai nedaudzi. Pārējiem viņš ir dieva sūtīts Vācijas glābējs. Tās tagadne un nākotne.

Viņu sauc par Ādolfu Hitleru, bet neviens — pat vistuvākie draugi neuzdrošinās viņu saukt vārdā.

Viņš tiem ir «fīrers». «Mans fīrers». Tāpat kā miljoniem citu vāciešu — pusdievs, kas nodibinās vienas valsts — Vācijas, vienas tautas — vācu tautas kundzību visā pasaulē, pakļaus visu cilvēci.

... Tovakar Hitlers vistuvākos draugus pieņēma Berg hofā — savā iemīļotajā rezidencē, atpūtas vietā, patvērumā, kur var ļauties pārdomām.

Iespējams, ka Hitlers šo lielo balto villu tik ļoti mīlēja tāpēc, ka tā atradās augstu kalnos — Bavārijas Alpos.

Mazliet salīcis, nolaidis rokas un sakrustojis pirkstus lejpus vēdera, retumis paraustīdams labo plecu, viņš sīkiem, švīkstošiem soļiem staigāja pa milzīgo viesistabu no viena gala uz otru.

Dažreiz viņš apstājās pie augsta un plata loga. Ainava, kas tur bija redzama — tikai debess un kalni, — viņam atgādināja, cik augstu viņš paceļas pāri cilvēkiem, ir tuvāk debesim nekā viņiem.

Pie zemiem, gariem galdiņiem atzveltņos sēdēja viesi: ģenerālfeldmaršals Keitels, Bormanis, skaistā un neizteiksmīgā Ēva Brauna — fīrera mīļākā, preses šefs doktors Oto Dītrihs, valsts darba frontes vadītājs Lejs ar sievu un viens no nesen ieceltajiem valsts kanclera adjutantiem — Arnims Danvics.

Milzigā kamīnā liesmoja malka. Kamīna priekšā uz platas vara plāksnes kaudzē bija sakrautas tievas, vienādas pagales. Netālu, sildīdamies pie uguns, gulēja Blondi, Hitlera iemīļotais aitu suns.

Laiku pa laikam fīrers piegāja pie kamīna, paglaudīja suni, iemeta malkas pagales vai ar garām stangam apmaisīja ogles.

Smēķēt bija aizliegts. Nebija arī reibinošu dzērienu. Tikai kafija un tēja, ko reizreizēm viesiem pasniedza ese sieši žilbinoši baltos formas tērpos.

Tuvojās pusnakts. Viesi bija noguruši. Bezgalīgi garajā vakarā viņi jau bija noklausījušies vairākus fīrera monologus. Par angļiem — nolādēto tirgoņu un uzpūtīgo snobu nāciju, kas sevi apkaunojusi jau pagājušajā gadsimtā, premjerministra krēslā nosēdinādama ebreju; par varžu rijējiem frančiem, kas sākuši trunēt, vēl dzīvi būdami, zaudējuši ticību un vienotību, iegrimuši zemiskā izvirtība, pieļāvuši tā dēvētās tautas frontes nodibināšanu; par Rūz veltu — plutokrātu ar poliomielīta paralizētām kājām un tipiski pragmatisku politiska kombinatora domāšanu; par dižo vācu pianistu Valteru Gīzekingu, kas pretēji tādiem nekrietniem skribentiem kā Tomass Manns vai Feihtvan gers ne tikai nav pametis Ļielvāciju, bet ar Gebelsa atļauju devies starptautiskā turnejā, lai to cildinātu; par kosmiskā ledus un zemes tukšuma teoriju...

Viņš nepieskārās tikai vienam tematam. Tam pašam, kas todien viesus interesēja vairāk nekā visi pārējie. Viņš nerunāja par drīzo Molotova vizīti.

Visi, kas todien bija uzaicināti pie Hitlera — viņa parastie viesi, — gaidīja viņu izsakāmies tieši par to. Tur sanākušie cilvēki taču bija labi informēti, zināja visslepenākos fīrera plānus.

Viņi, piemēram, zināja, ka noteikti būs karš ar Krieviju, ka fīrers šo jautājumu jau negrozāmi izlēmis. Vēl vairāk: karš būtu jau sācies, ja Keitels un Halders tiri militāru apsvērumu dēļ nebūtu pierunājuši Hitleru atlikt to uz nākamo gadu.

Nē, tie abi nebija pret pašu nodomu — to zināja visi fīreram tuvie darbinieki. Viņi tikai pārliecināja fīreru, ka tik īsā laikā nav iespējams nepieciešamo karaspēka kontingentu pārsviest no rietumiem uz austrumiem. Pierādīja, ka nav izdevīgi sākt tik lielu kampaņu, kad ziema jau durvju priekšā.

Fīrers negribīgi piekrita viņu argumentiem. Un pasludināja: no šī brīža par jaunu, lielu uzvaru gadu jākļūst nākamajam — 1941. gadam.

Diemžēl Kremlim pēdējā laikā radās aizvien lielākas aizdomas — arī tas nebija noslēpums šeit sanākušajiem. Pavisam skaidri redzams tas bija kļuvis nesen, kad Tipels kirhs bija devies vizītē pie Molotova.

Visi pie fīrera sanākušie cilvēki atcerējās, kā pirms pāris mēnešiem šai pašā viesistabā Ribentrops stāstīja par šo vizīti, stāvēdams pretim saniknotajam fīreram, kas sēdēja krēslā. Hitlers kļuva nikns jau pašā ziņojuma sākumā, nolamāja Tipelskirhu, tiklīdz Ribentrops to pieminēja pirmo reizi. Nevarēja saprast, kāds tam iemesls. Bija taču gluži dabiski, ka uz Padomju Savienības Ārlietu tautas komisariātu devās Tipelskirhs, jo vēstnieks grāfs Sū lenburgs tolaik atradās Berlīnē atvaļinājumā un par pagaidu pilnvaroto bija palicis Verners fon Tipelskirhs. Protams, viss turpmākais bija izskaidrojams nevis ar to, ka pilnvarotajam būtu trūcis diplomāta talanta, bet gan ar uzdevuma raksturu; starp citu, uzdevumu bija devis pats fīrers.

Tipelskirham vajadzēja informēt Kremli, ka Japāna,

Itālija un Vācija gatavojas tuvākajās dienās noslēgt militāru savienību.

Sagatavošanās tika turēta dziļā slepenībā, tomēr dažas dienas pirms tam, kad noslēpumam vajadzēja nākt gaismā, lirers uzdeva vēstniecībai Maskavā, lai tā informē Padomju valdību par gaidamo triju valstu līguma noslēgšanu.

Pilnvarotā uzdevums bija jau pašā dīgli iznīcināt visas aizdomas, kas Kremlim varēja šai sakara rasties.

1 Iitleram piemita ipašība par zemu novērtēt pretiniekus — gan pašreizējos, gan nākamos. Tomēr viņš bija pietiekami gudrs, lai Tipelskirha misijas panākumus neuzskatītu par atkarīgiem vienigi no pilnvarota prasmes Maskavai nepatīkamo paziņojumu ietērpt gludās frāzēs. Tāpēc Tipelskirham bija uzdots papildus ziņot Padomju Savienības Ārlietu tautas komisariātam par speciālu slepenu līguma pantu, kas norādīšot, ka līgums vērsts nevis pret Padomju Savienību, bet pret ASV; šim paziņojumam vajadzēja pieradīt fīrera bezgalīgo uzticību Kremlim.

. . . Kad Ribentrops, ieradies Berghofā, sāka Hitleram stāstīt par Tipelskirha misijas rezultātiem, Hitlers tos jau labi zināja no vēstniecības ziņojumiem, ko viņam bija iedevis gestapo un armijas izlūkdienests.

Ribentropam atlika to visu tikai teatrāli attēlot Hitleram, kas jau pašā sākumā bija naidīgi noskaņots pret Ti pelskirhu un katrā ziņā, protams, pret Molotovu.

Kā bija teikts Vācijas vēstniecības pilnvarotā lietveža šifrētajā ziņojumā, padomju tautas komisārs viņu bija uzņēmis vairāk nekā vēsi. Klusēdams noklausījies, tad īsi un pamācoši nolasījis viņam morāli — kā skolotājs skolēnam, kas kaut ko nogrēkojies. Šī morāle bijusi tāda: saskaņā ar Padomju Savienības un Vācijas pakta ceturto pantu ikviena starptautiska vienošanās, ko turpmāk noslēgs Vācija, iepriekš jāparāda Padomju valdībai.

Tieši «iepriekš», nevis pēdējā brīdī — bija uzsvēris Mo lotovs un piemetinājis, ka tas attiecas arī uz «jebkuru slepena protokola tekstu un uz jebkuru pantu, kas nav izpaužams».

Tipelskirhs mēģinājis — Ribentrops turpināja ziņojumu — atspēkot šīs pretenzijas, atsaukdamies uz kara laika apstākļiem, kuros alrodas Vācija, uz apstākļiem, kas

neatvairāmi sarežģī diplomātiskas vienošanās procedūru. Bet Molotovs viņu asi pārtraucis ar negaidītu jautājumu.

Padomju valdība — viņš teicis — gribētu sīkāk uzzināt par Vācijas un Somijas vienošanos, pēc kuras Somijā uzturas vācu karaspēks . . . Dzirdēdams šos Ribentropa vārdus, Hitlers pielēca kājās un, dūres kratīdams, norunāja, pareizāk sakot, nobjāva monologu par to, ka Vācijai nav nevienam jāatbild par savu rīcību, ka viņš, Hitlers, iznīcinātu, pārvērstu pelnos, noslaucītu no zemes virsas gan Molotovu, gan jebkuru citu, ja tas iedrošinātos viņam sacīt kaut ko tādu. Pēc tam sekoja dažas nicīgas frāzes par Mannerhcimu, šo veco sievu un viltīgo lapsu, kas vel vienmēr trīc un dreb, tiklīdz izdzird vārdu «Krievija», lai gan karš ar to beidzies jau pirms vairākiem mēnešiem. Apveltījis viņu vēl ar daudziem citiem epitetiem, kas nepavisam nebija glaimojoši, Hitlers, jau galīgi zaudējis spēkus, apsēdās, pareizāk sakot, nokrita atpakaļ krēslā un pamaja Ribentropam, lai tas turpina.

Ribentrops, kas nekad nelaida garām izdevību iegriezt savam tuvākajam, pasteidzās piebilst, ka Tipelskirhs, acīm redzot, esot apjucis, jo šifrētajā ziņojumā viņš nekā nesakot par savu atbildi, tikai citējot Molotova vārdus par Padomju valdības izbrīnu, ko esot izraisījušas no drošiem avotiem iegūtas ziņas: pēdējās dienās vien vācu bruņotie spēki ieradušies vismaz trijās Somijas ostās.

Hitlers eksplodēja vēlreiz. Viņš atkal pielēca kājās, iespēra pa kamīnam sagatavoto pagaļu kaudzi, kas ar troksni sagāzās, un sāka kliegt, ka viņš necietīšot šo pretīgo aizdomīgumu, jo Kremlim taču esot teikts, ka vācu karaspēks dodas nevis uz Somiju, bet tikai cauri Somijai uz Norvēģiju ...

Hitlers kliedza aizvien skaļāk, aizvien mežonīgāk, lai gan viņš pats un viņam tuvās personas zināja, ka runa ir par triku, par manevru, par kamuflāžu, ka uz Somiju nosūtītajam karaspēkam ir pavēlēts tur palikt un gatavoties, lai uzbruktu Padomju Savienībai no ziemeļiem, apdraudot pirmkārt Ļeņingradu. Savu runu fīrers pabeidza ar izsaucienu, ka tādā gadījumā viņš vairs negaidīs nākamo gadu, bet jau šodien pat pavēlēs Krieviju noslaucīt no zemes virsas ...

Tādu pavēli viņš tomēr nedeva. Sājā maniakā, ko bija apsēdušas alkas pēc pasaules kundzības un kas šķita neatzīstam nekādus saprātīgus aprēķinus, blakus gara tumsībai un neprātībai mita velnišķīga viltība, teicama konkrētās politiskās situācijas izpratne un prasme izmantot pretrunas, kas neatvairāmi rodas. Un tā nu Hitlers todien nepavēlēja noslaucīt Krieviju no zemes virsas. Vēl vairāk — viņš uzdeva Vācijas diplomātiem likt lietā visus spēkus, lai izkliedētu Kremļa aizdomas.

Tagad viņa trumpis bija uzaicināt Molotovu ierasties Berlinē it kā tāpēc, lai normalizētu Vācijas un Padomju Savienības attiecības un noskaidrotu visus strīdīgos jautājumus. Šīs tikšanās laikā vajadzēja Krievijas skatienus novirzīt no Vācijas militārās gatavošanās un pavērst tos uz gluži citu pusi.

... Un tā nu tajā dienā parastā izmeklētā sabiedrība, kas bija sapulcējusies Berghofā, nepacietīgi gaidīja, kad beidzot fīrers pieskarsies šim pašreiz visaktuālākajam tematam, jo pēc divām dienām Molotovs taču būs Berlīnē .. .

Bet Hitlers runāja par visu ko, tikai ne par to. Nogurušie viesi, jau zaudējuši cerības dzirdēt kaut ko jaunu, galu galā saka ilgoties pēc tā brīža, kad viņiem atļaus doties pie miera.

Taču likās, Hitlers negatavojas iet projām, viņš aizmirsis, ka ir jau vēls, aizmirsis viesus un itin visu, kas ir ap viņu.

Tomēr galveno, to, kas viņu pēc divām dienām gaida Berlīne, — tikšanos ar padomju sūtni viņš labi atcerējās. Par to viņš tobrīd arī domāja. Domāja klusēdams, jo vispār nicināja cilvēkus, pat tos, kas viņam bija vistuvākie un tai vakara sēdēja viesistabā.

Protams, kopā ar Gēringu, Hesu, Bormaņi, Gebelsu un Ribentropu viņš jau agrāk bija sīki jo sīki — no sagaidīšanas līdz pavadīšanai — izplānojis visu, kas pēc pāris dienam būs jāsāk realizēt. Par panākumiem viņš bija pārliecināts.

Un tomēr pašreiz gaidīja kārtējo «atklāsmi», uzminējumu, pēkšņu, lielisku ideju, kas palīdzētu iemānīt Molotovu tādos slazdos, no kuriem nav vairs izejas.

... Haotiski, mainīdams virzienu, viņš šaudījās pa viesistabu, it ka austu to tīklu, kurā Maskavas sūtnim vajadzētu sapīties un galu galā palikt karājamies ka spēkus zaudējušai mušai.

Izstrādātajam plānam bija divas puses: politiskā un, tā teikt, emocionālā. Pirmās uzdevums bija nomierināt Krieviju, izkliedēt tās aizdomas, pārliecināt boļševikus, ka viņiem janovērš skatiens no ziemeļiem un rietumiem un jāpievēršas dienvidiem, lai tādējādi Vācijai rastos iespēja pabeigt gatavošanos izšķīrējam triecienam austrumos.

Otrai, tā teikt, emocionālajai pusei bija jānomāc, nē, drīzāk jāiekvēlina Molotova iztēlē. Padomju ministram vajadzēja ieraudzīt mirāžu — pievilcīgu, valdzinošu mirāžu, noticēt tai un aizraut sev līdzi Staļinu un visus pārējos.

Kamēr viņi pārliecināsies, ka tas ir tikai redzes māns, paies laiks. Ar to pietiks, lai Vācija pabeigtu nepieciešamos priekšdarbus un dotu varenu triecienu, kas izlems ne tikai Krievijas, bet visas tā dēvētās pasaules civilizācijās likteni — šīs civilizācijas laiks ir jau pagājis.

Ja, plāns bija labi pārdomāts. Un tomēr Hitleram šķita, ka tajā trūkst pēdējā — izšķirošā vilciena, trūkst sviras, ko vajadzētu tikai nospiest, lai slazdi aizcirstos cieši jo cieši.

Šīs sviras atrašanai bija nepieciešama atklāsme. Bet tā nenāca un nenāca...

Vairs necerēdami no fīrera uzzināt kaut kādus jaunus sīkumus par drīzo padomju komisāra vizīti, viesi gaidīja brīdi, kad pēc kārtējās skraidīšanas pa istabu Hitlers vairs neatgriezīsies pie kamīna, bet, pasaucis suni, dosies ārā pa durvīm, uz sliekšņa kā parasti ar gurdu rokas mājienu atvadīdamies no viesiem.

Tikai viens cilvēks no tiem, kas bija sapulcējušies viesistabā, nealka pēc. atpūtas un neilgojās, lai fīrers beidzot ietu projām. Šis cilvēks gribēja ja ne viņa klausīties, tad vismaz redzēt viņu, redzēt vienmēr, mūžīgi, dienu un nakti, uztvert katru viņa kustību, katru skatienu .. ■ Juzdams, ka pārējie viesi ir noguruši un vēlas drīzāk izklīst pa savām istabām, šis cilvēks brīnījās, bija gatavs viņus par to nicināt...

Cilvēku, kas visu laiku ar uzticības pilnu skatienu vērās staigājošajā Hitlerā, sauca par Arnimu Danvicu. Šis trīsdesmit gadus vecais Jodla štaba majors nupat bija atgriezies no okupētās Polijas, uz kurieni bija braucis paša fīrera dotā slepenā uzdevumā; viņš nu jau vairākus mēnešus baudīja īpašu fīrera labvēlību.

Arnima Danvica tēvs bija Minhenes «alus puča» da hbnieks, viens no visvecākajiem nacistu partijas biedriem, miris drīz pēc Hitlera nākšanas pie varas, un dēls bija Hitlerā iemīlējies jau jaunības gados, to nemaz vēl neredzējis.

Ne tikai pildīdams tēva novēlējumu, bet arī pats juzdams dedzīgu vēlēšanos, Arnims nolēma ziedot savu mūžu lireram.

Agrāk viņš bija Hitlera jaunatnes savienības biedrs, bet, tiklīdz sasniedza statūtos paredzēto vecumu, iestājās nacistu partijā. Turpmāko Danvica karjeru noteica tā diena, kad viņam laimējās kopā ar dažiem citiem jaunajiem nacistiem piedalīties Valsts operas ēkā sarīkotajās svinībās, kas bija veltītas pirmajā pasaules karā kritušo vācu varoņu piemiņai.

Tas, kas tur atklājās Arnima skatienam, lika viņa sirdij svētbijibā notrīsēt.

Viņš ieraudzīja zālē veselu formas tērpu jūru, uz ska luves — sastingušas kareivju rindas, un šie kareivji turēja rokās vācu kaujas karogus, ko apmirdzēja spilgta starmešu gaisma ... Milzīgs tumši sudrabains dzelzs krusts šūpojās virs karogu kātiem un kareivju galvām. Kad orķestris sāka spēlēt Bēthovena sēru maršu, bet ķeizara ložā parādījās Hitlers un, roku pacēlis, sastinga klusā sveicienā savam karaspēkam, Arnimam Danvicam, kas stāvēja vienā no zāles ejām, stingiem pirkstiem spiezdams nacistu karoga kātu, godbijīgā sajūsmā sirds vai pamira.

Kopš tās dienas viņš domāja vairs tikai par militāru karjeru, ar izcilibu pabeidza kara skolu, guva priekšniecības ievērību un tika aizsūtīts uz sauszemes karaspēka ģenerālštābu, ko vadīja Halders. Danvica sapnis tomēr bija strādāt visu Vācijas bruņoto spēku operatīvās vadības štābā, jo ši štaba priekšgalā bija Alfrēds Jodls.

Halders piederēja pie vecās vācu ģeneralitātes, pret kuru nacisti vienmēr izturējās ar skaudību, nepatiku, aizdomām. Turpretim Jodls bija jaunās, nacistiskās formācijas ģenerālis, un fīrera simpātijas pret viņu bija visiem zināmas.

Danvicam izdevās pāriet uz Jodla štābu drīz pēc Vācijas uzbrukuma Polijai.

Pārmaiņai viņa liktenī bija sakars ar kādu noslēpumu. Un Danvica sirds bija lepnuma pārpilna, ka viņam šis noslēpums ticis atklāts.

1939. gada 17. augustā viņu izsauca Halders un teica, ka viņam, kurš toreiz vēl bija tikai kapteinis, tiek uzticēts svarīgs valsts uzdevums, kas turams vislielākajā slepenībā. Halders lika noprast, ka SS reihsfīrers Himlers pats norādījis uz Danvicu kā uz to ģenerālštāba virsnieku, kam varētu uzticēt šo slepeno operāciju.

Danvics pazina Himleru. Tas bija vecs partijas biedrs — tāpat kā viņa tēvs un bija pie viņiem ciemojies jau sen pirms 1933. gada, tas ir, pirms tam, kad Hitlers kļuva par Vācijas vadītāju.

Arnims noklausījās Haldera instrukciju, sasita kopā papēžus, sviešus izsvieda uz priekšu labo roku un steidzigi izgāja no ģenerāļa kabineta.

Bet ģenerālštāba priekšnieks izdarīja dīvainu ierakstu savā dienasgrāmatā, kuru neaizmirsa nevienu dienu: «Himlers, Heidrihs, Oberzalcberga: 150 poļu formas tērpu komplektus kopā ar visu nepieciešamo Augšsilēzijas vajadzībām.»

To, kas notika vēlāk, simtiem miljonu cilvēku Vācijā, Polijā, visā pasaulē uzzināja tikai 31. augustā, kad Berlīnes radio pavēstīja, ka poļu kareivju vienība ielauzusies Vācijas teritorijā netālu no Gleivicas un ar kauju ieņēmusi vācu radiostaciju. Taču mēra sajūtu zaudējušajiem poļu necilvēkiem ar šo nekādi neprovocēto agresijas aktu vēl šķitis par maz, dusmās aizlūstošā balsī stāstīja diktors, un poļi ne tikai ieņēmuši vācu radiostaciju, bet izmantojuši to arī pretvācu raidījumam poļu valodā. Visa pasaule varēja dzirdēt šo nekaunīgo raidījumu, kurā bija vieni vienīgi uzbrukumi Lielvācijai un tās vadonim ...

Jā, tā bija patiesība: tāds raidījums bija atskanējis ēterā pirms dažām stundām. Tātad poļi izmantojuši ieņemto vācu radiostaciju?! ...

Nu, protams! Te viņi ir — šie poļi, viņu fotogrāfijas publicējuši visi vācu vakara laikraksti. Tiesa, uzņēmumos redzamajiem cilvēkiem nevarēja nekā pavaicāt. Viņi gulēja miruši uz vācu zemes netālu no Gleivicas, fonā bija redzama radiostacija. Bet arī tas likās dabiski: daļu iebrucēju nonāvējuši drošsirdīgie vācu armijas kareivji, pārējie aizbēguši atpakaļ uz Poliju.

Pēc šīs nekaunīgās provokācijas fīrers pavēlēja vācu karaspēkam pāriet Polijas robežu ... «.

Bet iebrucēji, kas bija krituši kaujā par radiostaciju, vēl vairākas dienas gulēja turpat, kur viņus bija pārsteigusi nāve. Vācu un ārzemju fotoreportieri kritušos nofotografēja — jaunā kara hronikai, kas tikko bija aizsakta.

Un neviens no viņiem nezināja, ka šie «poļi» vēl pirms dažām dienām bija Dahavas koncentrācijas nometnē ieslodzīti, uz nāvi notiesāti tīrasiņu vācieši. Neviens nezināja, ka viņiem bija apsolīta dzīvība un brīvība, ja viņi uzģērbs poļu militārās formas tērpus un piedalīsies operācijā ar kodētu nosaukumu «Konservi».

Un arī viņi paši nezināja, ka mirs, kad vācu kara ārsts turpat pie radiostacijas ēkas viņus potēja pret izsitumu tīfu. Viņiem teica, ka tā esot nepieciešama piesardzība: blakus taču atrodas robeža ar tādu netīru, nabadzīgu zemi, kāda ir Polija. Viņi nomira četras minūtes pēc injekcijas, un ložu ievainojumi, kas vēlāk tik labi bija redzami fotouzņēmumos, viņiem vairs nesāpēja, jo mirušie sāpes nejūt pat tad, ja viņiem ar automātu šauj galvā.

Par visu to neviens nekā nezināja. Dažus cilvēkus, kuriem šis noslēpums bija zināms un kuri mācēja to glabāt, nav taču ko skaitīt.

Šo dažu vidū bija arī kapteinis Danvics, kas nodrošināja operācijas militāro pusi — sagādāja poļu formas tērpus un ieročus. Par visu pārējo atbildēja gestapo.

Gadījās tā, ka tieši Danvicam kā aculieciniekam vajadzēja ziņot Jodlam par paveikto operāciju. Uz Jodla jautājumu, kādu apbalvojumu Danvics gribētu saņemt, viņš atbildēja: «Dienēt jūsu vadībā, ģenerāļa kungs!»

Iespējams, ka Jodls, iekams ņēma Danvicu sev līdzi ziņot Hitleram, jau bija fīreram pastāstījis par jauno, uz ticamo virsnieku nacistu, uz kuru var likt lielas cerības un kurš prot klusēt. Varbūt Hitlers pats pievērsa uzmanību Jodla uzdevuma izpildītāja nevainojamajam ārieša izskatam — garš, gaišmatains, ar slaidu, cieši apjoztu lapsenes vidukli — un zilo, tēraudiepelēko acu skatienā, kas bija cieši pievērsts viņam, pamanīja tādu suņa uzticību, ka tūlīt sāka just simpātijās pret šo jauno cilvēku.

Lai nu kā tas bija, bet pēc mēneša Danvics dabūja majora dienesta pakāpi, vēl pēc trim mēnešiem kļuva par vienu no fīrera adjutantiem un, kad bija apritējis vēl pusgads, saņēma no viņa īpašu uzdevumu un devās uz Poliju, kas tagad bija jau iekarota, šo uzdevumu izpildīt.

No komandējuma viņš bija atgriezies tikai tās dienas

5 — 271 rītā un pēc ierašanās Berlīnē saņēmis pavēli tūlīt braukt pie fīrera uz Berghofu.

. .. Un nu Arnims Danvics jau vairākas stundas sēž Hitlera viesistabā, cenzdamies nepalaist garām nevienu viņa vārdu, nevienu kustibu.

Viņš vienmēr bija dievinājis savu fīreru.

Tomēr pēc piedalīšanās operācijā «Konservi» Danvica jūtas ieguva sevišķu nokrāsu. Arnims nešaubījās, ka operācijas ideja bija radusies ģeniālajās fīrera smadzenēs. Tāpēc, piedalīdamies tas realizēšanā, viņš it kā tika iesvētīts sava vadoņa slepenajos nodomos, kļuva par to tiešo izpildītāju.

Saviļņotais Danvics sprieda: tātad viņus abus — dižo fīreru un viņu — vieno kāds noslēpums, cilvēkiem neredzama saite. Viņš kļuvis it kā par daļiņu no paša fīrera, un, lai arī tā ir nieciga, tā tomēr ir daļiņa.

Šī doma reibināja Danvicu. Viņš pie tās atgriezās vēl un vēl, kad redzēja acu priekšā dižo cilvēku, kas viņam, vienkāršam majoram, bija uzticējis savus lielākos noslēpumus.

Kad augstais stāvpulkstenis melnkoka futrālī nosita pusdivi, Danvicam kļuva skaidrs, ka šodien vairs neizdosies ziņot fīreram par brauciena rezultātiem.

Viņš jau ne vienreiz vien bija mēģinājis saskatīties ar Hitleru, kad tas gāja garam, lai pēc acu izteiksmes noprastu, vai viņam japaliek Berghofā vai jāatgriežas Berlīnē un jāgaida, kad fīrers ieradīsies tur. Taču Hitlers, rādās, neievēroja adjutantu un joprojām staigāja pa istabu, domās nogrimis.

Beidzot viņš devās ārā pa durvīm, uz sliekšņa atvadām mazliet paceldams labo roku ar atpakaļ atliektu delnu, un pazuda.

Uzreiz kļuvuši rosīgi, viesi sāka skaļi atvadīties cits no cila.

Keitels, Lejs ar sievu un, protams, Eva Brauna palika nakšņot Berghofā.

Danvics stāvēja lielajā zālē, kuras sienas bija greznotas ar briežu ragiem un gravīrām par «Nibelungu gredzena» tematiem, un pratoja, vai viņam atgriezties Berlīnē vai pārnakšņot turpat villā — apsardzes telpās, kad pie viņa pienāca Hitlera personiskais šoferis un, sasilis kopā papēžus, paklusi sacija:

— Fīrers jūs gaida, majora kungs! Viņš ir sava kabinetā.

.. . Hitlers sēdēja dziļā, ar ādu pārvilktā krēsla, atpogājis frenci un izstiepis kājas, kuras cieši apņēma augsti zābaki. Krēsls atradās pie loga, un Danvics jau zināja, ka firers to it sevišķi iemīļojis. Tajā sēdēdams, viņš parasti atpūtās. Istabas kreisā puse bija paredzēta darbam — tur atradās plats sarkankoka rakstāmgalds un liels globuss, taču nedaudz mazāks par to, ko Danvics bija redzējis fīrera oficiālajā rezidencē Berlīnē, jaunajā impērijas kancelejā.

Kad Danvics kā sastindzis apstājās uz sliekšņa un, sparīgi pastiepis uz priekšu roku, paklusi, bet izjusti, gluži kā uzticību zvērēdams, pateica: «Heil Hitler!» — fīrers brītiņu raudzījās viņam tieši acīs, uz sveicienu neatbildēdams.

Beidzot Hitlers tikko manāmi pamāja ar galvu, pasmaidīja un nozīmīgi vaicāja:

— Nu ... Danvic?

— Mans firer, Berlīnē šodien atgriezos četrpadsmitos nulle nulle, — Danvics ziņoja. — Jūsu pavēle tiek izpil dita precīzi, ievērojot nepieciešamo slepenību.

— Sīkāk! — Hitlers pavēlēja skarbā balsī.

Joprojām stāvēdams kā sasalis, plaukstas piespiedis pie gurniem un elkoņus mazliet atvirzījis nost, Danvics ziņoja, ka mītnes jaunajiem karaspēka kontingentiem tiek sagatavotas, it kā ceļot klubu telpas un sporta būves, ka nļunīcijas glabāšanai tiek raktas pazemes noliktavas un šo darbu parasti veic no vienpadsmitiem vakarā līdz trijiem rītā, tas ir, dziļā naktī, un nav nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka krievi būtu ko atklājuši.

— Jūs esat par to pārliecināts? — Hitlers jautāja, sasprindzinādams uzmanību, atkal viņā vērdamies ar dzeļošu, aizdomu pilnu skatienu.

— Es drīzāk nomirtu nekā atļautos jūs maldināt, mans fīrer, — Danvics atbildēja tai pašā militārās raportēšanas toni, galvu nenoliekdams, lai cik dzeļošs bija Hitlera skatiens.

— Lieliski! — Hitlers iesaucās. Kādu brīdi viņš klusēja, tad jautāja parastā, ikdienišķā balsī: — Un par ko..; runā?

~ Par gaidamo Molotova ierašanos, — Danvics īsi atbildēja.

— Sīkāk!

— Daudzi domā, ka sarunas nostiprinās mūsu līgumu un ...

Ar to pietika, lai Hitlers pielēktu kājās, it kā viņu izsviestu no krēsla neredzama katapulta, un, dūres vicinādams, iesauktos:

— Naivie cilvēki, muļķi! Vergu paaudze! Viņi domā, ka papīriem un sarunām ir kāda nozīme! Starp citu, — viņš jau ierunājās mierīgāk, — tas ir dabiski tiem cilvēkiem, kuru apziņa joprojām atrodas muļķīgu aizspriedumu vara, tiem, kuru spēkos nav pārkāpt mūžseno robežu, kas šķir vergu no kunga ...

Hitlers atkal saka steidzīgi staigāt pa kabinetu no viena gala uz otru, it kā dzīdamies pakaļ kaut kam tādam, ko redz tikai viņš.

Danvics godbijīgi gaidīja, ka fīrers turpinās savus dižos teicienus, bet tas pēkšņi noprasīja:

— Cik ešelonu nedēļā var nemanāmi pārsviest uz pierobežas rajoniem?

Tas ir atkarīgs no gadalaika, no tā, cik tumšas ir naktis un cik tālu vilcienu galastacija atrodas no robežas, mans fīrer, — Danvics atbildēja.

Viņš uz brītiņu apklusa, tad piebilda, tā teikt, pats uz savu risku:

— Protams, ja sarunas ar Molotovu beigsies neveiksmīgi un mans fīrers nolems ...

Sai mirklī Hitlers viņu partrauca. Viņš atkal iesaucās, šajos vārdos ietverdams visu savu lielo nicinājumu:

_— Sarunas, līgumi! ... Visas savienības, kas tiek noslēgtas, nevis lai kopā karotu, bet citā nolūkā, ir blēņas, bezjēdzība, tās nav nekā vērtas!

Lēniem, svinīgiem soļiem Hitlers piegāja pie Danvica, aiz. zoda mazliet pacēla uz augšu viņa galvu un ielūkojas viņam tieši acis.

Pēc tam Hitlers smagi uzlika roku uz majora pleca, teikdams:

— Klausies, mans Danvic, un uz visu mūžu iegaumē mūsdienu politikas ābeci! Kamēr pastāv boļševistiskā Krievija, mans mērķis — Vāciju padarīt par pasaules valdnieci nav sasniedzams. Vai tu to saproti, Danvic?

— Jā, mans fīrer, — Arnims steidzīgi atbildēja un piemetināja: — Kāda briesmīga vēstures kļūda! Boļševisma vispār nebūtu, ja vācu armija astoņpadsmitajā gadā nebūtu sakauta...

— Meli, meli! — Hitlers viņu pārtrauca, iesaukdamies augstā, spiedzīgā balsī un cirzdams kāju pie zemes. — Nelietīgas pasakas! — viņš kliedza, dūres kratīdams. — Vācu armija netika sakauta! Nē! Tā tika nodota! Nedz Vācija, nedz vācu kareivji nezaudēja tai karā — viņiem tika iegrūsts duncis mugurā, mugurā! — Hitlers atkārtoja elsdams, siekalas šķiezdams: — Ebreji un boļševiki bija tie, kas viņus nodeva, kad uzvara jau bija gandrīz rokā!

Viņš apklusa — dusmu lēkme neļāva turpināt.

Danvics nekā neteica, klusībā lamādams sevi par vārdiem, kas viņam bija izsprukuši. Nu protams! Kā viņš bija varējis aizmirst fīrera diženo domu, ko tas ne vienreiz vien bija izteicis runās, rakstos un galu galā arī grāmatā «Mein Kampt»! Skaidrs taču — pasaules karā Vācija tika nodota Tās karavīri jau maršēja pa Ukrainu, viņu bruņotā dūre deva triecienus boļševikiem, un viņi bija gatavi sākt uzbrukumu Petrogradai, kad aizmugurē — Berlīnē, pašā Vācijas sirdī, boļševiku aģenti un Vācijas nodevēji ebreji Līb knehts un Luksemburga sāka sacelšanos ...

— Piedodiet, mans fīrer, — Danvics sacīja drebošā balsī. — es pateicu muļķību. Doma, ka boļševisms varēja tikt nožņaugts jau šūpulī, man aizēnoja visu citu. Esmu vainīgs.

\ Likās, šie vārdi tomēr aiziet Hitleram gar ausīm. Tagad viņš stāvēja ar muguru pret Danvicu, seju pievērsis milzīgam logam, aiz kura biezajiem, ložu drošajiem stikliem bija redzami mēness apspīdēti kalni.

Un šķita, ka Hitlers uzrunā šos spokainās gaismas pielijušos kalnus. Lēni un svarīgi kā sprediķotājs no kanceles viņš teica:

— Tikai viena valsts var pretendēt uz tiesībām kļūt par vislielāko spēku Eiropā. Tā ir Vācija. Gandrīz visas citas nācijas izvirst. Taču izviršana notiek pārāk lēni. Mēs paātrināsim šo neatvairāmo procesu. Palīdzēsim tām pazust no zemes virsas vai arī iemantot to dzīves daļu, ko tās pelnījušas, — kļūt par vergiem. Vācija būs noteicēja visā pasaulē, jo valsts, kas sevi veltījusi labāko rases elementu attīstīšanai, nevar tikt sakauta ...

Hitlers atkal pagriezās ar seju pret Danvicu, tomēr viņa acis likās majoru neredzam.

Šai brīdī lielais stāvpulkstenis dobji nosita divas reizes. Šīs skaņas, šķiet, deva jaunu ierosmi fīrera domām.

— Stunda ir situsi! — viņš svinīgi sacīja. — Vai jūs dzirdat, Danvic? Mēs esam tā nolēmuši un no sava lēmuma neatkāpsimies. Krievija tiks satriekta. Pirmā kritīs Ļeņingrada, pēc tam — Maskava. Zaudējuši bojševistisko valdošo virsotni, krievi metīsies ceļos. Teitoņu cilts gars slēpj sevī kādu neatminētu noslēpumu. Tas pakļauj sev vājos. Es jums pareģoju, Danvic, Krievija sašķīdīs putekļos un pīšļos, tiklīdz tā sadursies ar nacionālsociālismu. Piecas nedēļas pēc tam, kad šī roka, — viņš izstiepa roku uz priekšu, — būs parādījusi vācu karaspēkam ceļu, pa kuru jāiet, mēs svinēsim uzvaru. Un nekas nespēs mūs apturēt.

— Mans firer! — Danvics iesaucās. — Es vēlos jums lūgt augstu apbalvojumu! Tai brīdī, kad jūsu roka noradis mums šo ceļu, gribu atrasties tur, Austrumos, mūsu karaspēka priekšējās rindās! Gribu būt pirmais, kas pie jums atgriezīsies, nesdams vēsti par lielo uzvaru!

Dažus mirkļus Hitlers cieši vērās viņam acīs. Tad piegāja tuvāk. Saņēma Danvica frenča atlokus un strauji pierāva viņu sev klāt. Dobji, gluži kā noslēpumu uzticēdams, Hitlers teica:

— Tā pasaule, ko es uzcelšu, piederēs tādiem kā tu, Danvic!

iv

... Lai gan no Padomju Savienības atbraukušos viesus sagaidīt Hitlera rezidencē — jaunajā impērijas kancelejā — bija uzdots valsts sekretāram Oto Meisneram, nevis Danvicam, viņš tomēr kā viens no Hitlera adjutantiem ļoti rūpīgi pārbaudīja sagatavošanās darbus.

Lūk, šajos vārtos parādīsies mašīnas ar krieviem. Lēnām — ar piecu kilometru ātrumu stundā — tās izbrauks cauri iekšējam pagalmam, kas noklāts ar pelēkām granīta plāksnēm.

Un šeit, piecpadsmit metrus no augstajām, ar bronzas apkalumiem rotātajām durvīm, Mololovu un viņa pava doņiis sagaidis Meisners. Viņš paiesies pretim Moloto vani. Tomēr nedarīs to tūlīt. Dos Molotovam iespēju pārlaist skatienu impērijas kancelejas ēkai — tikai nesen pabeigtam majestātiskam arhitektūras mākslas darbam. Tiesa, vienam otram tas nepatīk. Cilvēki, kuru gaumi samaitājusi tā dēvētā civilizācija, pārmet arhitektam stilu sajaukumu. Pigmeji! Vai tad viņi spēj saprast, ka ģeniālais arihtekts Spers savā darbā īstenojis fīrera idejas un radījis jaunu — nacionālsociālistisku arhitektūras stilu!

Tatad šeit, pie šoferiem lahi saskatāmās, speciāli novilktas baltās svītras, jāapstājas pirmajai mašīnai. Apmēram šeit, šajā kvadrātā, Molotovam būs kādu brīdi jāpa stav, kamēr pie viņa pieies Meisners. Interesanti, kā šis boļševiks jutīsies starp augstajām pelēka marmora kolonnām, kur uz viņu raudzīsies jau rindā nostājušies trieciennieki?

Tas būs boļševiku sūtņa Golgatas ceļš.

Šeit, pie ieejas kancelejā, procesijai pievienosies arī Danvics, lai vestu Molotovu taisna ceļā uz fīrera kabinetu.

Šis ceļš nebūs nekāds īsais! Tas vedīs cauri anfiladei, garam armijas, SS un SD virsnieku rindām, kas stāvēs pie sienām kā sasalušas, un izbeigsies pie vissvētākās vietas — pie Hitlera kabineta durvīm. Tā tas viss būs.

. .. Nelielā automašīnu rinda kancelejas iekšējā pagalma vārtos parādījās vienos un piecpadsmit minūtēs. Pirmā mašīna — garš, melns mersedess apstājās pie baltās svītras, kā bija paredzēts šoferim dotajā instrukcijā.

Ārlietu ministrijas ierēdnis, kas sēdēja blakus šoferim, izlēca no mašīnas un atvēra aizmugures durvis. Pa tām nesteigdamies izkāpa Molotovs un tie, kas viņu pavadīja.

Pārlaidis ašu skatienu kvadrātveida pagalmam, kas bija līdzīgs cietuma vai kazarmas laukumam, un it kā nepamanījis ne ērgļus ar kāškrustu nagos, ne kataleptiskās pozās sastingušos karavīrus, nenogaidījis paredzēto pauzi, Molotovs straujiem soliem devās uz durvīm, kas veda ēkā.

Un Meisneram, kurš pie tām stāvēja, atlika tikai steigties pretim, jo citādi tautas komisārs bez jebkāda eskorta pēc mirkļa pats būtu sasniedzis augstās, ar bronzu rotātās durvis.

Meisneram bija gandrīz vai jāskrien, lai Molotovu tomēr satiktu pusceļā.

Tā nu iznāca, ka sagaidišanas ceremoniāls — cepures noņemšana, rokas spiešana — bija sasteigts, Molotovs sasveicinājās ar Meisneru, nemaz neapstādamies, vienīgi mazliet palēninādams soļus, un izskatījās, ka viņš tikai pil ditu obligātu pienākumu pret uzbāzīgu lūdzēju.

Danvics, kas šo ainu vēroja pa vestibila logu, nezināja, ko darīt no dusmām un aizvainojuma. Viņš nodomāja, ka tā ir bijusi kļūda — uzticēt Molotova sagaidīšanu Meisneram, šim nelaiķa Hindenburga roklaižām, vecmodīgās diplomātijas aizspriedumu pilnajam cilvēkam. Jebkurš SS virsnieks ar šo uzdevumu būtu ticis galā daudz labāk.

Meisnera, Molotova un viņa pavadoņu parādīšanās vestibila iztraucēja Dan vica pārdomas.

Tai mirklī, kad viesi pienāca Danvicam blakus, viņš militāri pagriezās un pievienojās procesijai.

Viņi gāja pa bezgalīgu anfilādi, kur nebija logu, kur «lienu un nakti bija tikai elektriskais apgaismojums. Virsnieki, kas abās pusēs stāvēja garās rindās, sasita kopā papēžus un izsvieda labo roku uz priekšu tik strauji un sparīgi, ka cilvēkiem, kas gāja garām, varēja likties — viņiem grib iesist.

Tas bija rituāls, kas nomāca ar drūmu svinīgumu. Klusums. Tikai spalgi papēžu klikstieni. Tikai strauji roku vezieni. Sājā sveicienā saplūda kopā draudi un valdonīga pavēle pakļauties.

Molotovu tas viss, acīm redzot, tomēr neietekmēja vairāk kā vējdzirnavu spārnu griešanās.

Danvics tīšām paātrināja soli un sāka iet gandrīz vienā rinda ar Molotovu, protams, drusku nomaļus. Tagad viņš varēja redzēt tautas komisāra seju — dzeltenīgu ādu, mazliet iesirmas ūsas, cieši sakniebtas lūpas, pensneju, lielu pieri, rūpīgi uz celiņa pāršķirtus matus.

Reiz Danvicam šķita, ka Molotova lūpas mazliet sašķiebjas nicīgā, ar pūlēm slēptā smīnā. Vairāk par visu pasaulē Danvicam pašreiz gribējās uzsaukt: «Halt!» — pēc tam pavēlēt, lai šo cilvēku ņem ciet, atliec viņam atpakaļ rokas, nogāž viņu no kājām ...

Un, lūk, parādījās dienas gaisma. Anfilādes galā bija apaļa zāle ar lieliem logiem.

Tā bija cilvēku pārpilna: gan civilas, gan militāras personas sēdēja uz dīvāniem pie sienām, drūzmējās pie uzkožamo galda, šaudījās šurp un turp ar biezam ādas mapēm rokā.

Un tikai pie augstām, divu nekustīgu esesiešu apsargātām durvīm, kas sniedzās līdz griestiem, bija palikusi tāda kā izmirusi telpa. Neviens negāja šīm durvīm tuvumā. Tiklīdz Molotovs un visi, kas nāca aiz viņa, para dijās zālē, iestājās klusums. Tie, kuriem rokas bija šķīvji ar ēdienu, steidzīgi tos nolika uz galda. Sēdētāji tūlīt pietrūkās kajas. Visu skatieni bija pievērsti padomju delegācijai. Molotovs mazliet palocīja galvu — pieklājīgi, bet dzedri, un viņa sejas izteiksme nemainījās.

Šai klusumā atskanēja Danvica vārdi. Satraukuma un brīža diženuma apziņas klusinātā balsi viņš teica, ka Mo lotova kungu un personas, kas viņu pavada, fīrers gaida savā kabinetā.

Un tūlīt cilvēki, kas drūzmējās zālē, steigšus pakāpās atpakaļ, tuvāk pie sienas, pie durvīm stāvošie esesieši plaši atvēra abas durvju puses un, strauji pagriezušies, sparīgi pacēla uz augšu labo roku.

Molotovs, viņa vietnieki un tulki iegāja Hitlera kabinetā, un durvis bez trokšņa aizvērās.

... Laikam gan pirmo reizi pēc ierašanās Berlīnē Molotovs juta zināmu neizpratni. Kabinets likās tukšs. Padomju pārstāvji atradās it kā lielas dejas zāles vidu. Pie sienam karājās milzīgi gobelēni. Pūkains paklājs sedza gridu. Pa labi no ieejas bija apaļš galds un vairāki atzveltņi. Uz galda nebija ne papīru, ne zīmuļu, tikai liela iedegta lampa ar abažūru.

Droši vien šīs lampas dēļ viss, kas atradās tālāk istaba, grima puskrēslā; dziļumā gan bija jaušams plats rakstāmgalds un milzīgs, uz paliktņa novietots globuss — apmēram cilvēka augumā.

Kamēr Molotovs prātoja, kas būtu jādara — jāgaida kabineta saimnieks turpat istabas vidu vai jāsežas krēslos pie apaļā galda, telpas dziļumā parādījās neliels, frencī ģērbies vārga izskata cilvēks. Viņš uzrādās kaut kur no apakšas, gluži kā no gridas izauga, un Molotovs saprata, ka it vienkārši agrāk nav pamanījis Hitleru, kas sēž pie

rakstāmgalda pustumsā tikko saskatāms uz gobelēnu, globusa un krēslu augsto atzveltņu fona, starp daudziem pārspīlēti lieliem priekšmetiem.

Pamazām Molotova acis aprada ar apstākļiem. Viņš redzēja, ka Hitlers pieceļas un, ar abām rokām atspiedies pret rakstāmgalda virsmu, vērīgi raugās uz istabas vidū stāvošo cilvēku grupu.

Tas ilga tikai dažus mirkļus.

Pēc tam Hitlers pameta galdu un devās pie Molotova.

Tagad jau varēja saskatīt viņa pelēkzaļo frenci un melno dzelzs krustu, kas bija piesprausts pie krūtīm kreisajā pusē.

Dažus soļus no Molotova Hitlers pēkšņi apstājās un gurdi pavicināja roku. ŠI kustība itin nemaz nebija līdzīga tai, ar kādu Molotovu bija sveikuši virsnieki ceļa uz kabinetu.

lad viņš piegāja pie Molotova un, joprojām klusēdams, sniedza tam roku. Viņi sasveicinājās.

Sasveicināšanās ilga vairākas minūtes, Hitlers pēc kārtas piegāja pie padomju pārstāvjiem un tulkiem un sniedza viņiem roku.

Viņš izskatījās noguris, šļaugans. Pleci bija nošļukuši, roka likās esam bez kauliem, sejas āda bija pelēka, bez kada dzīvākas krasas plankumiņa.

Tikai mazās vērīgās acis, kuras pa pusei aizsedza smagi, šķiet, pietūkuši plaksti, kvēloja kā ogles zem pelniem.

Pēc tam Hitlers ātri, bet vienmuļi, kā neizbēgamu pienākumu pildidams, teica, ka esot priecīgs Maskavas viesus sveikt Berlīnē.

Tulks, kas bija ieradies, neviena nemanīts, it kā būtu • no zemes izlīdis, tikpat neizteiksmīgi, gluži kā Hitleru atdarinādams, pārtulkoja krieviski šos vēsos apsveikuma vārdus.

Molotovs klusēdams palocīja galvu, Hitlers laiski pamēja ar roku uz apaļā galda un krēslu pusi un pirmais šikiem soļiem devās turp. Neviens neievēroja, ka istabā nedzirdami ienāk Ribentrops kopā ar Hitlera personisko tulku — resno Šmitu un no Maskavas atbraukušo Vacijas vēstniecības padomnieku — kalsno Hilgeru.

Kad visi bija apsēdušies, uz brīdi iestājas klusums. Hitlers sēdēja salīcis, mazliet uzzvēlies uz krēsla paroceņa.

Pēkšņi viņš izslējās. Atmeta atpakaļ galvu un, raudzi damies griestos, nevienam īpaši nepievērsdamies, saka ru nāt.

Runas sākums bija mierīgs, pat vienmuļš, runas veids — mazliet gurdens.

Hitlers iesaka ar to, ka Anglija patiesība ir jau sakauta. Ja nebūtu biezās miglas, kurā šai gadalaikā parasti ir tītas Britu salas, angļu delegācija jau stāvētu pie šīs majas sliekšņa un ar kapitulācijas aktu rokās gaidītu pieņemšanu. Bet miglas periods drīz beigsies, un Vacijas aviācija dos Anglijai pēdējo triecienu ...

Hitlers runāja neizteiksmīgi, bez jebkādās intonācijās, tomēr gludi, nesastostīdamies, it kā viņam acu priekšā būtu iepriekš uzrakstīts teksts. Šķita, viņš tīšam, pec smalka aprēķina vārdiem nepiešķir nekādu emocionālu nokrāsu, lai ar to uzsvērtu, ka viss, ko viņš saka, patiesībā ir aksioma. Būtu taču smieklīgi uztraukties, klāstot Arhimēda likumu. Likums ir likums, nepieciešamības reizē to var atgādināt, taču pierādīt ta neapstrīdamību būtu muļķīgi.

Tieši tāds arī bija Hitlera oratoriska paņēmiena mērķis — par Anglijas sakāvi viņš runāja kā par kaut ko izšķirtu, neapstrīdamu, visiem zināmu, jau pierādītu. Viņš pat nepūlējās ielūkoties sarunas biedriem sejā, lai noteiktu, kādu iespaidu runa atstāj, — par šī iespaida raksturu viņam nebija nekādu šaubu. Runādams Hitlers raudzījās pāri sēdētāju galvām.

— ... Tātad, — viņš turpināja, — mums nav nekādas jēgas zaudēt laiku, apspriežot Anglijas problēmu. Ar Angliju jau esam tikuši galā, — viņš sacīja, mazliet paceldams balsi un strauji pamadams ar roku prom no sevis, gluži kā pastumdams, pilnīgi nogrūzdams malā sakauto Angliju. Pēc tam uz mirkli apklusa un laikam pirmo reizi paraudzījās Molotovam acīs.

Bet tas sēdēja nekustīgs, nesatricināmi mierīgs, rokas uzlicis uz paroceņiem.

Tikai retumis, klausīdamies tulkojumā, viņš gandrīz nemānāmi paliecās uz tulka pusi.

— Protams, pastāv Amerikas problēma, — Hitlers teica, — bet tai pagaidām ir vienīgi teorētiska nozīme, jo Savienotās Valstis nespēs «Jauno Eiropu» apdraudēt līdz septiņdesmitajiem vai pat astoņdesmitajiem gadiem... Nespēs! — viņš atkārtoja jau mazliet ighi, jo viņam šķita, ka, izdzirdis vārdus «Jaunā Eiropa», Molotovs tik tikko jaušami pasmīn.

Hitlers tomēr tūlīt apvaldīja īgnumu, piespieda sevi tam nepadoties.

— Tagad, — Hitlers turpināja, — saskaņā ar vēsturiskā brīža diženumu un iespējām, kas pavērušās mūsu zemēm, mums jāapspriež ārkārtīgi svarīgs jautājums: kā rīkoties turpmāk?

Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un pārlaida skatienu pēc kārtas visiem klātesošajiem. Iestājās klusums. Hitlers gatavojās runas otrai daļai.

Tiesa, Ribentrops tikai pirms kādas stundas bija ziņojis, ka iepriekšējo sarunu laikā Belvī pilī izredzes sadalīt pasauli starp Vāciju un Krieviju uz Molotovu nekādu sevišķu iespaidu nav atstājušas.

Taču Hitlers šo informāciju nebija uzskatījis par diez cik nozīmīgu un bija nolēmis runas plānu negrozīt. Viņš nespēja pieļaut domu, ka padomju tautas komisārs nepieņems tik izdevīgu priekšlikumu, ja to izteiks pats Hitlers, un atsacīsies no gandarījuma ziņot Staļinam, ka viņš sekmīgi izpildījis savu misiju, nodrošinādams Krievijai vilinošas perspektivas.

Hitlera runa tagad kļuva izteiksmīga, temperamentīga, tomēr viņa vārdi par abu lielvalstu interešu saskaņu, par Krievijas iespējām beidzot apmierināt savas «vēsturiski attaisnotas alkas pēc izejas okeānā», acīm redzot, tāpat nekādi neietekmēja Molotovu.

Un Hitlers sāka zaudēt līdzsvaru. Viņam pat šķita, ka koptajā Ribentropa sejā pamanījis kaut ko smīnam līdzīgu. Uzmetis niknu skatienu savam ministram, viņš pielēca kājās un, vairs nespēdams savaldīt dusmu lēkmi, sāka skali un juceklīgi klaigat par to, ka vēsture un krievu tauta nekad nepiedos Padomju valdībai, ja tā neizmantos iespēju, kas tai radusies.

Viņš bēra vārdus, elpu neatvilkdams, bet, kad bija spiests reiz apstāties, lai atelpotu, izdzirda klusi teiktus Molotova vārdus.

— Es grribētu piebilst, — tautas komisārs sacīja, — ka valsts kanclera kunga spriedumiem ir mazliet vispārīgs raksturs.

Hitlers jutās tā, it kā pēkšņi būtu apturēts nevaldāmi strauja skrējiena laikā. Viņš nervozi aplaizīja apkaltušās lūpas un dīvaini papurināja galvu, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka tas, kas notiek, nav nekāds murgs un cilvēks ar pensneju tik tiešām ir iedrošinājies izrunāt nupat dzirdētos vārdus.

Molotovs tomēr šķita nemanām Hitlera noskaņojumu. Viņš pacietīgi gaidija atbildi.

Un to gaidija visi, kas atradās istabā: vieni klusībā smīnēja, otri drebēja neatvairāma negaisa nojautā.

Hitlera atbildi tā ari nesagaidījis, tagad jau skaidri likdams saprast, ka nepiešķir nekādu nozīmi visam, kas sacīts līdz šim, Molotovs paziņoja:

— Pirms manas izbraukšanas no Maskavas Padomju valdība man deva loti precīzas instrukcijas, kuras es domāju ari ievērot. Vispirms es gatavojos pateikt, kas manu valdību interesē visvairāk.

Molotovs šos vārdus izrunāja lēnām — it kā vienaldzigi un pretēji paradumam — gandrīz nestostīdamies.

Kabineta ari brīdi pirms tam bija valdījis klusums, bet tagad tas likās sevišķi jūtams. Ar savu toni, ar dzedri stingro sejas izteiksmi Molotovs it kā sacīja: «Tas, kas te notika līdz šim, nav nekas būtisks. Bet tagad sāksies galvenais, sāksies tas, kā dēl, patiesību sakot, mēs te esam sapulcējušies.»

Tā vēl neviens nebija runājis nedz ar pašu Hitleru, nedz ar kādu citu, kad viņš bija klāt. Sākdams monologu, Hitlers bija gaidījis pavisam citu reakciju. Viņš domāja: ja arī Molotovs neuzķersies uz viņam sagatavotās ēsmas, viņš vismaz tiks ievilkts apspriešanā, kaut vai strīdā par priekšlikuma pozitīvajām ipašibām un trūkumiem.

Bet tik vienkārši ņemt un atmest pie malas fīrera vārdus, tik nevērīgi no tiem atkratīties! Tas ir kas nedzirdēts!

Hitlers vair.ākas reizes klusām krampjaini noplātīja muti, it kā gaisu kampdams, gribēja kaut ko teikt, bet Molotovs nelaida viņu pie vārda un sacīja:

— Padomju valdība vēlreiz kategoriski prasa paskaidrot: ko vācu karaspēks gatavojas darīt Somijā? Ko nozīmē jēdziens «jaunā kārtība Eiropā un Āzijā», kuru Hitlera kungs ne vienreiz vien lietojis savās runās? Kāda ir īsta triju lielvalstu pakta jēga?

Jautājumi vēlās kā akmens bluķi. Uzdevis pēdējo, Molotovs uz īsu mirkli apklusa un, acīm redzot, būdams apmierināts ar Hitlera apjukumu, it ka garam ejot vēl piemetināja:

— Ir arī citi jautājumi, kuros jāpanāk skaidrība. Tie saistīti ar Balkānu valstu nākotni, precīzāk — ar Bulgārijas, Rumānijas, kā arī Turcijas neatkarības problēmu.

Viņš atkal uz mirkli apklusa, tad sacīja īsi un uzstājīgi:

— Mēs gaidām atbildes un paskaidrojumus.

Šķita — nu gan notiks kaut kas ārkārtīgs! Neviens no tiem, kas bija vērojuši Hitleru pēc nākšanas pie varas, nespēja viņu iedomāties kā cilvēku, kas tiek nopratināts.

Pelekbāla Hitlera seja mazliet pietvīka, lūpu kaktiņos parādījās siekalas, rokas ieķērās krēsla paroceņos ...

Nekas ārkārtīgs tomēr nenotika. Par lielu izbrīnu Ri bentropam, Šmitam un Hilgeram fīrers pēkšņi sašļuka, viņa labais plecs vairākas reizes nervozi noraustijās, kas bija jau pierasts, viņš aplaizīja lupas, pavērās pulkstenī un nedroši sacīja:

Mums šķiet, ka izvirzīto jautājumu apspriešana prasa laiku . . . Pārcelsim sarunu turpinājumu uz rītu. Jo vairāk tāpēc, ka pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām drīz gaidāms ienaidnieka aviacijas uzlidojums ...

Hitlers piecēlās. Piecēlās arī pārējie. Tikšanās bija beigusies, sarunas vajadzēja atsakt nākamajā dienā četros...

Naida spēks Hitlerā nenomāca spēju rīkoties pēc auksta aprēķina. Viņš prata būt pārliecinoši daiļrunīgs, kad risināja sarunas ar tādas valsts pārstāvjiem, ko bija nolēmis sagrābt, bet kas vēl joprojām bija liels militārs un politisks spēks.

Pašreiz viņam bija vajadzīgas kaut šķietami draudzīgas attiecības ar Krieviju. Vajadzīgas tāpēc, lai iegūtu laiku un pārsviestu nepieciešamos karaspēka kontingentus uz Somiju — pie Padomju Savienības ziemeļu robežām, uz Poliju — pie PSRS rietumu robežām un pagūtu pārkārtot kara vajadzībām rūpniecību jau agrak okupētajās zemes.

Molotovs gan bija devis neapšaubāmu triecienu Hitlera prestižam, tomēr Hitlers bija apmierināts ar savu izturēšanos, apmierināts tāpēc, ka nebija ļāvis sarunām izjukt, bija ieguvis laiku — kaut vai vienu diennakti, lai sagatavotos šo sarunu otrajam posmam.

. . . Vakara viņš sasauca šauru apspriedi: Gerings, Ri bontrops, Jodls, Halders.

Divi pirmie prasīja ieturēt «stingru līniju». Fīrera spēks slēpjas tai apstākli, ka viņš ir fīrers. Lai kā Molotovs iztu irsies sarunu laikā, ziņojumā Staļinam viņš neapšaubāmi atspoguļos to, kas vajadzīgs Vācijai, liks saprast, ka ar Vāciju nekādus jokus nevar taisīt.

Staļins, kas līdz šim nav sastapis sevis cienīgus pretiniekus, katrā ziņā aptvers, ka tagad viņam pretim stāv cilvēks ar dzelzs gribu, jutīs, ka ar tādu nav nekādi joki.

Ģenerāļi, it īpaši Halders, iebilda pret šo viedokli. Protams, viņi pilnā mērā atbalsta Hitlera lēmumu uzbrukt Krievijai. Un Hitlers darījis pareizi, dodams viņiem gadu pi iekšdarbu veikšanai, — tagad palikuši vairs tikai daži mēneši. «Stingrās līnijas» ieturēšana, sarunu izjukšana sarežģītu apstākļus, ārkārtīgi saasinātu Krievijas aizdomas. Tādos apstākļos grūti būtu militāro gatavošanos saglabāt slepenībā. Ģenerāļi aicināja fīreru paradīt teito nisku viltību.

Ribentrops pareģoja, ka nākamajā dienā Molotovs mainīs taktiku. Galu galā miera saglabāšana taču ir Kremļa fiksā ideja. Un tas ir saprotams: arī Maskavai vajadzīgs iegūt laiku. Molotovs baidīsies tukšām rokām atgriezties pie Staļina. Droši vien viņš tagad nožēlo savu šīsdienas izturēšanos ...

Sai mirklī Hitlers pārtrauca apspriedi. Viņš sacīja, ka izlemšot vēlāk, bet pagaidām ieteicot paskatīties pēdējas dokumentālās filmas, kas saņemtas no Rietumu frontes. Visi aizgāja uz kinozāli ...

Pirmo rādīja īsmetrāžas filmu par karu ar Angliju. Angļu salu panorāma. Miera laiks. Ielas cilvēku pilnas. Automašīnu straumes. Veikalu skatlogi. Izkārtne: «Koloniju preces». Diktors saka: «Lielbritānijas varenība, tās bagātība ir dibinātā uz milzīgi plašiem aizjūras zemes īpašumiem.» Koloniju un domīniju panorāma. Klusa okeāna salas. Indija. Āfrika. Malta. Tālie Austrumi. Bezgalīgi plaša teritorija. Miljoniem cilvēku. Un pār visu to valda Lielbritānijā, pareizāk sakot, Anglija. Maziņa galva uz milzīga ķermeņa ...

Vācu lidmašīnas virs Anglijas. Ugunsgrēki Londonā. Cerčils ar spieķi rokā, cigāru zobos un gāzmaskas somu pār plecu. Viņa sejā skaidri saskatāmas izbailes. Avio bumbu sprādzieni. Cilvēki panikā skrien pa ielām. Diktors saka: «Britu impērija sabrukuma priekšvakarā. Ķermenis bezspēkā saļimst, ja tam nocirsta galva. Lielbritānijas galva ir gatava iekrist vēstures mēslainē. Tā vairs tik tikko turas...» Vel viens bumbas sprādziens. Krampjaini noraustas Cerčila galva uz neveiklā, kvadrātveidīgā auguma.

Horsta Vesela dziesmas melodija pāriet majestātiskajā, himniskaja «Deutschland, Deutschland über alles...». Zālē iedegas gaisma.

Visi pieceļas, vienīgi Hitlers ne. Viņš sēž kluss, domīgs, nekustīgs. Pārējie nedroši atkal apsēžas krēslos. ..

_• • • Molotovs tai laikā kopa ar tulkiem sēdēja padomju vēstnieka kabinetā bulvārī Unter den Linden un rakstīja ziņojumu CK un valdībai, metodiski, soli pa solim, sīki jo sīki atstāstīdams visu, kas bija noticis sarunu laika. Novakare tas bija gatavs. Neilgi pirms pusnakts plašs šifrēts ziņojums tika noraidīts uz Maskavu.

Pēc tam Molotovs un citi delegācijas locekļi aizbrauca uz savu rezidenci un Jikas gulēt. Tikai viens tulks, vēl pavisam jauns cilvēks, Ārlietu tautas komisariāta darbinieks, ko Molotovs bija izraudzījis tieši tāpēc, ka viņš lieliski prata vācu valodu, vēl ilgi sēdēja savā mazajā istabiņā, kārtodams pierakstus, — klusībā viņš cerēja, ka reiz pienāks pagaidam vēl tāls laiks, kad viņš varēs tos publicēt...

Nākamajā dienā viņi satiekas atkal.

Pirmais runā Molotovs. Pretēji Ribenfropa pareģojumiem viņš ir mierīgs un pašpārliecināts. Maskavas sūtītā instrukcija — atbilde uz viņa ziņojumu — bija saņemta jau ap pusdienas laiku.

Molotovu joprojām interesē Somija. Cik viņš atceras, valsts kanclera kungs vakar uz viņa jautājumiem tā ari neatbildēja. Viņš ir ar mieru tos atkārtot. Tātad — ar ko tas izskaidrojams, ka Vācija slepeni pārsviež uz Somiju savu karaspēku? Cik liels ir šis karaspēks? Ko tas gatavojas Somijā darit? Vai grib to okupēt? Viņš gaida atbildi.

Hitlers parausta plecus. Izsaka savu izbrīnu par dīvaino terminoloģiju, kādu lieto padomju pārstāvis. Okupēt?

Viņš ir pārsteigts, ka Kremli varējusi rasties tāda doma. Runa ir par tranzītu. Vācu karaspēka daļas dodas uz Norvēģiju. Ceļš cauri Somijas teritorijai ir Vācijai vistuvākais un ērtākais. Vai tad Vācijas vēstnieks Maskavā nav to jau paskaidrojis Padomju valdibai? Ka zināms no ģeogrāfijas, Somija robežojas ar Norvēģiju, tāpēc...

— Somijai ir robeža ari ar Padomju Savienību, Mo lotovs mierīgi, bet stingri pārtrauc Hitleru, starp citu, Ļeņingrada, viens no lielākajiem padomju ekonomiskajiem un politiskajiem centriem, atrodas ne visai tālu no Somijas robežas ...

Hitlers atkal parausta plecus. Tiklīdz sakas runa par Somiju, tā Molotova kungs parāda dīvainu ieinteresētību. Tas izraisa bažīgas domas. Vai tikai pašai Padomju Savienībai nav kādi īpaši plāni attiecībā uz šo zemi?

Molotovs atbild, ka runa ir par Padomju Savienības robežu drošību.

Hitlers to iztulko pēc sava prata. Molotova atbilde viņam liekoties vismaz izvairīga. Viņš brīdinot Padomju Savienības valdību: karš Baltijas jūras rajona stipri sarežģītu Krievijas un Vācijas attiecības. Vēl vairak — tas novestu pie grūti paredzamām sekām un ...

Molotovs viņu asi pārtrauc:

— Vai tie ir draudi?

Sarunā pēkšņi iejaucas Ribentrops. Viņa seja ir plats, atbruņojošs smaids. Viņš izsaka domu, ka nez vai esot vērts tik daudz laika ziedot Somijai. Galu galā uz to kopīgo uzdevumu fona, kas risināmi Vācijai un Krievijai, tas ir vismaz otrās šķiras jautājums .. .

Viss notiek kā pēc notīm. Tā, ka bija nospriests jau vakar kinozālē. Ja Molotovs atkal sāks runāt par vācu karaspēka kontingentu sūtīšanu uz Somiju, iejauksies Ribentrops un dos fīreram iespēju realizēt jau vakar visos sīkumos pārdomātu plānu.

Hitlers piecēlās un, pavicinādams roku, it ka lūdza visus palikt savās vietās. Tad pagāja dažus soļus pa istabu. Pēc tam apstājās aiz sava krēsla atzveltnes un teica mierīgi, kā izlīgumu meklēdams:

— Ribdntropam taisnība. Mēs novirzāmies sāņus. Šādus sīkumus atstāsim izskatīt ierēdņiem un ekspertiem. Mūsu kopigie ienaidnieki uzvarētu pārāk viegli, ja viņiem izdotos Vāciju sanaidot ar Krieviju tādu tīri tehnisku pro

73

6271

Mēmu dēj ka vācu karaspēka transportēšana cauri Somijai . ..

Viņš nevērīgi pamāja ar roku, atkal apgāja ap galda galu, tad, apstājies pie krēsla, kurā sēdēja Molotovs, tik tikko pieskārās tam pie pleca un, ar žestu viņu aicinādams sev līdzi, šikiem soļiem .devās pie globusa, kas atradās labi tālu.

Molotovs piecēlās. Viņa sejā atspoguļojās tāda kā neizpratne, tomēr viņš sekoja Hitleram.

To pašu darīja arī visi pārējie.

Piegājis pie milzīgā globusa uz melnkoka paliktņa, Hitlers apstājās un, pielicis roku pie daudzkrāsainās bumbas, pagrūda to. Globuss sāka ātri griezties ap savu asi. Ar strauju kustību to apturējis, Hitlers svinīgi sacīja:

— Molotova kungs! Abas mūsu lielvalstis ir īstās pasaules likteņa noteicējas. Tad nu arī domāsim un runāsim kā noteicēji!

Viņš aizvien vairāk iejutās savā ierastajā pareģa, valdnieka, pārcilvēka lomā.

— Paraugieties uz šo globusu, — Hitlers turpināja,

— lūk, šeit! — Viņš ar pirkstu parādīja uz angļu salam.

— Tā ir Anglija, agrākā pasaules pavēlniece, jūru valdniece. Pašreiz tā atrodas uz nāves cisām! Rīt tās vairs nebūs! — Un, pirkstus iepletis, Hitlers spēcīgi uzsita ar roku pa to vietu globusā, kur bija redzamas Anglijas kontūras. Pēc tam viņš kā uzvarētājs paraudzījās Molotovā un nopriecājās, pamanījis tā platajā sejā kaut ko līdzīgu apjukumam. Molotovs tiešām bija mazliet samulsis. Nellija taču pierasts pie tādām izrādēm. Turklāt viņš atcerējās Caplina filmu «Diktators». Filma tikko bija parādījusies uz ekrāniem, un ASV vēstnieciba vienu kopiju bija aizsūtījusi uz Kremli paskatīties. Filma bija nikna un komiska, starp citu, nepietiekami nikna un dziļa no to cilvēku viedokļa, kas šo filmu noskatījās Kremlī. Un viņi nolēma to nepirkt. Tagad, kad bija noslēgts līgums ar Vāciju, šo filmu arī nedrīkstēja pirkt: tas būtu vāciešiem devis ieganstu sākt klaigāt par nedraudzīgu aktu. Turklāt filma maksāja traki lielu naudu ...

Pašreiz, vērodams Hitleru pie globusa, Molotovs atcerējās līdzīgos filmas «Diktators» kadrus un tik tikko apvaldīja smaidu.

Bet fīrers Molotova sejas izteiksmi izskaidroja pavisam citādi.

Viņš nerimās runāt, un viņa balsī aizvien skaidrāk skanēja triumfs.

— Tātad Anglijai būs beigas jau vistuvākajā laika. Un tūlīt pat radīsies cits ļoti svarīgs jautājums: ko darīt ar Lielbritāniju? Ko darit ar šo milzīgo, bankrotējušo lati fundiju, kuras platība sasniedz četrdesmit miljonus kvadrātkilometru?

Hitlers atkal uzlika roku uz globusa un patētiski sacīja:

— Molotova kungs, Vācija ierosina, lai Krievija piedalās šis latifundijas sadalīšanā!

Un viņš ar rokas mājienu uzaicināja apspriedes dalībniekus atgriezties pie apaļa galda, it kā tāpēc, lai sāktu šo priekšlikumu realizēt.

Kad visi atkal bija apsēdušies savās vietās, Hitlers ar pirkstiem nevērīgi atglauda atpakaļ matu šķipsnu, kas bija pielipusi pie nosvidušās pieres, un uzsvērti lietišķā balsi teica:

— Valstīm, kas ieinteresētas Lielbritānijas sadalīšanā, jāizbeidz savstarpējie strīdi. No tādiem stridiem iegūst vienīgi vispasaules plulokrātija. Mums jākoncenlrē uzmanība uz lielās sadalīšanas jautājumiem. Es runāju par Vāciju, Itāliju, Japanu un, protams, Krieviju.

To teikdams, Hitlers sākumā bija raudzījies uz augšu, uz griestiem, bet, izrunādams vārdu «Krievija», aši pievērsis skatienu Molotovam, lai redzētu, kādu iespaidu uz viesi atstājusi šī trumpja dūža izspēle, šis vilinošais priekšlikums.

Taču Molotova sejā viņš ieraudzīja nevis sajūsmu, ko bija gaidījis, bet gan neapšaubāmu garlaikošanos. Dažus mirkļus Molotovs vienaldzīgi raudzījās Hitlerā, tad nesteigdamies noņēma pensneju, uzpūta stikliem elpu, lēnām tos noslaucīja žilbinoši baltā mutautā, pēc tam atkal uzlika pensneju uz deguna un gausi sacīja:

— Jautājums par Lielbritānijas sadalīšanu mums šķiet . . . neaktuāls. Ir citi jautājumi, kas Padomju Savienību interesē pirmām kārtām. Dažus es minēju jau vakar. Un, lai gan ari šodien neesam uz tiem saņēmuši apmierinošu atbildi, mums gribētos tiem pievienot vēl vairākus citus jautājumus.

Viņš mazliet noliecas pār galdu un turpināja jau citādā — skarba tonī:

Runāsim skaidri un gaiši: kā zināms, Vācija devusi Rumānijai noteiktas garantijas. Tur ierodas aizvien jaunas un jaunas vācu karaspēka daļas. Manai valdībai ir pilnīgs pamats domāt, ka šīs tā sauktās garantijas vērstas pret Padomju Savienību.

Hitlers tēloja sašutumu.

Es nesaprotu, — viņš iesāka, — uz kāda pamata .,.

Molotovs viņu partrauca:

— Piedodiet, valsts kanclera kungs, es neesmu beidzis, viņš teica tikpat stingri un pamācoši kā pirmīt.

— Padomju valdība man uzdeva paziņot, ka tā katego liski prasa atcelt šīs garantijas.

— Ko?! — Iesvilies dusmas, Hitlers pielēca kājās. Un saka garu runu. Žēlojās par Krievijas nepateicību, par tās atsacīšanos pieņemt izdevīgo Vācijas priekšlikumu un par Padomju valdības aizdomīgumu, apsūdzēja to atklātības trukuma, kliedza, ka Vācija esot pievilta savās labākajās jutās.

Viņš beidza ar paziņojumu, ka Vācija nekad itin nekādos apstākļos neatteiksies no Rumānijai dotajām garantijām.

Iestājās klusums. Molotovs nogaidīdams pavērās Hitlerā, it ka vēl šaubītos, vai tas beidzis savu, šķiet, bezgalīgo runu, un tad sacīja:

— Labi. Tad man ir tāds jautājums: pieņemsim, ka Padomju Savienība, kas, dabiski, ir ieinteresēta savas dienvidrietumu robežas drošībā, dos garantijas Bulgārijai uz tādiem pašiem noteikumiem, uz kādiem Vācija un Itālija tās devusi Rumānijai...

— Vai tad cars Boriss ir lūdzis tādas garantijas? — Hitlers viņu steidzīgi pārtrauca.

Tas ir nākamais jautājums, — Molotovs atbildēja,

— man gribētos dzirdēt atbildi uz pirmo.

Hitlers sāka ar pirkstiem nervozi bungot pa sēdekļa paroceņiem. Viņš aši pārdomāja radušos situāciju. Bija skaidrs, ka viņa izstrādātais plāns sabrucis. Viņu visvairāk uztrauca tieši šis fakts, nevis pēdējais, tīri polemiskais Molotova jautājums.

Hitlers bija pastāvējis uz padomju pārstāvja ierašanos

Berlīne, būdams pārliecināts, ka spēs to apžilbināt ar fantastiskām perspektīvām un tādējādi dezorientet Kremli.

Taču bija iznācis tā, ka šis padomju pārstāvis savu braucienu uz Berlīni izmantoja, lai uzdotu tos pašus jautājumus, ko Kremlis jau bija izvirzījis Vācijas vēstniekam Maskavā.

Bet vēstnieks ir vēstnieks. Tas vienmer var aizbildināties, ka nav no savas valdības saņēmis attiecīgu informāciju, var palūgt laiku nepieciešamajām konsultācijām, beidzot — kaut vai izdomāt nomierinošu versiju un vēlāk no tās atsacīties, to aizstājot ar kādu citu. No šī viedokļa Molotova uzaicināšana ierasties Berlīnē, tā sagādājot viņam iespēju jautājumus uzdot pašam Vācijas valdības vadītājam, tagad Hitleram likās nepiedodama muļķība. _

Pašreiz viņa urbjošais un reizē neapšaubāmi apjukušais skatiens skraidīja pa Ribentropa, Smita, Hilgera seju, prasīdams palīdzību un tai paša laikā viņus it kā apsūdzēdams par notikušo.

Bet viņi klusēja. Pats Hitlers bija acīm redzami paguris. Visu mākslīgi uzkurināto degsmi, visu, ta teikt, pašierosmes spēju viņš bija ieguldījis plāna sagatavošanā, un tagad spēki bija izsīkuši.

Beidzot neskanīgā, neizteiksmīgā balsī viņš norūca, ka atbildēt uz jautājumu varēs tikai tad, kad bus konsultējies ar Musolini.

Pēc tam bija nevarīgs iepriekšējās tikšanās beigu atkārtojums. Hitlers paraudzījās pulkstenī, aizbildinājās ar vēlo laiku un iespējamo uzlidojumu.

Otrā tikšanās, ko Gebelss jau iepriekš bija pavēlējis laikrakstos novērtēt kā vēsturisku sastapšanos, kas «padziļinājusi» Vācijas un Padomju Savienības draudzību, beidzās bez rezultātiem.

Sagatavotie raksti vakara avīzēs neparādījās.

Vēlu vakarā padomju vēstniecībā notika pieņemšana.

Hitlers tajā neieradās.

Jā, viņš neieradās pieņemšanā, lai gan par viņa piedalīšanos iepriekš bija notikusi klusa vienošanas. Valsts kancleru pārstāvēja Ribentrops.

Ar šo nepiedalīšanos Hitlers gribēja paradit Kremlim savu ārkārtīgo neapmierinātību ar sarunu norisi. Viņš

saprata, ka Maskavā rodas aizvien lielākas aizdomas par Vacijas rīcības un gala mērķu īsto raksturu. Tomēr reizē viņš bija pārliecināts arī par ko citu — Kremlis katrā ziņā vēlas saglabāt mieru.

Tieši šo Staļina vēlēšanos iegūt laiku Hitlers paturēja vērā savā spēlē. Tieši uz to pamatojās viņa pārliecība, ka Krievijas mēģinājumi sarunu laikā piespiest Vāciju pie sienas ir tīrais blefs, tikai taktikas paņēmiens. Turpretim Kremļa stratēģija ir virzīta uz miera saglabāšanu.

Sl pārliecība dibinājās ne tikai uz to vien, ka Hitlers saprata: vairāku apstākļu dēļ Staļinam vajadzīgs miers, ari tāpēc, lai attīstītu valsts industriālo varenību, no jauna apbruņotu armiju — Hitlers zināja, ka tas jau notiek.

Viņš paturēja vērā arī to, ka Padomju Savienība, ja tā gribētu uzbrukt Vācijai, to butu izdarījusi jau vakar vai šodien, kamēr daļa vācu spēku koncentrēta Rietumos.

Kādā apspriedē Halders bija pat atļāvies diezgan muļķīgu piezīmi: vācu armija vēl nebūtu paguvusi noorganizēt spēcīgu pretošanos, kad Sarkanā Armija jau atrastos pie Beriīnes, ja vien tai ienāktu prātā uzbrukumu Vācijai sākt tūlīt.

Haldera vārdi par Krievijas militārajām iespējām sāpīgi ievainoja Hitlera godkāri, bet reizē arī nomierināja, jo tie nedeva nekāda pamata turēt Staļinu aizdomās par vēlēšanos uzbrukt Vācijai. Tāpēc Hitlers sprieda, ka pašreiz galvenais ir Krieviju pārliecināt par Vācijas gatavību attīstīt un nostiprināt mierīgas attiecības starp abām valstīm. Tādā gadījumā Vāciju neviens netraucēs un tā nākamo pusgadu varē£ izmantot, lai vispusīgi sagatavotu triecienu Austrumos.

Tomēr fakts palika fakts — uz piedāvāto ēsmu Kremlis neuzķērās. To neiekārdināja nedz brīvās rokas dienvidos, nedz piedalīšanās Britānijas zemes īpašumu dalīšanā.

Tāpēc pusi nakamās nakts un nākamās dienas Hitlers, Ribentrops, Gērings, Gebelss un Keitels izmantoja, lai izstrādātu jaunu priekšlikuma variantu, ko paziņot Krievijai.

Todien bija gaidāma pēdējā Vācijas un Padomju Savienības pārstāvju tikšanās — padomju vēstniecība jau bija paziņojusi Vacijas Ārlietu ministrijai, ka Molotovs gatavojas braukt projām.

Hitlers nobeiguma sarunās nepiedalījās. Viņš tā bija izlēmis, ne tikai cieši ticēdams, ka iecerētā jaunā Vācijas miermilīguma demonstrācija būs neatvairāmi pārliecinoša, bet ari gribēdams ar nepiedalīšanos uzsvērt savu neapmierinātību, ko izraisījusi Molotova izturēšanas, un tādejādi izdarīt spiedienu uz Kremli.

... Ārlietu ministrijas smagās parādes durvis tagad, kad tika gaidīts Molotovs un viņa pavadoņi, bija līdz galam vaļā. Tas liecināja par apmeklējuma svinīgumu, jo parasti tika izmantotas vienīgi nelielas blakus durvis.

Molotovs iegāja iekša un nokļuva starp divām milzīgām granīta sfinksām, kas viņā mīklaini noraudzījās. Pārlaidis skulptūrām skatienu, viņš pasmīnēja, droši vien kaut ko nodomādams.

Meisners viesus steidzīgi izveda cauri baltam vestibilam un ar rokas mājienu aicināja augšā pa platām marmora kāpnēm.

Ribentropa kabinets atradās otrajā stāvā, no kāpnēm uz turieni veda plata sarkana grīdsega. Varbūt ar šo grīdsegu, varbūt ar vestibilos un kabinetos izvietotajam masīvajām sarkankoka mēbelēm bija izskaidrojams, kāpēc ministrijas ierēdņu žargonā šis stāvs saucās par vīna stāvu.

Apspriede sākās dienas otrajā pusē Ribentropa kabinetā. Tomēr tai nebija lemts turpat arī beigties. Tiklīdz Ribentrops bija pasacījis pirmos teikumus — viņš vēlreiz pateicas par vakarējo pieņemšanu padomju vēstniecība un apvaicājās par Molotova kunga pašsajūtu, — iegaudojās sirēna.

Ribentrops noplātīja rokas, paraudzījās pulkstenī, piebilda, ka angļi atlidojuši neparasta laika, un uzaicināja doties lejā uz patvertni. Tā bija labi iekārtotā telpa, kas it kā dublēja Ribentropa kabinetu (tai trūka tikai logu): smagi aizkari pie sienām, plats sarkankoka galds, viena stūrī Fridriha Lielā, otrā — Bismarka krūšutēls, pie augstiem griestiem bronzas un kristāla lustra. Ribentrops uzaicināja Molotovu apsēsties vienā no diviem dziļajiem, ar ādu pārvilktajiem krēsliem, kas atradās pie rakstāmgalda, bet tulkus — uz puslokā saliktiem krēsliem ar augstām atzveltnēm.

— Tā nu, — Ribentrops smaidīdams ierunājās, kad visi bija apsēdušies, — nevienam mūsu ienaidniekam, — viņš pacēla uz augšu rādītājpirkstu, nepārprotami domādams angļu aviāciju, — neizdosies izjaukt Vācijas un Padomju Savienības sarunas. Mūs nav iespējams izšķirt ne tur — zemes virsu, ne šeit — pazemē.

Ribentrops smaidīja tik ilgi, kamēr tulks šos vārdus pārtulkoja.

Molotovs klusēja, it kā gaidīdams turpinājumu. Tomēr Ribentrops pašpaļāvību tāpēc nezaudēja.

— Šeit, — viņš svinīgi sacīja, pielikdams roku pie krūtīm kreisajā pusē, — atrodas dokuments, ar kuru — es esmu par to pārliecināts — sāksies jauna ēra Vācijas un Padomju Savienības attiecībās ...

Izbrīnā uz augšu parauktās Molotova uzacis pacēlās virspus ovālajiem pensneja stikliem.

— Lielvācija, — Ribentrops turpināja, — neko neatstāj pusdarītu. Ja tā paceļ zobenu, tad arī nolaiž to uz ienaidnieka galvas. Ja tā draudzīgi sniedz roku, tad tikai tāpēc, lai spiestu drauga roku. Tā . ..

Un viņš izvilka no žaketes iekškabatas četrkārt salocītu papīra lapu, attaisīja to vaļā un papurināja, turēdams pie stūrīša.

Šķiet, Molotova acīs iespīdējās ziņkāre. Viņš vērīgi raudzījās uz papīra lapu, ko vicināja Ribentrops, un pat mazliet paliecas uz priekšu.

— Bet tagad, — Ribentrops teica, joprojām papīru turēdams izstieptā rokā, — es gribu paziņot Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai ārkārtīgi svarīgu priekšlikumu ...

Viņš piecēlās. To pašu darīja arī Molotovs.

— Mēs uzaicinām Krieviju, — Ribentrops turpināja lēnām, uzsvērdams katru vārdu, — pievienoties triju lielvalstu — Vācijas, Itālijas un Japānas paktam, kurā no šī brīža būs četri dalībnieki. Līguma projekts ir man rokā ...

Ribentrops apklusa un kā uzvarētājs raudzījās Molotova. Viņš laikam tiešām bija sasniedzis savu mērķi — Molotovs izskatījās apjucis. Tas parāva uz augšu plecu, noņēma pensneju, sāka slaucīt stiklus, miegdams tuvredzīgas acis ...

— Tagad es nolasīšu līguma projektu, — Ribentrops atkal ierunājās, — lai to varētu apspriest un izdarīt nepieciešamos labojumus ...

Ar plašu vēzienu viņš norādīja uz krēslu Molotovam, kas pensneju bija jau uzlicis, un apsēdās arī pats.

Ribentropam bija nepārvarams paradums — sarunājoties pārbīdīt visus uz galda noliktos priekšmetus: presi, zīmuļus, lineālu, saspraudes, apmainīt tos vietām, sastumt kopā, atkal atdalīt vienu no otra.

Tā arī šoreiz, apsēdies krēsla, viņš ātri nolika sev priekšā uz galda presi, kārbiņu ar cigāriem, tintnīcu ar bronzas vāciņu un mazliet tālāk — pildspalvu.

— Tātad, — Ribentrops turpināja, — pasaules politiska konfigurācija pārveidosies. Apvienosies valstis, kuras šķir simtiem un pat tūkstošiem kilometru. — Plaši izpletis rokas, viņš pārlaida tās pāri galdam un sastūma kopā presi, cigāru kārbiņu un tintnīcu, tomēr neaizskardams pildspalvu. Tad viņš atlaidās pret krēsla atzveltni un, atkal paņēmis dokumentu, sāka to lasīt...

Joprojām nebilzdams ne vārda, Molotovs uzmanīgi klausījās Ribentropā, ar zināmu neizpratni vērodams viņa manipulācijas uz galda.

Pirmos punktus, kuros bija starptautiskajos līgumos parastie uzskaitījumi un formulas, Ribentrops nolasīja ātri. Tad lasīšana kļuva arvien lēnāka.

— «Vienpadsmitais pants,» — Ribentrops skaļi noteica, uz mirkli apklusa un pēc tam turpināja pavisam lēni, klusi, pat noslēpumaini, it ka uzticētu Molotovam ārkārtīgi svarīgu valsts noslēpumu. — Vienpadsmitais pants ir slepens ... «Līguma dalībnieki apņemas cienīt cits cita dabiskās ietekmes sfēras un, runājot konkrēti par Krieviju, paturēt vērā, ka tās interesēs neapšaubāmi ir iegūt izeju uz Indijas okeānu .. .»

Ribentrops mirkli apstājās un piemetināja:

— Protams, šo pantu un ari tos pantus, kas to pašu domu attīstīs tālāk, mēs nepublicēsim. Viss pārējais var tikt publicēts kaut vai rīt.

Ribentrops nolika papīru uz galda, piespieda to ar roku, tad, pagriezis plaukstu sāniski, nomaļus atstato pildspalvu strauji pievilka klāt trim citiem priekšmetiem, kas no savām vietām bija izkustināti jau agrāk. Pēc viņa domām, Vācija, Itālija, Japāna un Krievija tagad bija apvienotas. Un viņš kā triumfēdams paraudzījās Molotovā.

Molotovs sēdēja, plakstus nolaidis. Tad viņš sacīja:

— Padomju Savienību nepavisam neinteresē Indijas okeāns. Tā atrodas no šī okeāna pietiekami tālu ...

Brītiņu klusējis, viņš pēkšņi paliecas uz priekšu — tuvāk Ribenlropam, pēc tam turpināja, tagad runādams

enerģiski:

— Bet Eiropas jautājumos un savas dienvidrobežas drošība mes gan esam ieinteresēti. Un par to jau divas reizes ir teikts valsts kanclera kungam. Mūs neinteresē vārdi un papīri, — viņš runāja aizvien skaļāk un uzstājīgāk, — jā, neinteresē vvārdi un papīri. Mēs prasām efektīvas savas drošības garantijas. Mums rada bažas Rumānijas un Ungārijas liktenis. Es vēl un vēlreiz jautāju vācu pusei: kādi ir ass valstu nodomi attiecībā uz Dienvidslāviju un Grieķiju? Kas noliks turpmāk ar Poliju? Kad vācu karaspēks pametīs Somiju? Vai Vācijas valdība domā ievērot Zviedrijas neitralitāti?

Molotovs pateica savus jautājumus ātri un skaidri, un šķita, ka viņš negrib dot Ribenlropam laiku atbilžu pārdomāšanai.

Jautādams viņš aizvien vairāk un vairāk liecās uz priekšu, tuvāk Ribentropam, un beidzot apklusa.

Iestājās klusums. Kaut kur augšā bija dzirdami dobji bumbu sprādzieni un zenītložmetēju tarkšķi.

— Vai tā ir nopratināšana? — Ribentrops beidzot ierunājās, la kā vaicādams, kā draudēdams.

Molotovs atgāzās pret krēsla atzveltni un, paraustījis plecus, atbildēja:

— Nē. Kāpēc? It vienkārši — Padomju valdība būtu pateicīga par attiecīgiem paskaidrojumiem . ..

— Tas visas taču ir otrās šķiras problēmas! — Ribentrops iesaucās gandrīz izmisīgi. — Turklāt arī jūs līdz šim neesat atbildējis uz galveno fīrera jautājumu: vai Krievija domā ar mums sadarboties Anglijas impērijas likvidēšanā?

Molotovs piemiedza acis.

— Vai tiešām jūs esat pārliecināti, ka Anglija ir pagalam? — viņš vaicāja.

— Neapšaubāmi!

— Tāda gadījumā, — Molotovs sacīja, zobgalību vairs neslēpdams, — atļaujiet uzdot pēdējo jautājumu: ja nu tas ir ta, kāpēc tad mmēs pašreiz sēžam šai patvertnē? Un kas ir tas, kas met bumbas? ...

... Tās pašas dienas vakarā Ribentrops darīja zināmu Hitleram, ka sarunas nav devušas nekādus rezultātus, ka Molotovs par piedalīšanos triju valstu paktā nav paradījis itin nekādu interesi un paziņojis par savu aizbraukšanu.

V

... Es stāvēju pie vagona loga. Vilciens sāka iet lēnāk, parādījās man pazīstamas Belokamenskas ainas: pārmijnieka būda, skolas ēka uzkalnā, stadions ar pazemu žogu.

Rija ļoti patīkami, ļoti priecīgi apzināties, ka pēc īsa brīža jau būšu galā, bet rīt agri pamedīšos mazā tīri uzkoptā istabiņā, ilgi gulēšu gultā nekustēdamās, snauduļodama, klausīšos, kā tikšķ izrakstītais sienas pulkstenis ar atsvariem, kas karājas garās, smalkās, mazliet aprūsējušās ķēdītēs, ka dzied gaiļi, rīb rati, laiski dun pakavi,— klausīšos visās šajas jaukajās, vienkāršajās, nomierinošajās skaņās, kas Ļeņingradā nekad nav dzirdamas.

Divarpus mēnešu būs mierīga, bezrūpīga dzīve. Brīvdienas. Cik labi! ...

Viss palicis aiz muguras. Ieskaites, Anatolijs, Zvjagin cevs ar savu zvanīšanu pa telefonu, tēvs, māte, bibliotēkas lasītava, anatomikums, zāļu smaka — joda, formalīna un karbola sajaukums, kas iesūcas ādā, un arī pastāvīgais laika trūkums, mūžīgā steiga — viss, viss palicis aiz muguras!

Vilciens tūlīt apstāsies, es izkāpšu no vagona un ieraudzīšu krustmāti Māšu un tēvoci Jegoru; kā parasti, viņi slavēs perona vidū zem pulksteņa. Pamanījuši mani, viņi sasitis plaukstas un steigsies man pretim. To visu es zinu iepriekš, jo esmu pie tā jau pieradusi, tā bija pērn un aiz pērn, un aizaizpērn, un arī senāk: jau daudzus gadus pēc kurtas brīvdienās es braucu uz šejieni — gan toreiz, kad biju vēl skolniece, gan tagad — jau studente.

Tā nu divarpus mēnešu dzīvošu, nekā nedomādama. Neņemšu rokā nevienu grāmatu, agri celšos augšā, ilgi peldēšos rāmajā, mīlīgajā Znamenkā, pēc pusdienām gulēšu, vakarā iešu uz kino, skatišos otro vai trešo reizi filmas, ko Ļeņingradā rādīja pirms pusgada vai pat gada, agri likšos gulēt, modīšos augšā no gaiļa dziedāšanas vai riteņu rīboņas . . . Cik labi!

Atgriezos pie sava plaukta, nocēlu zemē čemodānu, atsveicinājos no ceļa biedriem un sāku virzīties uz izeju.

Nu, protams, viss notiek tā, kā paredzēju: pēc īsa brītiņa jau skrēju pretim krustmātei Mašai un tēvocim Jego ram, stiepdama čemodānu pa koka peronu un jau no tālienes nododama viņiem mātes un tēva sveicienus... Tēvocis Jegors paņem manu čemodānu, pēc veca paraduma uzsviež to uz pleca — viņš kādreiz strādājis par nesēju, un tā nu mēs visi trīs ejam pa tukšu peronu uz mazo stacijas laukumu, kur gala piestātnē stāv autobuss, gaidīdams pasažierus.

Els visu laiku bez mitas kaut ko pļāpāju, it kā man būtu nevis divdesmit, bet četrpadsmit gadu, tāpat kā tad, kad pirmoreiz te atbraucu viena pati, bez mātes, bet tēvocis Jegors, kā parasti, laiku pa laikam apjautājas īsi un vienmuļi: «Ko tad māte?», «Un kā klājas tēvam?», «Kā tad izskatās Pīterā?».

Un pēkšņi es apstājos kā pienaglota. Perona viņā galā stāv Anatolijs. Vienā rokā čemodāns, otrā — baltais lietus mētelis, ko mēs kopā nopirkām Tirgotavu rindā.

Viņš stāv, un arī es stāvu. Krustmāte Maša un tēvocis Jegors raugas manī, nekā nesaprazdami: gāja, gāja un pēkšņi apstājās, it kā zoles būtu pie dēļiem pielipušas.

Nezinu, ko man darīt. Kā viņš te nokļuvis? Vakar vakara mēs taču atsveicinājāmies Varšavas stacijā un viņš man sacīja, ka, acīm redzot, brīvdienas pavadīšot Sočos, pat nelūdza manu Belokamenskas adresi, un es apvainojos, lai gan kaut kur sirds dzijumos jutu atvieglinājumu: biju mazliet nogurusi no domām par Anatoliju ...

Bet viņš . . . Ak tad šitā ir bijis! Kad mēs stacijā atvadījāmies, viņam jau bija biļete uz to pašu vilcienu un čemodānu viņš droši vien bija paguvis nolikt savā vagonā jau pirms mūsu tikšanās.

Un nu Anatolijs stāv perona viņā galā un raugās manī, it ka mēs nemaz nebūtu šķīrušies. Es gan sadusmojos, gan nopriecājos — visu kopā. «Līdz rudenim, kad atkal tiksimies!» viņš vakar bija teicis tā pārlieku mierīgi, pat vienaldzīgi. Tad, redz, kā izskaidrojama viņa mākslotā vienaldzība !

— Kas tev notika, Vcruņa? — tēvocis Jegors neizpratnē jautā.

Es atbildu:

— Nē, nē, nekas.. . Ķibele ar papēdi, iesprūda sprauga.

Mēs ejam pa peronu. Anatolijs vēl vienmēr stāv nekustēdamies, tad nevērīgi pārsviež salocīto mēteli no rokas uz pleca un, it kā nekas nebūtu noticis, nāk mums pretim, viegli šūpodams nelielu čemodānu.

Es novēršu acis, pūlos neskatīties uz viņa pusi, bet tulit ari apzinos, loti skaidri apzinos, cik muļķīgi tas jr, pagriežu galvu un lūkojos viņam tieši virsū. Kad mūs šķir vairs tikai daži soļi, Anatolijs, vāji tēlodams izbrīnu, plati iepleš acis, noliek zemē čemodānu un teatrāli iesaucas:

— Veročka?! Tā nu gan ir tikšanās! ...

Jūtu, ka nosarkstu, nespēju paspert ne soli, krustmāte Maša un tēvocis Jegors arī apstājas un, nekā nesaprazdami, vaicājoši raugās te manī, te viņā. Tikai pēc brītiņa es saku:

— Sveicināts, Toļa! Kā tu te nokļuvi?

Apzinos, ka tas skan naivi, neīsti, kokaini. Steidzīgi piemetinu:

— Iepazīstieties! Tas ir Anatolijs... Arī no Ļeņingradas.

Sie mani vārdi skan jau pavisam bezjēdzīgi, var teikt —

bērnišķīgi. Bet kā gan citādi es tobrīd varēju izskaidrot mūsu pazīšanos?

Anatolijs paklanās, tas ir, paloka galvu, mīkstie mati viegli pajūk, un viņš ar strauju kustību tos atglauž atpakaļ.

— Esmu nolēmis pēc dievam tīkņmiem darbiem atpūsties šai viņa izredzētajā pilsētiņā, — Anatolijs sacīja pārspīlēti nevērīgi, nepievērsdamies ne īsti man, ne arī maniem sagaidītājiem. Mēs vēl joprojām stāvējām uz perona.

— Tā, tā, — tēvocis Jegors atsaucās, brīdi klusējis, — vai tad jums te ir kādi radinieki, kādi paziņas?

— Nē taču, kur nu šie radīsies! — Anatolijs atbildēja, atmezdams ar roku. — It vienkārši: citi mūsu kursa puiši posās uz Sočiem, bet es, tā teikt, gribēju būt oriģināls. Noklāju uz galda karti, aizvēru acis un iebakstīju tajā ar pirkstu — trāpīju pa Belokamensku. Nu, ko tur vairāk, es nodomāju, nosaukums tik skaists .. .

— Tā, tā, — tēvocis Jegors atkal noteica. — Vai esat atbraucis uz ilgu laiku?

— Kas to lai zina! — Anatolijs bezbēdīgi atbildēja.

— Šodien ir divdesmit pirmais jūnijs, tātad divus menešus un desmit dienas esmu brīvs kā putns gaisā.

;— Ak tad tā — kā putns gaisā, — tēvocis Jegors atkārtoja un uzmeta uz pleca manu čemodānu. — Nu tad kustēsimies, citādi būs ilgi jāgaida nākamais autobuss.

Viņš un krustmāte Maša sāka iet ātri uz priekšu un, manuprāt, darīja ta tīšām. Mēs abi ar Anatoliju gājām viņiem aiz muguras.

— Vai dusmojies? — viņš klusi jautāja.

— Kas man ko dusmoties, — es nīgri sacīju, — tikai... tikai ta . .. ir tāda avantūra! Kāpēc tu tā darīji?

— Tāpēc, ka gribēju redzēt tevi, — Anatolijs atbildēja.

— Tev šodien pat jābrauc projām! — es nedroši teicu.

— Ne prātā nenāk! Un kur lai es braucu? Uz Sočiem? Skatīties, kā visādi sprukstiņi un spindzeles gozējas pludmalē?

Atzīšos: man bija patīkami to dzirdēt. Taču es to nekādi neizrādīju. Un sacīju:

— Vai tiešām tu nesaproti, ka tas ir... nepieklājīgi?! Viņi taču ir mani radinieki. Krustmāte Maša ir matēs masa. Ar pirkstu trāpiji kartē! ... Vai tu viņus uzskati par bērniem?

— Kas tur nepieklājīgs? — viņš apprasījās, plecus raustīdams. — Ne jau pirmo dienu esam pazīstami. Esmu bijis jūsu mājās. Mani pazīst tava māte. Bet tagad, re, esmu iepazinies ar viņas māsu. Nesaprotu — kāpēc tu visu tā sarežģī?

— Bet tu vienkāršo! — es atbildēju un nekā vairāk nespēju izdomāt.

Viņš saprata, ka ir uzvarējis, mazliet pasmaidīja un teica:

— Pēc visa spriežot, jauka, klusa pilsētiņa. Tada pati kā Toržoka.

— Kas tā par Toržoku?

— Nu ... «Piegriezējs» ... Vai neatceries? Ar Igoru Iļjinski?

— Nekā neatceros, — es norūcu.

«Vai es viņu mīlu vai ne?» es sev vaicāju, kad biju istabā palikusi viena.

... Mēs visi braucām autobusā, un pēc tam Anatolijs kopa ar mums atnāca uz šejieni, uz man pazīstamo mājiņu, ap kuru ir zaļš, nupat krāsots latiņu žogs. Viņš pļāpāja bez mitas, droši vien bija apmulsis un pūlējās mulsumu kaut kā pārvarēt.

Ari es biju briesmīgi uztraukusies.

Kad bijām pienākuši pie durvīm, nepavisam nezināju, ko iesākt, un man jau gandrīz paspruka jautājums: «Bet kur tu domā dzīvot, To|a?»

Šai mirklī tēvocis Jegors pēkšņi nolika zeme manu čemodānu un, pagriezies pret Anatoliju, teica:

— Tā, esam klāt. Un ko tad jūs — domājāt dzīvot tepat tuvumā?

Anatolijs nepārprotami apjuka, nosarka un neskaidri atbildēja:

— Nē, taču... Es tikai tāpat vien ... pavadīju.

— Tātad dzīvokļa jums nav? — negaidot sarunā iejaucās krustmāte Maša, kas līdz tam bija klusējusi, un viņas jautājums skanēja līdzjūtīgi.

— Tieši tā! — Anatolijs tagad iesaucās enerģiski, pat mazliet bravūrīgi. — Tā sacit, esmu īsts klaidonis.

— Mūsdienās klaiņošana nerentējas, — tēvocis Jegors pamācoši noteica, — pašam par to dārgi jāmaksā. Bet, ja nu ar dzīves vietu radušās grūtības, Marija palīdzēs. Paklau, Marij, aizved jauno cilvēku pie Deņisoviem, viņiem, rādās, pērn bija vasarnieki.

— Nu kā tad, kā tad! — krustmāte Maša kļuva rosīga, priecādamās, ka viss atrisinās tik labi un vienkārši. — Tūlīt arī iesim! Viņi dzīvo tepat netālu — šie Deņisovi, nebūs ne trīs kvartāli. Tikai iekārtosim Veročku ...

— Veročku nav ko iekārtot, — tēvocis Jegors viņu pārtrauca, — Veročka atbraukusi pati savās mājās. Un viņai te viss sagatavots. Bet tu nezaudē laiku un ej, ari jaunais cilvēks pēc brauciena droši vien grib atpūsties...

Mēs izšķīrāmies. Jau iedams projām, Anatolijs iesaucās, ka vakarā iegriezīšoties — ap kādiem septiņiem.

... Un tagad sēžu mazajā otrā stāva istabiņā, kas atrodas bēniņos, — franči to sauktu par mansardu — un uzdodu sev vienu un to pašu mokošo jautājumu: vai es viņu mīlu vai ne?

Manam mansardam ir astoņi kvadrātmetri, ne vairāk, tur novietota dzelzs gulta ar niķelētām bumbām, divi ķeblīši, naktsskapitis, uz tā — krūze ar ziediem, pie sienas virs gultas piestiprināta austa sedziņa: pa juru peld gulbji, bet krastā stāv carevičs Vova — ģērbies kaftānā, kājas zabaki ar smailiem, uzliektiem purngaliem — un raugās gulbjos.

Es sēžu uz ķeblīša un skatos pa logu.

Vēl ir pavisam gaišs, un arī pulkstenis rāda maz — tikai seši ar minūtēm.

Savas mantas sen esmu izsaiņojusi un drēbes salikusi uz pakaramajiem, kurus uzkabināju uz trim naglām — un, lūk, visa siena jau aizņemta.

Tagad sēžu pie loga, ar elkoņiem atspiedusies uz palodzes, galvu atbalstījusi rokās, un vēroju, kas notiek uz ielas.

Bet tur nekas sevišķs nenotiek. Cilvēki nesteigdamies iet savās gaitās, retumis pabrauc garām automašīna, biežāk — divriči vai rati, kādi Ļeņingradā nav vairs redzami, trokšņaini aizjoņo garām zēns ar čīkstošu koka riteni — un tā arī ir visa kustiba uz ielas.

Es sēžu un gribu domāt par to, cik labi un mierīgi ir Belokamenskā, kur nekā nav ko darīt, kur nav jāsteidzas, gribu priecāties, ka tāpat būs arī rīt un parīt, un aizparīt, un vēl daudzas jo daudzas dienas.

Gluži kā sevi suģestēdama, domās atkārtoju: visi uztraukumi aiz muguras, turpmāk — klusa, bezrūpīga atpūta, tomēr zinu, ka vairs nav gluži tā.

Kopš mirkļa, kad ieraudzīju Anatoliju perona otrā galā, viss kļuvis citādi.

.. . Mēs iepazināmies aizpērn balto nakšu atvadās. Nejauši, bez citu starpniecības. Es neciešu tādu iepazīšanos uz ielas, lai gan saprotu, ka pats par sevi tas nav nekas ļauns.

Gadījās tā, ka mēs, vesela kompānija no mūsu institūta, pēc kino ap desmitiem vakarā aizbraucām uz parku. Un man iešāvās prātā pavizināties ar laivu. Visi kopā nokāpām lejā, laivu nomātavā, bet tur pie lodziņa stāvēja rinda. Tiesa, tā nebija gara — kādi četri cilvēki, bet līdz nomātavas slēgšanai laika bija palicis pavisam maz. Kļuva skaidrs, ka mēs savu kārtu nesagaidīsim.

Biedri sāka mani pierunāt, lai atsakos no šī nodoma, ierosināja doties uz kafejnīcu vai restorānu.

Es tomēr nekustējos no vietas un atkārtoju, ka gribu vizināties ar laivu, lai gan sapratu, cik muļķīga ir mana tiepība.

Citi dusmojās, teica, ka es jaucot ārā kompāniju, ka mēs tur nostāvēšot pārak ilgi un vairs netikšot iekšā ne kafejnīcā, ne restorānā. Bet man bija nez kas uznācis. Sapratu, ka viņiem taisnība, ka dabūt laivu nav nekādu cerību, tomēr atkārtoju kā papagailis: «Bet es gaidīšu.»

— Nu tad gaidi ar! — beidzot kāds nikni nokliedza, un visi mani biedri devās augšā pa kāpnēm.

Bija skaidrs, ka viņi nejoko, ka pēc brītiņa tiešām palikšu viena, jau gribēju iesaukties un ķert viņus rokā, bet šai mirklī izdzirdu kādu balsi:

— Klausieties, meitenīt! Te ir laiva!

Paraudzījos apkārt, lai paskatītos uz laimīgo meiteni, bet balss atkal ierunājās:

— To es saku jums, meitene ar zilo bereti! Lūdzu, tā ir jūsu laiva!

Man patiešām bija zila berete. Palūkojos lejup uz ūdeni un ieraudzīju, ka pie steķiem, ar malu viegli atsizdamās pret pali, šūpojas maza laiva, bet tajā, plati iepletis kājas, lai noturētu līdzsvaru, stāv garš, plecīgs puisis, ģērbies gaišzilā krekla un pelēkās vilnas flaneļa biksēs.

Es nedroši nokāpu lejā.

— Tā ir jūsu laiva, — puisis smaidīdams teica. Viņš salīgojās un, ar vienu roku pieķēries pie pāļa, pievirzīja laivu tuvāk steķiem, bet otru roku sniedza man.

Es šaubījos, nezināju, ko darīt. Apjukusi palūkojos atpakaļ, bet mani biedri vairs nebija redzami.

«Ņemšu un braukšu!» es stūrgalvīgi sacīju pati sev un iekāpu kustīgajā, zvalstigaja laivā.

... Ar to arī sākās. Reizēm mēs redzējāmies bieži, reizēm — diezgan reti, tomēr nebija nevienas tādas nedēļas, kad mēs nebūtu tikušies vai runājuši pa telefonu.

Reiz es sadomāju Toļu iepazīstināt ar tēvu, bet no tā nekas jēdzīgs neiznāca. Mans tēvs ir sauss, mazrunīgs cilvēks un par citiem spriež pēc kādas stingras, vecmodīgas, viņam vien saprotamas mērauklas. Man šķiet pat dīvaini, ka tādam cilvēkam kā viņš — vecam partijas biedram, revolūcijas kauju dalībniekam — pavisam sveša ir romantika. Dažreiz raugos tēvā un domāju, ka vispār viņš drīzāk izskatās pēc grāmatveža nekā pēc kadru strādnieka, milzīga ceha meistara. Kas tas par pedantu! Gan darbdienās, gan svētkos ceļas augšā allaž vienā un tai pašā laikā — uz minūti; avīze viņam jāsaņem kārtīgi salocīta, un ne māte, ne es neuzdrošināmies tai pieskarties, kamēr to nav izlasījis viņš; kad tēvs nāk mājās no darba, pusdienām jau jāatrodas galdā, bet kāpostu zupai, ko viņš gandrīz vienmēr ēd pirmajā ēdienā, jābūt karstai, nupat kā no uguns noceltai. Ārstus tēvs neatzīst un, ja gadās saslimt, ārstējas ar zāļu tējām, kuru paciņas māte vienmēr glabā virtuves skapītī atsevišķā plauktā ...

Biju Anatolijam šo to stāstījusi par tēvu, un viņš ieradās, tā teikt, jau sagatavots. Droši vien tāpēc, vēlēdamies tēvam izpatikt, viņš saka sarunu par revolūciju. Šķiet, viņš arī ieminējās: «Man vienmēr žēl, ka netiku dzīvojis toreiz . . .»

Tēvs visu laiku sabozies klusēja, un tad Toļa apvaicājās, vai viņam arī pašam laimējies piedalīties Ziemas pils ieņemšanā.

Tēvs īsi un dzedri atbildēja, ka tonakt neesot bijis Ziemas pilij ne tuvumā, bet revolucionārās komitejas uzdevuma aiz Narvas vārtiem stāvējis sardzē pie ieroču noliktavas un tur nekas sevišķs neesot noticis.

Anatolijs saka plaši un dedzīgi pierādīt, ka galvenais ir nevis tas, kur cilvēks tonakt atradies, bet gan apziņa, ka viņš piedalījies kopīgā revolucionārā cīņā. Pēc tam Anatolijs tēvam jautāja, ko viņš toreiz domājis, posteni stāvēdams. Un tēvs, piemiedzis acis, kā vienmēr, kad bija dusmīgs, atbildēja, ka tonakt bijis svelots sals un viņš prātojis par to, vai biedriem ienāks prātā atnest viņam kažoku.

Vārdu sakot, saruna neraisījās, un es aicināju Toļu uz kino.

Kad pārnācu mājās, tēvs vēl negulēja un jautāja:

— Kas tas tāds ir — tavs pielūdzējs, vai?

Es apjukusi sacīju, ka, pirmkārt, šo mietpilsonisko vārdu nevaru ciest un, otrkārt, nesaprotu, kāpēc viņam To}a tik joti nepatik.

— Kas tev teica, ka man nepatīk? — tēvs atbildēja ar pretjautājumu, paraustīja plecus un piemetināja: — Tikai par daudz runā. Cik viņam ir gadu?

— Divdesmit trīs.

— Nu, varbūt būs tīri labs, kad tiks iebraukts;— tēvs zobgalīgi sacīja.

Es apvainojos un teicu, ka Toļa nav nekāds tarkšķis vai memmesdēliņš, bet students, nākamais arhitekts, institūta komjaunatnes komitejas loceklis un, atklāti sakot, visu šo sarunu uzsāka tikai aiz pieklājības.

— Ahā, tātad gribēja man parādīt cieņu ... Bet es, muļķis, to nesapratu, — tēvs sacīja, atkal piemiegdams acis.

— Acīm redzot, tu daudz ko nesaproti, — es dusmās atcirtu un novērsos.

Biju pārliecināta, ka tēvs mani tūlīt sirdīgi apsauks, jo viņš nevarēja ciest, ja es bez pienācīgas cieņas runāju ar viņu vai māti, taču viņš pēkšņi uzlika rokas man uz pleciem, pagrieza mani sev pretim, vērīgi paraudzījās acis un aizgāja uz savu istabu.

Un tad es sapratu. Visu sapratu. Viņš tikai baidījās mani zaudēt. Baidījās, ka pienāks diena, kad es aiziešu kopa ar Anatoliju . . . Ja viņš butu zinājis! ... Es taču nekad viņam neatzīšos, ka mīlu Anatoliju, mīlu un... baidos viņu zaudēt! Man ir baigi atzīties pat sev.

. . . Pēkšņi mani it kā butu kāds pagrūdis, un es izbijusies paraudzījos pulkstenī. Pusseptiņi. Viņš solīja ierasties septiņos. Vēl vesela pusstunda! ...

Ko es tik daudz prātoju, kāpēc uzdodu sev šo smieklīgo, retorisko jautājumu: «Mīlu — nemīlu?» Vai tad es nesaprotu: kad dusmojos uz Anatoliju, pat izliekos, ka bez viņa man būs labak, es to daru pašaizsargāšanās nolūkā, lai apmānītu viņu, neļautu viņam līdz galam saprast, ka esmu tikai tāda lupata, bezrakstura cilvēks, kas viņa dēļ gatavs uz visu.

Kad pirmīt es dusmojos tur — uz perona, kad centos sevi pārliecināt, ka viņa klātbūtne mani nogurdinājusi, tas nebija tiesa, es krāpu sevi un viņu.

Patiesībā es baidos Toļu zaudēt. Un zinu, ka zaudēšu, jo viņa aizraušanās ar mani nevar būt ilga. Viņš nekad negribēs savu mūžu saistit ar manējo, un viņam būs taisnība. Anatolijs ir gudrs, skaists, ievērojama Ļeņingradas arhitekta dēls, jebkurai meitenei glaimos tāda puiša uzmanība. Bet kas esmu es? Nekas sevišķs, kā mēdz teikt, nekādu talantu man nav. Ne velti tēvs bieži atgādina: ja nebūtu padomju varas, es nemācītos nevienā institūtā, uz visu mūžu būtu kļuvusi par šuvēju vai mājkalpotāju.

Ja Anatolijs no manis aizietu, pārstātu ar mani tikties, man droši vien kļūtu vieglāk. Es sevi pierunātu, es sevi pārliecinātu, ka tā ari jābūt.

Nē, droši vien nepārliecinātu vis . .. Esmu taču mēģinājusi. Iztēlojos, ka Anatolija nav, nepavisam nav, un pūlējos sev iestāstīt, ka bez viņa man ir vieglāk un labāk.

Un nekā nespēju iestāstīt. Ne tad, kad biju viena, ne arī tad, kad blakām bija A]oša Zvjagincevs.

Starp citu, ar Alekseju mēs tikāmies reti. Pati tā gribēju. Bieži vien negāju pie telefona, kad viņš zvanīja. Tiesa, divas vai trīs reizes viņš ciemojas mūsu mājās, gadījās, ka kopa ar viņu aizgāju uz teātri. Tikai ļoti reti. Bet viņš zvanīja un zvanīja ... Reizēm gribējās viņam sacīt: «Nevajag, Aļoša, nevajag! ...»

Nu, protams, pati esmu vainīga. Sākumā man bija ar viņu interesanti. Mēs iepazināmies drīz pēc kara ar balt somiem. Es vēlējos par šo karu uzzināt pēc iespējas vairāk. Vēlējos iegūt priekšstatu, vai es būtu varējusi izturēt, ja man tajā būtu bijis jāpiedalās. Klausījos viņa stāstos un mēģināju visu iztēloties tā, it kā es to redzētu īstenībā. Un domāju: nē, nekad es to neizturētu — salu, vēju, nāvi, kas uzglūn no katras sniega kupenas .. .

Bet Aļoša to uztvēra pavisam citādi. Viņam šķita, ka manā attieksmē pret viņu slēpjas kaut kas gluži cits. Sākuma man tas ne prātā neienāca. Sapratu to tikai parkā uz soliņa toreiz, kad viņš mēģināja mani apskaut.. .

Jā, zināms, pati esmu pie visa vainīga. Man vajadzēja tūlīt pasacīt, ka tās ir pavisam citas jutās, ka mūsu attiecībām jabūt vienīgi draudzīgām, ka citādas starp mums nemaz nav iespējamas ...

Taču ... es to nevarēju dabūt pār lūpām, baidījos viņu aizvainot.

Bet manai mātei viņš patīk. Reiz, kad atkal lūdzu māti pieiet pie telefona un, ja zvana Aļoša, atbildēt, ka manis nav mājās, viņa noskaitās. Teica: «Tūlīt ņemšu un visu izstāstīšu! Viņa taču melo! Un nezvaniet vairs! Tāds cilvēks, turklāt — majors, patstāvīgs, neprecējies! Jebkura meiča ...»

Es tikai pasmējos. Zināju, ka Aļoša ir labs cilvēks. Kā viņš uztraucās, kad sacīju, ka braukšu projām uz visu vasaru! ... Tomēr Anatolijs man aizēno visu citu. Es viņu mīlu un vienmēr baidos, ka redzu viņu pēdējo reizi. Baidos, ka viņš aizies un vairs neatgriezīsies ...

... Viņš tomēr neaiziet. Redz, atbraucis arī uz šejieni, uz. Belokamensku.

Atkal paraudzījos pulkstenī, uztrūkos kājās un sāku steidzīgi pārģērbties — viņam vajadzēja ierasties pēc desmit minūtēm ...

Viņi sēdēja kinoteātrī, mazā vasaras zālē, un skatījās filmu, ko abi bija redzējuši jau vairākas reizes.

Filma saucās «Pēteris». Jautrs stāsts par meiteni, par mūsdienu naivo Pelnrušķīti, kurai apstākļu sagadīšanas un pašas pievilcīgums dod iespēju tikt pie labklājības, apprecēties ar skaistu un mazliet vieglprātīgu jaunu ārstu.

Viss bija tā, kā ari jābūt mazā provinces kinoteātrī. Puikas, kas sēdēja pirmajās rindās, skaļi šmaukstināja lūpas, kad varoņi — viņš un viņa — skūpstījās, tiklab puikas, kā pieaugušie vienprātīgi dauzīja ar kājām, kad pārtrūka filma.

Un visi neatlaidīgi sekoja notikumiem uz ekrāna, kur risinājās sveša, interesanta dzīve, kas atainojās skatlogu spoguļstiklos, elegantu automašīnu logos un garāmgājēju spoži nospodrinātajās kurpēs.

Kad atskanēja populārais tango, ko tik komiski dejo galvenā varone, pārģērbusies par vīrieti, tango, kas jau sen bija kļuvis par neiztrūkstošu grāvēju visos padomju dejas laukumos un restorānos, Anatolijs uzlika savu plato plaukstu uz Veras ceļgala.

Viņa notrīsēja, tomēr nost nepavirzījās, roku neatvairīja, pat nepačukstēja parasto «nevajag». It vienkārši — viņa nespēja to izdarit, viņai trūka spēka. Bija patīkami un trauksmaini, daudz trauksmaināk nekā agrāk Ļeņin gradā, jo šeit, šai pilsētiņā, viņi bija divatā pa īstam, it kā norobežojušies no visas pasaules.

Vera nedroši uzlika delnu uz viņa rokas, vēl nezinādama, vai tāpēc, lai pabīdītu to nost, vai arī, gluži otrādi, lai atbildētu uz pieskārienu. Bet, tiklīdz sajuta viņa rokas siltumu, tūlīt saprata, ka nedarīs nekā tāda, kas varētu šo siltumu atņemt. Tā bija gadījies arī agrāk. Viņš bija to apskāvis tumšās kinozālēs, atvadoties skūpstījis, taču tajas reizēs drošības sajūta viņai nebija zudusi.

Turpretim tagad viss bija citādi...

Galu galā filma beidzās, un zālē iedegās gaisma. Viņi izgāja uz ielas. Pie kinoteātra drūzmējās cilvēki, gaidīdami nākamā seansa sākumu.

— Trešo reizi skatījos šīs blēņas, — Anatolijs sacīja, — un trešo reizi to darīju ar patiku. Taisni dusmas sanāk. Kuru reizi tu skatījies?

— Arī trešo, — Vera atbildēja. — Frančeska Gala ir ļoti laba aktrise. Tikai grūti iedomāties, ka tas notiek Vācija.

— Kas tieši?

— Nu, visa šī dzīve... Un cilvēki tādi mierīgi, asprātīgi, vēlīgi ...

— Manuprāt, filma uzņemta nevis Vācijā, bet Austrijā.

— Arī Austrijā, kā raksta avīzēs, dzīve nav nekāda saldā. Bet. . . Vai zini, kas man pašreiz ienāca prātā? Ja nu mēs kaut ko pārspīlējam?

— Kādā ziņā?

— Varbūt tas, kas tur notiek, neskar.. . nu, kā lai to saka ... visu tautu? Kaut kur kāds rīko grautiņus, kādu sit, spīdzina, bet tauta to pat nedzird un mierīgi dzīvo tālāk savu dzīvi. Nu, tādu pašu kā tā, ko nupat redzējām. Vai tiešām tā varētu būt?

— Pirmkārt, tas, ko mēs pašreiz redzējām, nav tautas dzīve, — Anatolijs pamācoši iebilda. — Ja runa nopietni, jāteic, ka šis pats «Pēteris» nav nekas cits kā tipiska sīk buržuāziska filma. Grib cilvēkiem radīt ilūziju, ka laime pieejama ikvienam ...

— Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

— Uz to atbildēt ir ļoti viegli. Pietiekami nenovērtēt fašisma bīstamību un masveidīgumu nozīmē izdarīt lielu kļūdu.

— Nekādu lielu kļūdu es nedaru, — Vera sacīja, labsirdīgi ironizēdama, — mani tikai interesē, vai tā var būt. Notiek kaut kas briesmīgs, neparasts, bet blakus rit mierīga dzīve. Un starp abām šīm dzīvēm — tāda kā siena.

— Protams, mietpilsoņiem dzīve vienmēr ...

— Acīm redzot, tev taisnība, — Vera teica, viņu pārtraukdama.

Galvenajā ielā bija staigātāju, ka biezs. Cilvēki lēnām gāja pa ietvēm, drūzmējās pie gāzētā ūdens saturatora vai kvasa mucas, satika paziņas un kopā ar tiem palika stāvam ietves vidū, un citiem tad bija jāmet ap viņiem līkums; šurp un turp šaudījās zēni, sūkājamo gailīti iebāzuši mutē tā, ka ārpusē bija palicis tikai koka kātiņš; neredzams reproduktors dimdināja pa visu pilsētu Duna jevska dziesmu popūriju ...

Tobrīd viņi gāja garām šautuvei. Tā atradās klajumā netālu no ietves un izkrāsoto, spilgti apgaismoto mērķu dēļ izskatījās pēc leļļu teātra.

Pie barjeras drūzmējas zēni.

— Varbūt pamēģināsim mēs arī? — pēkšņi ierosināja Anatolijs.

«Tā nu gan ir bērnišķība!» Vera nodomāja, bet Anatolijs jau vilka viņu pie barjeras, kas tuvumā izskatījās plata kā veikala lete, un teica:

— Tu taču nekad neesi redzējusi, kā es šauju, vai ne? Nekad? Tūlīt redzēsi! ...

Anatolijs sniedza papīra rubli cilvēkam, kas otrpus letes sēdēja uz ķeblīša, un sacija:

— Par visu naudu. Ja nu reiz uzdzīvo, tad uzdzīvo.

Cilvēks piecēlās — Vera ievēroja, ka viņam ir koka

kāja, — parakņājās prāvā kartona kārbā, kas bija nolikta turpat uz grīdas, un iebēra Anatolija pastieptajā roka sauju mazu, tumšpelēku patronu. Pēc tam pasniedza šauteni.

— Ko lai tev nošauju? — Anatolijs vaicāja, strauji pārliekdams uz pusēm šauteni un ielikdams stobrā patronu.

— Vai zaķi?

Vera paraudzījās mērķī. Šķita, tur, kādus desmit metrus no viņiem, dzīvo pati savu dzīvi dīvaina, ērmīga pasaule. Tur ņirdza zobus fašists, kam sirds vietā bija melns, zirneklim līdzīgs kāškrusts. Ļipu paslējis, ko tikai kājas nes, kaut kur drāzās zaķis. Uz pakaļkājām stāvēja brūnais lācis. Spārnus izpletis, zilās debesis lidinājās ērglis. Pāri nedabiski zaļam biezoknim laidās piles. Kaut kur maliņā dejoja gopaku Mahno.

— Zaķi ne, labāk fašistu, — Vera sacīja.

— Nāvi fašismam! — Anatolijs jautri atsaucās un pielika šauteni pie pleca.

Apklusušie zēni viņu uzmanīgi vēroja. Nosprakšķēja šāviens. Fašista kāškrusts, kas bija atradies sirds vieta, pagriezās un nokrita zemāk — uz zaļganpelēkas figūras vēdera.

Anatolijs nolaida šauteni un smaidīdams pievērsās Verai.

— Un ko tagad? Starp citu, es zinu, — viņš iesmējās,

— tu dod priekšroku šķiras ienaidniekiem.

Viņš atkal pielādēja šauteni, pacēla to un izšāva, gandrīz nemērķēdams. Papaha nokrita no pinkainās Mahno galvas.

— Tas nu gan ir ko vērts! — jūsmoja kāds no zēniem,

kas drūzmējas pie barjeras. Viņi piegāja Anatolijam tuvāk.

— Nu un tagad? Vai visus pēc kārtas?... — viņš jautāja. — Man vēl atlikušas veselas astoņas patronas.

— Zini ko — labāk iesim staigāt. Galvā jau sāk dūkt no šiem šāvieniem, — Vera teica, baidīdamās atzīties, ka viņai gluži kā bērnam kļuvis žēl neveikli darināto lāču, zaķu un putnu, kuriem tagad vajadzēja k|ut par Anatolija mērķi.

— Bet patronas? — viņš apjucis vaicāja.

— Atdod zēniem. Ari viņiem gribas šaut. Bet naudas nav. Vai ne, zēni?

— Tā ir ideja! — Anatolijs iesaucās un ar pirkstu parādīja uz atlikušo patronu kaudzīti. — Ņemiet ciet!

Vairākas bērnu rokas zibenīgi pastiepās uz letes pusi...

— Kā tad nu ir, — Anatolijs smaidīdams jautāja, kad viņi bija izgājuši no šautuves, — vai man ir talants?

— Lai nu dievs dod, ka šis talants tev nekad nenoderētu, — Vera sacīja klusi un bēdīgi — kā tāda večiņa.

— Par ko tu runā? — Anatolijs uzreiz kļuva nopietns. — «Ja mums ritu draud karš?» Diemžēl karš ir neizbēgams. To tev var apstiprināt ari tavs majors. — Pēdējā teikumā bija jūtama zināma ironija.

Vera tai nepievērsa uzmanibu. Viņa pēkšņi nodomāja, ka visus pēdējos gadus vārds «karš» vienmēr atradies blakus vārdam «neizbēgams».

Vārdi, kas tikpat kā kopā saauguši: karš ir neizbēgams ... Tas likās pats par sevi saprotams. Viņa neatcerējās nevienu runu, nevienu starptautiskajam stāvoklim vel litu avīzes rakstu, kurā nebūtu pieminēti kara draudi. Sī doma strāvoja daudzos jaunākajos romānos, filmās, populārākajās dziesmās. Pie tās bija jau pierasts. Un likās: ja rit pēkšņi paziņos, ka sācies karš, nevienam tas nebūs pārsteigums.

— Kāpēc tu apklusi? — Anatolijs vaicāja.

— Nezinu, — Vera atbildēja. — Droši vien tāpēc, ka domāju par karu. Tas būs briesmīgi, ja karš tomēr sāksies. Man šķiet, ka tikai tagad mēs sakam dzīvot pa īstam. Arī tēvs to vienmēr apgalvo. Un māte. Bija gan sabrukums, gan bads, gan kartītes... Te šo nevarēja dabūt, te atkal to ... Bet tagad viss ir citādi.

— Nu, turienes skatlogos patēriņa preču ir vairāk, — Anatolijs ieminējās.

— Vai tu runā par filmu? Droši vien tā arī ir. Tikai nevaru iedomāties, ka es spētu dzīvot tā, kā dzīvo viņi. Un tu?

— Es tādu dzīvi nicinu, — Anatolijs dziļa pārliecībā atbildēja, — tie ir truli mietpilsoņi. Šodiena tāda pati ka vakardiena. Un arī rītdiena būs tāda pati. Dzīve plūst lēnām — gluži kā ūdens šaurā, duļķainā upītē... Bet zini, — viņš ierunājās klusinātā balsī, — man dažreiz gribas, lai drīzāk sāktos karš.

— Ko tad tu — vai prātu esi zaudējis?

— Nē, nē, es visu saprotu . . . Ikviens karš ir nelaime ... Bet man šķiet, ka es tajā ātri atrastu savu vietu. Kāpēc gan ne? Šaut es protu ...

— Beidz!

— Protams, tas izklausās mazliet... muļķīgi, — Anatolijs sacīja. — Un tomēr man . .. nu, kā lai tev to izskaidro ... man laikam gribas islas cīņas un briesmu . .. Saprotu, tas skan puiciski. Tomēr es runāju no sirds. Man dažreiz radās, ka tad, kad būšu beidzis institūtu, viss jau būs aiz muguras. Viss galvenais jau būs uzcelts, viss svarīgākais paveikts ... Padoma tikai, cik daudz mēs jau esam palaiduši garām: Komsomoļska uzcelta bez mums, Kuz ņecka un Magņitka — bez mums, Dņepras hidroelektrostacija — bez mums. Viss galvenais — bez mums. Turpretim karš bez mums nekādi neiztiks!

— Beidz! — Vera atkārtoja.

Viņš apklusa.

Ari Vera klusēja. Pēdējie Anatolija vārdi bija viņu uzvedinājuši uz jaunām domām. Viņa prātoja: «Bet kas īsti notiks, ja sāksies karš? ...» Agrāk viņa nekad par to nebija domājusi tik bažīgi. Un, ja nebūtu bijis neseno notikumu, viņai droši vien tā ari nebūtu nekāda priekšstata par karu. Grāmatās, ko Vera bija lasījusi, filmās, kuras viņa bija redzējusi, tika diezgan bieži rādīts pasaules karš vai pilsoņkarš. Taču pirmais viņai likās tāls un pat tāds ka nereāls. Šķita, tajā pirmajā karā piedalījās pavisam citādi cilvēki, kas nebija līdzīgi tiem, kuru vidū dzīvoja Vera. Šie cilvēki bija viņai pazīstami tikai pēc vecām fotogrāfijām albumos; viņi bija ūsaini, bārdaini, ģērbušies tā, kā tagad neviens vairs neģērbjas.. . Pilsētas un ciemi, kur dzīvoja šie cilvēki, mājas ar garām, platām privātīpašnieku izkārtnēm, ielas ar komiskiem, neveik !iem, gluži kā piepūstiem gorodovojicin, nopinkājušies zemnieki ar vīzēm kājās Verai likās kaut kas teatrāls, tikpat tais ka viss pārējais, ko viņa lasīja vēstures mācību grāmatā.

Pilsoņkarš viņai šķita saprotamāks: tajā bija piedalījies tēvs, mājās to bieži vien atcerējās. Tomēr arī šis karš Verai likās tāls, jau mūžība grimis, tāpat kā visa tā — atkal tikai pēc grāmatām un filmām pazīstamā pasaule ar bezpajumtniekiem, kas pārnakšņo asfalta katlos, ar mai šelnieku pārpildītam stacijām, ar preču vilcieniem, kur cilvēki brauc uz vagonu jumtiem, ar budjonoviešiem, kas braši auļo uz zirgiem, ar baltgvardu virsniekiem, kas laipni atver etviju, piedāvādami papirosus sagūstītiem sarkanarmiešiem, kurus viņi tūlīt sāks spīdzināt.. .

Nesenie notikumi Karēlijas zemes šaurumā bija konkretizējuši Veras apziņā vardu «karš», jo tagad nevis kada tik tikko zināma pilsēta, bet viņas dzimtā, pašreizējā Ļeņingrada katru nakti grima tumsā un uz fronti devās tie, kas vel vakar bija kopa ar viņu .,.

Jo vairāk cilvēks var zaudēt, jo sāpīgāk viņš jūt jebkuru nelaimi. Vera pašreiz pārdzīvoja pirmo īsto mīlestību. Tas, ka jaunā kara dēļ viņa tūlīt zaudēs Anatoliju, likās briesmīgi un neizturami.

Varbūt pirms dažiem mēnešiem viņa Alekseju Zvjagin cevu tik neatlaidīgi, tik sīki izprašņāja par neseno karu tāpēc, ka zemapziņa gribēja izdibināt, vai viņa arī kara laikā nevares palikt kopā ar Anatoliju, atrasties tur, kur vajadzēs būt viņam.

Vera nešaubījās, ka Anatolijs jau pirmajā kara dienā dosies uz fronti.

... Sai mirklī, vai 11u intuitīvi juzdams Veras bažas, vai ari turpinādams pats savas domas, viņš ar ciešu pārliecību teica:

Vispār tuvākajā laikā nekāda kara nebūs.

Kāpēc tu esi par to tik drošs? — steidzīgi vaicāja Vera, kurai tobrīd vairāk par visu pasaulē gribējās dzirdēt vārdus, kas apslapētu pēkšņi radušos nemieru.

Tāpēc, ka Hitlers tagad baidīsies līst mums virsū, — Anatolijs nešaubīdamies atbildēja.

— Tēvs nesen piedalījās kādā apspriedē pilsētas komiteja, — Vera sacīja klusinātā balsī, — tur bija teikts, ka varot notikt viss kas.

— Tas tikai modrības labad! Mums ari nesen bija komjauniešu sapulce, runāja kāds pulka komisārs . . . Tomēr katram, kas cik necik ko saprot no politikas, ir skaidrs, ka pagaidām kara nebūs. Vai TĀSS paziņojumu esi lasījusi?

— Jā. Esmu, —Vera klusi sacīja.

— Ta, redzi, tas ir. Tādas lietas velti nepublicē, — Anatolijs droši apgalvoja.

Viņš paņēma Veru zem rokas. Stingri izrunātie vardi, šis pieskāriens Veru nomierināja. Tiešām — kas viņu pēkšņi tā satrauca? Kāpēc sākās saruna par karu? Kāds tam visam sakars? Ir taču klusi un mierīgi. Anatolijs atrodas blakus. Gaidāmas daudzas jaukas, prieka pilnas dienas ...

— Uz kurieni mēs ejam? — Vera jautaja, kad viņi no galvenās ielas nogriezās vāji apgaismotā šķērsiela, kas veda lejup.

— Uz upi, — Anatolijs atbildēja pārlieku bezrūpīgi, — tur ir brīnišķīga upīte. Dienā jau paguvu nopeldēties. Znainenka. Vai tu to zini?

Ka tad viņa varētu to nezināt! Rāma, mīlīga upīte. Vispirms jaiet kādus simt metrus uz leju, tad jāpagriežas pa labi, pēc tam — vēlreiz pa labi. Krasts tur gan ir diezgan augsts un stāvs. Tālāk tas kļūst lēzens un smilšains.

Vera slepus paraudzījās pulksteni. Pusvienpadsmit.

— Paklau, Toļa, ir jau vēls, — Vera teica, un viņas balss pēkšņi kļuva lūdzoša, pat žēlabaina.

— Un kas tad ir? — Anatolijs jautri atsaucas. — Tēvs un matē mājās negaida, ne no viena nav jabaidās . ..

Viņš gāja mazliet pa priekšu Verai, vezdams viņu pie rokas.

Asfalts beidzās, un tagad viņi gāja tumsā pa nelīdzenu piekrasti. . .

Viņi gāja tumsā uz stāvā upes krasta pusi. Vera pazina šo ceļu, iepriekšējos gados viņa ne vienreiz vien bija pa to staigājusi. Tas tomēr bija nolicis dienā, bet tagad nāca virsū nakts, zvaigznes nespīdēja, aizvien stiprāk pūta vējš, un pēkšņi kļuva vēsāks.

—■ Uz kurieni mēs ejam? — Vera atkal vaicaja.

— Uz upi. .. pasēdēt, — Anatolijs atbildēja, un viņa balss skanēja neparasti dobji, tajā bija dzirdams slēpts satraukums.

Pēkšņi viņš apstājās un teica:

— Šeit!

Anatolijs strauji nosēdās zemē, Veru aiz rokas paraudams sev līdzi; ari viņa apsēdās, pret kādu durstīgu zaru sāpīgi saskrambādama ceļgalu, un tai pašā mirklī Anatolijs viņu apskāva un pievilka sev cieši klāt.

— Nevajag ... Toļa! — Vera čukstēja, viegli grūzdama viņu nost.

— Nē, vajag, vajag! — viņa izdzirda Anatolija aizsmakušo balsi. — Tas mani nogurdinājis, saproti — nogurdinājis. Vai nu tu mani nemīli vai netici man ...

— Nē, nē, es mīlu, es ticu, — Vera neskanīgi sacīja.

Bet Anatolijs viņu nedzirdēja, un arī viņa pati sevi nedzirdēja — sirds pukstēja tik skaļi, ka apklusināja visu citu pasaulē; Vera nekā neredzēja un nekā nejuta, bija tikai viņa rokas, viņa plaukstas, viņa pirksti, kas šķita apsedzam visu augumu.

Verai kļuva baigi. Tās bija jaunas, līdz šim nepazītas, neapjaustas bailes, kas jaucās kopā ar nojautu, ka tuvojas kaut kas neatvairāms.

— Toļa, Toļeņka, pagaidi, pagaidi! — viņa iesaucās.

Un pēkšņi Vera juta, ka ir brīva. Vēl pirms mirkļa viņai

bija šķitis, ka ir ieslēgta būrī, iespiesta starp neredzamam karstām sienām. Bet tagad sienas bija sabrukušas, auksta vēja brāzma apņēma viņu no galvas līdz kājām . . .

— Nu labi, — viņa dzirdēja svešādu Anatolija balsi. — Labi. Lai arī tā būtu. No šīs vietas līdz tai vietai. Viss pareizi. Viss ir kā nomērīts. Un tā esot mīlestība ...

Viņš joprojām bija turpat līdzās, tomēr viņa vārdi likās skanam no tālienes.

— Nē, Toļa, nē, — Vera izmisīgi sacīja, — tev nav taisnība! Es tevi mīlu, man nav neviena par tevi dārgāka cilvēka, es tikai baidos, ka tu aiziesi no manis . ..

— Aiziešu? — Anatolijs izbrīnījies jautāja, un Vēra juta, cik īgni viņš parausta plecus. — Tad ... tu domā par to ...

— Nē, nē! — Vera satvēra viņu aiz pleciem, it kā vēlēdamās noturēt. — Tu mani pārproti. Es tikai baidos no tā — vai tu galu gala vari mani saprast — baidos! ...

Verai pēkšņi aizžņaudzās kakls, un viņa sāka raudāt.

— Vera, Veročka, kas tev notika, kas tev notika? — Anatolijs atkārtoja tāds kā nobijies, ka līdzcietīgs. — Nu labi, piedod man, nesteigsimies . ..

— Nē, nē, — Vera viņu pārtrauca, — lai notiek viss, lai notiek, negribu, lai tu domātu, ka es baidos no tevis, ka man ir kāds aprēķins, lai notiek viss, lai! ...

Vera apskāva viņa kaklu un drudžaini pievilka viņu sev klāt. Un atkal juta, ka viņa plaukstas, kļuvušas lielas jo lielas, apsedz visu augumu ...

Pēkšņi Veru apžilbināja spoža gaisma. Divi puiši stāvēja viņiem gluži klāt. Vienam rokā bija kabatas baterija.

Aiz pārsteiguma Vera strauji atgrūda Anatoliju, joprojām redzēdama vienīgi spilgto, žilbinošo gaismas staru, kas spīdēja tieši acīs. Atskanēja skaļi, pārspīlēti skaļi un nekaunīgi smiekli.

Nākamajā mirklī tie pēkšņi aprāvās, jo Anatolijs metās virsū tuvākajam puisim. Baterija nokrita zemē un mirdzēja zālē ka milzīgs jāņtārpiņš. Starā, kas tagad spīdēja lidz ar zemi, zāles stiebri likās nedabiski lieli un resni. Puiši kāvās klusēdami, ārprātīgi nikni, bet ne ilgi. Tad Vera izdzirda kritiena troksni, ūdens šļakstus un atkal smieklus — šoreiz īsus un aprautus.

— Toļa, Toļa! — Vera iekliedzās.

Baterijas stars pašāvās uz augšu, tad aizslīdēja sāņus, lejup, un Vera ieraudzīja, ka Anatolijs stāv lidz ceļiem ūdenī.

— Toļa, Toļa! — Vera izmisusi sauca, tikai tagad pamanīdama, ka dažus soļus no viņas atrodas krauja, pieleca kājās un gribēja doties uz priekšu, uz kraujas pusi...

Viens no puišiem viņu rupji satvēra aiz pleca un smiedamies teica:

— Meitenīt, es varu viņu aizstāt! Kāpēc viņš jums vajadzīgs .. . tāds slapjš ...

— Es tev tūlīt rādīšu, nelieti! — Anatolijs sauca no lejas.

Tad vēlreiz noskanēja kritiena troksnis. Anatolijs droši vien bija mēģinājis tikt augšā pa krauju, bet slīdējis un atkal nokritis lejā.

Tie divi iesmējās.

Vera neredzēja viņu sejas, tikai dzirdēja balsis un nekaunīgos smieklus. Pati neapzinādamās, ko dara, viņa stiauji pagriezās un atvēzējusies mēģināja iesist puisim pa seju. Tomēr netrapija — tas veikli izvairījās, vēlreiz uzlaida baterijas gaismu Anatolijam, kas tagad apjucis stāvēja uz šaurās krastmalas, un ūdens no viņa tecēja straumēm, pēc tam puisis atkal pavērsa gaismas staru uz Veru.

— Liec viņai mieru, Kiļtja, — laiski sacīja otrs puisis, — es domāju, ka tiešām prece uz goda. Bet šī... tāda cirka vien ir.

Baterija apdzisa, un Vera dzirdēja, kā brikšķ zari zem projāmgājēju kājām.

— Pakarini savu brūtgānu uz karināmā, lai izžūst! — Šoreiz balss skanēja no tālienes. Un atkal smiekli. Pēc tam iestājās klusums.

— Toļa, mīļais, ka tu jūties? — Vera sauca.

Viņa izdzirda, ka Anatolijs iet pa sēkli lēniem, žļaksto šiern soļiem.

— Toļa, pagaidi, es tūlīt nokāpšu pie tevis! — Vera teica, gandrīz raudādama un tumsa veltīgi pūlēdamās atrast lēzenu noeju.

Klusums. Nekādas atbildes. Tikai žļakstoši, aizvien tālāki soļi tur — lejā.

— Toļa, Toļa! — viņa vēlreiz izmisīgi iesaucās.

Anatolijs neatbildēja. Kauna un pazemojuma saniknots — viņš klusēdams ātri gāja pa krastu.

Sāka līt lietus. Aizvien stiprāk pūta auksts vējš. Bet Anatolijs gāja un gāja pa krastu, neskatīdamies, kur iet, tikai cenzdamies pec iespējas drīzāk tikt projām no tas vietas...

Viņa bija pārliecināta, ka otrā rītā viņš katrā ziņā atnāks. Tomēr viņš nenāca. Vera zināja, kur Anatolijs dzīvo, bet nespēja sevi piespiest pie viņa aiziet.

Nakti Vera bija pavadījusi bez miega. Viņai šķita, ka vel joprojām viņai acis žilbina nežēlīga baterijas gaisma, ka viņa stāv neaizsargāta, redzama no visām malām.

Par Anatoliju domādama, viņa juta reizē žēlumu un aizvainojumu. Saprata, ko viņš pārdzīvoja, līdz ceļiem stāvēdams ūdeni, viscaur aplipis ar glemiem, klausīdamies huligānu zobgalībās.

Un tas viss Anatolijam bija jāpārcieš viņas dēļ . ..

Jā, jā, viņa saprot: dusmas, vīrišķīga patmīlība, nevarības sajūta, komiska, banāla situācija... Un tomēr — kā viņš tā varēja aiziet, atstāt viņu uz krasta vienu melnā naktī! ... Ja nu puiši būtu atgriezušies? . ..

Jā, Verai bija žēl Anatolija, žēl sevis. Seja aiz kauna svila, tiklīdz viņa atcerējās notikušo. Tomēr aiziet pie Anatolija viņa nespēja.

«Viņš atnaks,» Vera sev apgalvoja, «cilādi nemaz nevar būt. Viņam taču jāsaprot, kā es pašlaik jūtos. Viņš atnāks!»

Taču Anatolijs nenāca.

. . . Vera viņu nogaidīja visu ritu, tad vairs nespēja izturēt, teica sev, ka dosies uz upi, zem kleitas pavilka peldkostīmu, ielika soma savas mantas — halātu, gumijas cepurīti, dvieli, izgāja no mājas, tomēr uz upi nepagriezās. Pati neapzinādamās, ko dara, viņa devās uz to ielu, kur dzīvoja Anatolijs, — cerēja viņu nejauši satikt.

Nē, nesatika. Viņa no tālienes raudzījās uz māju, kura pašreiz dzivoja Anatolijs; viņš bija to parādījis jau vakar, kad viņi pēc kino staigaja pa pilsētu, — maza, no koka būvēta vienstāva mājiņa, ko bija viegli atšķirt pēc ūdensvada krana, kas melnēja blakus uz ielas.

Vērodama māju, viņa nostāvēja minūtes divdesmit, bet uz izgriezumiem greznotā divkapienu lieveņa neviens ne paradijas, neviens nedz gāja iekšā, nedz nāca ārā.

Vera izdzirda tālus klaudzienus — it ka kaltu dzenis, un apritēja labs brītiņš, kamēr viņa aptvēra, ka reproduk tors, kas atrodas uz ielas, raida pareiza laika signālus.

Viņa nevilšus palūkojās pulksteni. Bez minūtes vienpadsmit. Tikai vienpadsmit! .. . Tas viņu mazliet nomierināja. Vēl ir agrs. Nav ko uztraukties. Varbūt viņš tikai tagad piecelies vai pat vēl guļ. Bet varbūt pavisam nesen izgājis no mājas un viņi ceļā pārmainījušies.

Vera apgriezās un devās atpakaļ. Nevis uz upi, bet uz mājām. Viņa nodomāja, ka Anatolijs var ierasties tieši tad, kad viņas nav, un sāka steigties.

Tagad no neredzamajiem reproduktoriem skanēja dziesma. Vīrieša balss cītīgi locīja: «Lai mīļais ciemats mierīgi var dusēt...»

«Cik muļķīgi, ka radio te brēc no rīta lidz vakaram,» Vera īgni domaja. Šī doma viņai ienāca prāta tikai tagad. Vakar viņa nemaz nebija dzirdējusi skaņas, kas plūda no reproduktoriem. Bet tagad atcerējās, ka arī agrākajos gados radio te skanēja visu dienu — no rīta līdz pusnaktij.

Acīm redzot, tā te bija pieņemts. Dziesmas, lekcijas, lugas — viss pēc kārtas ...

Pēc desmit minūtēm viņa atkal atradās savā istabā. Nē, neviens nav iegriezies, neviens nav meklējis.

Pēkšņi Verai iešāvās prātā rūgts minējums: «Viņš ir aizbraucis!» Jau no rīta aizbraucis uz Ļeņingradu. Tas, no kā viņa baidijās visus šos mēnešus, beidzot noticis. Viņam apnicis. Viņš aizbraucis. Droši vien jau vakar upes krastā bija nolēmis to darīt. Vera palūkojās pulksteni. Bez ceturkšņa divpadsmit. Anatolija nav. Skumju mocīta, viņa apgūlās gultā un iespieda seju spilvenā, lai nekā neredzētu, nekā nedzirdētu. Tomēr spožais baterijas stars, kas šķita ass kā kinžals, likās laužamies cauri spilvenam un žilbinām acis.

Visas ciešanas, ko dažādu iemeslu dēļ cilvēks dabū savā mūžā pārciest, ir relatīvas, un to īsto dziļumu var izprast tikai tad, kad tās salīdzina.

Ja Vera būtu spējusi kaut aptuveni iedomāties, kas viņai būs jāpārdzīvo jau ļoti drīzā nākotnē, viss, ko viņa juta tobrīd, būtu licies nevis bēdas, bet drīzāk prieks.

Jā, viņai būtu šķitusi laime ari šis pirmais mīlestības satricinājums, jo tas bija viņu piemeklējis vēl tad, vēl tajās dienās, kad debesis likās tīras, bez mākoņiem, dzīves kārtība saprātīga un nemainīga, kad lielas visu tautu piemeklējušas bēdas un grūtības pieminēja, tikai runāj.ot par pagātni, saistot tās ar sen pagājušo pilsoņkaru, intervenci, saimniecisko sabrukumu.

Lai gan valsts dzīve, kurā kā viena no miljoniem šķied riņu iešķetinājās ari Veras dzīve, nepavisam nebija tik ne apēnota — pēc daudziem gadiem cilvēki mēģinās saprast un izskaidrot tās sarežģījumus un pretrunas, — Verai un miljoniem citu viņas laikabiedru tā likās gaišas jaunrades pilna.

Cilvēku acīs atspoguļojās pirmajās piecgadēs iedegto uguņu atblazma. Viņu rīcību noteica sociāls lepnums, gatavība ziedoties kopīga mērķa labā, apziņa, ka viņi iet pirmajās rindās cīņā par pasaules pārkārtošanu uz jauniem, taisnīgiem pamatiem ...

Dzīvot kļuvis vieglāk un priecīgāk — par to bija vienis pratis gan vecie, gan jaunie.

Nē, tie nebija pārticības gadi, cilvēkiem vēl trūka ļoti daudz kā. Taču gados vecākie varēja salīdzināt. Viņi bija redzējuši, ka aiziet pagātnē kartīšu sistēma un reize ar to ari tukšie skatlogi, ko greznoja vienīgi ozolzīļu kafijas kārbas un ģipša šķiņķi, kā pazūd bezgalīgas rindas pēc maizes un kartupeļiem, rindas, kuras vajadzēja stāties jau agrā rītā . . . Dzīve kļuva labāka.

Dzīve kļuva jautrāka, un to vispirms sajuta jaunatne, kas piepildīja neskaitāmos dejas laukumus un ari kafejnīcas, kuras šur tur atvēra. Vasaras vakaros no vaļējiem māju logiem plūda patafona skaņas, uz estrādēm spēlēja džeza orķestri... Un šķita, ka tā būs vienmēr, ka ar katru gadu varēs dzīvot labāk un jautrak.

Pēdējā laikā šai sajūtai gan aizvien biežāk un biežāk jaucās klāt bažas, ko izraisija kara draudi, tomēr šis bažas nenomāca, nespēja nomākt cilvēkos pārliecību, ka rītdiena būs labāka, gaišāka, bagātāka nekā šodiena.

Tā domāja, tam ticēja ari Vera.

Viņai vēl nebija ar ko salīdzināt savu pašreizējo mazo sāpi, tāpēc viņai tā šķita milzīga un neapklusināma.

«Arī es braukšu projām,» Vera sev teica. «Arī es atgriezīšos Ļeņingradā. Man nav ko darīt šai vulgārajā, garlaicīgajā, cietsirdīgajā pilsētelē.»

«Bet ja nu viņš tomēr nav aizbraucis?» Vera nodomāja, un viņā pamodās cerība. «Nē, vienalga. Tad braukšu projām es.»

Viņa pielēca kājās un sāka steidzīgi ņemt nost no pakaramajiem savas kleitas. Tad izvilka no gultas apakšas tukšo čemodānu, attaisīja vaļā ...

Lejā kāds atvēra durvis. Droši vien krustmāte Maša nāca mājās no tirgus. Kaut tikai viņa neuzkāptu augšā, neieraudzītu, ka Vera pošas ceļā ...

Vera stāvēja kā sasalusi. Lai krustmāte Maša domā, ka viņas nav mājās. Lai sāk saimniekot, aizkurina plīti, šķindina kastroļus un citus traukus. Sai troksnī tad arī varēs sakravāties.

Taču pagaidām lejā valdīja klusums.

Pa vaļējo logu bija dzirdama reproduktora balss: «Be lokamenskas celtniecības tehnikums sāk pieņemt iesniegumus ...»

Vārds «celtniecība» lika Verai domās atkal atgriezties pie Anatolija — viņš taču mācījās civilo inženieru institūtā. Droši vien tagad jau sēž vilcienā, kas no Belokamen skas atgāja pusastoņos rītā. Vera vienmēr ar šo vilcienu algriezās Ļcņingrada. Šķiet, ir vēl arī kāds cits — vēlāks vilciens. Ar to viņa šodien brauks projām. Nē, ne jau tāpēc, lai Ļeņingradā satiktu Anatoliju. Viņa Anatoliju nekad vairs neredzēs. Nekad! Viņa spēs sevi pārvarēt. Rīt pat jau sāks mācīties, gatavoties nākamajam semestrim. Vasarā ir labi Publiskajā bibliotēkā. Zāles pustukšas ...

Gluži kā zobodamies par viņu, radio sāka pārraidīt dziesmu. Dziedāja koris, dzirdēt varēja vāji, tomēr Veia skaidri saklausīja vārdus «Laiks ceļa doties!».

«Nu ko — ja ceļā, tad ceļā!» Vera klusībā rūgti noteica, paņēma no gultas kādu kleitu un iemeta atvērtajā čemodānā.

Lejā atskanēja pazīstams troksnis — krustmāte Maša ar dunci plēsa skalus, gatavodama pavardam iekuru, pēc tam bija dzirdami šļūcoši soļi, virtuves trauku šķindoņa uz plīts ...

Radio apklusa, un Vera to pat nepamanīja. Viņa steidzīgi meta čemodānā kleitas, veļu, peldēšanas piederumus, viņu bija sagrābusi drūma apņēmība aizmirst to, kas noticis, aizmirst cilvēku, kurš bija viņā izraisījis tik daudz prieka un mokošu šaubu, pavilkt pagātnei apakšā svītru un sākt dzīvē jaunu posmu. Un, ja kāds tobrīd būtu teicis, ka pēc divām minūtēm, nē — pēc vienas minūtes ne tikai viņa, bet miljoni cilvēku neaptverami plašajā valstī būs spiesti pavilkt svītru zem visas iepriekšējas dzīves un sākt jaunu posmu, kas būs trauksmains, briesmīgs, drūmas neziņas pilns, Vera neizpratnē būtu paraustījusi plecus.

Domās iegrimusi, mehāniski kravadama mantas, viņa pat nedzirdēja diktora pirmos vārdus, kas sāka velties kā lavīna:

— Uzmanību! . .. Uzmanību! . .. Runā Maskava ... Raida visas Padomju Savienības radiostacijas...

Izdrāzusies uz ielas, Vera jutās pārsteigta. Nekas nebija mainījies. Spidēja saule. Veikalu durvis bija vaļā. Pie ratiņiem uz ķeblīša sēdēja saldējuma pārdevējs, ģērbies apvārtītā un saņurcītā balta auduma jakā. Tiesa, ja Verai būtu bijis laiks ielu aplūkot vērīgāk, viņa tomēr būtu pamanījusi kādu pārmaiņu: cilvēki nevis gāja pa ietvi, bet stāvēja. Galvas bija pagrieztas uz to pusi, no kuras skanēja reproduktors. Runāja Molotovs. Taču Vera viņa runu pat nenoklausījās līdz galam. Par vāciešu uzbrukumu Padomju Savienībai viņš bija pateicis jau pašā sākumā.

Vera skrēja uz māju, kur dzīvoja Anatolijs. «Varbūt viņš vēl ir tur, nav aizbraucis!» deniņos pulsēja asinis. Tada gadījumā viņiem jābut kopā! Sai brīdi viņiem jāatrodas blakus. Viņu nesaskaņas ir muļķība, tīrās blēņas, sīki puteklīši salīdzinājumā ar to briesmīgo nelaimi, kas draud visiem. Viņiem tūlīt jābrauc uz mājām, uz Ļeņin gradu:

Vera aizelsusies pieskrēja pie mazās vienstāva mājiņas, ar vienu lēcienu bija augša pa abiem lieveņa pakāpieniem, grūda vaļā durvis.

Tās bija ciet. Vera sāka pa tām dauzīt ar abām dūrēm. Beidzot durvis atvērās, uz sliekšņa stāvēja smagnēja paveca sieviete ar dvieli roka.

— Piedodiet, es gribu uzzināt... — Vera ierunājās no skrējiena un uztraukuma aiztrūkstošā balsī. — Vai Anatolijs . . . Ļeņingradas students . . . dzīvo pie jums?

— Kas? — sieviete apjukusi jautaja, un Verai šķita, ka šī sieviete nekā neredz, lai gan skatās viņā.

. . . Anatolijs gulēja mazā istabiņā, tādā kā pieliekamajā, kur varēja novietot tikai gultu un krēslu. Uz pieres bija uzlikts šauri salocīts dvielis.

— Ta esi tu? — Anatolijs vaicāja, galvu nepagriezdams.

— Kas tev noticis, Toļa? — Vera nobijusies jautāja.

— Nekas. Spēka mitriķis saķēris plaušu karsoni. — Viņš runaja nikni un gurdi, elpoja smagi un sēcoši.

Vēl vienmēr īsti nesaprazdama, kas noticis, Vera apsēdās pie gultas un pieskaras dvielim uz Anatolija pieres. Dvielis bija sauss un silts. Vera to noņēma un uzlika roku uz pieres — tā bija karsta un mitra.

— Tev ir augsta temperatūra, Toļa! — Vera iesaucās.

— Cik vien augsta var būt, — Anatolijs pavīpsnādams atbildēja, — ārsts teica, ka trīsdesmit deviņi un astoņas. Palīdzi, es tūlīt celšos augšā... Es jau zināju, ka tu atnāksi un palīdzēsi ...

Viņš uzlika rokas uz Veras pleciem un mēģināja piecelties.

— Nē, nē, guli, ar tādu temperatūru tu nedrīksti celties, — Vera uzstājīgi teica, noņemdama viņa rokas no saviem pleciem, — tev jāguļ!

— Vai... vai tu saproti, ko tu runā?! — Anatolijs iesaucās. — Vai tiešām tu neesi dzirdējusi, ko ziņoja radio?! Man tūlīt jābrauc uz Ļeņingradu!

— Brauksim rīt, — Vera sacīja, piespiezdama viņa plecus pie spilvena. — Rīt temperatūra nokritīsies, un mēs brauksim.

— Pasauc saimnieci un saki, lai viņa iedod manas drēbes, — Anatolijs teica, par Veras vārdiem nelikdamies ne zinis.

Vera izgāja blakus istabā. Sieviete tagad sēdēja pie galda, galvu noliekusi, un Verai atkal šķita, ka sievietes domas ir kaut kur tālu un viņa joprojām neredz nekā savu acu priekšā.

Vera atgriezās atpakaļ un apjukusi paraustīja plecus.

— Vienalga, — Anatolijs sacīja, — man jātiek...

Teikumu viņš nepabeidza — uznāca stipra klepus lēkme,

viņš klepoja raustīdamies.

Tad klepus pargāja. Tagad Anatolijs gulēja, spēkus zaudējis, seja bija sviedriem klāta.

— Man jābrauc, — viņš teica tikko dzirdami, — tās visas ir blēņas ... Man tūlīt jābrauc . ..

VI

1941. gada jūnija vidū Ļeņin gradas kara apgabala pavēlniecība inspicēja karaspēku un rīkoja taktikas mācības.

Tās notika ziemeļos, netālu no Murmanskas. Šis rajons, lapat kā Karēlijas zemes šaurums, joprojām bija vieta, kas atradās apgabala karaspēkam ļoti svarīgā operatīvā virzienā.

Majors Zvjagincevs bija to štāba virsnieku vidū, kas pēc pavēlniecības rīkojuma jau jūnija pirmajās dienās devās uz ziemeļiem, lai līdz mācību sākumam pabeigtu visus nepieciešamos priekšdarbus.

Taču, ieradies norīkojuma vietā, Zvjagincevs tūlīt saņēma jaunu priekšniecības norādījumu. Viņam pavēlēja doties uz Viborgas nocietināto rajonu un darīt visu nepieciešamo, lai drīzāk tiktu pabeigta artilērijas sistēmu montēšana jaunajās dzelzsbetona aizsardzības būvēs. Zvjagin cevs kopā ar nocietinātā rajona štāba priekšnieku apakšpulkvedi Gorohovu augām dienām un pa daļai ari naktīs pārbaudīja dotu un dzotu kaujas gatavību, celtnieku un sapieru bataljonu darba kvalitāti, paturēdami vērā galveno norādījumu, ko viņi bija saņēmuši, — pabeigt montēšanu, cik ātri vien iespējams.

... To dienu Zvjagincevs un Gorohovs, kā parasti, bija pavadījuši kopā, pārbaudīdami objektus. Bija jau iestājušās īstas baltās naktis, tāpēc darba diena ievilkās garumā. Kad Zvjagincevs un Gorohovs atvadījās, norunājuši tikties otrā dienā agri no rīta, pulkstenis jau rādija pusnakti.

Zvjagincevs devās uz savu istabu komandieru kopmītnē, noģērba formas blūzi un, pēc karavīra paraduma apsējis dvieli ap vidukli, paņēma ziepju trauciņu un zobu suku, lai ietu uz mazgāšanās telpu. Tai bridi kāds pieklauvēja pie istabas durvīm. Zvjagincevs tās attaisīja un nokļuva aci pret aci ar sarkanarmieti; tas, pakāpies soli atpakaļ un pielicis roku pie kareivja laiviņas, kas bija uzbīdīta zemu uz pieres, ziņoja, ka apakšpulkvedis Gorohovs lūdzot biedru majoru tūlīt ierasties štābā.

Nekā nesaprazdams, Zvjagincevs paraustīja plecus, tomēr īsi atbildēja: «Ziņojiet, ka tūlīt ieradīšos,» — un atkal uzvilka blūzi, sajoza siksnu un izgāja no istabas.

Apakšpulkvedis gaidīja Zvjagincevu savā kabinetā un, tiklīdz viņš parādījās, teica:

— Kaut kas lēcies, biedri major, tāpēc piedodiet, ka nejāvu gulēt. .. Nupat piezvanīja robežsargi. Steidzīgi aicina pie sevis. Viņu cilvēks bija devies uz turieni, uz to pusi, un tagad atgriezies. Stāsta daudz interesanta ... — Gorohovs ar pirkstiem pabungoja pa galdu un piebilda: — Nu ļoti, ļoti interesanta! .. . Un tad es nodomāju: pašreiz jūs taču esat te augstākais komandieris, kas pārstāv apgabala štābu. Ari jums nebūtu par ļaunu pakļausities šai cilvēkā. Ar robežsargiem esmu vienojies — viņiem nav nekādu iebildumu ...

Zvjagincevam negribējās jaukties citu dienesta darīšanās. Gorohova neatlaidība tomēr darīja viņu uzmanīgu. Viņš taču zināja, ka robežsargi, tāpat kā visi citi, kas strādā Iekšlietu tautas komisariāta sistēmā, parasti no

nepiederīgiem cilvēkiem rūpīgi sargā visu, kam ir sakars ar viņu darba specifiku.

Viņš pavērās apakšpulkvedī aši un pētījoši. Pulkvedis neapšaubāmi bija uztraucies. Šaurais matu celiņš, kas mēdza būt rūpīgi pāršķirts jebkurā dienas vai nakts stundā, kad Zvjagincevam bija gadījies redzēt Gorohovu, šoreiz bija novirzījies kaut kur sāņus, izzudis sajukušajā matu cekulā uz galvas vidus.

— Labi, — Zvjagincevs īsi noteica un piecēlās. — Esmu gatavs.

... Apakšpulkveža izsauktā emka piecpadsmit minūtēs aizgādāja viņus pie robežsargiem. Stabs atradās no sarkaniem ķieģeļiem būvētā vienstāva mājā. Sargam, acīm redzot, bija paziņots, ka atbrauks komandieri, un, laizdams iekšā, viņš Gorohovam pusbalsī teica:

— Pulkvedis pavēlēja vispirms iegriezties pie dežuranta.

Dežurants — jaunākais leitnants ar sarkanu saiti ap piedurkni — piecēlās no galda.

— Tūlīt pieteikšu, biedri apakšpulkvedi, tikai mazu brītiņu ...

Viņi apsēdās pie dēļu galda, uz kura atradās bieza kantora grāmata brūnā iesējumā — dežūru ierakstišanai, šaha galdiņš, daži apdriskāti žurnālu «Pograņičņik» un «Ogo ņok» eksemplāri.

Drīz vien atvērās durvis, uz sliekšņa parādījās pulkvedis, smagnējs neliela auguma cilvēks. Gorohovs un Zvjagincevs pieceļas.

— Esat jau klāt? — pulkvedis sacīja, pamādams Gorohovam un ar skatienu pakavēdamies pie Zvjaginceva. Tas stādījās priekšā. — Nu tad iesim, varēsiet paklausīties, — pulkvedis teica. — Domāju, man nebūs jāatgādina, ka tas turams slepenībā, — viņš vēl piemetināja, lielākoties pievērsdamies Zvjagincevam. Tad vēl bridi pastāvēja un nomurmināja it kā tikai pats sev: — Man nepatīk viņa balss...

Pēc tam pulkvedis pamāja ar roku, aicinādams sev līdzi.

Pulkveža kabinetā uz liela vecmodīga rakstāmgalda dega kancelejas lampa ar zaļu stikla kupolu. Lampas gaisma krita uz galda, tāpēc Zvjagincevs pirmajā mirklī nepamanīja cilvēku, kas sēdēja mazliet tālāk.

Kad Zvjagincevs un Gorohovs bija iegājuši kabinetā, šis cilvēks piecēlās.

— Sēdi, sēdi, Toivo, — pulkvedis sacīja īpaši ievērīgi, pat mīlīgi. — Biedrs apakšpulkvedis ir no kaimiņos dislocētas armijas daļas, bet majors ieradies no apgabala štāba . .. Sēdieties, biedri, — viņš piebilda, rādīdams uz krēsliem pie sienas.

Tagad Zvjagincevs varēja aplūkot cilvēku, ko pulkvedis sauca vienkārši vārda — Toivo.

Sis cilvēks bija gadus piecdesmit vecs, maza auguma, ģērbies zemnieka drēbēs, seja viņam bija neizteiksmīga un tada kā izbalējusi, gaišās uzacis gandrīz nebija saskatāmas. Šķita, šajā sejā gan lupas, gan deguns, gan uzacis ir tik tikko iezīmēti. Tadas sejas nepavisam nepaliek atmiņa. Tās grūti vēlāk iedomāties iztēlē.

Pulkvedis apsēdās vienkāršā koka krēslā aiz galda.

— Nu tad tā, Toivo, — viņš teica, pievilkdams tuvāk piezīmju bloku, — sāksim visu no gala. Lai arī biedri paklausās. Tātad . . .

— Tur ... ir daudz vāciešu, — Toivo pēc brītiņa sacīja.

Viņam bija klusa balss — tikpat neizteiksmīga kā seja.

No citām parastām, ne ar ko neievērojamām balsīm tā laikam būtu varējusi atšķirties vienīgi ar somu akcentu.

— Tā ne, tā ne, — pulkvedis teica, — stāsti, biedri Toivo, visu pēc kārtas. Kad, kurā rajonā — īsi sakot, visu to pašu, ko stāstīji man.

— Rovaniemi rajonā, — Toivo sacīja tikpat neizteiksmīgi, — ir pulka vāciešu. Daudz vieglo mašīnu.

— Cik daudz? — pulkvedis partrauca.

— Stāvvieta pie agrakas skolas ēkas — divpadsmit. Šoferi bija karavīri. Pusstundu ilgā novērošanas laikā piebrauca un aizbrauca vēl desmit mašīnas.

«Kas šim pulkvedim tā nepatīk Toivo balsī?» Zvjagiu cevs neizpratnē prātoja. «Balss kā jau balss. Parastais Ka rēlijas zemnieka runas veids.»

— Kas tad, tavuprāt, atrodas tai skolā?... — pulkvedis atkal iejautājās.

— Štābs, — Toivo atbildēja.

— Pieņemsim. Bet kāds štābs? — Gorohovs vēlreiz ievaicājās.

— Nezinu.

— Tā. Labi. Mēģināsim paši to noteikt, — pulkvedis

līt

sacīja, vērīgi paraudzīdamies Zvjagincevā. — Tātad stāvvietā pie ēkas bija divpadsmit vieglās automašīnas. Apmēram tikpat daudz mašīnu pusstundas laikā piebrauca pie ieejas. Vai vācu virsniekus redzēji?

— Jā. Vienpadsmit pusstundā. Gāja iekšā un ārā. Trīs virsleitnanti. Divi pulkveži. Viens ģenerālis. Pārējiem dienesta pakāpes nevarēju izšķirt.

— Bet arī viņi bija virsnieki?

— Jā.

Ar katru dzirdēto vārdu Zvjagincevs uzmanīgāk ieklausījās neizskatīgā cilvēka stāstījumā. Viņš iztēlojas šo Toivo somu pilsētas ielā, redzēja, kā tas stāv, piespiedies pie sienas, no kuras gandrīz nav atšķirams, un no gaišo uzacu apakšas raugās ar mazajām, bezkrāsainajām, neizteiksmīgajām acīm, šķiet, nekā neievēro, bet īstenībā pamana visu.

— Un ko tad vēl tu redzēji, Toivo? — pulkvedis vaicāja.

— Divus feldjēgerus uz motocikliem. Abi piebrauca pie ēkas.

— Vai tai pašā laikā? — Zvjagincevs jautāja.

— Jā.

— Abi reizē?

— Nē. Ar starplaiku. Vispirms viens. Pēc desmit minūtēm — otrs.

— Paklau, Toivo, — ierunājās pulkvedis, pāri galdam pieliekdamies viņam tuvāk, — vai tu nepārspīlē? Nu, par mašīnām, par virsnieku skaitu . . .

— Vai jums gribas, lai es stāstītu, ka viņu bija mazāk? — Toivo kā ar patagu atcirta, pēkšņi kļūdams sirdīgs.

«Viņam tiešām ir nepatīkama balss,» nodomāja Zvjagincevs, kam līdz šim brīdim ne prātā nebija nācis, ka vienam un tam pašam cilvēkam var būt tik dažāds runas veids.

Šķita, ka ari pulkvedi mazliet samulsinājis šis skarbais pretsitiens.

Viņš nokrekšķējās, izvilka papirosu no «Belamora» paciņas, kas bija nolikta uz galda, paviļināja to pirkstos, tad saspieda galu un aizsmēķēja.

— Nu labi, — pulkvedis sacīja, kā samierināšanos meklēdams, — ja nu tā, tad tā. Pateicos tev par svarīgām ziņām. Tagad ej atpūsties. Iespējams, ka rīta pusē atbrauks augstāka valdīšana, ari gribēs paklausīties. Bet pagaidām ej un guli! Vēlreiz paldies tev! . . .

Kad viņi mašīnā brauca atpakaļ, Gorohovs vaicāja Zvja gincevam:

— Nu, major, kā tev rādās?

Zvjagincevs paraustīja plecus un atbildēja:

— Ziņas par vācu karaspēka koncentrēšanu Somijā nav nekas jauns. Ari Norvēģijā netrūkst vāciešu.

— Tā, — Gorohovs noteica, ar mazo pirkstiņu nobirdinādams pelnus no papirosa, kas bija saspiests starp īkšķi un rādītājpirkstu, — nav nekas jauns ...

Līdz štābam viņi brauca klusēdami.

— Vēlos tev uzdot pāris jautājumu, biedri major Zvja gincev, — Gorohovs sacīja, kad viņi bija izkāpuši no mašīnas. — Vispirms tomēr gribu atzīmēt, ka robežsargi šim cilvēkam tic kā paši sev. Tas ir pieredzējis izlūks, turklāt partijas biedrs. Skaidrs?

Gorohovs to pateica tā, it kā gribētu Zvjagincevu izaicināt uz strīdu.

Bet Zvjagincevs tikai noplātīja rokas un atbildēja:

— Tas viņiem pašiem labāk zināms. Izlūkošana nav mana profesija.

— To var ari redzēt, — Gorohovs piebilda mazliet zobgalīgi, — ja izlūkošana būtu tava profesija, tu pašreiz vis nestāvētu ta, it kā nekas nebutu noticis. Nu labi. Klausies manus jautājumus, kas domāti ne tik daudz tev ka man pašam, — gribu sevi pārbaudit. Vai tu Rovaniemi rajonu pazīsti?

— Tikai tiri ģeogrāfiski, — Zvjagincevs atbildēja, juzdamies drusku aizvainots.

— Par ģeogrāfiju es ari runāju. Vai tev ir priekšstats, cik kilometru no robež.as atrodas šis rajons?

— Domāju — kādus četrdesmit kilometrus.

— Divdesmit piecus, — Gorohovs izlaboja. — Otrs jautājums: ja nu mēs ticam šim Toivo — un es viņam ticu! — tad pamēģināsim noteikt, kas tas ir par štābu tai skolā. Nu?

Zvjagincevs atsauca atmiņā visu, ko bija teicis Toivo, klusībā to apsvēra un tad nedroši sacīja:

— Tas var būt ari divīzijas štābs.

— Ņem drusku augstāk, — Gorohovs teica, pieliekdamies Zvjagincevam klāt, — korpusa štābs! Ģenerālis, divi pulkveži, pārdesmit mašīnu, feldjēgeru motocikli ... Tas ir korpuss, ka es tev saku!

— Nu, ko tur teikt, nav arī izslēgts, ka tas ir korpuss, — Zvjagincevs šaubīdamies piekrita.

— Un, ja nu tas nav izslēgts, — Gorohovs sacīja klusinātā balsī, pievirzīdamies Zvjagincevam vēl tuvāk, — tad gribu tev uzdot trešo jautājumu, tā teikt, virs normas. Kāda velna pēc vācu korpusa štābam ievajadzējies apmesties tik tuvu pie mūsu robežas, ko?

Un ar smagu, aizdomu pilnu skatienu viņš paraudzījās Zvjagincevam tieši acīs.

Zvjagincevs pēkšņi juta, ka viņu sagrābj nemiers.

— Tas tiešam ir dīvaini... — viņš teica it kā savā nodabā.

— Tā jau ir tā lieta, — Gorohovs sacīja, apmierināts ar Zvjaginceva atbildi. — Bet ko mums darīt?

Zvjagincevs jautājoši pavērās apakšpulkvedī, it kā gribēdams teikt, ka viņš nav sapratis jautājumu. Viņš arī tiešām bija mazliet apmulsis.

— Domāju, ka robežsargi nosūtīs šifrētu ziņojumu augstākajai priekšniecībai, — Zvjagincevs beidzot atbildēja.

— Gudri spriests! — Gorohovs iesaucās ar indīgu izsmieklu balsī. — Tātad tu saki — nosūtīs ziņojumu. Protams, tas liks izdarīts. Robežsargi savu darbu prot. Droši vien pēc stundas tas jau būs noticis.

Zvjagincevs paraustīja plecus.

— Ko tu īsti gribi no manis ?— viņš vaicāja.

— Paklau, ko es gribu! — Gorohovs teica, atkal pievirzīdamies tuvāk Zvjagincevam. — Tu esi komunists, vai ne? Tad dod man vārdu, ka, atgriezies apgabala štābā, tu iesi p«e pavēlnieka un pats viņam ziņosi par visu, ko esi dzirdējis. Pats! Vari piebilst, ka šis Toivo ir partijas biedrs no deviņpadsmitā gada. Vai darīsi to?

— Pacentīšos, — Zvjagincevs atbildēja.

— Labi, tad ej gulēt! Un piedod, ka iztraucēju. Cikos rīt saksim? Vai septiņos kā parasti?

— Septiņos.

— Nu, paliec sveiks! Vēlreiz — piedod!

Zvjagincevs jau sāka iet projām, bet pagriezās atpakaļ.

— Paklau, — viņš teica, — vai tu saproti, kāpēc pulkvedim nepatika šī Toivo balss?

Brīdi klusējis, Gorohovs pašūpoja galvu un atbildēja: Manuprāt, saprotu. Pārlieku pārliecināta. Nedod nekādu iemeslu šaubām.

. . . Zvjagincevs lēnām gāja uz kopmītni. Bija gaišs ka dienā. Spokainajā baltās nakts gaismā visas ēkas, pie štāba piebrauktā melnā ernka, telegrāfa stabi, radiotornis šķita asi iezīmēti, neredzamu staru izgaismoti.

Zvjagincevs palūkojās tālumā, uz robežas pusi. Viņš labi zināja, cik daudz, dotu un dzotu, cik daudz betona nocietinājumu sabūvēts gan mežā, gan starp milzīgajiem, haotiskajiem granīta blāķiem.

Zvjagincevs zināja arī to, cik daudz spēku un līdzekļu izlietots, lai sabūvētu šos ciņiem, šos lieliem skudru pūžņiem lidzigos paaugstinājumus, kas paceļas virs pazeme noslēptajām betona būvēm ar metāla armatūru.

Tomēr viņam bija labi zināms arī kas cits: pēc jauna, tikai pirms mēneša vai pusotra mēneša izstrādātā robežas aizsardzības plāna šādu būvju jābīit daudz vairāk.

Tiesa, būvēšanai vēl bija laiks — plānā paredzēts, ka uz robežas radāma pilnīga kaujas gatavība, ka šī robeža, tā teikt, pilnīgi noslēdzama līdz gada beigām; četros piecos mēnešos taču var vēl izdarīt ļoti daudz . ..

«Bet ja nu karš sākas agrāk?» Zvjagincevs sev vaicaja. Un viņš tūlīt atkal juta skaudru nemieru — tādu pašu ka tas, ko viņš bija jutis Toivo stāstījuma laikā . ..

Plāna realizēšana radīja kaujiniecisku noskaņojumu visos štābos — sākot ar apgabala štābu un beidzot ar pulku štābiem. Bet, lai cik dīvaini tas būtu, šis darbs arī it kā hipnotizēja tos, kas tajā piedalījās, tos, kas plānu īstenoja ...

«Mēs taču strādājam, visu laiku strādājām, naktis neguļam, nav taču tā, ka mēs dzīvotu viena mierā!» Zvjagincevs teica pats sev, pūlēdamies apslāpēt Toivo ziņojuma izraisīto nemieru. «Ko citu mēs vēl varam darīt — kā dienām un naktīm spriegi strādāt, lai nocietinātu mūsu robežas? ... Vai tad mēs esam bezrūpīgi? Un kurš vispār mūsu zemē var būt bezrūpīgs? ...»

Tā domādams, Zvjagincevs pasmīnēja. Kopš skolas gadiem, kopš tā laika, kad viņš bija sācis saprast pieaugušo cilvēku runu īsto jēgu, kopš lasīja laikrakstus, viņš bija pieradis, ka visa zeme aizņemta pirmkārt darbā. Darbs vienmēr bija galvenais. Tas prasīja visu to laiku, ko cilvēks negulēja. Tam tika ziedotas pat atpūtas dienas. Darbam bija veltīti ne tikai avīžu raksti, bet arī romāni un kinofilmas .. .

Zvjagincevs atcerējās pirms vairākiem gadiem mirušo tēvu. Viņš, augstas kvalifikācijas virpotājs, bija spējis pabeigt tehnisko augstskolu, darbu nepārtraukdams, un divus pēdējos mūža gadus bija vadījis lielu cehu darbgaldu rūpnīcā.

Tanīs retajās reizēs, kad visi trīs — tēvs, māte un viņš — sēdās kopā pie galda, tēvs runāja tikai par ražošanu. Ja cehs neizpildīja plānu, tas bija pārdzīvojums visai ģimenei. Ja plāns tika izpildīts, mājinieki bija līksmi kā svētkos. Šķita, no šīs ceha plāna izpildes atkarīgs viss — ne tikai tēva noskaņojums, ne tikai mājas atmosfēra, bet vispār viss, kas bija ap Aļošu, visa valsts dzīve ...

Tagad bērnības un agrās jaunības atmiņas atkal atausa majora Zvjaginceva atmiņā, savīdamas kopā ar bažīgām domām, ko bija izraisījis pašreizējais laiks...

Tad, redz, kā tas sanāk, Zvjagincevs prātoja. Kad lielas rūpnīcas direktors saņem svarīgu, steidzamu valdības pasūtījumu, viņš sāk domāt vienigi par tā izpildi paredzētajā laikā.

Visa viņa darbība virzīta tikai uz to, visas viņa domas pievērstas vienīgi tam. Un arī tie cilvēki, no kuriem galu galā atkarīga pasūtījuma izpilde, — cehu vadītāji, meistari, brigadieri, strādnieki veltī visas pūles tikai tam, lai laikā izpildītu pasūtījumu.

Tad neviens — no direktora līdz strādniekam — vairs nedomā, ka stāvoklis varētu mainities, ka pasūtījuma devējam — galvenajai pārvaldei, tautas komisariātam un galu galā valstij šī produkcija pēkšņi varētu ievajadzēties agrāk, nekā paredzēts plānā.

Un viņi visi — no direktora līdz strādniekam — dzīvo pārliecībā, ka galvenais ir plānu izpildīt termiņā, ka valsis var ciest zaudējumus tikai tad, ja netiks ievērots šis termiņš.

Kamēr darbs rit pēc grafika, viss ir labi, nekas nevar atgadīties.

«Vai tikai plāns pašreiz nav tā hipnotizējis arī desmitiem Ļeņingradas kara apgabala ģenerāļu, tūkstošiem vecāko komandieru, ierindniekus, politiskos darbiniekus, inženierus, sapierus, celtniekus?» Zvjagincevs sev jautāja.

Nē, pie domas par iespējamo karu viņi visi atgriezušies ne vienreiz vien.

Un tomēr apziņa, ka plāna izpilde paredzēta tikai 1941. gada beigās un tātad izpildītāju rīcībā ir vēl vairāki mēneši, apslāpēja nemieru ...

Toreiz Zvjagincevs vēl daudz ko nezināja — nezināja, ka uz dažādas pakapes štābiem ceļo izlūkošanas ziņas, ko dod aģentūra, novērojumi uz zemes un no gaisa. Ziņojumi bija pilni ar satraucošiem faktiem par vācu karaspēka koncentrēšanu pie Padomju zemes rietumu robežām. Sie ziņojumi netika atstāti bez ievērības, nē, tie izraisīja jaunu skubināšanas vilni: rūpniecību steidzināja ātrāk ražot nepieciešamo militāro tehniku, kara apgabalu štābus steidzināja šo tehniku veicīgāk ieviest, paātrināt robežu nocietināšanas darbus. Tomēr jebkura pārliecīga bažu izpausme, priekšlikumi izdarīt lielāku karaspēka pārgrupēšanu tika nosodīti, jo nedrīkst dot ieganstu provokācijām, ka bija teicis Staļins.

Un, ja nu viņa plānā paredzēts noteikts termiņš, pirms šī termiņa nekas nedrīkst notikt, nekas nevar būt iespējams. «Viņš zina labāk ...» Tikko publicētājā TĀSS paziņojuma bija sacīts, ka attiecības starp PSRS un Vāciju attīstās normāli.

Visu šo pretrunu, objektīvo un subjektīvo grūtību kompleksu toreiz, protams, nespēja saprast un analizēt ne tikai Zvjagincevs — komandieris ar samēra zemu dienesta pakāpi, bet arī tie, kas atradās daudz augstākos posteņos.

. .. Tagad, stāvēdams nelielajā, baltas, spokainas gaismas pielijušajā laukumā, kas atradās Viborgas nocietinātā rajona štāba priekšā, Zvjagincevs nespēja pilnībā orientēties šai sarežģītajā un dramatiskajā gaužām pretrunīgo faktoru jūklī. Katrreiz, kad apziņā pavīdēja asa, griezīga doma par pēkšņa uzbrukuma iespēju, tā drīz vien nogrima citu domu straumē, kurai bija sakars ar praktiskiem uzdevumiem, ar viņam uzticētā darba izpildi. Bažas, ka gaidāmais karš varētu izcelties jau šodien vai rīt, izgaisa daudzās konkrētās rūpēs — par mīnām, kuru joprojām bija maz, par topošajām priekšējām noliktavām robežas tuvumā, par mobilizācijas rezervju radīšanu.

Taču šoreiz Zvjaginceva apziņā bija radies kaut kas jauns, un tas viņam lika varbūt pirmo reizi domāt par nākamo karu nevis kā par notikumu, kas tuvākajā laikā var kļūt neatvairāms un tomēr nesāksies jau rīt, bet kā par reālu, briesmīgu nelaimi, kas jau tuvojas un var uzbrukt mūsu zemei jebkurā mirkli.

Šo pārmaiņu bija izraisījusi tikšanās ar Toivo. Vācu karaspēka koncentrācija Somijā un Norvēģija, protams, Zvjagincevam nebija nekāds jaunums — par to daudzkārt bija runāts operatīvajās apspriedēs apgabala štābā.

Tomēr klausīties cilvēkā, kas pats atradies «tajā pusē», viņam bija gadījies pirmo reizi.

Tagad — pēc sarunas ar Gorohovu, palicis viens, Zvja gincevs vairs nespēja apvaldīt uzmācīgu nojautu, ka tuvojas neatvairāma nelaime.

«Jā,» viņš domāja, «nav jābūt nedz izlūkam, nedz liela mēroga operatīvam darbiniekam, lai zinātu, kādos gadījumos korpusa štābs — turklāt runa ir nevis par Somijas, bet par Vācijas karaspēka štābu — novietojas tik tiešā robežas tuvumā. Grūti būtu atrast karavīru, kas nemācētu atbildēt uz jautājumu: «Kāpēc varbūtējo ienaidnieku korpusa štābs pievirzīts tik tuvu robežai?»

Jā, skaidrs, par to tūlit jāziņo. Un ne tikai uz apgabala štābu, bet arī uz Maskavu. Gorohovs sacīja, ka šifrētais ziņojums tiks nosūtīts pēc stundas. Nu skaidrs, pulkvedis ātrāk nepagūs — ziņojums taču jāuzraksta, jāuzmodina šifrētājs . ..

Un tomēr Gorohovam ir taisnība — pēc ierašanās Ļe ņingrada tūlīt jaiet pie pavēlnieka. Protams, ap to laiku pavēlnieks būs jau izlasījis robežsargu ziņojumu, jo Zvja ginceva komandējums beigsies tikai pēc nedēļas. Viņam var ari aizrādīt, lai nebāž savu degunu citu darīšanās, kad pašam darba pietiek. Un tomēr viņš ies un izstāstīs visu dzirdēto.

Zvjagincevs lēnām gāja uz komandieru kopmītni. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš jau gulēja gultā, pulēdamies aizmigt: līdz celšanās laikam bija atlikušas tikai piecas stundas.

Miegs tomēr nenāca. Vai nu tāpēc, ka Zvjagincevs bija stipri satraucies, vai arī tāpēc, ka pa logu plūda baltas nakts gaisma, bet aizmigt viņam neizdevās.

Baltā nakts tagad izraisīja pretīgumu. Zvjagincevs pēkšņi iztēlojās, ka šis nedabiskās dienas gaismas dēļ viss ir pārskatāms. Gan līdz galam neizbūvētie doti, gan noliktavas, gan karaspēka daļu izvietojums, gan arī viņš pats ienaidniekam redzams no visām pusēm tikpat kā uz delnas.

Viņš gulēja un domāja. Un, sācis prātot, vairs nespēja aizmigt, jo domas ķērās cita citā, katra doma it kā izrietēja no iepriekšējās un savukārt radīja nakamo . ..

Zvjagincevs palūkojās pulkstenī — bija ap diviem.

«Jāizbeidz šī bezmērķigā prātošana un jāmēģina aizmigt.»

.. . Tomēr nogulēt līdz rītam Zvjagincevam neizdevās.

Viņu pamodināja klauvējieni pie durvīm. Vispirms viņš uzmeta skatienu pulkstenim — bija tikai pusčetri, tad īgni

vaicāja:

— Kas tur ir? Ko vajag?

— Biedru majoru Zvjagincevu aicina pie telefona! Izsauc Ļeņingrada! Steidzīgi! — atbildēja puiciska, pārspīlēti skaļa balss.

Uzrāvis bikses un uz apakškrekla uzmetis pelēku, gumijotu lietus mēteli, pēc īsa brīža viņš atkal iegāja, pareizāk sakot, ieskrēja štāba telpā.

No telefona aparāta noņemtā klausule gulēja uz galda. Dežurants to paķēra un sniedza Zvjagincevam, tiklīdz viņš parādījās.

Zvjagincevs uzpūta mikrofonam, skaļi pateica: «Pie telefona majors Zvjagincevs,» — un tūlīt izdzirda pazīstamo apgabala štaba priekšnieka vietnieka pulkveža Koroļova balsi:

— Brauc atpakaļ uz Ļeņingradu, major! Labi ātri!

Noguris, no bezmiega nakts sasarkušām acīm, ar čemodāniņu rokā, nemaz mājās neiegriezies, Zvjagincevs jau pēc dažām stundām devās taisni uz Koroļova kabinetu, jo inženieru karaspēka pārvaldes priekšnieks, kuram Zvjagincevs bija tieši pakļauts, neatradās pilsētā un Zvjagin ceva pienākumi pārvaldē prasīja, lai viņam allaž būtu lietišķi sakari ar štaba operatīvo daļu inženieru karaspēka jautājumos. Viņš nebija Koroļovu redzējis tikai desmit dienas, tomēr uzreiz bija manāms, ka šai laikā viņš pārvērties.

Koroļovs, kas bija smagnējs, liela auguma, vienmēr iznesīgs, rūpīgi noskuvies, cieši sajozies, šoreiz izskatījās tāds kā pinkains. Blūzes apkakle bija vaļa, tās baltā iedrēbe — apvazāta.

Korojovs stāvēja, noliecies pār garu, kartēm noklātu galdu; kad ienāca Zvjagincevs, viņš izslējās taisni, uz sveicienu nelaipni atbildēja ar galvas mājienu un, it kā viņi nemaz nebūtu šķīrušies, pikti jautāja:

— Cerams, tu neesi aizmirsis jūsu pārvaldes izstrādāto mīnu aizsprostu plānu, kas bija paredzēts robežas noseg šanai ārkārtējā gadījumā, vai ne?

Zvjagincevā no tādas uzrunas kaut kas salēcās.

— Galvenajos vilcienos, protams, atminos, biedri pulkvedi, — viņš atbildēja dzedri un oficiāli, brīnīdamies gan par Korojova izskatu, gan par viņa toni — viņiem taču bija draudzīgas attiecības. — Es tikai nupat esmu atgriezies no komandējuma, bet plāns, kā zināms, glabājas. ..

— Labi, — Koroļovs pārtrauca, — zinu, kur tas glabājas. Saprotu, ka tu nevazā to līdzi kabatā. Sēdies!

Zvjagincevs paklausīgi apsēdās uz krēsla pie rakstāmgalda.

Bet Korojovs piegāja pie kabineta durvīm, pavēra tās, atkal aiztaisīja ciet un pagrieza atslēgu, kas bija durvis.

Zvjagincevs bažīgs un mazliet izbrīnījies vēroja viņa rīcību. Kad Koroļovs bija pienācis pie galda un smagi noslīdzis krēslā, Zvjagincevs vaicāja:

— Kas noticis, Pāvel Maksimovič?

— Nekas nav noticis, — Koroļovs atteica skarbi un, kā Zvjagincevam likās, pat naidigi. Pēc mirkļa viņš tomēr piebilda: — Situācija kļuvusi draņķīga, redz, kas noticis. Kā izskatās tur — uz robežas?

Zvjagincevs sāka pārstāstīt, kādā stāvoklī ir artilērijas sistēmu montēšana, bet Koroļovs viņu atkal partrauca:

— To es tāpat zinu! «Gatavības pakāpe — astoņdesmit procenti, gatavības pakāpe — sešdesmit procenti,» — viņš atdarināja Zvjagincevu. — Es tev vaicāju nevis ka sapierim, bet kā cilvēkam, kam ir acis pierē! Vai uz robežas vērojams kaut kas neparasts?

— Vai tad turienes robežsargu šifrēto ziņojumu vēl neesat lasījuši? — Zvjagincevs atbildēja ar pretjautājumu.

— Nē. Droši vien nosūtīts izlūkošanas nodaļai. Kas tas par ziņojumu?

Tad Zvjagincevs sīki izstāstīja visu, ko bija dzirdējis no Toivo.

— Tā, tā, visas zīmes to rāda ... — Koroļovs drūmi noteica, kad Zvjagincevs bija apklusis. Viņš pasniedzās pēc «Palmiras» paciņas, izņēma papirosu, iebāza mutē, cieši sakoda zobos un aizsmēķēja. Tad izlaida kuplu, zilganu dūmu mutuli un domīgi atkārtoja: — Visas zīmes to rāda.

— Nevelc taču garumā, Pāvel Maksimovič, beidzot pasaki kaut ko skaidri! — Zvjagincevs lūdza.

— Ko es varu tev skaidri pateikt, ko? — Koroļovs īgni atsaucās. — Somi uz robežas koncentrē karaspēku. Vācieši arī. Mums jau labu laiku zināms, ka savus kareivjus viņi paklusām pārvieto no Norvēģijas uz Somiju. Tagad izrādās, ka pārvieto ne tikai tāpat vien uz Somiju, bet pievirza pie pašas mūsu robežas. Un vēl: vācu tirdzniecības kuģi, kas atradās ceļā uz Ļeņingradu, pagriezušies atpakaļ, neienākdami ostā.

— Es ierosinu Toivo ziņojumu tūlīt darīt zināmu pavēlniekam un ...

— Kāpēc? — Koroļovs paraustīja plecus. — Ja ziņa saņemta, viņam to iedos tik un tā. Un arī Maskavai paziņos. Turklāt ģenerālis nav vēl atgriezies no robežas...

— Bet ir taču svarīga katra stunda! — Zvjagincevs iesaucās. — Ja pavēlnieks pats piezvanītu priekšniecībai ...

— Viņš nezvanīs, — Koroļovs gurdi noteica.

— Kāpēc ne?!

•— Ir jau zvanījis. Mācību laikā. Ziņoja, ka vācu lidmašīnas izturas pārlieku nekaunīgi. Pārkāpj robežu ...

— Un ko viņam atbildēja?

Piesardzīgi pavēries uz durvīm, Koroļovs klusinātā balsī sacīja:

— «Labāk nebūtu cēlis paniku, bet nodarbojies ar artilērijas ugunspunktu sagatavošanu. Jūsu apgabalā tā ne velnam neder.» Tā viņam atbildēja priekšniecība.

Koroļovs brīdi klusēja, iemeta pelnu traukā izsmēķēto papirosu un ar plaukstu uzsita pa rakstāmgalda stiklu.

— Labi! Augstākās pavēlniecības lietās savu degunu nebāzīsim. Nepieklājas. Bet, lūk, savu darbu gan darīsim. Ej un raksti šifrējamās telegrammas par mīnu laukiem! Kad būs gatavas, atnes parakstīt. Tikai ātri!

Zvjagincevs piecēlās. Īsu brīdi viņš stāvēja, it kā nespēdams izšķirties, ko darīt, tad nedroši paspēra soli uz durvju pusi.

— Nu? — Koroļovs īdzīgi vaicaja. — Ko tu tā mīņājies?

Zvjagincevs pagriezās un atkal piegāja pie galda.

— Pāvel Maksimovič, — viņš paklusi sacīja, — nespēlē paslēpes! Runā atklāti: kaut kas taču ir noticis? Kāpēc mani tik steidzīgi izsauca? Uz robežas vēl ir daudz nepabeigtu darbu. Es neesmu armijā pirmo dienu un saprotu, ja ...

— Izpildiet pavēli, major Zvjagincev! — Koroļovs dusmīgi noteica.

Zvjagincevs strauji pagriezās.

— Pagaidi! — Koroļovs apturēja Zvjagincevu, kad tas jau bija pie durvīm. — Tev tomēr būs taisnība, Aleksej, — viņš sacīja, piegājis Zvjagincevam gandrīz klāt, — nav ko izlocīties. Turklāt tu esi štāba partijas biroja loceklis. No tautas komisariāta saņemta telegramma. Brīdina, ka tuvākajās divās trijās dienās iespējamas provokācijas... Pavēlēts neļaut sevi izprovocēt, bet atrasties pilnā kaujas gatavībā. Šovakar Smoļnijā sasauc partijas aktīvu. Tā, nu ir viss. Ej!

VII

Cilvēki, kas bija sapulcējušies valsts kanclera kabinetā, gaidīja Hitleru jau apmēram pusstundu. Tur bija Gērings, Gebelss, feldmaršals Keitels, ģenerāļi Jodls, Brauhičs, Halders, vairāki armijas štāba orperatīvās pārvaldes virsnieki, Rozenbergs, divi stenogrāfisti.

Fīrers ieradās ar novēlošanos. Berlīnes rietumdaļā viņš bija teicis kādu tai dienai ieplānotu runu, aizrāvies un aizmirsis paskatīties pulkstenī. Kopš tā laika, kad Vācijā bija sākušies angļu aviācijas uzlidojumi, kas parasti notika vakara pusē, Hitlers ar propagandu nodarbojās vienīgi priekšpusdienā.

Biežā runāšana vai nu Minhenes alus pagrabā «L6wen brāu», kas bija fīrera iemīļotā auditorija, vai arī Berlīnes sporta pilī, vai kādā citā vietā viņam jau sen bija kļuvusi par nepieciešamību.

Tagad, «dižā lēmuma dienas» priekšvakarā, tā viņam jau bija īsta kaislība.

Hitlers apgalvoja, ka viņam ik dienas esot jāielūkojas savas tautas acis, bet tautai, kurai pavisam drīz būs jāsāk izšķirošā kauja, protams, nedrīkstot laupīt laimi katru dienu redzēt savu fīreru.

Impērijas kancelejā sasaukto apspriedi Hitlers novēloja. Visi uzaicinātie jau bija sapulcējušies, kad viņš ienāca kabinetā, ne uz vienu neskatīdamies, tikai īsu mirkli mazliet paceldams roku ar pavērstu plaukstu — tā bija

apsveicināšanās.

Viņš sāka runāt tūlīt, negaidīdams, kamēr atkal apsēdīsies kājās pielēkušie cilvēki. Arī šis Hitlera paņēmiens — sākt runāt gandrīz vai uz sliekšņa bija radies pēdējā laikā; ar to viņš uzsvēra vēlēšanos velti nezaudēt nevienu minūti.

Tā nu arī tagad Hitlers ašiem sojiem šķērsoja kabinetu, apstājās pie milzīgā rakstāmgalda un, it kā turpinādams agrāk iesākto runu, sacīja:

— Noslēpumam jātiek saglabātam pilnīgi. Lēmumu, ko jūs tūlīt dzirdēsiet, esmu pārdomājis visos sīkumos, un tam ir jākļūst par noteicēju «Barbarosas plāna» realizēšanā. Jodla štābs vēlāk to formulēs pavēlē. Tātad ... — Viņš uz mirkli apklusa, apspriedes dalībniekiem pārlaizdams dzeļošu skatienu. — Tātad pirmkārt tas, kas jāapzinās visiem, sākot ar ģenerāli un beidzot ar kareivi: karš pret Krieviju nevar būt bruņniecisks. Tas nav salīdzināms ne ar vienu no agrākajiem kariem. Tā būs ideoloģisku un rasisku pretmetu cīņa. Un tai jānotiek nežēlīgā, vēl nepieredzētā veidā!

Pēdējo vārdu svarīgumu Hitlers uzsvēra ar strauju rokas vēzienu.

Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu un, piegājis gandrīz cieši klāt tiem, kas sēdēja krēslos, teica:

— Ideoloģija, kas mums būs jāsatriec, jāizravē ar visām saknēm, jāiznīcina tā, lai ne pēdas nepaliktu, nav nekas tāds, kas lidinās gaisā. Nē! Šī ideoloģija mājo kon krēlos cilvēkos. Viņu ir daudz. Tomēr galvenie ir komisāri. Boļševiku lietojumā šim vārdam ir ļoti plaša jēga un sava vēsture. Es pašreiz runāju par Sarkanās Armijas komisāriem. Ne jau visi viņi tā saucas oficiāli. Lielu daļu komisāru sauc par politiskajiem vadītājiem, par partijas organizāciju sekretāriem, par ta dēvēto politnodaļu virsniekiem, instruktoriem un tamlīdzīgi. Nu, un es esmu pieņēmis kardinālu bezierunu lēmumu. Tas skan ...

Hitlers pašķielēja uz stenogrāfistiem, redzēja, ka viņi raksta, zīmuli no papīra nepaceldami, un lēnām sacīja:

— ... boļševiku komisāri, lai kā viņi sauktos, ir fiziski jāiznīcina. Visi. Bez izņēmuma.

Viņš apklusa uz labu brīdi, it kā izbaudīdams nupat izrunāto vārdu drūmo jēgu, tad piegāja pie galda, pievērsās apspriedes dalībniekiem un strupi noprasīja:

— Jautājumi?

Jautājumu uzdeva pedantiskais Halders, sauszemes karaspēka štāba priekšnieks. Visi zināja, ka viņš regulāri raksta dienasgrāmatu, lai gan tagad, kara laikā, ir ārkār (īgi noslogots operatīvajā darbā. Un raksta to diendienā. Himlera vīriem divas vai trīs reizes bija izdevies ielūkoties šai dienasgrāmatā. Viņi tur atrada tikai saņemto pavēļu pierakstus, īsus dienā notikušo sarunu atstāstījumus, piezīmes par to, kā pavadītas vakara stundas un kad aiziets gulēt. Vārdu sakot, tur nebija nekā peļama.

Sardoniski iesmiedamies, Himlers viņu bija nosaucis par ģenerālgrāmatvedi un pēc tam nomierinājies.

Šoreiz Halders apliecināja savu pilnīgo piekrišanu Hitlera plānam, kas ir «tikpat dižens, tikpat kolosāls kā visi fīrera pasākumi,» tomēr painteresējās, kā turpmāk izskaidrot zināmu nenovēršamu pretrunu starp šo plānu un Hā gas konvenciju.

Hitlers paraustīja plecus un atbildēja, ka Krievija konvenciju neesot parakstījusi, tātad šai ziņā tā esot bez jebkādām tiesībām.

Tie bija meli, jo katrs, kas kaut cik orientējās starptautiskajās tiesībās, zināja, ka jau 1918. gadā Padomju valdība oficiālā Ļeņina parakstītā dokumentā atzinusi visas Zenēvas un Hāgas konvencijas. Neviens klātesošais tomēr nebilda par to ne vārda. Gebelss, palikdams sēžam, tikai ironiski piemetināja, ka apstākļos, kad pastāv propagandas ministrija, nez vai sauszemes karaspēka štābam vajadzētu sevi apgrūtināt ar rūpēm, kurām nav ar tā darbību tieša sakara.

Tad atkal runāja Hitlers. Viņš pasludināja, ka, sākot operāciju Austrumos, jāierobežo vācu lauka kara tiesu funkcijas. No tā brīža vācu karavīru rīcība, kas citos apstākļos varētu likties nelikumīga, nav vairs izskatāma ša jās tiesās. Lauka kara tiesai jārūpējas tikai par disciplīnu un Vācijas bruņoto spēku drošību, un tas arī ir viss. Ja kāds krievs šo drošību apdraud, vienalga, kādā veida, likai muļķis var pieprasīt tiesas procedūru. Šis krievs it vienkārši jānogādā pie vācu virsnieka, kas tad ari viens pats izlems, vai apcietinātais ir vainigs vai ne. Vainīgajiem var būt tikai viens sods: nošaušana.

Pēc tam Hitlers deva vairākus svarīgus rīkojumus. Viņš pasludināja, ka Himlers ir pilnvarots risināt speciālus uzdevumus, kas izrietēs no cīņas starp divām pretējam politiskām sistēmām, turklāt viņam dotas tiesības pašam pieņemt lēmumus un rīkoties neatkarīgi no armijas.

Gērings tika iecelts par pilnvaroto visu Padomju Savienības ekonomisko resursu izmantošanā Vācijas industrijas vajadzībām.

Rozenbergam fīrers uzticēja mazliet tālāka uzdevuma risināšanu: izstrādāt Krievijas valsts iekārtas projektu, kas būs vajadzigs, kad karadarbība būs beigusies. Piegājis pie milzīgā globusa, Hitlers arī īsi izskaidroja galvenos principus, kas liekami šī projekta pamatā. Ar plaukstas sāniem pārvilkdams pāri globusam, viņš pasludināja, ka Krievijas Eiropas daļa jāsadala protektorātos, Ukraina jāpadara par bufervalsti un Vācijas sabiedroto. Trīs Baltijas valstis un Baltkrievija pievienojama Vācijai, bet Kaukāzu ar tās naftas rajoniem pārvaldīs Vācijas pilnvarotais.

Hitlers runaja vēl ilgi — īsiem, aprautiem teikumiem, skarbā, rejošā balsī. Tas, ko viņš tagad klāstīja, nebija nekas jauns cilvēkiem, kuri bija sapulcējušies valsts kanclera kabinetā jaunajā impērijas kancelejas ēkā. Vēl vairāk — gan Gērings, gan Himlers, gan Gebelss, kas tur sēdēja, bija palīdzējuši izstrādāt atsevišķas fīrera klāstītā plāna daļas. Un tomēr Hitlers nespēja atsacīties no baudījuma kārtējo reizi parādīties sanākušajiem iemīļotajā pareģa un pasaules likteņu lēmēja lomā ...

Parasti Hitleru mēdz uzskatīt par neizglītotu cilvēku, un tiešām, ja ar vārdu «izglītība» apzīmē dziļas, sistemātiskas zināšanas noteiktā nozarē un lielāku vai mazāku spēju orientēties citās nozarēs, Vācijas valsts kanclers, protams, bija nejēga, jo nedz kādā mācību iestādē, nedz patstāvīgi nebija nevienu priekšmetu mācījies secīgi un objektīvi. Vēl jāpiebilst, ka visā savā mūžā viņš laikam gan nebija izlasījis nevienu romānu, nevienu poēmu — tā vismaz apgalvoja viņam tuvi cilvēki.

Hitlera izglītības trūkumam tomēr piemita kāda īpatnība: viņš bija lasījis daudz grāmatu, lielākoties par vēstures jautājumiem.

Tā bija juceklīga, nesistemātiska lasīšana. Grāmatas, kurām bija neapšaubāma zinātniska vērtība, jaucās ar visvisādām propagandistiskām brošūrām vai pseidozinātnis kiem nepazīstamu autoru darbiem, kuros cilvēces vēsture bija aplūkota no rasistisku, šauri ģeogrāfisku vai mistisku teoriju viedokļa.

Ļoti drīz Hitlers, interesēdamies par grāmatām, kļuva stipri izvēlīgs. Viņš sāka tajās vērīgi lasīt un iegaumēt tikai to — atmiņa viņam bija lieliska, — kas tieši vai netieši apstiprināja viņa, tā teikt, lolotās domas un mērķus. Tās bija domas par āriešu rases, it īpaši vāciešu izredzē tību, par citu rasu nepilnvērtīgumu, par spēku kā galveno argumentu visos vēstures strīdos. Bet mērķis nebija nekas cits kā Vācijas kundzības nodibināšana visā pasaulē.

Hitlera tieksme iekarot visu pasauli nebija nekas oriģināls. Arī rasismu viņš nebija izgudrojis. Ne jau viņš bija pirmais, kam radas ideja rīkot krusta karu pret komunismu.

Bet vēl nekad šie nodomi un idejas nebija tik ērmīgi samudžinājušies viena muckulī, kā tas bija noticis Hitlera galvā.

Protams, Hitlera rīcībā galvenā, izšķirošā allaž bija imperiālista loģika. Pat varas apziņā apskurbis līdz ekstāzei, viņš vienmēr atminējās tos, kas viņam šo varu bija devuši. Hitlers bija politiskas šantāžas meistars, tomēr jāpatur vērā, ka intrigu realizēšanu stipri atvieglināja rietumvalstu Minhenes politikas radītā atmosfēra un viņš varēja izmantot šo valstu naidu pret komunismu, niknumu jau par to vien, ka pastāv tāda Padomju Savienība.

Taču katra sociāla parādība ne tikai iekļaujas vispārīgās likumsakarībās, bet tai piemīt arī sava konkrētība.

Hitlers nepavisam nebija cilvēces vēsturē pirmais, kas pretendēja uz pasaules kundzību, bet šis apstāklis nedrīkst aizēnot tās viņa specifiskās īpašības, kuras, itin nekādā ziņā nebūdamas galvenās, tomēr piešķīra viņa vārdiem un rīcībai drumu, maniakālu raksturu, kas piemita visām viņa ļaundarībām.

Kad runā par vācu fašisma garīgajiem avotiem, bieži vien piemin Nīči, pareizāk sakot, viņa radīto tēlu — gaišmataino bestiju, pārcilvēku, kas atzīst tikai spēka kultu, mīda kājām vispāratzītas izturēšanās normas. Mēdz minēt arī Houstonu Stjuartu Čemberlenu, angli, kas pagājušajā gadsimtā pārcēlās uz Vāciju, vairāku rasisma idejām piesātinātu grāmatu autoru.

Daudz mazāk pazīstams kāds cils cilvēks, kurš neapšaubāmi ietekmēja Hitleru. Šis cilvēks bija Hanss Herbigers. Ar viņa vārdu bija parakstītas vienāda satura vēstules, kuras 1925. gadā saņēma desmitiem un varbūt ari simtiem vācu un austriešu zinātnieku. Dažas šo vēstuļu rindas izraisīja adresātos sevišķi lielu sašutumu. Šīs rindas bija tādās: «Turpmāk jums būs jāizšķiras, ar ko jūs esat — ar mums vai pret mums. Hitlers iztīrīs politiku, bet Hanss Herbigers aizmēzis viltus zinātni. Par vācu nācijas atdzimšanas simbolu kļūs mūžīgā ledus doktrīna. Sargieties! Stājieties mūsu rindās, kamēr nav par vēlu!»

Ultimāts tika uzņemts ar sašutumu vai izsmieklu, lai gan vēstules autors nepavisam nebija parasts bezprātis. Hansu Herbigeru Vācija pazina daudzi. Zināja, kāds viņš izskatās, šis sešdesmit piecus gadus vecais milzis ar lielu, baltu bārdu. Pazīstams bija Hansa Herbigera uzvārds: šim cilvēkam bija daudz dažādu diplomu, un viņš bija uzrakstījis vairākas grāmatas. Dažās aprindās bija nākusi modē viņa teorija, kas noliedza mūsdienu astronomiju un matemātiku. Tā dibinājās uz seniem mītiem.

Hanss Herbigers bija tas, kas radīja hipnotizējoši romantisko vārdu savārstījumu, tā dēvēto mācību par kosmisko ledu — Welleislehre, saīsināti Wel.

Divdesmito gadu sākumā, pēc izdaudzinātā Minhenes «alus puča», Hitlers kļuva samērā populārs. Par viņu bieži rakstīja vācu avīzes, viņa vārds reizumis tika pieminēts arī pasaules presē. Cilvēku attieksme pret Hitlera terminoloģiju, pret viņa lozungiem bija ļoti dažāda, tomēr šiem lozungiem bija sakars ar galvenajām pasaules politiskajām problēmām, tāpēc, dabiski, tie izraisīja arī interesi.

Turpretim Herbigeru pazina vienīgi Vācijā, pārējai pasaulei viņa vārds nenozīmēja itin nekā. Šķita, viņa apgalvojums, ka zinātne ir dekadentisks fetišs un matemātika — lēti meli, spēj pievērst sev uzmanību vienīgi ar nepārspējamo absurdumu. Un, protams, sākumā nevienam neienāca prātā meklēt kādu sakarību starp viltus zināt

nieku mistiķi Herbigcru, kura iekvēlinātā domāšana plivinājās kaut kādos noslēpumainos «mūžīgā ledus» klajos, un starp «trokšņaino» praktiķi, kas prasīja anulēt Versaļas miera līgumu, piekaut ebrejus un marksistus, apbruņot Vāciju. Tādu sakarību nepamanīja neviens.

Starp citu, «neviens» tomēr ir pārspīlējums. So sākumā arēji neuztveramo sakarību sajuta vismaz divi cilvēki. Viens no viņiem bija pats Hitlers. Otrs saucās Heinrihs Himlers. Viņam piederēja putnu ferma, un pagaidām viņš turējās Hitlera ēnā.

Šiem diviem cilvēkiem jau toreiz — divdesmitajos gados bija savi astrologi, Herbigera mācekļi. Tikai pēc daudziem gadiem vēsture uzzinās, ka — likteņa ironija! — Hitlera astrologa uzvārds ir Fīrers. Tas notiks tad, kad viņam oficiāli piešķirs bezjēdzīgo nosaukumu — matemātikas, astronomijas un fizikas zinātņu viszinātājs.

Hitlers daudz ko iemācījās no Herbigera, ja vispār vārds «iemācīties» te ir vietā. Herbigeru savukārt ietekmēja Hitlera gudrības. Mūžīgā ledus teorijas piekritēji apvienojās grupās — apmēram tāpat kā trieciennieki. Un, ja nu šo Welteislehre kāds negribēja atzīt, tad viņa pārlieku skaidraja galva to iedzina ar dūrēm un sitamiem riņķiem.

Pirmajā brīdī tā likās dīvaina sagadīšanās, ka tieši to firmu īpašnieki, kas finansēja Hitleru, cits pēc cita šo Welteislehre pasludināja par savu oficiālo ideoloģiju. Kamēr Herbigera teorijas sludinātāji piekāva zinātniekus, kas mūžīgā ledus teoriju dēvēja par tumsoņu murgiem, un pats mesija uz augstskolu auditoriju sienām līmēja proklamācijas («Kad mēs būsim uzvarējuši, jūs stāvēsiet, ielas malā, roku pastiepuši!»), vairāku banku, apdrošināšanas sabiedribu un rūpnīcu īpašnieki pieprasīja, lai viņu kalpotāji dotu oficiālu zvērestu, kurā bija šādi vārdi: «Zvēru, ka ticu mūžīgā ledus teorijai!»

Tika izdotas populāras brošūras tiem, kuri nedroši vaicāja, kas tas par mūžīgo ledu un par ko īsti ir runa — par ziemeļpolu vai Antarktīdu. Šajās brošūrās miglaini, tomēr enerģiski tika izskaidrota noslēpumainās mācības jēga. Vienā no tām bija teikts:

«Mūsu ziemeļnieciskie senči kļuva stipri ledū un sniegā. Tāpēc ticība kosmiskajam ledum ir dabas dots ziemeļnieciskā cilvēka mantojums. Austrietis Hitlers ir padzinis ebreju politikāņus. Austrietis Herbigers padzīs ebreju zinātniekus. Ar visu savu dzīvi mūsu fīrers ir parādījis iedvesmas pārākumu pār profesionālismu. Tomēr bija vajadzīgs vēl viens gaišredzīgais, lai mēs tiktu pie pilnīgas kosmosa izpratnes.»

Nez vai kāds spēja līdz galam aptvert šo mistisko penterējumu, kurā pretenciozi pagānu reliģijas sprediķi jaucās kopā ar aicinājumiem uz bandītismu.

Hitlers tomēr cienīja Herbigferu un, klausīdamies viņa sprediķos, kļuva aizgrābts un slimīgi uzbudināts ...

Kādu no Herbigera atklājumiem Hitlers apguva sevišķi labi. Ta būtība bija tāda: zinātnes vienīgais uzdevums ir pamatot un apstiprināt to, kas iracionāli, kā apgaismība no augšas atklājies pārcilvēkiem.

Šī tēze Hitleram patika, jo viņam bija vajadzīgs cilvēkus atradināt no loģiskas domāšanas, no cēloņu un seku sakarības meklēšanas, no parādību analīzes. Tiem bija jāiemācās tikai pieņemt katru fīrera teikto vārdu, ticēt viņam bez jebkādām ierunām.

Narkotiskas vielas apreibinātu cilvēku apsēž himēras. Hitleram bija svarīgi panākt, lai cilvēki vienmēr atrastos sakāpinātas cietsirdības noskaņojumā.

Galvenais Hitlera aprēķins, kas romantikai nebija ne tuvu stāvējis, bija tāds: komunisms kā reāls spēks un ideoloģija ir fašisma dabiskais ienaidnieks Nr. 1, bet atsevišķu iedzīvotāju grupu iznīcināšana vienmēr bijusi nepieciešama cīņā par pasaules kundzību. Un tomēr, lai miljoniem cilvēku iesaistītu pilnīgā veselu tautu iznīcināšanā, lai kļūtu par ikdienišķu parādību krematorijas, kurās dedzina dzīvus cilvēkus, lai tiktu izgudrotas gāzes kameras, vajadzīgs ne vien sirdsapziņu pasludināt par himēru, bet arī palīdzēt no tās atbrivoties. Zinātnes aprakstītā cilvēces vēsture nav nekas cits kā inteliģentu izdomājums, kas noslēpis īsto vēsturi ar tās plūdiem, stihiju cīņu, tautu staigāšanu, milzeņiem un vergiem, un, ja nu tada ir bijusi cilvēces pagātne, kāpēc tāda pati lai nebūtu arī nākotne.

Pabeidzis apspriedi, kas notika jaunajā impērijas kancelejā, Hitlers devās uz Berghofu.

Berlīnē un Nirnbergā viņš jutās tribūns, bundzinieks, karavadonis. Turpretim Berghofā, kas atradas ieplaka starp majestātiskiem Alpu kalniem, Hitleram parasti radās svinīgi drūms noskaņojums. Viņš sevi iztēloja par drūmu ģēniju, kas nav pieejams mirstīgo skatieniem, par viņu augstāko likteņlēmēju. Hitlers brauca uz turieni vilcienā — lokomotīve un divi vagoni; apsardze atradās otrā vagonā, un viņš, sēdēdams pie platā loga, kas aizņēma pusi vagona sienas, atkal un atkal visos sīkumos atsauca atmiņā nupat notikušo apspriedi.

Pašreiz Hitlers sevi redzēja it kā no malas. Viņš stāvēja pie milzīga, uz melnkoka paliktņa novietota globusa, pretim nekustīgi sēdošiem cilvēkiem, kas cieši vērās viņā.

Hitlers piemiedza acis, un viņam šķita, ka šis globuss izaug tikpat liels kā zemeslode. Tad pēkšņi acu priekšā parādījās cita aina. Negaidot globuss samazinājās līdz parastajam lielumam, un pie tā stāvēja viņš, Hitlers, tikai nesamērīgi mazs, tāds pundurītis, kas komiski plāta rokas, šķiež siekalas, bet mazās Ūsiņas viņam nervozi raustās.

Tas bija kadrs no filmas, kurā tēloja amerikāņu klauns, nožēlojamais komediants Čaplins. Pērn viņam tomēr bija izdevies pabeigt savu nekrietno safabricējumu. Un pēc tam arī palaist to pa visas pasaules ekrāniem, lai gan Vācijas valdība bija izdevusi desmitiem, pat simtiem tūkstošu mārku, lai uzpirktu daudzus amerikāņu ierēdņus...

Hitlers bija saņēmis ziņu, ka pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija tomēr ierosinājusi apsūdzību pret šo neģēlīgo ākstu, kas iedrošinājies apsmiet lielvalsts vadītāju.

«Komisijas, kongresi, parlamenti! .. .» Hitlers domās teica, šos vārdus izrunādams ar dziļu jo dziļu naidu un nicināšanu. «Tos radījusi izvirtusī, satrunējusī civilizācija! Par laimi, lielākajā daļā Eiropas tai pienācis gals.»

Viņš pasmīnēja, iztēlodamies, kā daži spēcīgi esesieši stingri tur savās rokas šo pundurīti un tas pūlas izlocīties— mazs vīrelis, kam pēdas pagrieztas uz āru, mugurā īsa un šaura žakete, galvā ākstīgs katliņš. Un viņš pats, Hitlers, pirmais iesit šim pigmejam. Ar dūri pa ģīmi. Ar kāju pa cirkšņiem ...

Hitlera dūres nevilšus sažņaudzās. Dažus mirkļus viņš ļāvās cietsirdīgam priekam. Tad piespieda sevi padzīt, izdzēst no atmiņas šo neģēlīgo filmu un šo izdzimteni komediantu.

Tagad viņš iztēlē skatīja milzīgu, dzīvē nekad neredzētu teritoriju. Pilsētas, ciemus, mežus, kalnus, tīrumus, cilvēkus. Un visas malās tur plosījās uguns. Liesmoja pašas debesis...

Berghofā Hitleru gaidīja Danvics. Fīrera mīlulis jau bija saņēmis atļauju piedalīties grandiozajās militārajās operācijās, kurām drīz vajadzēja sākties. Pēc nedēļas viņam bija jādodas uz Austrumprūsiju, lai komandētu kājnieku bataljonu kādā karaspēka daļā, kas iekļāvās armiju grupā ar kodētu nosaukumu «Ziemeļi».

Hitleram patika redzēt savā tuvumā cilvēkus, kuri gatavi viņam paklausīt pēc pirmā vārda, pēc pirmā mājiena, cilvēkus, kuru domas un vēlēšanās ir it kā viņa paša domu un vēlēšanos turpinājums.

Danvics bija tieši tāds cilvēks, bet Hitlers viņu izvirzīja ne tikai tāpēc vien. Viņš saskatīja šai puisī ideālu savas sistēmas, savas audzinašanas produktu.

Danvicam nebija nekādās nozīmes lielajā politikā. Viņš bija maz pazīstams. Bet Hitlers redzēja viņa acīs pastāvīgu dievinājumu, sajuta viņa kluso aizgrābtību, tiklīdz viņu uzrunāja, novēroja pārsteidzošu spēju iejusties miglainajos, mistiskajos sprediķos, ar kuriem laiku pa laikam aizrāvās firers.

Dedzīgajā Danvica lūgumā sūtīt viņu uz fronti Hitlers saskatīja raksturīgu laikmeta iezīmi. Savā armijā viņš gribēja redzēt tieši tādus cilvēkus kā Danvics. Sūtīdams šo virsnieku uz fronti, Hitlers it kā izdarīja simbolisku aktu: viņš nosūtīja uz turieni daļiņu no sevis, lai arī niecīgu, tomēr — daļiņu.

. .. Hitlers ar vērīgu, urbjošu skatienu aplūkoja jau kara lauka drēbēs ģērbušos Danvicu, kad tas stavēja pie viņa kabineta durvīm kā sastindzis, roku uz priekšu izstiepis.

— Tātad tu brauksi, Danvic? — Hitlers svinīgi vaicāja.

— Jā, mans fīrer, — Danvics atbildēja, vienā mirklī pielāgodamies drūmi svinīgajai Hitlera balss noskaņai. — Esmu ieradies atvadīties.

Viņš strauji nolaida roku, tomēr joprojām stāvēja nekustēdamies.

Hitlers lēnām uzslējās kājās un piegāja pie Danvica.

— Ko tu atvadīdamies vēlētos no manis dzirdēt? — Hitlers jautāja.

— Tikai vienu vārdu, mans fīrer: «Ej!»

— Tu dzirdēsi vairāk nekā vienu vārdu.

Pirms neilga laika Hitleram bija vajadzējis trīs stundas klausīties sausās ģenerāļu runās, kuras nebija itin nekādas izdomas; pats viņš tikmēr bija tēlojis vienu no savām iemīļotajām lomām — karavadoņa lomu. Viņš apvienoja sevī Cēzaru, Napoleonu un Moltki, viņa vārdi skanēja kategoriski, teikumi bija īsi, replikas tādas, kas izslēdza jebkuru iebildumu. Tagad Hitleram uznāca vēlēšanās runāt ilgi un skaisti.

Ar rokas mājienu aicinādams Danvicu sev līdzi, viņš piegāja pie plata loga. Pavasara saule apspīdēja vēl vietumis sniegotās Alpu virsotnes.

— Palūkojies, Danvic, uz šiem kalniem! — Hitlers skaļi teica. — Papriecājies par tiem, jo drīz tev būs jā kapj lejup. Kopa ar miljoniem manu karavīru tu dosies uz tumšu, drūmu zemi. Klausies, Danvic! — Hitlers turpināja, galvu atpakaļ atmetis. — Daudzi domā, ka es gribu šo zemi iekarot. Viņi maldās. Es gribu to iznīcināt. Vienalga, par ko tu frontē kļūsi — par pulkvedi vai ģenerāli, vienalga, ko tu komandēsi — bataljonu, pulku vai divīziju, tev pirmkārt jāpatur prātā šis mans nolūks. Vai tu saproti mani? Ja nesaproti — vaicā! Es gaidu!

— Domāju, ka esmu jūs sapratis, mans fīrer! — Danvics dobji sacīja, acis nenolaizdams no Hitlera. — Mans pienākums ir nonāvēt ienaidniekus. Kaujā viņus nesaudzēt. ..

— Nē! — Hitlers iesaucās. — Tas ir par maz, par maz! Es gribu šo valsti noslaucīt no zemes virsas. Gribu, lai Maskavas un Ļeņingradas vietā viļņotos ezeri, gribu fiziski iznīcināt šo slāvu un mongoļu rasi, visu šo aziatu, ebreju, čigānu, puscilvēku mistrojumu, kas iedomājušies esam cilvēki. Tu varbūt domā, ka nepietiks šāviņu un bumbu? Es viņus iznīcināšu ne tikai ar šāviņiem un bumbām vien .. .

Hitlera labais plecs sāka raustīties, acu baltumi kļuva sarkani. Viņš pielieca seju tuvu Danvica sejai.

— Klausies, — Hitlers aizsmacis teica klusinātā balsī, — mans lielais plāns ir jau izstrādāts. Kad būsim sakāvuši boļševiku armiju — tas prasīs dažas nedēļas, — visa pārtika, visa Krievijas minerālu bagātība tiks sūtīta tikai uz

Vāciju. Krievijā sāksies bads. Vispārējs, nepielūdzams bads. Tas būs briesmīgāks par mēri. Bojā ies miljoni. Bet las ir paredzēts manā plānā. Dzīvi paliks daži tūkstoši, varbūt desmiti tūkstošu. Tie, kas apstrādās zemi — ar spīļ arklu un kapli. Tie, kas apkalpos vācu kungus. Vai tu saprati mani, Danvic?

Jā, Danvics saprata. Viņš uz visu raudzījās sava fīrera acīm.

Sakairinātajā Danvica iztēlē tagad parādījās vesela asins jūra. Viņš redzēja sevi līdz ceļiem stāvam šai jūrā un jutās līdzīgs Zigfrīdam, kas, rituālu pildīdams, mazgājas melnajās uzvarētā pūķa asinīs.

— Es jūs sapratu, mans fīrer! — viņš svinīgi noteica.

Hitlers apmierināts pamāja un sacīja:

— Protams, augstākie virsnieki saņems vajadzīgās instrukcijas. Bet tu esi manas acis. Tu esi manas ausis. Un, ja tev zināms kaut kas tāds, kas nesaskan ar maniem nolūkiem, tev tūlīt tas jāziņo man. Es došu norādījumu fon Lēbam, lai tavi ziņojumi tiktu pārraidīti nekavējoties.

Viņš paspēra dažus soļus pa istabu.

— Visa kampaņa prasīs, kā jau esmu teicis, pusotra mēneša, augstākais — divus mēnešus, — Hitlers sacīja it kā savā nodaba, Danvicā neskatīdamies, — pēc tam atliks, tā sacīt, detaļas. Administrācijas izveidošana, Himlera pasākumi un tā tālāk . .. Viens otrs mani mēģina biedēt ar Krievijas ziemu. Mēs taču ziemā nekarosim! — Hitlers pēkšņi iebļāvās augstā, spiedzīgā balsī. — Starp citu, — viņš mierīgi piebilda, — šogad Krievijā būs mīksta ziema.

— Vai tas ir meteorologu pareģojums? — nedroši jautāja Danvics, kas ne vienreiz vien bija dzirdējis par briesmīgo Krievijas ziemu.

— Pie velna meteoroloģiju! — Hitlers atkal nikni iebrēcās. Viņš pārvilka ar plaukstu pār mitro pieri, atmeta atpakaļ pielipušu matu šķipsnu. Pēc tam viņš ierunājas klusākā balsī:

— Mēs ieejam jaunā ciklā. No mūž.īgā ledus pārejam uz uguns ciklu. Mani karavīri ir pirmie, kas nes maģisko liesmu. Ziema kritīs uz ceļiem viņu vaiga priekšā.

Hitlers atkal piegāja pie Danvica un, it kā pievērsdamies nevis viņam, bet citiem neredzamiem klausītājiem, iesaucās:

— Nē, ziemā mēs nekarosim! Divkauju ar vācu armiju krievi izturēs ne ilgāk ka sešas nedeļas. Es to zinu, zinu!

Viņš pacēla roku ar izstieptu rādītājpirkstu — kā zvērēdams.

— Klausies, — Hitlers turpināja, atkal pievērsdamies Danvicam, kas viņā raudzījās kā apburts, — par manu vardu pareizību tu pārliecināsies, tiklīdz satiksies ar krieviem. Pārbaudi jau pirmo sagūstīto krievu. Viņa izturību. Viņa garīgo spēku. Atrodi līdzekli, kā to izdarīt. Un tu sapratīsi, ka neviens no viņiem nav spējīgs stāties mums pretim. Kad viņi nokļūs aci pret aci ar mums, viņu niecīgums parādīsies visā kailumā. Viņu ideoloģija, viņu uzticība komunismam nolobīsies kā lieka čaula, izputēs kā pelni vēja, tiklidz pār viņu galvām pacelsies nacionālsociālisma zobens. Un tagad dodies ceļā, major Danvic! Kad taure aicinās kaujā, tev jābut uz vielas, pirmajās rindās. Ardievu!

Vilt

Cilvēki visā pasaulē un arī gandrīz visi padomju cilvēki bija pārliecināti, ka Staļins dzīvo Kremlī, lai pašā nelielajā trīsistabu dzīvokli, ko savā plaši pazīstamajā grāmatā aprakstījis Anrī Barbiss.

Patiesībā Staļinam gan bija Kremlī dzīvoklis — pārbūvētas istabas ar biezām sienām un augstiem griestiem vecajā senātā ēkā, bet viņš tur nedzīvoja jau daudzus gadus.

Kopš trīsdesmito gadu sākuma viņa pastāvīgā, iemīļota dzīves vieta bija vasarnīca Maskavas tuvumā — Volin skojes ciematā blakus Kuncevai.

Staļina darba kabinets Kremli atradās otrajā stāvā tai pašā ēkā, kur bija viņa dzīvoklis.

Tāpēc, kad darba diena bija beigusies — oficiāli tas bija ap septiņiem astoņiem vakara, — Staļins nokāpa leja pusdienās.

Pusdienas parasti ieilga, Staļins nevarēja ciest vientulību un tikai retumis iegriezās dzīvokli viens, tomēr viņš nekad nepalika pārnakšņot Kremlī un ap vienpadsmitiem vakarā piecēlās no galda, lai dotos uz Volinskoji.

Garas, melnas automašīnas izbrauca no Kremļa pa Bo nivicka vārtiem. Vienā no tām sēdēja Staļins.

Tur, kur beidzās pilsēta un Dorogomilovas iela kļuva par Minskas šoseju, mašīnas pagriezās pa kreisi un sāka joņot pa šosejai paralēlu aleju.

Virs pagrieziena uz aleju karājās «ķieģelis» — ceļa zīme, kas aizliedza tur braukt jebkuram transportlīdzeklim.

Melnās mašīnas lielā ātrumā drāzās pa aleju, tad iegriezās citā — perpendikulārā alejā, kas atradās kreisajā pusē, pēc tam pagriezās pa labi un brauca pa trešo aleju, kas veda kalnā ...

Ceļš izbeidzās pie augstiem, necaurredzamiem dēļu vārtiem ar mazu lodziņu. Kad tuvojās mašīnas, vārti atvērās tik laicīgi, ka šoferi varēja pa tiem iebraukt, nemaz neapstājušies.

Tur, Maskavas tuvumā, tomēr tālu no tās trokšņa, aiz augsta dēļu žoga, kam gandrīz cieši klāt piekļāvās biezs mežs, atradās koka māja, kurā Staļins pēdējos gados pavadīja katru rītu, katru vakaru un nakti.

... Tonakt, tāpat kā parasti, viņš strādāja līdz pustri jicm, sēdēdams pie gara ēdamgalda, kam viens gals bija apkrauts ar papīriem un laikrakstiem; šis galds mēdza aizstāt rakstāmgaldu.

Staļina dienas režīms bija tāds: ap trijiem naktī viņš devās uz mazu istabiņu, kuras sienas bija gluži tadas pašas kā viņa kabinetā Kremlī — apakšā finieris, kas izskatījās pēc kodināta ozolkoka, augstak — linkrusts, un likās tur gulēt uz. naktsguļai uzklātā dīvāna. Blakus uz galdiņa bija Kremļa iekšējā telefona aparāts, bet naktī Staļins to parasti nelietoja.

Viņš gulēja ilgi — līdz. vienpadsmitiem vai pat divpadsmitiem dienā, tad piecēlās un devās uz dārzā ierīkoto lapeni. Tur viņam aiznesa brokastis, laikrakstus un rīta pastu.

Divos dienā melnās mašīnas izbrauca pa Kuncevas vasarnīcas vārtiem. Kādā no tām sēdēja Staļins, bet, kurā īsti, — to neviens nezināja.

Mašīnas joņoja pa ierasto ceļu un drīz vien pa Boro vicka vārtiem iegriezās Kremlī.

Tāds bija Staļina dienas režīms, un tas bija obligāts ari tiem, ar kuriem kopā viņš strādāja vai kuri varēja būt viņam vajadzīgi, — Politbiroja locekļiem, taulas komisāriem, militārajiem vadītājiem.

Tāds bija viņa režīms arī 1941. gada divdesmit pirmajā jūnija, kas iekrita sestdienā.

... Pustrijos naktī Staļins devās gulēt. Pusstundu vēlāk likās gultā arī smagnējs neliela auguma ģenerālis — Apsardzes pārvaldes priekšnieks.

Gaisma logos nodzisa.

Kad apsardzes priekšnieka istabā iezvanījās telefons, ģenerālis to sākumā nedzirdēja. Daudzajos darba gados viņš bija pieradis, ka tad, kad Staļins aizgājis gulēt, visiem citiem laiks tikpat kā apstājas. Neviens, kas zināja Staļina paradumus, nevarēja iedrošināties zvanīt uz šejieni tāda stundā.

Tāpēc ģenerālis gulēja ciešā miegā, bet pamodies nespēja uzreiz aptvert, ka zvana telefons. Viņš īgni saviebās, pastiepa roku, iededza gaismu un palūkojās pulkstenī. Tas radīja desmit minūtes uz pieciem. Apsardzes priekšnieks paņēma klausuli, juzdams reizē neizpratni, ziņkārību un vēlēšanos izrāt zvanītāju, un īgni vaicāja:

— Kas zvana?

Runātāju viņš tūlīt pazina pēc balss. Tas bija Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieks.

Palūdz biedru Staļinu! — pazīstamā balss skarbi pieprasīja.

— Ko? Vai tūlīt? — apsardzes priekšnieks jautāja, nekā nesaprazdams. — Biedrs Staļins gul.

— Es tev saku: uzmodini! — štāba priekšnieks pavēlošā balsī kliedza klausulē. — Vācieši bombardē mūsu pilsētas!

Bridi apsardzes priekšnieks klusēja, aizvien ciešāk žņaugdams plaukstā klausuli. Beidzot viņš dobji sacīja:

— Pagaidi.

Nolicis klausuli uz galda, viņš kreklā noslaucīja sasvīdušo plaukstu, tad uzmeta uz pleciem mēteli un steidzīgi izgāja no istabas.

... Apritēja dažas minūtes, iekams Staļins paņēma klausuli.

— Staļins, — viņš paklusi teica.

— Biedri Staļin, — atskanēja Ģenerālštāba priekšnieka skaidrā balss, — es zvanu aizsardzības tautas komisāra uzdevumā. Vācieši bombardē mūsu pilsētas ...

Viņš apklusa. Klusēja ari Staļins. Bija dzirdama tikai viņa smagā, mazliet čērkstošā, smēķētājam raksturīgā elpa.

— Kur ir tautas komisārs? — Staļins beidzot jautāja, un ģenerālim vada otrā galā šķita, ka Staļins to vaica tikai tāpēc, lai apstādinātu laiku, aizkavētu tā plūdumu, pastieptu to garumā.

— Pa tiešo vadu runā ar Kijevas kara apgabalu, štāba priekšnieks steidzīgi atbildēja.

Atkal iestājās klusums.

«Kāpēc viņš klusē, kāpēc? .. .» Ģenerālštāba priekšnieks sev vaicāja mokošā nepacietība. Tomēr pat tada mirkli viņš neuzdrošinājās pārtraukt klusumu. Viņš bija armijas ģenerālis — enerģisks un drošsirdīgs. Šis cilvēks likās radīts karam, atzina tikai tā likumus — savas tēvzemes aizstāvēšanas loģiku, domāja, ka izšķīrējā brīdī tās priekšā kļūst maznozīmīgi cilvēki, dienesta pakāpes, subordinā cija. Un tomēr ari viņš neuzdrošinājās pārtraukt Staļina klusēšanu.

Ģenerālis pacietīgi gaidīja, kad Staļins sāks runāt, bet acu priekšā neatvairāmi atkal un atkal parādījās tā aina, kuras liecinieks un dalībnieks viņš bija vakar.

. .. Kopā ar maršalu viņš ieradās pie Staļina, lai paradītu ārkārtīgi svarīgu ziņojumu. Mapē, ko bija paņēmis līdz Ģenerālštāba priekšnieks, atradās šifrēta Kijevas kara apgabala telegramma. Pavēlnieks ziņoja, ka mūsu karaspēka izvietojumā ieradies pie mums pārbēdzis vācu kareivis. Šis kareivis stāstījis, ka viņa karaspēka daļa izziņota pavēle nākamās dienas rītausmā sākt karadarbību pret PSRS. Kareivis teicis, ka viņš esot komunists, Padomju Savienības draugs un nolēmis riskēt ar dzīvību, lai par draudošajām briesmām pavēstītu Krievijai.

Kopā ar šifrēto ziņojumu mapē atradās ari pavēles projekts, kurā bija runa par rietumu apgabalos dislocēta karaspēka pilnīgu sagatavošanu kaujai. Šis projekts vēlāk tika iesniegts Staļinam izskatīšanai.

. . . Viņš stāvēja pie sienas zem Marksa un Engelsa ģīmetnēm, lēnām aizsmēķēja pīpi, degošu sērkociņu rāmi kustinādams virs tabakas, un klusēdams klausījās maršala ziņojumā. Tad lēniem, nedzirdamiem soļiem piegāja pie garā sēžu galda, iemeta apdegušo sērkociņu masīvā vara pelnu traukā, gausi pagriežas pret abiem militārajiem darbiniekiem, kas stāvēja gar sāniem nolaistām rokām, un vēsi jautāja:

— Vai varat galvot, ka šo jūsu pārbēdzēju vācieši paši nav mums atsūtījuši?

Un viņa dzedrais nelielo, mazliet piemiegto acu skatiens pievērsās maršalam un ģenerālim, kas stāvēja gandrīz cieši blakus.

Tie abi klusēja.

— Vai esat pārliecināti, ka tā nav provokācija? — Staļins vaicāja, mazliet paceldams balsi un šoreiz pievērsdamies Ģenerālštāba priekšniekam.

Starp tiem cilvēkiem, kas bija ap Staļinu, kas varēja tikt viņam klāt un runāt ar viņu, droši vien nebija neviena tada, kurš būtu uzdrošinājies kategoriski noraidīt šādu varbūtību.

Viņi taču zināja: Staļinam mūždien ir prātā doma, ka iespējama vācu, angļu vai franču provokācija, ka iespējams mēģinājums Padomju Savienību ievilkt karā, un šī doma nesaraujami saistīta ar citu, jau sen iesīkstējušu domu — nekādi nepaļauties šai provokācijai.

Turklāt jebkuram cilvēkam, kam gadijas runāt ar Staļinu vai vismaz viņā klausīties, likās neapšaubāms un pats par sevi saprotams tas, ka Staļins zina vairāk par viņu, redz tālāk par viņu un ka Staļina rīcībā ir ziņas, kas nav pieejamas nevienam citam.

Loģika, kura bija izveidojusies saskarē ar Staļinu, ilgos gados nostiprinājusies pārliecība par viņa intelektuālo pārākumu, viņa spēju redzēt tālāk un dziļāk, nekā redz visi citi, ari tagad mudināja maršalu un ģenerāli piekrist Staļinam, atzīt viņa aizdomas par pamatotām.

Tomēr šoreiz notika citādi.

Ģenerālštāba priekšnieks mazliet atmeta atpakaļ smago, masīvo galvu un noteikti atbildēja:

— Nē, biedri Staļin. Pārbēdzējs nemelo.

Blakus stāvošajam maršalam šķita, ka ģenerāļa dzīvē tūlīt notiks kaut kas nelabojams. Viņš zināja, ka Staļins nepacels balsi, nesašutīs, neparādīs nekādās redzamas dusmu pazīmes. Bet iespējams, ka viņš pateiks kādu no saviem īsajiem, neapstrīdamajiem, pazemojošajiem teicieniem, kas skan kā aforismi un uz ilgu laiku jau noteikuši daudzu cilvēku likteni.

Nekas tāds tomēr nenotika.

Brītiņu Staļins klusēdams raudzījās štāba priekšniekā, tad gausi ielika mutē pīpi, dziļi ievilka dūmu, lēnām pastaigājās šurp un turp pa istabu. Satraukumu, kas šajos apstākļos likās tik dabisks, viņš neparādīja ne žestos, ne vārdos, ne gaitā. Beidzot Staļins apstājās pie garā galda un paklusi sacīja:

— Nolasiet karaspēkam domātās direktīvas projektu!

Ģenerālštābā priekšnieks steidzīgi izņēma papīra lapu,

palūkojās apkārt, kur nolikt pašu mapi, piegāja pie galda, nolika mapi tur, tad strauji pagriezās un, aizgājis atpakaļ agrākajā vietā, sāka skaļi lasīt...

Atkal iestājās klusums. Slaļins cītīgi skrapstlja laukā nesadegušo tabaku, pīpi turēdams virs pelnu trauka, tad atvēra uz galda nolikto papirosu «Gercegovina flor» kārbiņu, izņēma divus papirosus, izkratīja ārā tabaku, tukšas papīra čaulītes iemeta pelnu traukā un sāka no jauna piebāzt pīpi.

Atkal lēni kustinādams degošu sērkociņu virs tabakas, viņš gausi aizsmēķēja un sacīja:

— Tada direktīva uzskatāma... par priekšlaicīgu. Uzrakstiet citu — īsāku. Tās galvenā doma — naktī uz divdesmit otro jūniju uz robežas iespējamas provokācijās. Mums jābut gataviem, tomēr... — Viņš mirkli apklusa, tad, it kā atvairīdams kaut ko neredzamu, pamāja ar roku, kurā bija saņemta pīpe, un piebilda: — Tomēr mums nav jāļauj sevi izprovocēt.

...Staļins joprojām klusēja. Klusēja arī ģenerālis vada otrā galā, piespiedis pie auss Kremļa telefona klausuli un žņaugdams to plaukstā tik stipri, ka viņam iesāpējās roka, bet acu priekšā vēl vienmēr stāvēja tas, kas pirms divpadsmit stundām bija noticis Staļina kabinetā Kremlī.

«Par ko viņš pašlaik domā, par ko?!» ģenerālis nepacietīgi pūlējās saprast, uzminēt.

Bet Staļins sēdēja uz dīvāna — pusapģērbies, uzliecies uz telefona galdiņa, juzdams, ka milzīgs smagums aizvien vairāk un vairak spiež viņu pie zemes. Viņš nolaida uz galda klausuli, joprojām to turēdams rokā sažņaugtu. Un viņa acu priekšā bija tā pati aina, ko domās skatīja tas cilvēks, kas pašreiz, klausuli pie auss piespiedis, ārkārtīgi satraukts neizpratnē sev jautāja: kāpēc Staļins klusē?

Jti, šajos mirkļos viņi redzēja viens otru, redzēja tādus, kādi viņi bija stāvējuši viens otram pretim pirms divpadsmit stundām pēdējās tikšanās laikā.

Viņu domas tomēr bija dažādas.

«Tā bija kļūda,» ģenerālis sprieda, «ka Staļins neticēja tam vācu kareivim, neticēja mums, aizliedza izdot pavēli, atraisīt, rokas karaspēka daļu un vienibu komandieriem ... Bet kāpēc viņš klusē tagad, kāpēc viņš kā citkārt enerģiski nedod rīkojumus, kas šobrīd būtu vienīgi pareizie? ...»

«Kas tur īsti notiek uz robežas?» tai pašā laikā domāja cilvēks, kurš atradās klusā, ar augstu žogu no meža nošķirtā koka mājā un cieši spieda rokā telefona klausuli. «Vai tikai tā nav panikas celšana? Histērija, kas raksturīga cilvēkiem, kuri nespēj iedziļināties parādību būtībā un redz vienīgi to virspusi? Pēc visa spriežot, viņi nešaubās, ka tam kareivim bijusi taisnība. Bet vai meli bieži vien neparādās neapšaubāmas patiesības izskatā? Vai tad šī bombardēšana, kuras vērienu panikas cēlēji droši vien pārspīlē, nevar būt tikai viens posms labi pārdomātu provokāciju virknē?

Nē, Hitlers nav tik liels muļķis, lai sāktu karu pret Padomju Savienību, kamēr nav beidzis karu ar Angliju. Sī bombardēšana neapšaubāmi ir provokācija, un tik grandiozs vēriens tai ir arī vajadzīgs, lai radītu paniku cilvēkos, kuriem ir vāji nervi. Hitlers droši vien gaida tādu pretdarbību, kas viņam dotu iespēju pārliecināt, vāciešus un savus satelītus, ka Padomju Savienība sākusi agresīvu karu. Vai tad ir izslēgts, ka viņš tomēr spējis vienoties ar Angliju? Varbūt šī vecā lapsa, šis visniknākais komunisma ienaidnieks Čerčils pierunājis vāciešus mai nīt trieciena virzienu un Hitleram tagad pasaules sabiedriskas domas priekšā jāattaisno savs nākamais solis? ...»

Jo ilgāk Staļins par to domāja, jo ciešāka kļuva viņa pārliecībā par tāda pieņēmuma pareizību. Beidzot viņš pielika telefona klausuli pie auss un sacīja lēni un klusi, pārlieku klusi pat salīdzinājumā ar viņa parasto runas veidu:

Tūlīt brauciet uz Kremli! Kopā ar tautas komisāru.

Viņš nolika klausuli, atbildi negaidījis.

• • ■ Pagāja ne vairāk kā pusstunda, un garās, melnās mašīnas izslīdēja pa dēļu vārtiem, kas pēkšņi atvēras.

h'lu kustības regulēlaji, kuriem tika dots rīkojums pa se loktoru, steidzīgi ieslēdza sarkano gaismu visa ceļa no Dorogomilovas ielas līdz Arbatam, ieskanejas brīdinājuma zvans sargu mājiņā pie Barovicka vārtiem. Retie gājēji, kuri bija sastopami ielās šai agrajā svētdienas rītā, ar cieņas un sapratnes pilnu skatienu pavadīja mašīnas, kas joņoja pa ielas vidus daļu, un, nemaz nešaubīdamies, ka vienā no tām sēž Staļins, nodomāja: «Strādā . .. strādā gan! ... Tik vēla stunda, bet viņš vēl neguļ... Neguļ! .. . Lieli darbi darāmi! ...»

Cilvēki steidzās mājās no ciemiem, no restorāniem, no sestdienas ballītēm. Daži nesa patafonu, čemodāniņu ar platēm, citi stāvēja ielu stūros, cerēdami noķert tukšu taksometru. Visi steidzās drīzāk nokļūt mājās, priecājās par atpūtas dienu, kas jau sākusies, par to, cik labi, ka varēs ilgāk pagulēt, bet pēc tam, ja laiks būs jauks, aizbraukt uz Himkiem vai Sidraba birzi, vai Lauksaimniecības izstādi.,.

Visu, visu ko varēs darīt, jo tie, no kuriem atkarīga viņu rītdiena, viņu nākotne, neguļ pat nakti. Un viena no melnajām mašīnām, kas tikko aizdrāzās garam, sēdēja Staļins — visgudrākais, visdarbīgākais cilvēks, kas visu spēj paredzēt, kas nepazīst ne miega, ne atpūtas, viņus sargādams no briesmām, no ienaidnieku tīkojumiem, dižens cilvēks ...

Kad maršals un armijas ģenerālis iegāja Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja kabinetā, kura sienas bija apdarinātas ar ozolkoka paneli un linkrustu, garajam sēžu galdam abās pusēs jau sēdēja Politbiroja locekļi.

Staļins turēja rokā ar tabaku piebāztu, bet neaizsmē ķētu pīpi. Uz militāro darbinieku sveicieniem viņš neatbildēja, tikai dobji sacīja:

— Ziņojiet!

Maršals īsi pastāstīja par stāvokli: ienaidnieks bombardējis Murmansku, Tallinu, Kijevu, Mogiļevu, Odesu ... Vācu karaspēks uzbrūk visai rietumu robežai.

Viņš centās runāt mierīgi, nepiešķirt vārdiem emocionālu nokrāsu, tomēr tie skanēja kā pērkona grāvieni. Kad maršals bija beidzis, iestājās klusums. Visu skatieni pievērsās Staļinam. Bet ari Staļins klusēja un ar īkšķi cītīgi slūķēja pīpē tabaku.

Beidzot viņš ierunājās:

— Sakiet — vai jums nešķiet, ka tā var būt provokācija?

lakās, šos vārdus viņš izrunā parastajā, neizteiksmīgajā balsī, kurai nav gandrīz nekādu intonāciju. Tomēr ikviens, kas Staļinu bieži bija dzirdējis runājam, tagad vaļēja saklausīt viņa balsī kādu jaunu, agrāk neiedomājamu, gandrīz vai lūdzošu pieskaņu.

Tāpēc istaba jutoņa kļuva vēl trauksmaināka.

Bet Staļins gaidīja atbildi. Viņš jautājoši vērās maršalā un ģenerālī, galvu drusku atliecis atpakaļ un mazliet izvirzījis uz priekšu zodu; roka, kurā bija saņemta pīpe, gluži kā pulksteņa rādītājs vienmērīgi apvilka pusloku un tad pacelta sastinga gaisā.

Visi, kas tobrīd atradās lielajā istabā, sēdēja tur pie galda, bet it īpaši abi militārie darbinieki — viens kalsns, ar maršala zvaigznēm uz zīmotnēm un otrs drukns, stūrains armijas ģenerālis ar masīvu galvu un smagu zodu — juta, ka pašlaik Staļina visdedzīgākā vēlēšanās ir saņemt apstiprinošu atbildi.

Nejauši vai tīšām, bet, atbildi gaidīdams, Staļins vērīgi paraudzījās ģenerālī, un ģenerālis saprata, ka jāatbild ir viņam.

Ģenerālis labi zināja, ka šim nelielā auguma cilvēkam pelēkā, cieši aizpogātā frencī, mīkstos zābakos, kas viņa soļus padara nedzirdamus, bieži vien tiek dotas tieši tādas atbildes, kadas, pēc atbildētāju nekļūdīgās nojautas, viņš grib'dzirdēt.

Varbūt šīs rūgtās jūtas bija ietekmējušas ģenerāli, kad viņš atbildēja skaļak, skarbāk un tiešāk, nekā bija nodomājis:

— Kada tur var būt provokācija, biedri Staļin? Uz mūsu pilsētām taču krīt bumbas!

Staļins nepacietīgi pamāja ar roku un īgni sacīja:

— Vācieši ir plaši pazīstami provokāciju meistari. To labad viņi spējīgi bombardēt pat savas pilsētas.

Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā meklēdams ierasto piekrišanu.

Visi klusēja.

Staļins pagāja nedzirdamiem soļiem pa istabu un apstājās pretim Molotovam, kas sēdēja aiz galda.

— Steidzīgi jāsazinās ar Berlīni, — viņš sacīja, ar izlocīto pīpes kātu rādīdams uz Molotovu. — Jāzvana Vacijas

vēstniecībai.

Likās, visi atviegloti uzelpo: Staļina vārdos jau bija runa par zināmu rīcību, bet rīcību, pavēli tagad no viņa gaidīja visi.

Molotovs steidzīgi piecēlās un piegaja pie telefonu galdiņa, kas atradās blakus lielajam rakstāmgaldam. Paņēmis kāda aparāta klausuli, viņš pusbalsī deva norādījumu Ārlietu lautas komisariāta dežurantam.

Iestājās klusums. Staļins atsāka nemitīgo staigāšanu — gar sienu uz priekšu un atpakaļ. Viņš joprojām staigaja ar neaizdedzinātu pīpi rokā un tikai reizumis pagrieza galvu, vēl vairāk palēnināja soļus, it kā pūlēdamies ko saklausīt. Tiem, kas bija tur sapulcējušies, šķita, ka viņš grib sadzirdēt tālas kanonādes dunoņu.

Iezvanījās telefons. Molotovs, kas nemaz nebija atgājis nost no galdiņa, aši paķēra klausuli. Īsu brīdi viņš klusēdams klausījās. Tad teica: «Lai brauc,» — nolika klausuli un, pagriezies pret Staļinu, mazliet stostīdamies, sacīja:

— Sšūlenburgs grib tūlīt mani satikt. Viņam esot svarīgs ziņojums. Teicu, lai brauc šurp.

— Ej! — Staļins īsi sacīja.

Molotovs straujiem soļiem izgāja no istabas.

Atkal iestājās klusums. Maršals un ģenerālis joprojām stāvēja istabas vidū. Neviens viņus neuzaicināja sesties. Bet arī pats Staļins nesēdēja, tāpēc tas izskatījās dabiski. Tāpat viņi bija stāvējuši pirms divpadsmit, nē, tagad jau pirms trīspadsmit stundām, kad notika saruna par pārbēdzēju. Stāvējuši tanis pašas vietās. «Kaut laiku varētu pagriezt atpakaļ, apturēt, trīspadsmit stundas padarīt par nebijušam!» Ģenerālštāba priekšnieks domāja, un šai mirklī viņa skatiens sastapās ar Staļina skatienu.

Ģenerālim šķita, ka Staļins nolasījis viņa domas un tagad nenovērš no viņa saltās, vērīgas acis, it kā pārmezdams: «To mēs vēl redzēsim, biedri armijas ģenerāli! Kara lietas jūs labi saprotat, bet no politikas sajēdzat daudz mazāk. Jūs nespējat uzminēt viltīgos ienaidnieku nodomus. Bet es — es redzu viņiem cauri. Un laiks to pierādīs.»

Ģenerālis zināja, ka Staļins necieš, ja kāds, juzdams viņa vērīgo skatienu, nolaiž acis. Pēc viņa domām, spēja izturēt šo skatienu un nenovērst acis bija cilvēka patiesuma un vaļsirdības pazīme.

Taču šoreiz armijas ģenerālis, šis pamazā auguma cilvēks ar platiem, taisniem pleciem, lielu galvu un smagu zodu, raudzījās Staļinam tieši acīs ne jau tāpēc, ka būtu baidījies par sevi.

Nē, viņam tikai ļoti gribējās, lai Staļinam būtu taisnība. Vērīgajā Staļina skatienā ģenerālis gribēja pamanīt pašpaļāvību, viņš gribēja pārliecināties, ka Staļins zina kaut ko tādu, par ko nav jausmas nevienam citam šai istabā, bet kas galu galā radikāli grozīs stāvokli.

Beidzot Staļins novērsās no ģenerāļa un atkal pagāja dažus soļus gar sienu uz priekšu. Lai gan soļi uz paklāja nemaz nebija dzirdami, ģenerālim šķita, ka ausīs atbalsojas to dunoņa. Staļins staigāja šurp un turp, un šī kustības atkārtošanās lika atcerēties svārstu.

Tagad viņš ne uz vienu neskatījās, toties uz viņu skatījās visi, kas atradās istabā, un likās, ka neredzami pavedieni stiepjas no viņiem uz Staļinu. Kad Staļins gaja uz istabas otru galu, visas galvas bija pavērstas uz to pusi. Kad viņš pagriezās atpakaļ, visi, acis nenolaizdami, pēli ja viņa sejas izteiksmi, gaidīja svarīgus, izšķirošus vārdus.

Staļins tomēr klusēja.

Šķita, spriegajā klusumā neviens nepamana, ka istabā atkal ienācis Molotovs. Tieši nevienam nepievērsdamies, viņš dobjā balsī sacīja:

— Vācijas valdība pieteikusi mums karu.

Šie vārdi lika Staļinam apstāties ceļā uz istabas otru galu.

Izdzirdis tos, viņš strauji apgriezās. Un šai mirklī visi pamanīja, ka viņā notikusi grūti nosakāma, bet neapšaubāma pārmaiņa.

Staļins paspēra dažus nedrošus soļus, tikai ne ierastajā virzienā, bet uz istabas vidu. Tad, joprojām it kā neko ap sevi neredzēdams, piegāja pie galda un lēnām, gluži ka taustīdamies, noslīga brīvā krēslā. Viņš sēdēja sagumis, galvu nodūris, piebāzto, bet vēl vienmēr neaizkūpināto pīpi nolicis uz galda. Šī pīpe, kas miljoniem cilvēku iztēlē allaž bija saplūdusi kopā ar Staļina roku, it kā būtu bijusi tās dabisks turpinājums, tagad pamesta un nevienam nevajadzīga gulēja uz platā galda — tāds mazs, izlocīts koka gabaliņš. Beidzot Staļins pacēla galvu un, ar pirkstu rādīdams uz militārajiem darbiniekiem, sacīja:

— Tūlīt dodiet mūsu karaspēkam direktīvu atsist ienaidnieka uzbrukumus. Tomēr, — viņš turpināja, pēkšņi paceldams balsi un it kā strīdēdamies ar neredzamu oponentu, — pavēliet pagaidām robežu nešķērsot. — Pēc īsa brīža viņš klusākā balsi piemetināja: — Uz aviāciju tas neattiecas. Varat iet.

Pēdējos vārdus viņš pateica gandrīz tikpat mierīgi un valdonīgi kā parasti, tomēr visiem kļuva rūgti ap sirdi, jūtot, ka šoreiz viņa balss neskan gluži dabiski.

Staļins bija nospiestā, nomāktā garastāvoklī, un to saprata visi.

Kā nākamajā dienā, tā arī divās turpmākajās dienās ne Staļins, ne viņam tuvākie vadošie biedri vēl nespēja iedomāties, kā veidosies militārā situācija, nespēja pilnībā paredzēt, cik lielas būs valstij draudošās briesmas.

Staļins un Politbiroja locekļi bija pārliecināti par Sarkanas Armijas varenību. Viņi nemaz nešaubījās, ka jau vistuvākajā laikā ienaidnieks tiks atsists un padzits no padomju teritorijas, — ziņas par robežsargu pašaizliedzīgo pretošanos un neatlaidīgajām aizstāvēšanās kaujām Ukrainā it kā apstiprināja šis pārliecības pareizību.

Sauļu un Rava Ruskajas virzienā ienaidnieks, kas bija iespiedies mūsu teritorijā, tika sakauts un atsviests atpakaļ pāri robežai. Dienvidrietumu virzienā padomju karaspēks atguva vāciešu sagrābto Peremišļu . ..

Tomēr tai pašā laikā krājās arī cilas — trauksmainas, draudīgas ziņas.

Jau 22. jūnija pēcpusdienā visas frontes saņēma pavēli pāriet izšķīrējā uzbrukumā ienaidnieka galveno triecienu virzienos. Nākamajās trijās dienās kļuva skaidrs, ka sāktais pretuzbrukums, bez šaubām, gan aizkavējis ienaidnieka virzīšanos uz priekšu, tomēr nekādā ziņa nav sasniedzis paredzētos mērķus. Aizvien jauni un jauni ziņojumi liecināja, ka nodoms dot prettriecienu un karadarbību novirzīt uz ienaidnieka teritoriju nav realizējams. Lielu zaudējumu novājinātais padomju karaspēks gan pašaiz iiedzigi cīnījās, tomēr nespēja nedz ienaidnieku apturēt, nedz likvidēt dzijos frontes pārrāvumus. Sevišķi grūts stāvoklis bija radies Baltkrievija.

Vēlu vakarā Staļins kopa ar dažiem Politbiroja locekļiem negaidot ieradās Aizsardzības tauLas komisariātā Frunzes ielā.

Iedams iekšā tautas komisāra kabinetā, Staļins izskatījās mierīgs un pašpārliecināts. Tomēr tieši tur, valsts militāras vadības centrā, viņš pirmoreiz pavisam konkrēti sajuta, cik lielas ir draudošās briesmas. Ienaidnieka tanku grupas tiecās saņemt knaiblēs Minsku, un šķita, ka nekas nespej apturēt to virzīšanos uz priekšu. Ar mūsu karaspēku, ko ienaidnieka triecieni spieda atkāpties, sakaru nebija . ..

Staļins, kas parasti bija ārēji mierīgs, runā un kustības gauss, šoreiz nespēja savaldīties. Ar nikniem, aizskarošiem pārmetumiem viņš uzbruka gan tautas komisariāta, gan Ģenerālštābā darbiniekiem. Tad, ne uz vienu neskatīdamies, sagumis, galvu nodūris, izgāja ārā, iesēdās mašīnā un aizbrauca uz savu Kuncevas mītni.

...Neviens nezināja, ko tajās dienās domāja Staļins. Neviens viņu neredzēja. Kremlī viņš nerādījās. Neviens nedzirdēja viņa baisi telefona klausulē. Viņš nevienu neaicināja pie sevis. Un neviens no tiem, kas šajās dienās ik brīdi gaidīja viņa izsaukumu, neuzdrošinājās braukt neaicināts . ..

Politbiroja locekļiem, tautas komisāriem, Aizsardzības tautas komisariāta vadītājiem, Ģenerālštāba un armijas Politiskas pārvaldes darbiniekiem uzreiz radās tūkstošiem lielu un mazu pienākumu — dažādu militāru pasākumu realizēšana valsti un frontēs. Neviens nebija bez darba.

No agra rila līdz vēlai naktij būdami aizņemti ar neatliekamiem pienākumiem, viņi tomēr ne vienreiz vien sev vaicāja: «Bet kur ir Staļins? Kāpēc viņš klusē?>'

Ko dornaja, ko darīja tajās garajas, briesmīgajās stundās cilvēks, kas šķita visspēcīgs un likās zinām visu? To var tikai minēt. Tonakt viņš izgāja no Aizsardzības tautas komisariāta gluži kā transā, nekā neredzēdams. Iekapa mašīnā. Iedegas un nodzisa gaismas signāli, dobji ķērca signāltaure, kuras pūtienus izdzirdušas, metās sānis pre limbraucošās automašīnas. Nedzirdami atvērās necaurredzamie Kuncevas vasarnīcas vārti...

Varbūt viņš klusēdams iegāja istabā, kas viņam bija reizē ēdamistaba un kabinets, pabīdīja sāņus papīru un laikrakstu kaudzi, apsēdās pie galda un sajuta stipras sāpes sirds apvidū. IJn negribēja tām lāgā ticēt. Viņš slimoja reti, pret ārstiem izturējās nevērīgi — kā jau spēcīgs, veselīgs cilvēks.

Tiesa, vienu vai divas reizes gadā Staļins tomēr lava ārstam sevi izmeklēt. Ēdamistabas trauku skapi glabājas dažas zāļu pudelītes ārkārtējam gadījumam. Tomēr viņš nekad tās nelietoja.

Tagad, varbūt pirmo reizi ilgu gadu laika, Staļins {negāja pie ēdamistabas skapja, atvēra to, paraudzījās uz pudelītēm un, tām nepieskāries, gluži mehāniski aiztaisīja durtiņas.

Neparastiem, šļūcošiem soļiem viņš lēnam staigaja pa mīksto, pūkaino grīdsegu — laikam gan vienīgo greznuma priekšmetu, kam bija atradusies vieta šai maja, apstājās pie loga un palūkojās dārzā.

Viņam patika rīta pusē sēdēt un lasīt lapene, ap kuru auga ķiršu koki, patika raudzīties baltos ābeļu ziedos.

Staļins atvēra logu, dziļi ievilka elpu, tomēr nejuta parasto, daudzveidīgo aromātu, kas plūst no augiem. Viņam šķita, ka gaiss ir pilns ar sīvu deguma smaku. Aizvēris logu, viņš atgriezās pie gara galda un atkal apsēdas.

«Kā tas varēja notikt? Kā? ... Kāpēc mūsu karaspēks atkāpjas?» Staļins domās sev jautaja.

Tas bija tas pats jautājums, ko ļoti drīz sev uzdos miljoniem padomju cilvēku gan aizmugurē, gan frontē.

Un viņš nespēja uz šo jautājumu atbildēt. Staļins parasti nemēdza ļauties apcerei. Viņš vienmēr bija enerģisks, savā viengabalainībā un mērķtiecībā pat rupjš. Saubiša nos, svārstīšanos viņš uzskatīja par lielu cilvēka netikumu — no visiem pasaules literatūras tēliem Hamlets bija tas, kurš viņam visvairāk nepatika.

Tomēr Staļina rīcībā un it ka viengabalainajā raksturā bija lielas pretrunas.

Jā, no vienas puses, viņš bija revolucionārs, kas bezgalīgi uzticīgs komunisma uzcelšanas idejai. Pēc viņa ierosmes tika pieņemti un viņa vadībā realizēti visi svarīgākie lēmumi valsts dzīvē. Ar viņa vārdu bija saistīta partijas cīņa pret dažādiem opozīcijas grupējumiem, kurus vienoja neticība tam, ka vispār Krievijā iespējams uzcelt sociālismu, vai arī tiem šķita, ka uzcelšanas temps ir nereāls. Viņš vadīja Centrālo Komiteju tajos gados, kad notika kolektivizācija un valsts industrializācija — procesi, kas tik ļoti ietekmēja miljoniem cilvēku psiholoģiju un tik dziļi bija saistīti ar tehnikas progresu, ka tos varēja nosaukt par otro revolūciju. Ar Staļina vārdu bija saistīta Padomju Savienības pārvēršana par varenu industriālu valsti. Šķita, viņš vienmēr gājis uz priekšu, atpakaļ neskatīdamies.

Staļins saasināti juta laiku, kurā viņš dzīvoja, juta tā plūsmu. Laika trūkums, apziņa, ka «tas jāpaspēj», jāpaspēj, kamēr vēl ilgst atelpa, uzdevums izmantot pretrunas komunisma ienaidnieku nometnē un iegūt laiku, lai nostiprinātu Padomju zemes varenību, — lūk, uz ko pamatojās galvenie Staļina lēmumi.

Līdz tam visiem bija licies, ka Staļinam vienmēr ir taisnība, kad viņš pieņem lēmumus un vada to realizēšanu.

Kas bija noticis tagad? Kāpēc pretēji viņa ciešajai pārliecībai, ka vēl iespējams novilcināt kara sākšanos, karš tomēr sācies? Kāpēc atkāpjas mūsu karaspēks?...

.. . Viņš sēdēja, uzreiz kļuvis vecāks par vairākiem gaiļiem, maz līdzinādamies tam pēc ģīmetnēm pazīstamajam Staļinam, ko divas reizes gada cilvēki redzēja uz Ļeņina mauzoleja tribīnes, tam vienmēr možajam Staļinam, kura seja nebija saskatāmas baku rētas un kura melnos matus nebija spējis skart sirmums, Staļinam, kas šķita nekad nenovelkam pelēko, cieši aizpogāto frenci, nekad nešķiramies no izliektas pīpes, Staļinam, par ko viņš pats dažreiz runāja trešaja personā .. .

Staļins sēdēja, zemu noliecies pār galdu, un uzdeva sev mokošus jautājumus. Viņš vaicāja: kā varēja gadīties, ka visdraudīgākais nolikums, par ko viņš bija pastāvīgi domājis, ka briesmas, no kurām viņš ne vienreiz vien runās un referātos bija brīdinājis partiju un tautu, ka iespējamais karš, ar ko viņš, liekas, vienmēr bija rēķinājies, — kā varēja gadities, ka tas viss tomēr uzklupa negaidot?

Kur meklējama kļūda, kur? Kāpēc atkāpjas mūsu karaspēks?

Varbūt valsts aizsardzībai nebija veltīts pietiekami daudz vērības? Varbūt tika žēloti līdzekļi? Varbūt jaunas kara tehnikas radīšanā netika iesaistīti visgudrākie cilvēki valstī? Varbūt armijā un tautā nebija ieaudzināta pastāvīga gatavība mobilizācijai? Varbūt par zemu tika novērtēts Hitlers, viņa armija, varbūt bijām aizmirsuši vācu fašisma draudus, bijām paši sevi un tautu iežūžojuši ar domu, ka Sarkanā Armija ir nesatriecama?

«Nē, nē!» Staļins domās atbildēja.

Ikviens svarīgs lēmums taču bija pieņemts, paturot vērā kara draudus. Katra stunda, katra diena, katrs mēnesis, ko varēja nodzīvot miera apstākļos, nozīmēja tikai to, ka draudīgais notikums atvirzījies uz vēlāku laiku, ka turpinās atelpa, kas jāizmanto, netaupot spēkus un līdzekļus. Vai tad kādu desmit gadu laikā mūsu artilērija nepalielinājās septiņkārt, bet prettanku un tanku artilērija — pat septiņpadsmit reizes? Septiņpadsmit reizes! Patiesībā gluži no jauna tika radīts mūsu tanku karaspēks, sešas reizes palielinājās lidmašīnu skaits! Jūras kara flote saņēma piecsimt jaunu kuģu — vai tas ir maz? Vai tad varēja vairāk prasīt no tautas, kuras rīcībā bija tikai kādi desmit gadi, lai nabadzīgā, nepārredzami plašā, lauksaimnieciskā zemē radītu savu industriju, radītu bez pieredzes, ciešot trūkumu, nesaņemot nekādu palīdzību no ārienes?

Vai tad bažīgā doma par gaidāmo karu nestrāvoja cauri visiem rakstnieku darbiem un kinofilmām, vai tā neskanēja dziesmās, nekliedza plakātos? Vai tad viņam pašam bijusi kaut viena runa, kurā viņš nebūtu brīdinājis, ka draud karš?

Kāpēc, kāpēc karš tomēr sāka velties kā lavīna no kalna? Kāpēc lidlaukos tiek sadedzinātas mūsu lidmašīnas, kāpēc nesakas visu satriecoša artilērijas uguns, kāpēc atkāpjas kareivji?

. .. Salīcis viņš nekustēdamies sēdēja pie garā, šaurā galda, pie nekārtīgā kaudzē sagrūstajiem papīriem un avīzēm. Aiz platā loga mirdzēja saule, smaržoja dārzs, neviens troksnis neielauzās šajā meža ietvertajā ārpilsētas mājā.

Neviens, kam tur bija atļauts ieiet, nekad vēl nebija edzējis Staļinu tādu — ne apsardzes priekšnieks ar sa Aem daudzajiem padotajiem, ne vecā sieviete, kas katru nakti noteiktā stundā uzklāja viņam uz dīvāna guļvietu

un novaca lo pusdienas laika, kad viņš bija aizgājis uz lapeni . . .

Klusu ielūkodamies pa pusatvērtajām durvīm ēdamis laba, tie slepus vēroja nekustīgi sēdošo Staļinu. Tiem šķita, ka viņš guļ.

Staļins tomēr negulēja. Viņa ausīs, viņa apziņā skanēja balsis, grandīja artilērija. Viņam gribējās ar kādu iekšēju balsi noslāpēt, apklusināt, nomākt šīs skaņas.

«Ne, nē!» šī iekšējā balss sacīja. «Mēs nesnaudām, mēs gatavojamies karam! Nepagaja neviena nedēļa, kad militārie vaditaji nebūtu Politbirojam ziņojuši par jaunu ieroču projektiem, katru mēnesi mēs devāmies uz lidlaukiem un poligoniem, lai paši pārliecinātos par jaunās tehnikas kaujas spējam. Vai tad pavisam nesen neparādīja lieliskas īpašības tanks T34? Vai vēl kādai citai armijai pasaulē ir tāds tanks? Vai tad Ckalova, Gromova, Kokinaki, Grizodubovas lidojumi nav pierādijuši mūsu aviācijas tehnisko varenību un lidotāju lielisko māku?

Bet varbūt kļūda meklējama kur citur? Varbūt tā slēpjas Padomju Savienības un Vācijas pakta noslēgšanā? ...

Nē! Šis līgums bija nepieciešams, neizbēgams. Grūti bija spert tādu soli, bet to prasīja valsts intereses.

Vai tad rietumvalstis nesabotēja mūsu daudzus gadus ilgas pūles radīt kolektīvu drošības sistēmu pret fašistu agresiju? Vai tās nebija rietumvalstis, kas Minhenē nodeva miera intereses? Vai tad Čemberlens un Daladjē neatsūtija uz Maskavu maznozīmīgus ierēdņus, kas ne tikai nebija pilnvaroti noslēgt iedarbīgu paktu pret Hitleru, bet nevarēja pieņemt pat atsevišķus militāra rakstura lēmumus?

Ko atbildēja šie niknie komunisma ienaidnieki, kad mēs gribējām palīdzēt Cehoslovakijai un neļaut Hitleram to okupēt? Ko darīja Francija? Tā atteicās sniegt Cehoslova kijai militāru palīdzību. Ko atbildēja Polijas valdība? «Neviens padomju karavīrs netiks laists cauri Polijas teritorijai!» Ka rikojās Benešs? Uzskatīja par labaku nonievāt Padomju Savienības palīdzību un kapitulēt Hitleram. Anglija un Francija darīja visu, lai tikai Hitlers būtu pilnīgi apmierināts, lai tikai viņš grieztos uz Austrumiem, pret Padomju Savienību... Ko citu tad mēs varējām iesākt, ko?!

Ja, šo paktu noslēgt nebija viegli. .. Bet vai tas nedeva mums iespēju gandrīz divus gadus nodzīvot miera apstak

ļos, kad Eiropa jau plosījās karš? Vai tad mēs nespējām pavirzīt tālu uz priekšu savas robežas? Un vai tad šī pakta noslēgšana nozīmēja padevību? Nē, mēs modri vērojam ienaidnieka intrigas. Kad bija vajadzīgs, nebaidījāmies runāt ar Hitleru, kā pieklājas runāt lielvalstij. Vai tad Molotovs aizbrauca uz Berlīni kā lūdzējs? ...

«Tad kāpēc — par spīti visam, kas tika paveikts, — Vācijas trieciens mūs tomēr pārsteidza nesagatavotus? Kāpēc?» Staļins sev jautaja, juzdams traku niknumu, rug turnu, sāpes. «Vai notikusi pārrēķināšanās, kas kļuvusi liktenīga? Bet varbūt man nav nekā, ko varētu sev pārmest? ...»

Un Staļins nespēja rast atbildi uz šo nepielūdzamo jautājumu. Viņš to nespēja šajās dienās tāpēc, ka viņam piemita ne tikai neparasti liels gribas spēks, milzīga politiska pieredze, izcils prāts un uzticība komunisma idejai, bet arī citas īpašības, kas loģiski likās nesavienojamas ar pirmajām: gadu no gada viņā aizvien vairāk nostiprinājās ticība savam bezgrēclgumain, aizdomīgums un neattaisnojams nežēlīgums — ne tas nežēlīgums, kas bija nepieciešams cīņā pret revolūcijas ienaidniekiem, bet tāds ne žēlīgums, no kura bieži vien dabūja ciest arī pašu cilvēki. ..

Nē, vaina nebija meklējama tur, ka mēs nebūtu gatavojušies karam, — visus pēdējos gadus, pēdējos mēnešus partija, Centrālā Komiteja, valdība visvairāk rūpējās par armiju. Tai centās dot visu iespējamo, ko varēja saražot tikko raclitā sociālistiskā industrija.

Protams, Staļina kļūda nebija meklējama ar Hitleru noslēgtajā paktā — šis nedrošais līgums bija uzspiests, neizbēgams: uz to bija virzījusi nodevīgā kapitālistisko lielvalstu Minhenes politika, kuras mērķis bija atraisīt Vācijai rokas, uzrīdīt to Padomju Savienībai.

Pārrēķināšanās bija notikusi citur. Tajā atspoguļojās Staļina pretrunīgais raksturs, viņa autoritārā domāšana, dīvainā radošo un dogmatisko momentu savīšanās viņa spriedumos.

Kopš Hitlera nākšanas pie varas Staļins bija pārliecināts, ka Vācijas uzbrukums Padomju Savienībai ir iespējams un pat nenovēršams, viņš gaidīja jebkuru brīdi sākamies šo uzbrukumu tad, kad bija kļuvis acīm redzams, ka Anglija un Francija negrib kopā ar Padomju Savienību

ĪSI

savaldīt Hitleru, bet, gluži otrādi, pūlas darīt visu, lai Vācijas diktators varētu uzbrukt sociālisma zemei, nebaidīdamies par aizmuguri, tomēr ap to laiku, kad Hitlers pēkšņi saka karu Rietumos, Staļins nomierinājās, lai gan tam nebija nekāda pamata.

Viņš atkal kļuva vērīgs tad, kad sākās «dīvainais karš» starp Vāciju un Franciju, kad vācu karaspēks pie Maziņo līnijas pavadīja laiku aizdomīgā bezdarbībā, — Staļina modrību no jauna saasināja aizdomas, ka Hitlers tikmēr risina sarunas ar pērkamajiem Francijas vadītājiem.

Kad Vācija sāka karu pret Angliju, Staļinam tomēr rādās pārliecībā, ka Hitlers šai karā iestidzis uz ilgu laiku. Protams, viņš neticēja, ka Angliju varēs pakļaut vācu aviācija viena pati. Bet vācu desanta pārcelšana pāri Lamanšam un izsēdinašana salās viņam likās grūts uzdevums, kas prasītu no Hitlera milzīgas cilvēku rezerves un daudz tehnikas, — ne velti no līdzīga mēģinājuma savā laikā, šķiet, atteicās pat neuzvaramais Napoleons.

Lai nu ka tas būtu, Staļins sprieda, pat tad, ja Hitlers uzdrošināsies karadarbību pārsviest uz Anglijas teritoriju, Padomju Savienībai vismaz viens gads ir rezervē. Tada iespēja, ka Vācija varētu uzbrukt Padomju Savienībai, reizē turpinādama nogurdinošo karu ar Angliju, Staļinam likās nereāla. Protams, viņš sprieda, visi šie notikumi gan atvirza tālāk, tomēr nepavisam nelikvidē Padomju Savienības un Vācijas kara nenovēršamību nākotnē. Taču aprēķini liecina, ka pat. tad, ja Hitlers pakļaus Angliju un, pasaules kundzības alkās apskurbis, pēc tam pavērsīs armiju uz Austrumiem, jauno karu viņš sāks stipri novājināts, bez reālām izredzēm uz panākumiem.

Protams, Staļins varbūt domāja, vēl ir citas briesmas, jo Lielbritānijas vadītāji joprojām nav atteikušies no sava lolotā, pagaidām nepiepildītā nodoma uzrīdīt Hitleru Padomju Savienībai. Pašreizējos apstākļos tāda nodoma realizēšana būtu Anglijai ārkārtīgi svarīga — uz spēles taču likta pati Anglijas pastāvēšana.

Staļins nekad neizslēdza iespēju, ka imperiālistu nometne varētu vienoties uz sociālisma zemes rēķina. Tātad viņš neuzskatīja par izslēgtu ari to, ka Anglijai varētu izdoties Hitleru pierunāt, lai viņš negaida, kamēr Padomju Savienības varenība pieaugs vēl vairāk, bet samierinās ar

Britāniju, padara to par neitrālu valsti, varbūt ari par savu sabiedroto un dod triecienu Austrumiem.

Sājos apstākļos — pēc Staļina pārliecības — acīm redzama Padomju Savienības militārā aktivizēšanas, enerģiska mobilizācijas plana realizēšana neapšaubāmi atvieglotu Anglijas nodomus, kļūtu tās rokās par trumpi slepenajā spēlē ar Hitleru.

Tātad pagaidām uzdevums bija iegūt laiku, tas nāktu mums, Padomju Savienībai par labu. Iegūt vēl gadu vai pusotra gada, lai plānveidīgi apbruņotu armiju ar jauniem ieročiem. Un nedot ieganstu provokācijām. Tāds bija Stajina aprēķins. Tam bija savs pamats — loģiska, politiska un stratēģiska argumentācija.

Taču ari gluži pareizs aprēķins, ja tas pārvēršas par dogmu, zaudē savu sākotnējo jēgu. Tad visi jaunie lakti, ja tie kaut kādā mērā atrodas pretrunā ar agrāk pieņemto lēmumu, tiek noraidīti nikni un nevērīgi.

Faktus, kas liecināja, ka Hitlers gatavojas drīz uzbrukt Padomju Savienībai, Staļinam ziņoja padomju izlūki. Dažus ziņojumus viņš pilnīgi ignorēja, dažus uzskatīja par mazāk nozīmīgiem, nekā tie patiesībā bija. Vel vairak ik dienas gaidīdams viltīgus angļu vai paša Hitlera gājienus, Staļins izlūku ziņās dažkārt saskatīja tieši šo slepeno ieceru atainojumu, bija pārliecināts, ka brīdinošo ziņojumu autori, paši to neapzinādamies, kļuvuši par ieroci ienaidnieka rokās.

Tādas slepenas ieceres nepastāvēja vienīgi Stajina iztēlē. Viņš labi atminējas vārdus, ko Čemberlens reiz bija teicis saviem domu biedriem: «Mums, protams, būtu vislabāk, ja Hitlers un Staļins saietu ragos un saplosītu viens otru.» Staļins darīja pareizi, ievērodams piesardzību.

Bet viņš kļūdījās, novērsdamies no visiem jaunajiem faktiem, kas bija pretrunā ar viņa paredzējumu, viņa aprēķinu.

Loģiski spriežot, Staļinam bija taisnība, kad viņš nepieļāva domu, ka Hitlers varētu sākt jaunu karu, nepabeidzis to, kas jau notiek Rietumos. Viņš neuzskatīja Vacijas diktatoru par tik neprātīgu, ka tas saktu karu vel otrā frontē, kas var prasīt ilgu laiku.

Hitlers tomēr sprieda savādak nekā Staļins. Viņš neticēja padomju tautas saliedētībai un izturētībai. Neticēja Sarkanās Armijas varenībai. Viņš neplānoja ilgu karu, bet

153

11 271

cerēja dažās nedējās Padomju Savienību satriekt zibenskarā.

Staļinam ne prātā nenāca, ka Hitleram varētu būt tāds aprēķins, jo pats bija pārliecināts par Padomju valsts varenību, par to, ka Hitleram šī varenība katrā ziņā jāpatur vērā.

Vai, cieši ticēdams, ka karš sāksies ne agrāk kā pēc gada, Staļins rīkojās tuvredzīgi? Nē, to apgalvot nebūtu pareizi. Jau liktenīgā 1941. gada sākumā Ģenerālštābs kopā ar kara apgabalu un flotu štābiem izstrādāja jaunu Padomju Savienības valsts robežu aizsardzības plānu. Tai paša laikā valdība apstiprināja Bruņoto Spēku mobilizācijas plānu. Pēc šī plāna apmācībās tika iesaukti rezervisti — vēl apmēram miljons cilvēku uzvilka karavīra lērpu. Maija Ģenerālštābs saņēma norādījumu nekavējoties sākt frontu komandpunktu celšanu un paātrināt nocietināmo rajonu izbūvi...

Un tomēr trieciens bija negaidīts. «Kāpēc tā, kāpēc? Kur aprēķinā ir kļūda?» Staļins atkal un atkal domās sev jautāja.

Taču analīzei, ko iedrošinājās izdarīt šis cilvēks, bija savas robežas. Viņš nebūtu bijis Staļins, ja būtu pratis vienmēr atklāti un objektīvi novērtēt savus aprēķinus un rīcību.

Bet būt Staļinam nozīmēja ļoti daudz.

Tas nozīmēja ienīst melus un nereti ļauties mānam, augstu vērtēt cilvēkus un nesaudzēt tos, pēc savas gaumes but spartietim un atbalstīt ārišķību, būt gatavam lāsi pa lāsei atdot savas asinis par komunismu un neticēt, ka uz tādu varonību tāpat ir gatavi arī citi, nicināt dogmatismu un slavināšanu un reizē veicināt to izplatīšanos, uzskatīt vadoņu kultu par eserisku ķecerību un aizvērt acis, kad tiek radīts viņa paša kults ...

Gadu ritumā nostiprinājusies ticība savam bezgrēcīgu nram, nemaldīgai notikumu paredzēšanai, viņam vien piemītošai spējai visu pienācīgi izlemt — vēl tagad neļāva Staļinam pareizi atbildēt uz jautājumu, kur slēpjas kļūda.

Ja viņš būtu atradis sevī spēku, apņēmību, vēlēšanos objektīvi un nesaudzīgi novērtēt savu rīcību, viņam katrā ziņā būtu bijis jāatceras arī kaut kas cits. Tas, ka tieši pēc viņa gribas uz nedibinātu, veselam saprātam neaptveramu

aizdomā pamata armija pēdējos gados bija zaudējusi ļoti daudz kadru ...

. . . Tagad, smagi sagumis pāri papīru kaudzei, Staļins nez vai par to domāja. Iespējams, ka šīs rūgtās domas viņam radīsies vēlāk. Vismaz dzelzs griba ļoti drīz gūs virsroku pār satricinājumu, un viņš atkal kļūs par to pašu Staļinu, kādu viņu bija pieraduši redzēt citi.

Bet pagaidām viņš sēž pie garā, šaurā galda, sēž viens pats nomācošā klusumā.

Kaut kur ļoti tālu no Barenca jūras līdz Melnajai jūrai jau grandīja karš. Kaut kur uz dzīvibu un nāvi cīnījās padomju cilvēki, aizstāvēdami Dzimteni, mirdami ar Staļina vārdu uz lūpām. Viņiem nepietika ieroču — spēcīgu tanku ar drošām bruņām un labām manevrēšanas spējām. Viņiem nepietika prettanku un zenītartilērijas lielgabalu, trūka arī pulku lielgabalu un smagā kalibra artilērijas. Nepietika automātu. .. Mūsu karaspēks bija izkliedēts četrarpus tūkstošu kilometru gara frontē vairak nekā četrsimt kilometru dziļumā, un pirmajās traģiskajās dienās ienaidnieka trieciengrupām stājās pretim vienīgi robežsargu karaspēks un tikai atsevišķas strēlnieku divīzijas no sedzējarmiju pirmajiem ešeloniem; šīs divīzijas gan atradās robežu tuvumā, bet vēl nebija ieņēmušas kaujas pozīcijas ...

Nez vai Staļins to visu jau apzinājās. Viņš saprata tikai to, ka noticis kaut kas draudīgs, neparedzēts, kaut kas tāds, kas satriec visus viņa aprēķinus ...

Ja būtu noticis brīnums un kādam mūsu ienaidniekam būtu izdevies šai brīdī redzēt Staļinu, viņš ļaunā priekā jau būtu jutis uzvaras saldumu, priecājies par gaidāmo dižās sociālisma lielvalsts sabrukumu.

«Citādi nemaz nevar būt,» droši vien būtu spriedis ienaidnieks, «miljoniem padomju cilvēku taču pieraduši Staļinu vienmēr redzēt notikumu kalngalā. Vai tad viņš, tāpat kā Ļeņins, visos plakātos nav attēlots ar paceltu roku, kas tiecas uz nākotni, norāda ceļu? Vai tās nebija viņa runas, kas skanēja no visaugstākajām tribīnēm valstī? Vai tad viņš nepasludināja lozungus, kas ir visu lielo darbu pamatā? Vai tad viņš neparakstija visus galvenos lēmumus? Vai tas nav viņš, no kura vienmēr gaidīti visvajadzīgākie vārdi? ...

Bet nu viņš sēž kluss, grūtās pārdomās iegrimis, sēž tālu no cilvēkiem tādā laikā, kad viņa vadītajai valstij draud nāves briesmas. Tas nozīmē, ka šī valsts lemta bojā ejai!»

Droši vien tā būtu spriedis mūsu ienaidnieks un jau jutis uzvaras saldumu.

Bet tā būtu bijusi rupja, liktenīga pārrēķināšanās. Un ne tāpēc vien, ka apritēs tikai daži desmiti stundu un Staļins atradīs sevi spēku un enerģiju vadīt gan armijas Augstāko virspavēlniecību, gan Valsts aizsardzības komiteju. Galvenais bija kas cits . . .

Tieši šajās traģiskajās dienās kļuva neapstrīdami skaidrs, ka mūsu valsts neuzvaramais spēks vispirms meklējams nevis Staļinā, bet sociālajā iekārtā, miljoniem cilvēku uzticībā komunismam.

Tai pašā laikā, kad Staļins vēl pilnīgi bija grūtu pārdomu varā, simtiem, tūkstošiem cilvēku — gan civilie, gan militārie — VK(b)P Centrālajā Komitejā, savienoto republiku komunistisko partiju Centrālajās Komitejās, apgabalu un rajonu komitejās, štābos un kara komisariātos nepavisam nebija noskaņoti uz bezdarbību. Desmitiem mašīnu joņoja pa tukšajām Maskavas ielām uz Veco laukumu, kur atradās Centrālās Komitejas ēka, apstājās rindā pie bulvāra metāla žoga, un cilvēki, steidzīgi izkāpuši no mašīnas, pazuda durvīs . ..

lādu pašu automašīnu un cilvēku kustību agrajā stundā varēja vērot arī citā Maskavas rajonā — Frunzes ielā un Gogoļa bulvāri, kur atradās Aizsardzības tautas komisariāts, Sarkanās Armijas Ģenerālštābs un Galvenā politiskā pārvalde . ..

Pa Maskavu ar motocikliem un automašīnās joņoja speciāli kurjeri, sameklēdami Politbiroja locekļus, Centrālēs Komitejas sekretārus un tautas komisārus, lai viņi parakstītu Centrālās Komitejas un Tautas Komisāru Padomes lēmuma projektu, kurā bija runa par PSRS Bruņoto Spēku Augstākās Virspavēlniecības galvenās mītnes nodibināšanu. Ģenerālštābā centās uzturēt nepārtrauktus sakarus ar apgabalu štābiem, kas tagad bija kļuvuši par frontes pārvaldēm, tomēr sakari jaunajos kara apstākļos vēl nebija pastāvīgi...

Ļeņingradā jūnija vakars maz atšķiras no dienas. It īpaši sestdienā. Lai gan necik vairs netrūka no vienpadsmitiem, 25. Oktobra prospekta, ko agrāk sauca par Ņevas prospektu, bija tāda pati rosība kā pusdienas laika. Ielu stūros pārdeva ziedus — tovasar Ļeņingradā ziedu bija ļoti daudz. Pie kafejnīcas «Nord» drūzmējās jaunieši. Pārpildītajos viesnīcu «Jevropeiskaja» un «Astorija» restorānos muzikanti ieņēma savas vietas uz estrādes. Pa atpūtas dārza alejām lēnām staigāja cilvēki. Māju logi bija līdz galam vajā, iekšā spēlēja patafoni, skanēja smiekli.

Pa Ņevu rāmi slīdēja laivas. Šķita, ka neviens netaisās doties pie miera, ka turpinās nebeidzama jautra diena.

Bet tālu no centra Smoļnija rajonā, kur atradās partijas apgabala komiteja un pilsētas komiteja, šai vēlajā vakara stundā bija pavisam cila noskaņa.

Pa platajiem vārtiem ik pēc brītiņa iebrauca mašīna. Garās, zemās «ZIS101». Augstās, lādēm līdzigās emkas. Uz Smojniju cilvēki devās cits pēc cita.

Nejaušie garāmgājēji, kuriem tobrīd gadījās būt Smoļ nija tuvumā, šai kustībai nepievērsa daudz uzmanības — divās pēdējās dienās notika pilsētas komitejas plēnums, par ko bija rakstīts avīzēs, bet to, ka šis plēnums beidzies jau rīta pusē, zināja tikai nedaudzi.

Un pavisam maz bija to cilvēku, kas zināja, ka pusnakti pie pilsētas komitejas sekretāra Vasņecova notiks ārkārtējā partijas aktīva apspriede.

Aktīvs tika sasaukts pēkšņi. Pēcpusdienā, tikai divas trīs stundas pēc tam, kad bija beidzies pilsētas komitejas plēnums, rajonu komiteju sekretāru, kā arī lielāko rūpnīcu direktoru kabinetos un partijas komiteju istabās sāka zvanīt telefons.

Tiem, kurus aicināja pusnaktī ierasties Smoļnijā, aicinājuma iemeslu nepaziņoja.

Majors Zvjagincevs šo iemeslu tomēr zināja. Desmitos vakarā pulkvedis Koroļovs viņu atkal izsauca pie sevis un paziņoja Kara padomes locekļa pavēli divpadsmitos nakti ierasties Smoļnijā un būt gatavam atbildēt uz visādiem jautājumiem par aizsardzības būvju stāvokli pierobežā, jo Zvjagincevs nupat no turienes atgriezies, bet inženieru

karaspēka pārvaldes priekšnieks joprojām atrodas pierobežas rajonā.

Štāba emka Zvjagincevu aizveda līdz Smoļnijam, un, divreiz uzrādījis apsardzei dokumentus, bez ceturkšņa divpadsmitos viņš kopā ar citiem pa platām akmens kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā un devās uz garā gaiteņa galu, kur bija pilsētas komitejas sekretāra kabinets.

Pirms minūtēm divdesmit Zvjagincevs bija izbraucis no Ļeņingradas kara apgabala štāba, kas atradās Uricka — agrākajā Pils laukumā. Automašīna, kurā viņš sēdēja, bija drāzusies pa Ņevas prospektu no viena gala līdz otram, pa atvērtajiem emkas logiem viņš bija dzirdējis, cik bezrūpīgi uz pilnajām ietvēm čalo svētdienīgs pūlis.

Tieši tāpēc, nokļuvis Smoļnijā, viņš tik asi sajuta turienes trauksmaino, sasprindzināto noskaņojumu.

Gaitenī, kas šķita bezgalīgs, blāvi spīdēja sienas lampas un bija klusums, jo cilvēki gāja nesarunādamies, nesaceldami troksni — plata grīdsega apslāpēja viņu soļus.

.. . Spilgti apgaismotajā pilsētas komitejas sekretāra kabinetā smagie logu aizkari bija cieši aizvilkti.

Kad Zvjagincevs iegāja šai istabā, tur jau bija daudz cilvēku. Viņi sēdēja uz krēsliem, kas bija nolikti gar sienam un abās pusēs garam, ar zaļu audumu pārsegtam sēžu galdam.

Pilsētas komitejas sekretārs Vasņecovs, ko Zvjagincevs labi pazina pēc fotouzņēmumiem, — jauns, garš, kalsns cilvēks ar melniem matiem, garu askēta seju, biezām, parkarenām, gandrīz kopā saaugušām uzacīm virs dziļi iegrimušām acim stāvēja aiz rakstāmgalda, raudzījās uz durvīm, kas visu laiku virinājās, un paklusi atkartoja:

— Nāciet iekšā, biedri, nāciet! ...

Zvjagincevs devās uz vēl neaizņemto krēslu pusi — pie sienas, pa ceļam militāri sveicinādams Vasņecovu, un tas, pamājis ar galvu, atkal sacīja: «Nāciet, biedri, nāciet! . ..»

Zvjagincevs apsēdās un sāka vērot cilvēkus.

Ar dažiem viņš bija ticies, citu fotouzņēmumus ne vienreiz vien redzējis avīžu lappusēs. Ienāca pulkvedis — pilsētas Pretgaisa aizsardzības priekšnieks, pēc tam — Ki rova rūpnīcas direktors, tad Iekšlietu Tautas Komisariāta pārvaldes priekšnieks .. . Ļeņingradas padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs Popkovs, gludi jo gludi noskuvies,

karavīra blūzē ģērbies cilvēks platiem pleciem, ienācis un visiem pamājis ar galvu, straujā gaitā devās pie Vas ņecova. Un atkal atvērās durvis, šoreiz ielaizdamas garu, kalsnu, ūsainu sirmgalvi, kas bija ģērbies vecmodīgā melnā uzvalkā; kaklasaite bija šaura, tamborēta.

«Tas taču ir Veras tēvs!» Zvjagincevs domās iesaucās un tik tikko noturējās nepielēcis kājās un negājis viņam pretim. «Kā tad viņš te nokļuvis?»

Zvjagincevs tomēr tūlit sev atbildēja uz šo jautājumu. Veras tēvs taču bija vecs Putilova rūpnīcas strādnieks, un viņa ierašanās liecināja tikai to, ka viņš, acīm redzot, ir rūpnīcas partijas komitejas loceklis vai pat rajona komitejas biroja loceklis.

Šīs domas Zvjaginceva apziņā pazibēja tikai īsu mirkli, tās tūlīt atbīdīja pie malas bažīgs jautājums: «Kur ir

Vera?»

Viņš gribēja pieiet pie Ivana Maksimoviča Koroļova un pavaicāt, vai Vera jau aizbraukusi vai — par laimi — vēl atrodas Ļeņingradā, bet vecais vīrs, ar galvu pamājis Vas ņecovam, mazliet šūpodams garās rokas, devās uz pretējās sienas krēslu pusi.

. . . Kad visi bija apsēdušies, Vasņecovs paņēma no galda papīra lapu un pusbalsī sacīja:

— Pilsētas komitejas birojs jūs sapulcējis, biedri, lai darītu jums zināmu no Maskavas saņemtu telegrammu.

Viņš sāka lasīt lēnām, atdalīdams katru teikumu. Telegrammā bija teikts, ka 22. un 23. jūnijā, tas ir, rīt un paiīt, iespējams pēkšņs vācu fašistu karaspēka uzbrukums vairākiem pierobežas apgabaliem, arī Ļeņingradas apgabalam. Uzdevums ir neļauties nekādām provokācijām. Tomēr apgabala karaspēkam pavēlēts naktī uz 22. jūniju slepeni ierasties nocietināto rajonu ugunspunktos valsts pierobežā, bet pirms ausmas sakoncentrēt lauku aerodromos lidmašīnas un tas rūpīgi nomaskēt. . .

Vasņecovs beidza lasīt, nolika papīru uz galda un apsēdās.

Iestājās klusums. Arī Vasņecovs nekā neteica, it kā dodams sanāksmes dalībniekiem iespēju novērtēt stāvokli, līdz galam apjaust draudošās briesmas.

Klusums ilga dažus mirkļus. Cilvēki sēdēja, galvas nodūruši, vai ar ciešu skatienu vērās it kā tālumā.

Klusēja ari Zvjagincevs, jau nez kuro reizi pārskatīdams

piezīmju blokā ierakstīto uzmetumu un izsvītrodams lieko, — sagatavojas gadījumam, ja būs jārunā. Viņam bija pavēlēts tikai pavisam īsi raksturot, kā veicas ar inže nierdarbiem nocietinātajos pierobežas rajonos.

Negaidīts jautājums lika Zvjagincevam strauji pacelt galvu.

— Ko tas nozīmē? Vai karu?!

Jautāja Ivans Maksimovičs Koro]ovs. Viņš sēdēja, garās rokas ar platajām plaukstām nolicis uz ceļgaliem un mazliet saliecies uz priekšu.

— Nezinu, — Vasņecovs nevilcinādamies atbildēja. — Telegrammā skaidri sacīts: iespējamas provokācijas. — Un pēc brīža klusāk piebilda: — Varbūt arī karš, Tvan Maksimovič .. .

Atkal iestājās klusums.

Tas tomēr nebija ilgs. Vasņecovs pavērās Zvjagincevā un sacīja:

— Biedri, te ir klāt majors . .. biedrs Zvjagincevs no apgabala štāba. Jūs jau zināt, ka pie robežas ar Somiju nocietinājumu rajonos tiek veikti lieli, steidzīgi darbi. Biedrs Zvjagincevs tikko ieradies no pierobežas, kur viņš pārbaudīja šo darbu norisi. Ir tāds priekšlikums: lai viņš pastāsta, kādā stāvoklī pašreiz atrodas aizsardzības būves.

Zālē sacēlās neliels troksnis, atskanēja piekrītošas balsis, un varēja just, ka tagad, kad klusums beidzies, cilvēkiem kļūst vieglāk.

Zvjagincevs piecēlās. Nepieciešamo uzmetumu viņš jau bija ierakstījis piezīmju grāmatiņā un tagad to turēja rokā, gatavodamies runāt.

Lai gan viņš nupat vēl bija skaidri zinājis, kā savu ziņojumu sāks un kā beigs, tagad, kad visi gaidīja, ko viņš teiks, Zvjagincevs klusēja un izskatījās apjucis.

Aizritēja daži mirkļi, viņš ievēroja, ka Vasņecovs viņā lūkojas ar tādu kā neizpratni, mazliet parāvis uz augšu biezās uzacis, un viņam kļuva skaidrs, ka tūlīt jāsāk runāt.

Un tomēr Zvjagincevs klusēja . ..

Viņa uzmestais un pavēlniecības akceptētais runas plāns bija ļoti īss un skaidrs. Vajadzēja ziņot, ka pierobeža intensīvi notiek būvdarbi, kas paredzētajā termiņā bus arī pilnīgi pabeigti un, kā bija pieņemts tādos gadījumos

lbO

teikt, galīgi noslēgs robežu. Tomēr tagad šie darbi jāveic daudz ātrāk. Un, tā kā kara apgabalā vēl trūkst būvinženieru, būtu ļoti vēlams iesaukt zināmu skaitu rezervistu no civilinženieru vidus.

īsi sakot, gaidāmās Zvjaginceva runas jēga bija tada: robeža gan būtu nocietināma vēl pamatīgāk, tomēr visuma stāvoklis ir labs, un, ja ienaidnieks iedrošināsies uzbrukt, viņš saņems iznīcinošu prettriecienu.

Pēc tādas shēmas mēdza runāt visi karavīri, ja klausītāji bija civiliedzīvotāji, šo shēmu vajadzēja ievērot arī Zvjagincevam.

Vēl pirms maza brīža viņam nebija nekādu šaubu, ka tieši tādai ari jābūt viņa runai. Ilgajos gados Zvjagincevs jau bija pieradis, ka neatkarīgi no reālā stāvokļa, par kuru karavīri bieži vien atklāti runāja savā starpā un dienesta apspriedēs, visās runās, kas domātās civiliedzīvotājiem, pamatā allaž ir viens un tas pats plāns: nepieciešama modrība, pulveris jātur sauss, tomēr uz jebkuru ienaidnieka triecienu mēs atbildēsim ar trīskārt spēcīgāku prettriecienu un sakausim pretinieku viņa paša zemē.

Tāda bija shēma, un Zvjagincevs neatkarīgi no savām pārdomām to uzskatīja par dabisku un pilnīgi saprotamu. • Un tomēr mirklī, kad vajadzēja sākt runāt pēc šīs shēmas, viņš pēkšņi juta, ka nespēj pateikt ierastos vārdus. Nespēj tāpēc, ka skaudri apzinās: pašreiz viņš atbild partijai, bažīgas gaidas viņā raugās cilvēki, ko izvēlējuši simtiem tūkstošu komunistu, un jebkurš mēģinājums slēpt viņiem patieso stāvokli būtu negodīga, noziedzīga rīcība.

Istabā jau bija dzirdami neizpratnes pilni čuksti. Vas ņecova uzacis bija paraukušās vēl augstāk, un viņš raudzījās Zvjagincevā, vairs neslēpdams izbrīnu un neapmie linātību, kad tas par pārsteigumu citiem, bet vispirms pats sev teica:

— Biedri, nupat atgriezos no robežas. Stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns...

Vienā mirkli atkal iestājās klusums. Visi neatlaidīgi vērās Zvjagincevā. Vērīgi raudzījās arī Vasņecovs, bet tagad viņa seja pauda saspringumu un bažīgas gaidas.

Šķita, ka Zvjagincevs to visu nemaz nemana. Viņš pilnīgi bija tādu pašu jūtu varā, kādas viņu bija sagrābušas toreiz, gandrīz pirms pusotra gada, kad viņš stāvēja Kremļa tribīnē un, ne par ko nedomādams — ne par

iespaidu, kādu uz sanāksmes dalibniekiem atstās viņa runa, ne par savu turpmāko likteni — un uz bridi aizmirsdams pat Staļina klātbūtni, steigā un satraukumā runāja par to, kas bija sasāpējis, kas bija jāpasaka, lai notiek kas notikdams.

Tagad Zvjagincevs stāstīja to, ko bija dzirdējis no izlūka Toivo, stāstīja sīki, neko nenoklusēdams, informēja par aizsardzības būvju pašreizējo stāvokli un beigās izteica domu, ka jābūt gataviem uz visu pat tad, ja vācieši iecerējuši tikai provokāciju.

Viņš beidza tikpat negaiditi, kā bija sācis, apsēdās un pārlaida skatienu klātesošajiem. Neviens pat nepakustējās. Klusumā varēja dzirdēt, kā Vasņecovs viegli klaudzina ar zīmuli pa rakstāmgalda stiklu.

Zvjagincevs saprata, ka laikam sarunājis vairāk, nekā vajadzēja, ka viņa ziņojums, ja arī nav nonācis pretruna ar Vasņecova nolasīto telegrammu, tomēr neapšaubāmi izgājis ārpus šīs telegrammas ietvariem.

Zvjagincevam ausis vēl skanēja viņa paša nupat runātie vardi, un tikai brītiņu vēlāk viņš it kā tālumā izdzirda Vasņecova balsi.

Pilsētas komitejas sekretārs nekādi nekomentēja Zvja ginceva runu — it kā tas nemaz nebūtu bijis. Viņš runāja par to, ka saņemtajās direktīvās paredzēta dažu pilsētu un militāru objektu aptumšošana, ka nepieciešams noorganizēt dežūras, ka klātesošajiem pretgaisa aizsardzības darbiniekiem un lielāko uzņēmumu direktoriem būs jāziņo par gatavību izpildīt šos rīkojumus.

— Es saprotu, — Vasņecovs turpināja, — ka jums nepieciešams laiks apdomāšanai, jo šīs apspriedes mērķis iepriekš nebija paziņots. Tāpēc tiek pasludināts desmit minūšu ilgs pārtraukums.

Viņš apsēdās, pievilka sev klāt papīrus, no plastmasas glāzes paņēma krāsainu zīmuli un iegrima lasīšanā.

Sākās klusa kņada. Cilvēki piecēlās no savām vietām, sapulcējās bariņos, daži izgāja gaitenī un neapstādamies aizsmēķēja.

Zvjagincevs apjucis pavērās apkārt, tad sāka raudzīties Vasņecova. Viņam gribējās pieiet klāt un it kā starp citu apvaicāties: «Vai es nesarunāju pārlieku daudz?» — gribējās zināt, kādu iespaidu atstājusi viņa runa.

Bet Vasņecovs sēdēja, galvu uz augšu nepaceldams.

«Protams, viņš paziņos apgabala politiskajai pārvaldei,» Zvjagincevs sarūgtināts nodomāja, «un man būs jāraksta paskaidrojums... Ek, ko tur!» viņš teica pats sev pārgalvīgā bezbēdībā. «Neesmu taču runājis tirgus laukumā. Te sēž pilsētas komitejas biroja locekļi, rajonu komiteju sekretāri, lielāko uzņēmumu direktori. Viņiem nedrīkst melot. Viņiem jāzina viss. Viss.»

Viņš papurināja galvu, ieraudzīja, ka uz durvīm iet arī Ivans Maksimovičs Koroļovs, atkal atcerējās Veru un devas viņam pakaļ.

Gaitenī viņš viegli pieskārās Koroļova plecam un, kad tas pagriezās, sacīja:

— Sveicināts, Ivan Maksimovič! Mēs taču esam pazīstami.

— Sveiks, major! — Koroļovs atbildēja, vērīgi viņā raudzīdamies. — Atminos gan. Pāvela dienesta biedrs. Vai ne?

— Jā, jā, — Zvjagincevs steidzīgi apstiprināja.

— Tad tiešām karš? — Koroļovs stingri noprasīja.

— Vēl grūti to pateikt, — atbildēja Zvjagincevs, ko bija samulsinājis stingri prasīgais runas veids, — provokācijās iespējamas. Tomēr ...

— Ko jūs visi skandināt — provokācijas’, provokācijas! ... — Koroļovs viņu pārtrauca. — Mani interesē būtība, nevis nosaukums.

— Nedomāju, ka viņi to tiešām uzdrīkstēsies, — Zvjagincevs nedroši iesāka, cenzdamies vismaz tagad izlīdzināt iespaidu, kādu varēja atstāt viņa neapšaubāmi patvaļīgā runa, taču Koroļovs atkal pārtrauca.

— Nedomāju! ... — viņš atkārtoja, vārdu mazliet stiepdams. — Bet vai to tu zini, ko domā Hitlers? Tas man pašlaik ir svarīgāk.

Viņš pameta ar roku, it kā vēlēdamies tikt vaļā no Zvjaginceva, un, izņēmis no kabatas «Raķetes» paciņu, pagriezās sānis.

— Ivan Maksimovič, gribu jums jautāt... — Zvjagincevs ierunājās neparasti bikli.

Koroļovs bija aizņemts ar papirosa aizsmēķēšanu un uz Zvjagincevu nemaz neskatījās.

— Gribu jums jautāt, — Zvjagincevs atkārtoja, — par Veru ... Kur viņa tagad ir? Kad pēdējo reizi runājām pa telefonu, viņa teica, ka gatavojoties braukt projām.. .

Koroļovs dzeltenos pirkstos pagrozīja apdegušo sērkociņu, iebāza to atpakaļ kārbiņā un norūca:

— Aizbrauca. Uz Belokamensku. Pie krustmātes.

— Manuprāt, viņa steidzīgi jasauc atpakaļ. Protams, tie nav ziemeļi, Belokamenskai nekas nedraud, tomēr ...

Tagad Koroļovs uzmanīgi paraudzījās Zvjagincevā.

— Jāsauc, tu saki? ... — viņš noprasīja, tad ar diviem pirkstiem saņēma Zvjagincevu aiz plecu siksnas, viegli pievilka sev tuvāk un klusinātā balsī vaicāja: — Tātad bus karš, major?

— Liekas, būs, Ivan Maksimovič, — Zvjagincevs tikko dzirdami atbildēja.

— Tā, tā, — Koroļovs pašūpoja galvu. Tad izņēma pulksteni, attaisīja vāciņu, paskatījās un teica: — Ir laiks. Desmit minūtes pagajušas.

Šai mirklī atvērās durvis, kas veda Vasņecova kabineta, un kāds skaļi sauca:

— Majoru Zvjagincevu pie telefona!

Zvjagincevs steidzīgi atgriezās kabinetā. Vasņecovs joprojām sēdēja un šķita iegrimis lasīšanā. Viena telefona klausule bija noņemta un nolikta uz galda.

Kad Zvjagincevs bija piegājis klāt, Vasņecovs neskatīdamies pamāja uz klausuli un īsi teica:

— No štāba.

Zvjagincevs paķēra klausuli, piespieda to cieši pie auss. Nepazīstama balss sacīja:

— Majors Zvjagincevs? Zvana dežurants. Jūs izsauc staba priekšnieks. Mašīna jau izbraukusi.

«Vai kaut kas noticis? Kas svarīgs?» Zvjagincevam gandrīz paspruka jautājumi, tomēr viņš laikā novaldījās un tikai apvaicājās:

— Vai mani vienu?

Uz brīdi iestājās klusums. Tad atkal kļuva dzirdama dežuranta balss, un šoreiz tā bija mazliet dobjāka un arī nedrošāka:

— Nē ... Vispārēja trauksme. Ierasties pēc pusstundas.

Zvjagincevs parāva uz augšu blūzes piedurkni un paraudzījās pulksteni.

Viens. Sācies 1941. gada 22. jūnijs.

Padomju vēstniecība sāka zvanīt jau no rīta. Zvanīja pa vairākiem telefoniem — uz protokolu nodaļu, uz politisko departamentu, uz ministra sekretariātu un prasīja, lai Ribentrops pieņemtu padomju vēstnieku. Atbilde bija viena un tā pati: ministra kunga pašreiz nav. Atrodas ārpus pilsētas, un nav zināms, kad atgriezīsies. Pēc kāda laika no padomju vēstniecības zvanīja atkal. . . Regulāri, ik pēc pusstundas. Pēc šīs zvanīšanas varēja pārbaudīt pulksteni.

Ievērodams Hitlera instrukciju, Ribentrops visu sestdienu nerādījās savā ministrijā Vilhelma ielā: kāds ierēdnis, viņu pamanījis, varētu krieviem atbildēt, ka ministra kungs atrodas savā kabinetā.

Ribentrops zināja, kāpēc padomju vēstnieks tik neatlaidīgi grib ar viņu tikties. Pēdējās dienās vēstniecības pārstāvji ne vienreiz vien bija ieradušies ārlietu minis Irija, prasīdami paziņot Vācijas valdībai padomju pro lestu: Vācijas bruņoto spēku lidmašīnas nemitīgi pārkāpa gaisa telpas robežu. Šoreiz, acīm redzot, vēstniecība bija nolēmusi kārtējo protestu iesniegt pašam ministram.

Tāda tikšanās tomēr neatbilda Ribentropa nodomiem, jo viņš spriegi gatavojās uz citu tikšanos ar padomju pārstāvi — 22. jūnijā trijos no rīta. Tieši šai laikā — stundu pēc vācu karaspēka uzbrukuma Padomju Savienībai — Ribentropam būs jāataicina padomju vēstnieks un jāpaziņo, ka sācies karš pret viņa zemi.

Tai sestdienā Ribentropa jūtas bija ļoti brāzmainas un pretrunīgas. Viņš bija pacilāts, priecīgi satraukts un reizē juta neskaidras bažas, pat bailes.

Šīm jūtām nebija itin nekā kopīga ar to, ko mēdz saukt par sirdsapziņas pārmetumiem. Ribentrops nicināja jau pašu jēdzienu «sirdsapziņa», viņam tas likās liberāls, nožēlojams kristiešu sagudrojums, važas, kas traucē īsta nacista domāšanu un rīcību.

Tā izturēties pret morāles jautājumiem Ribentropam bija ļoti viegli, jo pēc dabas viņš bija cietsirdīgs cilvēks, turklāt viltīgs un varaskārs karjerists.

Lielum lielā daļa aktīvo nacionālsociālistu bija tieši tāda paša tipa cilvēki. Tomēr nepavisam nevar teikt, ka viņi visi būtu bijuši arī gļēvuļi. Bet Ribentrops tāds bija.

Viņa apziņā gandrīz vienmēr mājoja bailes no atmaksas. Viņš bija līdzīgs cilvēkam, kas, pacelts ļoti lielā augstumā, laiku pa laikam tomēr palūkojas uz leju bezdibeni un ar bailēs stingstošu sirdi jūt, cik briesmīgs būtu iespējamais kritiens. Šis jūtas Ribentropam lielākoties izdevās pilnīgi apslapēt. Tomēr reizumis tos pamodās, un tad viņu mocīja bailes.

Tas, ka tieši viņš iesniegs padomju vēstniekam vēsturisko paziņojumu, Ribentropā atmodināja spēcīgu sava nozīmīguma izjutu, bija gandarījums viņa godkārei. Agrāk vēl varēja šaubīties, kā būs: vai viņš ieies pasaules vēsturē vai arī vienmēr paliks drūmajā, milzīgajā fīrera ēnā, bet nākamās dienas rītausmā visas šaubas izgaisīs. Ribentropam bija īsta bauda par to domāt. Stāvēdams pie liela spoguļa dāmas buduāram līdzīgā guļamistaba, viņš domās izrunāja vārdus, kas jau rītvakar kopā ar viņa ģimetni būs iespiesti visas pasaules presē.

Viņam bija patīkami, viņš par to priecājās jau iepriekš. Lai vēl «uzskrūvētu» savas jūtas, Ribentrops sāka atcerēties tos gaužām pazemojošos brīžus, kurus bija piedzīvojis, tikdamies ar Mololovu. Kā viņš bija cietis, ka bija mocījies, tāpēc ka nedrīkstēja, ka viņam nebija tiesību pateikt šim cilvēkam ar pensneju uz deguna, kāda nākotne gaida viņa zemi, kas lemta boja ejai, pasludināt lai nāves spriedumu!

Ribentrops ienīda šo zemi, tās neaptveramos plašumus, kur varētu izvietoties desmitiem Vāciju, tas noslēpumainos, necaurejamos mežus, tās cilvēkus, kuri ir pārliecināti par savu spēku un kuriem viņam bija glaimīgi jāsmaida vizītes laikā Maskavā . . .

Un tagad viņu aplaimoja apziņa: tieši viņam būs jāizpilda vēsturiski nozīmīgs akts — jāpaziņo padomju vēstniekam, ka jau sācies karš un nav tāda spēka, kas spētu apturēt vācu armiju, kura veļas kā lavīna. Viņš jau laikus iedzīvojās tai lomā, kas viņam bija lemta uz vēstures skatuves.

Un tomēr... šim gandarījumam, lepnumam un ļaunajam priekam jaucās klāt arī kaut kas pavisam cits — bailes.

Bailes juta ne jau tikai Ribentrops vien. No nākotnes baidījās daudzi vadošie nacistu partijas biedri un augstākie militārie darbinieki. Tāpat kā Ribentrops — viņi šīs

jūtas gainīja projām no sevis, pūlējās apslāpēt ar atmiņām par agrākajām uzvarām, ar domām par vācu armijas ne uzvaramību, par Vācijas vēsturisko misiju. Un tomēr bailes nekacl pilnīgi neizzuda no viņu apziņas. Tadas bailes mēdz būt spēlmanim, kas spēlē uz milzīgu summu. Lai gan spēlētājs iezīmējis kārtis un ir pārliecināts, ka vinnēs, viņš tomēr baidās no neveiksmes.

Baidās tāpēc, ka likme ir milzīga, ka tā aptver ne tikai visu, kas spēlmanim pieder, bet arī viņa paša dzīvību. Kārlis taču var pievilt, vienmēr taču pastav kaut niecīga iespēja paspēlēt, un tad nenovēršami pienāk norēķināšanās stunda.

Šīs pagaidam vēl neskaidrās, neizprotamās bailes tobrīd Ribentropam nejāva visa pilnībā izbaudīt lomu, kāda viņam būs vēsturē. Viņš dzina tās projām, atkal un atkal klusībā atkārtodams fīrera vārdus, ka Krievija tiks sakauta dažās nedējās, atsaukdams atmiņā Varšavas drupas, Austrijas, Cehoslovakijas, Beļģijas pilsētu ielas, pa kurām maršē vācu karaspēks, atcerēdamies Parizi ar Eifeja torni, kurā plīvo milzīgs nacistu karogs... Un tomēr — sirdi žņaudzošais nemiers nepārgāja.

Ribentrops piezvanīja uz ministriju. Sekretārs ziņoja, ka padomju vēstnieks joprojām neatlaidīgi prasa tikšanos ar ministra kungu . ..

Ribentrops apstiprināja agrāko instrukciju: viņš izbraucis no pilsētas. Atrašanās vieta nav zināma. Vadošajiem darbiniekiem un tulkiem pēc darba dienas beigām neizklīst. Nevienam nekur neiet. Nekādus sestdienas izbraukumus ārpus pilsētas. But uz vietas visu vakaru. Visu nakti...

Nolicis klausuli, Ribentrops atkal iegrima pārdomās. Viņš mēģināja iztēloties, kā rit izskatīsies Berlīnes ielās: klaigas avīžu pārdevēji, gavilēs ļaužu pūļi, padomju vēstniecības ēka bulvārī Unter deri Lirtden kļūs par pirmo aplenkto padomju teritoriju ...

Ap trijiem rītā padomju vēstniecībā zvanīja telefons. Kāds Ārlietu ministrijas ierēdnis īsi un dzedri lūdza paziņot vēstniekam, ka Ribentropa kungs viņu lūdz steidzīgi ierasties.

.. . Ribentrops tai laikā dienesta kabinetā jau nez kuro reizi tēloja to, kam būs jānotiek paredzētajā stundā. Viņš apsēdās pie galda drūms un majestātisks. Lēnām, ar abām

rokām atbalstīdamies pret pulēto galda virsu, piecēlās kaļas, iztēlodamies, kā padomju vēstnieks nāk iekša pa dur vim, kas viņam plati paveras. Tad Ribentrops augstprātīgi, roku nesniegdams, pamāja ar galvu, lai vēstnieks apsēžas, un pats to izdarīja pirmais. Pēc tam vēl un vēlreiz atkārtoja vārdus, kas būs jānoklausās vēstniekam. Beidzot atkal piecēlās, lai tagad pēc visiem likumiem iesniegtu padomju pārstāvim oficiālu memorandu — tā dokumenta kopiju, ko Maskavā tieši tai paša laikā Šūlen burgs nodos Molotovam.

Šķita, ka viss jau laikus pārdomāts un iestudēts un Ri bentropam nav iemesla bažīties par gaidāmās ceremonijas norisi. Loma, kurai viņš gatavojies kopš vakardienas, — nē, visus pēdējos gadus! — tiks tēlota spoži. Un tomēr, kad liela stavpulksteņa rādītāji tuvojas trijiem, Ri bentropa no jauna pamodās smeldzošā, šķebinošā sajūta, ko mēdz dēvēt par bailēm.

Nē, viņš nebaidījās, ka varētu ko sajaukt, apmulst un sabojāt visu ceremoniju. Viņš domāja par kaut ko citu. Taču viņam, tieši viņam būs jakļūst par to cilvēku, kas oficiāli pieteiks Krievijai karu! ... Un to nu pasaule neaizmirsīs nekad. Un itin nekad itin nekādos apstākļos Ri bentropam neizdosies noliegt, ka šis cilvēks bija viņš ... Visus pēdējos mēnešus viņš bija alkaini gaidījis šo vēsturisko brīdi, dedzīgi atbalstījis visus fīrera plānus, kuriem bija sakars ar gaidāmo karu pret Krieviju. Jā, un arī tagad, ja būtu iespējams tepat kabineta klusumā, kad nav neviena liecinieka, tikai nospiest pogu un uzspridzināt šo zemi ar visiem tās iedzīvotājiem, ar pilsētām un ciemiem, Ribentrops to būtu izdarījis ar vislielāko prieku, nejuzdams nekā tāda, kas kaut mazliet līdzinātos sirdsapziņas pārmetumiem.

Sirdsapziņas pārmetumus Ribentrops nejuta arī pašreiz. Tomēr bailes, neapzinātas bažas, ka reiz taču var pienākt tāda stunda, kurā par visu būs jāatbild, uzmācās viņam aizvien vairāk un vairāk.

Apritēs gadi, un tulks Šmits, kas Ribentropu dabūja novērot pēdējos mirkļos pirms padomju vēstnieka ierašanās, rakstīs, ka viņš nekad nebija redzējis savu šefu tik satrauktu, tā skraidām uz priekšu un atpakaļ pa milzīgo kabinetu, — gluži kā zvērs, kas nokļuvis krātiņā ...

Padomju vēstnieks ieradās Ribentropa kabinetā tieši trijos un trīsdesmit minūtēs, pat aptuveni nenojauzdams, kāpēc tiek izsaukts nakts vidū, būdams pārliecināts, ka šim izsaukumam ir sakars ar viņa paša neatlaidīgajiem lūgumiem.

Sasveicinādamies viņš sniedza roku ministram, kas slavēja otrpus galda. Tādu iespēju Ribentrops nebija paredzējis, tāpēc viņš vairākkārt nedroši, nervozi sakustējās, te mazliet paceldams, te nolaizdams roku, iekams izlēma īsi paspiest vēstnieka roku. Pēc tam viņš majestātiski pamāja ar galvu, aicinādams vēstnieku sēsties, un pats noslīga krēslā pirmais. Lai gan Ribentrops bija daudzkārt izmēģinājis visu to, kam tagad vajadzēja notikt, viņa satraukums bija tik liels, ka pirmajā mirklī viņš nespēja izrunāt ne vārda.

Vēstnieks šo Ribentropa klusēšanu izskaidroja pēc sava prata. Viņš nosprieda, ka ministrs gaida, lai tam izklāsta, kāpēc vēstnieks tik neatlaidīgi centies panākt tikšanos, un sāka runāt pirmais.

Vēstnieks teica, ka viņam esot vairāki jautājumi, kas tūlīt noskaidrojami, un ka Padomju valdība prasot, lai...

Šai mirklī Ribentrops pārtrauca vēstnieku. Skaļi, pat spiedzīgi, it kā vēlēdamies apslāpēt savu iekšējo balsi, viņš sacīja, ka viss, par ko gatavojas runāt vēstnieks, tagad zaudējis jebkuru nozīmi. Tūlīt būs runa par kaut ko gluži citu . .. Tad, nervozi pārbīdīdams uz galda noliktos priekšmetus, viņš lika plūst par vēstnieku vardu straumei .. .

Pārsteigumā un neizpratnē sastingušajam vēstniekam Ribentrops kliedza, ka Vācija uzzinājusi slepenos viltīgās Padomju Savienības nodomus, ka fīreram no drošiem avotiem kļuvis zināms par Krievijas gatavošanos uzbrukt Vācijai un viņš bijis spiests spert efektīvus pretsoļus... Palicis bez elpas, Ribentrops uz mirkli apklusa un tad svinīgi paziņoja: vācu karaspēks devies trieciena pret Padomju Savienibas robežām . ..

Jau ar nepamatoto kara pieteikšanu, iepriekš itin nekādi nebrīdinot, bija diezgan, lai vēstnieku apmulsinātu.

Ne mazāk viņu pārsteidza nekaunīgie, nekrietnie Ribentropa meli par slepenajiem nodomiem un pretsoļiein, meli, kurus nebija pat mēģināts padarīt kaut cik ticamus.

Beidzot Ribentrops apklusa, piecēlās un, paņēmis no

galda sagatavoto memorandu, teatrāli to sniedza vēstniekam.

Ari vēstnieks piecēlās, lēni salocīja papīru četrkārt un nelasījis iebāza žaketes kabatā.

Dažus mirkļus ilga klusums. Varēja dzirdēt, cik smagi elpo Ribentrops. Degungalā viņam karājās prava sviedru lāse.

Beidzot atguvies, vēstnieks vēsi un arēji mierīgi izteica nožēlu sakarā ar notikumiem, par kuriem visa atbildība gulstas vienīgi uz Vāciju. «Cik nekaunīga agresija! Jūs to vēl nožēlosiet...» vēstnieks teica. Šos pēdējos vārdus izrunādams, viņš skatījās Ribontropam taisni acis. Tad, tik tikko pamājis ar galvu, apgriezās un lēnām gāja uz durvīm.

Šie pēdējie vēstnieka vārdi no jauna izraisīja Riben Iropā pazīstamos baiļu uzplūdus, pret kuriem viņš bija cīnījies ilgi un veltīgi. Viņš nervozi paraustīja plecus — gluži tapat kā Hitlers. Par pārsteigumu tulkam Ribentrops steidzīgi, gandrīz skriešus pameta galdu, panaca vēstnieku pusceļā uz durvīm un sāka iet viņam blakus, laiku pa laikam ar roku pieskardamies viņa žaketei. Ribentrops, acīm redzot, gribēja ko teikt, bet nespēja atrast vārdus.

Tā viņi aizgāja lidz durvīm — vēstnieks un Ribentrops, kas reizēm aizskrēja priekšā, reizēm palika aiz muguras.

Tad pēkšņi — jau pie pašām durvīm — Ribentrops atkal vēstnieku saņēma aiz piedurknes un ātri, juceklīgi, tik tikko saprotami nomurmināja:

— Paziņojiet uz turieni... uz Maskavu ... Es ... to negribēju . . . es ... centos fīreru atrunāt. Bet...

Pēdējie vārdi izskanēja tukšumā, jo vēstnieks nepagriezdamies, soļus nepalēninādams, jau bija izgājis no kabineta sava tulka pavadībā.

Ribentrops apjucis pamīņājās pie durvīm, apgriezās un devās atpakaļ pie rakstāmgalda. Pa ceļam viņš ielūkojās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm četri. No kara sākuma bija jau apritējusi stunda un četrdesmit minūtes, un pasaulē nebija tāda spēka, kas šo karu varētu apturēt.

.. . Ribentrops paraudzījās Šmita, kas joprojām klusēdams stāvēja pie sienas, pavīpsnāja un sacīja:

— Kauliņi ir mesti!

Viņš gaidīja, ka tulks ko atbildēs, bet tas neteica nekā.

— Paziņojiet, lai pēc desmit minūtēm pie manis sapulcējas visi vadošie ministrijas darbinieki! — Ribentrops īgni pavēlēja, bet, kad Šmits palocījies devās uz durvīm, nosauca viņam pakaļ: — Nē, pēc divdesmit minūtēm!

... Šīs divdesmit minūtes viņam bija vajadzīgas, lai at ģistos un nomierinātos. Tāpat slepkava, savam upurim iegrūdis dunci mugurā, satraukts meklē klusu, vientuļu vietu, kur atvilkt elpu, nomazgāt asinis no rokām, pārliecināties, ka viņam nekas nedraud.

Ribentrops atrāva vienu no galda atvilktnēm, izņēma mazu, ovālu spoguli sudraba ietvarā. Šis spogulis viņam vienmēr bija pie rokas, lai vajadzīgajā brīdī varētu pārliecināties, vai viņš ir īstajā formā. Ribentrops bija rupjš, enerģisks, bet reizē koķets un sevi uzskatīja par vienu no skaistākajiem vīriešiem Vācijā. Vannas istabas plaukti bija pilni ar smaržu un odekolona pudelītēm, ar daždažādu krēmu kārbiņām. Viņš pastāvīgi ievēroja, lai celiņš viņa saziestajos, gludi pieglaustajos matos būtu nevainojams, sejas āda tīra un maiga.

Pavēries spogulī, šoreiz Ribentrops ieraudzīja, ka seja klāta sviedru lāsēm un sasvīdušie mati pielipuši pie pieres. Viņš steidzīgi iebaza spoguli atpakaļ atvilktnē. Tad devās uz atpūtas istabu, kas bija blakus kabinetam, un saka steidzīgi sakārtot savu ārieni.

Kad Ribentrops atkal iegāja kabinetā, līdz apspriedes sākumam vēl bija palikušas desmit minūtes.

Viņš nodzēsa elektrisko gaismu un atrāva vaļā aizkarus. Arā jau ausa rīts. Ribentrops atvēra logu un brītiņu vērīgi aplūkoja tukšo ielu. «Nu, protams,» viņš nodomāja, «cilvēki taču nekā nezina. Līdz paziņošanai pa radio un rīta avīžu iznākšanai vēl ir divas stundas . . .»

Dienas gaisma nomierināja Ribentropu. Rīts ausa kluss, dzidrs, saulains. Smeldzošās bailes sāka pāriet. Viņš devās pie otra loga, kas atradās parka pusē. Tas bija vēsturisks parks — tāpat kā šī Vilhelma ielas ēka. Kādreiz pa parku bija staigājis firsts Bismarks, pārdomādams Vācijas nākotni. Vācijas un Krievijas savienību šis cilvēks bija uzskatijis par ļoti lielu savas ārpolitikas sasniegumu . . . Ribentrops atcerējās, ka gandrīz pirms diviem gadiem, šai pašā kabinetā savus tuvākos darbiniekus informēdams par tikko noslēgto Vācijas un Padomju Savienības paktu, viņš bija atsaucies uz Bismarku. Toreiz viņš

staveja pie šī paša loga un, ar plašu žestu pastiepis roku uz dārza pusi, sacija: «Ja kādreizējais šī parka īpašnieks spētu mūs tagad dzirdēt, viņš tūlīt steigtos izteikt mums atzinību.» Vispār Ribentrops sava runā ne vienreiz vien pieminēja Bismarku ... «Muļķības!» viņš tagad domās apsauca sevi un atgāja no loga. «Pašreiz nav deviņpadsmitais gadsimts. Boļševistiskajai Krievijai nav nekā kopīga ar toreizējo carisko Krieviju. Un fīrers stāv augstāk par Bismarku. Augstāk, augstak!»

Viņam bija patīkami klusībā atkārtot šos vārdus. Un ne tikai tāpēc, ka tie viņu nomierināja, stiprināja viņā ticību saktās kampaņas panākumiem. Bija arī kāds cits iemesls. Iztēlodamies Bismarku, Ribentrops katrreiz juta reizē sajūsmu un nepatiku. Viņš lepojās ar to, ka vada Vācijas ārpolitiku, kas kādreiz bija paša «dzelzs kanclera» prerogatīva. Tomēr reizē ari apzinājās, ka šis valdonigais un augstprātīgais aristokrāts, uzpūtīgais snobs tādu Riben tropu, cilvēku bez slaveniem radu rakstiem, nebūtu pat laidis pāri sava kabineta slieksnim.

... Minūtes ritēja, un viņa noskaņojumā notika izšķirīgs lūzums. Ne, viņam nav iemesla uztraukties. Vācu armija ir neuzvarama. Bet uzvarētājus nesoda. Viņi ir tie, kas soda citus ...

Un Ribentrops beidzot pilnīgi savaldījās — atkal tāpat ka slepkava, kas, izdarījis noziegumu, pirmajos mirkļos trīc aiz bailēm, vai tikai viņu nav kāds pamanījis, bet tad, pārliecinājies, ka atrodas drošibā, kļūst mierīgs.

Uzaicinātie ierēdņi, ieiedami kabinetā, redzēja agrāko, labi pazīstamo Ribentropu — švītīgu, pašpārliecinātu, augstprātīgu ...

Lēni un svinīgi viņš paziņoja, ka sācies karš ar Krieviju. Tad klusākā balsī noslēpumaini piemetināja, ka fīrers saņēmis informāciju par Staļina ārkārtīgajām pūlēm nostiprināt Sarkano Armiju, palielināt tās varenību, lai izdevīgā bridi uzbruktu Vācijai. Fīrers tomēr ir uzminējis un izjaucis boļševiku nodomus. Viņš nav vatējis pieļaut, ka Vācijas labklājība karājas kā mata gala. Viņš pats devis pirmo triecienu. Tagad mūsu aizmugure vairs nebūs atkarīga no Staļina labvēlības. Mūsu nākotne ir mūsu pašu rokas. Heil Hitler!

Ribentrops žēlīgi atļāva uzdot jautājumus. Viņam vaicāja, cik ilgu paredz šo karu. Ribentrops atbildēja īsi un

noteikti: augstākais astoņas nedēļas. Un ne ilgāk? Nekāda gadījumā. Ta teica pats fīrers! Tad tomēr karošana divas frontēs? Sīkums! Ja tas ir nepieciešams, paris mēnešu varam karot ari divas frontēs. Tātad mūsu ārpolitikai tagad ir gluži jauna orientācija? ...

So pēdējo jautājumu uzdeva kāds Rihters. Viens no vecākajiem ministrijas ierēdņiem. Viens no tiem pavisam nedaudzajiem, kas bija palikuši darba pec Neirata atcelšanas un tai sekojošās kadru tīrīšanas. Rihteru toreiz pasaudzēja. Ne jau aiz žēlsirdības. Sis večuks, kas ministrija bija nostrādājis gandrīz četrdesmit gadu, tika uzskatīts par dzīvu Vācijas ārpolitikas enciklopēdiju. Viņa atmiņa glabaja faktus un notikumus, kas nebija atrodami nekādos arhīvu dokumentos. Rihters bija noderīgs cilvēks.

Bet šoreiz, izdzirdis Rihtera jautājumu, Ribentrops viņa paraudzījās, neslējxlams niknumu. Bez šaubam, večuka mehāniskā atmiņa vārdu pa vārdam bija fiksējusi to, ko Ribentrops teica toreiz — trīsdesmit devītā gada augustā, kad tika noslēgts Vācijas un Padomju Savienības pakts. Lūk, šie vārdi: «Mūsu līgums ar Krieviju dod iespeju nebažīties par Vācijas aizmuguri un izvairīties no bīstamas situācijas — karošanas divās frontēs; tada karošana reiz jau noveda mūsu zemi līdz katastrofai. Noslēgto savienību es uzskatu par ļoti lielu sasniegumu manā ārpolitikā ...»

Jā, tieši tā Ribentrops bija teicis pirms diviem gadiem ... Ko īsti vēlas sacīt šis Neirāta roklaiža, kura nespējīgas smadzenes sapinušās vecmodīgās liberālās diplomātijas tīmekļos? Vai tikai ne to, ka pēc pastāvošas starptautiskās tradīcijas Ribentropam pašreizēja situācijā vajadzētu atkāpties no amata?

Uz Rihtera jautājumu viņš atbildēja īsi un nikni: Vācijas nākotne ir fīrera rokās. Pret tiem, kas domā citādi, mēs vēršam dzelzs dūri.

Tas bija viss. Ribentrops apspriedi beidza. Kad tas dalībnieki bija izklīduši, viņš ataicināja ministrijas personālā sastāva nodaļas vadītāju un teica, ka jauna, izšķirošā kara apstākļi prasa ļoti lielu modribu. Ikviens, par kura lojalitāti pret fīreru un Lielvāciju rodas kaut niecīgas šaubas, tūlīt padzenams. Šis Rihters, piemēram .. . Nē, ne, nekāda pensija nav jāmaksā. Vācija nevar atļauties šķiest naudu visādām blēņām, kad katra marka nepieciešama karošanai. Tā jau būtu tikpat kā nodevība ...

Pēc astoņiem Ribentrops atstāja ministriju. Viņš lika šoferim lēnām pabraukāt pa Berlīnes ielām. Bija taču jau pagājušas vairāk nekā divas stundas no tā brīža, kad radio vācu tautai pavēstīja ārkārtīgi svarīgo notikumu Vācijas vēsturē.. .

Viņš gan dzirdēja rīta avīžu pārdevēju saucienus: «Karš ar Krieviju!», «Fīrers spēris izšķirošo soli!» — tomēr nemanīja Berlīnes ielās nedz rosības, nedz gaviļu. Drīzāk otrādi — bija jūtams tāds kā klusums un nomāktība. Cilvēki gaļa, skumīgi noliekuši galvas. Ribentrops nolaida uz leju automašīnas logu, pārvietojās uz pašu sēdekļa galu, lai garāmgājēji varētu viņu redzēt un pazīt. Krustojumos stāvošie trieciennieki sveicināja Ribentropu, strauji paceldami roku. Kūrfirstendammā kada paveca, spilgti izkrāsojusies sieviete, kas gāja nedrošiem soļiem, — droši vien iereibusi staigule — aizsmakušā balsī iesaucās: «Heil Hit ler!» — tikai nevarēja lāgā saprast, ko nozīmē viņas rokas vēziens: nacistu sveicienu vai gaisa skūpstu. Bet citi gājēji — strādnieki un kalpotāji, kas agrajā rīta stundā devās uz rūpnīcām, šķita neredzam ne milzīgo, melno Ri bentropa mašīnu, ne viņu pašu.

Viņš atcerējās 1939. gada augusta dienu, kad radio bija paziņojis par Vācijas un Padomju Savienības pakta noslēgšanu. No gestapo pārskatiem, kas dibinājās uz informatoru ziņām, varēja secināt, ka tauta atviegloti uzelpo. Un arī vēlāk šajos ziņojumos vairākkārt bija minēti izteicieni, kas būtībā bija reducējami uz vienu domu: «Fīrers darījis pareizi, noslēgdams līgumu ar Maskavu. Kāpēc mums karot ar Padomēm? Vai tad nav labāk pēc līguma no tām saņemt nepieciešamo pārtiku, pretim dodot mašīnas un darbgaldus? Varbūt tagad dzīve kļūs vieglāka . ..»

«Nekas,» Ribentrops domās noteica, «ātri vien viss mainīsies! Gan viņi, šie mūsu vācieši, drīz sāks gavilēt, tiklīdz izdzirdīs pirmos ziņojumus par uzvarām Austrumu frontē, tiklīdz Vācijā sāks pienākt pirmie vilcieni un automašīnas ar Krievijas sviestu un šķiņķi.. .»

Viņš pavēlēja šoferim braukt pa bulvāri JJnter den Lin dert. Kad mašīna tuvojās padomju vēstniecības ēkai, Ribentrops aiztaisīja kabīnes logu un aizvirzījās uz sēdekļa vidu. Rokas pašas savilkās dūrēs. Viņš ieraudzīja karogu, kas plīvoja virs vēstniecības ēkas, — milzīgu sarkanu karogu ar sirpi un āmuru.

«Tāda nekaunība!» Ribenlrops nomurmināja. «Tāda pašpaļāvība! Tas ir izaicinājums! Šitādā reizē...» Viņš juta jaunu prieku un gandarījumu, redzēdams, ka visiem vēstniecības logiem ir cieši aizvilkti aizkari, bet pašu ēku aplenkusi policija. Daži esesieši stāvēja ielas otrā pusē, motociklus pieslējuši pie mājas sienas . . . «Žēl, ka šo ainu nedabū redzēt fīrers,» Ribentrops nodomāja. «Bruņotu vāciešu ielenkta Padomju Savienība miniatūrā. Simboliski . . .»

Jā, šo ainu Hitlers nedabūja redzet, bet tā neapšaubāmi būtu viņu iepriecinājusi.

Hitlers tolaik atradās tālu no Berlīnes. Vispār — pēdējā laikā tiklab galvaspilsētā, kā savā iemīļotajā Berghofa Hitlers iegriezās tikai šad tad, turklāt uz īsu laiku. Kad nolika uzbrukums Polijai, viņa štāba mītne atradās speciālā vilcienā, kas stāvēja netālu no Kogolinas. Nedaudz vēlāk viņš pārcēlās uz kādu viesnīcu Sopotā.

Rietumu kampaņas sākumā Hitlera galvena mītne atradās bunkurā Nauheimas kūrvietas tuvumā. Bet vēlāk viņš to ierikoja Austrumprūsija — mežā netālu no Rasten burgas.

Šo savu mītni Hitlers nosauca par «Vilka midzeni» ... Vispār — vilks bija tas zvērs, kas fīreram likās vissimpātiskākais. Tas bija viņa iemīļotais poētiskais tēls. Hitlera aitu suni Blondi bija grūti atšķirt no vilka. Dažreiz mistisku pārdomu brīžos Hitlers arī sevi iztēlojās par vilku — spēcīgu, plēsonīgu, viltīgu, vienmēr izsalkušu, pēc laupījuma alkstošu zvēru, drūmu mežu iemītnieku...

.. . Kamēr Ribentrops, gluži kā krātiņā nokļuvis zvērs, skraidīja ministrijā pa savu kabinetu, Hitlers jau deva nepieciešamos rīkojumus, sagatavodams uzbrukumu, kam pēc dažam stundām vajadzēja sākties uz visas Padomju Savienības rietumu robežas. Viņš tikko bija beidzis pēdējās pārrunās ar ģenerāļiem, kas komandēja galvenās armiju grupas — «Ziemeļi», «Centrs» un «Dienvidi», un tagad sēdēja savā «Midzenī», ko no visām pusēm apņēma biezs, tumšs mežs, un diktēja vēstuli Musolīni.

Hitleram tas nebija viegls darbs. Būdams profesionāls krāpnieks, kas no parastiem krāpniekiem atšķīrās lie

lakoties ar to, ka viņa meli vienmēr bija «kolosāli», viņš nevienam — ari Musolīni — neuzticējās pilnīgi.

Tāpēc Hitlers līdz pat pēdējam brīdim slēpa no sava galvenā sabiedrotā datumu, kad sāksies uzbrukums Padomju Savienībai, un tikai divdesmit pirmajā jūnijā ap vienpadsmitiem vakarā sāka diktēt vēstījumu Itālijas du čem, ko publiski ne vienreiz vien bija saucis par savu skolotāju un uzticamo draugu.

Tas bija interesants dokuments, kas atsedza kādu raksturīgu Hitlera īpašību. Tā lappuses liecināja, ka viņš ir nevis parasts melis, bet melis pēc aicinājuma. Likās: kāda jēga Hitleram krāpt Musolīni, cilvēku, kas ļoti labi zina fīrera īstos nolūkus un visus viņa rīcības motīvus? Itālijas diktators bija tikpat valdonīgs un asinskārs kā Vācijas diktators. Tikai dučes iespējas bija mazākas nekā fīrera iespējas. Dažreiz viņiem radās pretišķības, kas starp plēsoņām ir neizbēgamas. Tomēr galvenos Hitlera plānus — starp tiem, protams, bija ari uzbrukums Padomju Savienībai — Musolīni zināja un atzina par pareiziem.

Un tomēr Hitlers, kas bija pārliecināts, ka arī šoreiz spēs pasaulei noslēpt savus īstenos nolūkus, neuzskatīja par izņēmumu pat Musolīni, lai gan šai gadījumā varēja būt atklāts. Varbūt viņš tomēr baidījās no vēstures tiesas un tagad centās apmānīt ne tikai savus laikabiedrus, bet arī pēctečus? ...

Hitlers staigāja šurp un turp pa lielo pazemes štāba kabinetu un diktēja:

— «Duče! Rakstu Jums šo vēstuli brīdī, kad mokošu pārdomu un nervu sasprindzinājuma pilni mēneši beigušies ar vienu no visdiženākajiem lēmumiem visa manā mūžā ...»

Viņš plaši un pārlieku svinīgi izklāstīja cēloņus, kas viņu spieduši tā izlemt. Ak nē, ne jau nežēlīgums, ne jau alkas pēc pasaules kundzības noteica viņa rīcību, bet gan nepielūdzama notikumu loģika. Tagad, kad Francija ir sagrauta, Anglija, kas jau atrodas uz nāves cisām, vēl pretojas, visas cerības likdama uz Krieviju, slepenībā rēķinādamās ar tās palīdzību. Krievijas pakļaušana reizē nozīmētu arī Anglijas krišanu. Kamēr pastāv Krievija, Anglija pretosies ... Angļi vienmēr gribējuši, lai karš sāktos Austrumos, Hitlers joprojām diktēja, bet agrāk tas bija viņu interesēs. Tagad šis karš viņiem nozīmēs bojā eju . ..

Viņš žēlojās Musolini, ka līdz šim nekad nav varējis sakopot visus spēkus, lai dotu triecienu Anglijai, jo lielāko daju sauszemes karaspēka un gaisa flotes vajadzējis turēt Austrumos. Bet tad, kad viņš būs ticis galā ar Krieviju ...

Pēc tam Hitlers sāka izklāstīt savus Krievijas ātras sakāves plānus, attieksmi pret Franciju, uzskatus par Zie meļāfrikas, Spānijas un Ēģiptes turpmāko likteni ... Uz mirkli viņš apklusa, apsvērdams kādu pēkšņi prātā iešāvušos domu. Tā bija doma par iespējamo Musolini reakciju uz šo vēstuli. Tad viņš steidzīgi nodiktēja:

— «Atgriezdamies pie jautājuma par karu ar Krieviju, gribu piebilst, ka šo kampaņu uzņemamies mēs un Jums nav nepieciešams sūtīt uz mūsu Austrumu fronti itāliešu karaspēku ...»

Tad viņš atkal apklusa. Iztēlojās Musolini, kas lasa šo vēstuli. Nez vai pēdējās rindas viņam patiks. Bet tā nu tas ir — katram sava tiesa. Krievijas labumus Vācija baudīs pati. Nu, un duče ...

— «... Par Itāliju jāsaka,» — Hitlers atsāka diktēšanu, — «ka tā mums varētu krietni palīdzēt, palielinādama savu karaspēku Ziemeļāfrikā un izdarīdama nepieciešamo gatavošanos karagajienam uz Franciju, ja Viši neievēros līgumus vai ari tur radīsies kādas citas nekārtības .. .»

Viņš pasmīnēja un nodomāja, ka tā nebūs slikta ēsma dučem, kas tīko pēc jaunām teritorijām.

Kad vēstule, kas beidzās «ar sirsnīgu un kaujiniecisku sveicienu», bija pārrakstīta, Hitlers to parakstīja un pavēlēja ar lidmašīnu nosūtīt uz Romu.

Pusdivos naktī, tas ir, pusstundu pirms Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai, Vācijas vēstnieks Itālijā fon Bismarks piecēla no gultas ārlietu ministru Cano un pieprasīja Hitlera vēstijumu tūlīt nogādāt Musolini, kas atradās kūrvietā.

Kad Cano pieprasīja tālsarunu un uzmodināja duči, teikdams, ka saņemts Hitlera vēstījums, duče īgni norūca, ka viņš nemēdzot nakti modināt pat savus kalpotājus . . .

Taču Musolini vienā mirklī pārgāja miegs, tiklīdz viņš no Cano uzzināja, par ko ir runa. Nākamajā teikumā viņš pavēlēja tūlīt sagatavot deklarāciju par Itālijas atrašanos kara stāvoklī ar Krieviju ...

Tie bija tie paši mirkļi, kad vācu artilērija jau atklāja uguni uz Padomju zemes robežu, bet lidmašīnas ar pilnu bumbu kravu traucās uz padomju pilsētām ...

Uzzinājuši par Vācijas uzbrukumu Padomju Savienībai un vēlāk klausīdamies un lasīdami triumfējošos ziņojumus par Guderiana tanku virzīšanos uz austrumiem, miljoniem cilvēku Vācijā un visā pasaulē bija pārliecināti, ka Hitlera pirmais un galvenais mērķis ir Maskava.

Tas tomēr bija pareizi tikai daļēji. Lai gan Maskavas ieņemšanu Hitlers planoja kā pašu svarīgāko uzdevumu, viņa visupirmais mērķis bija Ļeņingrada.

Šīs pilsētas krišanu Hitlers uzskatīja par ārkārtīgi nozīmīgu gan stratēģiski, gan politiski. Pēc lieluma Ļeņingrada taču bija otrā pilsēta Padomju Savienībā, viens no vislielākajiem dzelzceļa mezgliem un nozīmīga juras kara flotes bāze. Sagrābdams Ļeņingradu, Hitlers būtu padomju jūras kara flotei laupījis svarīgas bāzes. Vācu kuģi un zemūdenes būtu ne vien kļuvušas par noteicējām Baltijas jūrā, bet arī devušas iespēju izmantot jūras ceļu visa tā karaspēka apgādei, kas cīnījās ziemeļrietumu stratēģiskajā virziena. Beidzot, Ļeņingradas krišana būtu nozīmējusi vācu karaspēka savienošanos ar somu karaspēku.

Tieši tāpēc pavēlē Nr. 21 («Barbarosas plāna» variants) un «Direktīvā par karaspēka koncentrēšanu» («Barbarosas plāns») Ļeņingradas ieņemšana bija pasludināta par neatliekamu uzdevumu. To bija paredzēts izpildīt ļoti īsā laikā — ar varenu karaspēka grupas «Ziemeļi» triecienu un ar somu karaspēka uzbrukumu auslrumos no Lādogas ezera.

Bet bija arī kaut kas cits, kas nav minēts pat visslepenākajos dokumentos un kas tomēr Ļeņingradas ieņemšanai piešķīra īpašu nozīmi, kura tālu pārsniedza tīri militāru nolūku ietvarus.

Šis «kaut kas cits» bija fanātiskais Hitlera naids pret pilsētu IVevas krastos.

Tādam naidam bija daudz cēloņu. Jau pašā Pēterburgas nodibināšanā, kas slāvu Krievijai pavēra vārtus uz Eiropu, Hitlers saskatīja kaut ko ķecerīgu un pretdabisku.

Ļeņingrada bija ta vieta, kur mēdza notikt sacelšanās pret autoritāro režīmu. Šīs pilsētas mājās, šīs pilsētas

ielās bija dzimuši, izauguši, kļuvuši par ideologiem cilvēki, ar kuru vārdu Krievijā bija saistītas Hitlera ienīstās apgaismības, demokrātijas un komunisma idejas. Tieši tur bija nodibinājusies padomju vara.

Tas apstāklis, ka visā PēterburgasPetrogradasĻeņin gradas pastāvēšanas laikā tās teritorija nebija spēris kāju neviens ienaidnieka kareivis, vēl vairāk iekveldināja Hitlera militāristisko iekāri un idejai par šīs pilsētas iei,lemšanu paša kara sākumā piešķīra arī simbolisku nozīmi.

Hitlers sevi vērtēja augstāk par visiem agrākajiem iekarotajiem ne tikai tāpēc, ka, izdarīdams salīdzinājumu, viņš vispār vienmēr sevi uzskatīja par pārāku.

Viņš sev likās kaul kas vēsturē vēl nebijis tāpēc, ka par savu mērķi bija izvirzījis ne tikai daudzu valstu un tautu iekarošanu, bet arī veselas ideoloģijas satriekšanu, lai gan šī ideoloģija bija iekarojusi miljoniem cilvēku prātus. Vārds «Ļeņingrada» viņam bija kļuvis par vienu no šis ideoloģijas sinonīmiem.

Si pilsēta, kas bija izaugusi noslēpumainos, nepārejamos purvos, šī pilsēta, kas it kā peldēja balto nakšu dūmakā, izraisīja Hitlera bailes un naidu.

Otro padomju galvaspilsētu viņš gribēja iznīcināt jau pirmajās kara nedēļas. Ne tikai ieņemt, bet iznīcināt, izdzēst no ģeogrāfijas kartes, vietai, kur tā bija uzbūvēta, atkal piešķirt pirmatnējo veidu, pārvērst šo vietu neizbrie narnos purvos, pār kuriem veļas indīgu izgarojumu mutuļi ..

XI

Ļeņingradas partijas aktīva sanāksmē, kas ieilga gandrīz līdz diviem naktī, tika nolemts nākamajā dienā desmitos no rīta pasludināt gaisa trauksmi. To tūlīt paziņoja Radiokomitejai un pretgaisa aizsardzības rajonu štābiem.

To sauca par mācību trauksmi, kas paredzēta pretgaisa aizsardzības apmācību grafikā, bet to viegli varēja pārvērst īstā trauksmē, ja apstākļi no rīta būs mainījušies.

Pēc tam Vasņecovs apspriedi beidza, stingri noteikdams, ka, sākot ar šo stundu, partijas un komjaunatnes rajonu komitejās, kā arī uzņēmumu direkcijās dienu un

nakti pie telefona jābūt dežurantam, un atkal iegrima uz galda nolikto papīru lasīšanā.

Cilvēki steidzīgi atstāja kabinetu.

Pagāja vēl kāds brīdis, un Vasņecovs izdzirda paklusus vārdus:

— Sergej Afanasjevič, gribu tev vaicāt...

Būdams pārliecināts, ka kabinets jau ir tukšs, Vasņecovs aiz pārsteiguma nodrebēja, pacēla galvu un ieraudzīja Korojovu. Viņš stāvēja pie galda, rokās burzīdams vecu žokejcepuri.

— Klausos, Ivan Maksimovič, — Vasņecovs gurdi sacīja un pamāja uz dziļu ādas krēslu, kas bija nolikts pie galda. Koroļovs tomēr palika stāvam.

— Kur ir Andrejs Aleksandrovičs? — viņš paklusi vaicāja.

Vasņecovs vērīgi palūkojās Koroļovā, tad nolieca galvu, it kā iedziļinātos lasīšanā, un, Koroļovā neskatīdamies, atbildēja:

— Atvaļinājumā.

Apritēja vēl daži mirkļi. Vasņecovs pacēla galvu un redzēja, ka Koroļovs joprojām klusēdams stāv pie galda.

— Kāpēc tu nekā nesaki? — Vasņecovs teica skaļi un negaidīti īgni, strauji atgrūzdams no sevis papīrus. — Tu gribi vaicāt: kāpēc tādā laika . . . vai ne? Labi, pateikšu: viņam ir stenokardija, vai zini, ko tas nozīmē? Paļehas lādīti uz viņa galda esi ievērojis? Vai tu domā, ka tā tur stāv smukuma pēc? Viņš tajā tur nitroglicerīnu. Atvaļinājumā nav bijis četrus gadus no vietas un arī tagad negribēja braukt. Pats biju klāt, kad viņš runāja pa tiešo vadu un pūlējās iestāstīt, ka apstākļi to neatļauj . . .

— Nu ... un tālāk? — Koroļovs jautāja tikpat klusi.

— Viņam atbildēja, ka atvaļinājumā esot jāiet tagad.

Vispār — vēsture, tā teikt, liecinot, ka ienaidnieks karu parasti sākot rudenī, kad novākta raža. Tā nu līdz jūlija beigām varot izmantot atvaļinājumu ... Esmu pārliecināts, ka pašreizējā situācijā viņš tūlīt atgriezīsies, — Vasņecovs pēc brīža piemetināja. — Vai vēl ir kādi jautājumi?

— Ir, — Koroļovs noteica skarbi un stingri.

Viņš apsēdās, pikti saviebdamies, kad mīkstais sēdeklis zem viņa smaguma dziļi iegrima, pavirzījās vairāk uz malu, kas bija cietākā, un, raudzīdamies Vasņecovam taisni acīs, sacīja tikai vienu vārdu:

— Karš?

Kādu brīdi arī Vasņecovs skatījās viņam acīs, tad nolieca galvu.

Pirmaja mirklī Vasņecovs gribēja teikt, ka nezina nekā vairāk par to, kas bija nupat nolasītajā telegrammā, ka tagad nevis jāzīlē kafijas biezumos, bet ātri jārealizē paredzētie aizsardzības pasākumi .. . Gribēja teikt, tomēr neteica.

Viņam pretim sēdēja viens no vecajiem Pītera strādniekiem, partijas biedrs no 1916. gada, Kirova rūpnīcas partijas komitejas loceklis, rajona komitejas biroja loceklis, bijušais sarkano gvardu vienības komandieris, aktīvs dalībnieks ciņā pret zinovjeviešiem un trockistiem. Tādam cilvēkam Vasņecovs nespēja atbildēt ar vispārīgām frāzēm. Nedrīkstēja. Viņam nebija tādu tiesību.

Bet ko citu varēja sacīt Vasņecovs, viens no pilsētas komitejas sekretāriem, kas visu sevišķi slepeno informāciju saņēma tikai no Ždanova, kura nebija pilsētā jau vai rakas dienas?!

— Ja tas, ko stāstīja šis majors, ir patiesība ... — Koroļovs iesaka, bet Vasņecovs, instinktīvi izmantodams iespēju izvairīties no neatrisināmiem jautājumiem, kas mocīja arī viņu, pārtrauca Koroļovu, teikdams:

— Šis Zvjagincevs neapšaubāmi padevies panikai. Turklāt viņš pārkāpa savas pilnvaras. Apspriedē taču piedalījās desmitiem cilvēku. Pavēlniecība viņam bija uzdevusi sniegt tikai ļoti vispārīgu informāciju.

— Tas, ko runāja Zvjagincevs, butu sakāms nevis desmitiem, bet tūkstošiem cilvēku! — Koroļovs viņu pārtrauca. — Un, jo drīzāk jo labak. Vai tu domā, ka Hitlers ir tas pats, kas Mannerheims?

— Nesaprotu, Ivan Maksimovič, — Vasņecovs paraustīja plecus, joprojām instinktīvi tiekdamies sarunu novirzīt no galvenā temata uz kaut ko tam tuvu, tomēr mazāk nozīmīgu, — kāpēc tu domā, ka mēs neredzam nekādu starpību? Un kādā sakarā ...

— Tādā sakarā ... — Koroļovs viņu atkal pārtrauca. — ka Mannerheimu varēja piežmiegt ar karaspēku vien. Bet šai gadījumā ar karaspēku vien nekas neiznāks! Ja kaut kas sāksies, šoreiz būs jāsaceļ kājās visa partija, visa tauta. Vai saprati — visa tauta?

Iestājās klusums. To atkal iztraucēja Koroļovs.

— Paklau, biedri sekretār, — viņš teica, ar krūtīm uzguldamies uz rakstāmgalda malas, — es tevi pazinu jau tad, kad biji komjaunietis. Un tavas runas esmu klausījies ne vienreiz vien. Un atceros, kā tu esi citējis Vladimiru Ili'ču Ļeņinu. Nu, citāti nav mana stiprā puse, bet Ļeņinu pašu gan esmu dzirdējis runājam vairākkārt. Arī toreiz, kad mēs gājām Korņilovam sadot, Ļeņins mums teica atvadu runu. Es tolaik vēl biju tumšs cilvēciņš, muļķis es biju, tikai vēlāk maķenīt prātā pieņēmos, un no tās runas es toreiz iegaumēju tikai četrus vārdus. Vai gribi, lai atkārtoju? «Biedri, republika ir briesmās!»

Viņš apklusa.

Es tevi saprotu, Maksimič, — Vasņecovs klusi sacīja, — tomēr man šķiet, ka tu aizmirsti kaut ko ļoti svarīgu. Kad jūs sitat Korņilovu, mūsu valstī, patiesību sakot, nebija armijas. Tagad tā ir. Visstiprākā armija pasaulē, Ivan Maksimič! Un es esmu pārliecināts: ja nu tiešām tā bus lemts un sāksies karš, tad ...

Nesāc taču aģitēt, Serjoga! Mūsu armijai es ticu tā pat kā tu. Bet Hitlers grib ne tikai sakaut mūsu armiju. Viņš taču grib tautu, mušu tautu nospiest uz ceļiem, nospiest un ta arī atstāt. Uz ceļiem!

Tas nekad nenotiks! — Vasņecovs iesaucās, ar plaukstu uzsizdams pa galdu, un viņa vārdi noskanēja spēcīgi, spontāni, jauneklīgi, tie likās nevis dibināti uz prāta spriedumiem, bet naca no sirds dziļumiem.

Koroļova kalsnajā, grumbainajā sejā uz mirkli parādījās labsirdīgs, gandrīz maigs smaids, bet tūlīt arī apdzisa.

— Nu tad tā, — Korojovs teica, it kā nelikdamies zinis par Vasņecova izsaucienu un turpinādams pārtraukto domu, — ja nu kas sāksies, mēs sava Kirova rūpnīcā dibināsim vienības. To es tev gribēju pateikt. Vai ieroči būs?

I’agr pag, Maksimič, — Vasņecovs steidzīgi sacīja, bet kara taču vēl nav! Un varbūt tas nemaz nesāksies.

— Arī es pirmais to nesākšu. Bet ja nu būs?

Tad partija dos visas nepieciešamās direktīvas!

— Partija? — Koroļovs atkārtoja skaļi, pat it kā draudīgi. — Vai tad es, tavuprāt, esmu bezpartejiskais?

Viņš piecēlās. Arī Vasņecovs darīja to pašu.

— Nu tad tā, — Koroļovs enerģiski noteica, — iegaumē! T iklīdz kas sākas — tūlīt strādnieku vienības. Armijā

ņems tos, kas atbilst visiem paragrāfiem. Bet vienībā tikai tāds noteikums: «Dzimteni aizstāvēt gribi? Ieroci noturēt pietiek spēka? Te tev būs šautene, un — ej!»

Atvadīdamies viņš Vasņecovam tik strauji sniedza roku, it kā dotu tam šauteni.

. .. Palicis viens, Vasņecovs paņēma telefona klausuli un piezvanīja uz apgabala štābu. Viņam atbildēja, ka pagaidām viss ir mierīgi, nekādu pārmaiņu nav. Pēc tam viņš paņēma tiešā telefona klausuli un zvanīja uz Maskavu. Maskava atbildēja: «Pagaidām nekā jauna nav. Rīkoties saskaņa ar direktīvām. Ždanovs šinīs dienas atgriezīsies Ļeņin grādā ...»

... No šī brīža partijas pilsētas komitejas dežurants ik pēc stundas zvanīja Ļeņingradas kara apgabala štaba operatīvajam dežurantam.

Atbilde bija viena un tā pati:

— Pagaidām mierīgi...

«Pagaidām mierīgi!» — apmēram tādu pašu atbildi tonakt saņēma arī Ģenerālštāba operatori, kas uzturēja sakarus ar apgabalu štābiem. «Pagaidām mierīgi!» viņi ziņoja tālāk aizsardzības tautas komisāram un Ģenerālštābā priekšniekam ...

Un viņiem bija taisnība. Šajās pēdējas stundas visa neapjaušami garajā Padomju Savienības rietumu robeža no Rarenca jūras līdz Melnajai jūrai pēkšņi iestājās divains, neparasts klusums.

Vēl dienā robežas otrā pusē bija drudžaina rosība. Rūca tanku motori, pacēlās gaisa lidmašīnas un riņķoja virs robežas, to bieži vien šķērsodamas, no padomju puses novērošanas torņiem arī bez tālskata varēja redzēt rosīgu armijas smago mašīnu kustību uz pierobežas ceļiem.

Bet nakti uz 22. jūniju pēkšņi viss apklusa. Skaņu uztvērēji nefiksēja nekādus aizdomīgus trokšņus. Veltīgi kaut ko pūlējās saklausīt robežsargi. Radiooperatori, kas nodarbojās ar vāciešu sarunu uztveršanu, faustīja plecus, redzēdami komandieru jautājošos skatienus, un ziņoja: «Klusē. Gluži kā izmiruši.»

Un tā bija patiesība. Pēc vācu augstākas virspavēlniecības pavēles nakti uz 22. jūniju līdz tam brīdim, kad tiks dots signāls, visiem lauka štābiem, kuri bija pievirzīti

pie robežas, visam karaspēkam, kas bija sagatavojies izšķirīgajam triecienam, vajadzēja pārtraukt jebkuru kustību un ievērot pilnīgu klusumu.

Vācu virsnieki sēdēja teltīs vai štābu autobusos, noliekušies pār kartēm. Izmantot telefonu bija atļauts tikai ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā. Ēterā valdija nāves klusums ...

Atgriezies apgabala štābā, Zvjagincevs tur sastapa jau lielāko daļu savas nodaļas darbinieku.

Gaiteņos uz akmens grīdas skaļi klaudzēja zābaki un bija dzirdama balsu dunoņa — kā allaž dažas minūtes pirms darba dienas sākuma.

Ieradās aizvien jauni un jauni komandieri. Ienācēju sejās bija redzams izbrīns un satraukums. Viņu neizpratnes pilnie skatieni steidzās sastapties ar agrāk atnākušo komandieru skatieniem — viņiem gribējās uzzināt, saprast, kas tad īsti noticis.

Bet arī tie, kas bija ieradušies agrāk, vēl nekā īsti nezināja. Redzēdami jautājošos dienesta biedru skatienus, viņi tikai plātija rokas.

Neiegriezies savā pārvaldē, Zvjagincevs devās pie štāba priekšnieka, kā viņam bija pavēlēts pa telefonu.

Parasti iznesīgais, pat elegantais ģenerālis, ko Zvjagincevs nebija redzējis vairākas nedēļas, šoreiz uz viņu atstāja dīvainu iespaidu.

Seja bija mazliet uztūkusi, un galda lampas gaismā varēja labi redzēt bārdas rugājus, formas svārki izskatījās saņurcīti, it kā ģenerālis būtu gulējis neizģērbies. Viņš sēdēja aiz rakstāmgalda zem Staļina, Vorošilova un Ti mošenko ģīmetnēm, iegrimis dokumentu lasīšanā, uz mirkli pacēla galvu, kad Zvjagincevs sāka ziņot par savu ierašanos, un atkal iegrima lasīšanā.

Beidzis ziņojumu, Zvjagincevs dažus mirkļus stāvēja klusēdams, pēc tam pusbalsī jautāja, kāda būs pavēle.

— Gaidīt, — acis nepacēlis, ģenerālis īsi atbildēja.

Joprojām nekustēdamies no vietas, Zvjagincevs neizpratnē paraudzījās uz zemu noliekto ģenerāļa galvu un gribēja jau vaicāt, kādi uzdevumi dodami zemākajiem komandieriem, bet šai mirklī ģenerālis norūca:

— Netraucē! Ej uz savu istabu! Es taču teicu: gaidīt!

Zvjagincevs strauji pagriezās un izgāja no kabineta. Tomēr viņš devās nevis uz savu istabu, bet uz operatīvo pārvaldi cerībā, ka tieši tur, izmantodams personisku pazīšanos, uzzinās, kāpēc tik pēkšņi izsaukts.

Viņš jau taisījās atvērt polsterētās durvis, kad pa tām iznāca pulkvedis Korojovs. Ieraudzījis Zvjagincevu, viņš īgni, aprauti noprasīja:

— Tu esi te? Kāpēc neesi savā pārvaldē?

Pakļaudamies vispārējai sasprindzinātajai un trauksmainajai situācijai, Zvjagincevs ziņoja, ka viņš bijis pie štāba priekšnieka, saņēmis tikai pavēli «gaidīt» un tagad gribējis ...

— Izdarīt patstāvigu izlūkošanu pie operatīvajiem darbiniekiem? •— Koroļovs viņu ironiski pārtrauca.

Zvjagincevs klusēja.

— Labi, — Koroļovs sacīja, — ienāc pie manis! Gribu tev ko pavaicāt.

Viņi iegāja piesmēķētajā pulkveža kabinetā. Koroļovs apsēdās pie galda, pamāja uz krēsla pusi, aicinādams apsēsties arī Zvjagincevu, un jautāja:

— Ko tu sarunāji tur — Smoļnijā?

«Tā, darīts,» Zvjagincevs nodomāja. «Jau paziņots.»

Viņš domāja par to, nejuzdams ne bailes, ne aizvainojumu, bet tikai tādu kā bezcerīgu nogurumu.

— Liekas, jautājums taču bija skaidrs? — Koroļovs atkal ierunājās, paceldams balsi. — Pirms minūtēm desmit štāba priekšniekam zvanīja no sevišķās nodaļas. Stāsta, ka tu esot izpaudis slepenas ziņas, nu, visu to notikumu ar izlūku. Un vispār tava ziņojuma tonis bijis panisks. Labi, ka gadījos es, nevis ģenerālis. Tomēr man viņam jāziņo. Pats saproti, ar tādām lietām nejoko. Nu, ko tu teiksi?

— Ziņojiet, biedri pulkvedi, — Zvjagincevs atbildēja vēsi un oficiāli.

— Tu mani nemāci! — Koroļovs nobļāva un uzsita ar dūri pa galdu. — Ja man būtu pret tevi citādā attieksme, tev jau tagad būtu jaizskaidrojas ar ģenerāli! Vai tu saproti, ko ar tevi var izdarīt dusmu karstumā, šitādā brīdi?!

Viņš apklusa, atgāzies pret krēsla atzveltni, un kādu laiciņu vērīgi raudzījās Zvjagincevā.

Tas klusēja.

— Tātad taisnība, — Koroļovs sacīja un īgni atmeta ar roku. — Nolēmu pagaidīt, kad tu atnaksi. Domāju, varēsi

13 — 271

IBS

kaut ko pateikt sevis attaisnošanas labā ... Ko tu klusē kā ūdeni mutē ieņēmis?! — viņš noskaitās. — Saki — varbūt tu esi apmelots? Bet varbūt tā ir taisnība?

— Taisnība, — Zvjagincevs vienaldzīgi atbildēja.

— Velns ar ārā! — Koroļovs norūca, piecēlās un ašiem soļiem pagājās šurp un turp pa kabinetu. Tad apstājas pretim Zvjagincevam, kas sēdēja nepakustēdamies. — Bet kā tu to . .. uzdrošinājies? — viņš atkal ierunājās. — Vai nervi neizturēja? Uznāca panika?

Zvjagincevs pielēca kājās. Sai mirklī viņš ienīda Koro ļovu. Nevis tāpēc, ka būtu baidījies no soda. Nē, pašreiz viņu nodarbināja pavisam citas domas ...

— Biedri Koroļov, — viņš stingri sacīja, laikam gan pirmoreiz nesaukdams viņu ne pēc dienesta pakāpes, ne vārdā un tēvvārdā, — es esmu komunists. Un mani sūtīja runāt ar komunistiem. Mans pienākums bija teikt viņiem patiesību. Un es nesaprotu ... kā jūs tā varat? ... Ja nu ... pēc dažām stundām sāksies karš?! ...

Zvjagincevs stāvēja izslējies, šķita, viņa nervi, viņa muskuļi saspringuši līdz pēdējam, uz pieres parādījās sviedru lāses. Viņš skatījās Koroļovam tieši acīs. Iestājās klusums.

Koroļovs gurdi atmeta ar roku un atkal brīdi pastaigāja pa kabinetu. Pēc tam viņš atgriezās pie galda, apsēdās, atpogāja blūzes apkakli, izvilka mutautu un noslaucīja īso, stiegraino kaklu.

— Labi, — viņš beidzot sacīja, — pieņemsim, ka sevišķas nodaļas darbinieki ir pārspīlējuši. Līdz rītam ģenerālim nekā neziņošu. Sēdies, tu taču neesi skatē ...

Zvjagincevs apsēdās. Un atkal jutās ārkārtīgi noguris. Viņam nekļuva vieglāk tāpēc, ka draudošās briesmas bija attālinājušās. Pašreiz viņš par tām nedomāja.

— Ej uz savu istabu un gaidi! — Koroļovos pusbalsī teica.

— Nē, — Zvjagincevs papurināja galvu, — es gribu jautāt...

— Ko tad atkal tu jautāsi? — Koroļovs neapmierināts noprasīja.

— Vispirms, Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs sacīja vēl neoficiālāk, — vai es nevarētu uzzināt, kāpēc īsti pasludināta šī vispārējā trauksme? Vai kaut kas noticis?

— Tālāk!

— Un ... ko nozīmē šī nenoteiktā pavēle — gaidīt?

— Un vēl?

— Atkal par to pašu, Pāvel Maksimovič! Piedod, bet man rodas iespaids, ka uz robežas kaut kas noticis, tomēr mums to slēpj.

— Skaidrs, — Korojovs pasmīnējis teica, — atbildēšu pēc punktiem. Kāpēc pasludināta trauksme, tev ir zināms — tautas komisāra telegrammas saturu tev atstāstīju jau dienā: iespējamas provokācijas. Tas — pirmkārt. Gaidīt tev pavēlēts tāpēc, ka visu nepieciešamo plānoto darbu esi jau padarījis dienā. Nu, un uz tavu trešo jautājumu varu atbildēt, ka uz robežas ir mierīgi.

— Mierīgi? — Zvjagincevs izbrīnījies atkārtoja.

— Jā, jā, mierīgi, velns lai viņus... — Korojovs pēkšņi izlamājās skaļā balsī. — Pirmo reizi, pirmo nakti pēc vesela mēneša ir mierīgi! Pilnīgs klusums! It kā visi butu apsprāguši.

Viņš pielēca no krēsla un sāka steidzīgi staigāt pa istabu.

— Gribētos zināt, kas tur pie viņiem notiek ... — Korojovs nomurmināja klusi, it kā savā nodabā.

.. . Ļeņingradas kara apgabala štābā neviens nezināja un ari nevarēja zināt, kas šai laikā — trijos un divdesmit minūtēs pēc Maskavas laika un vienos divdesmit minūtēs pēc Viduseiropas laika — notiek Padomju Savienības un Somijas robežas otrā pusē, kura pēkšņi bija kjuvusi tik klusa kā izmirusi. Arī citos kara apgabalos nezināja un nevarēja zināt, ko šai laikā dara vācieši.

Bet, kas nu bija, tas bija — viņā pusē valdīja nāves klusums. Šķita, meži guj. Laukos cilvēkus neredzēja. Pa Bres tas dzelzceļa tiltu, šķērsodams robežu, lēnām gāja vilciens ar pārtiku un minerāliem, kas pēc līguma tika sūtīti uz Vāciju. Divi muitas ierēdņi ielēca ejošā vilcienā. Viss ritēja parastajā gaitā. Bet šai brīdī telti, kur atradās vācu armiju grupas «Centrs» štāba operatīvie darbinieki, iezvanījās telefons — pirmoreiz pēc vairākām stundām — un 24. armijas korpusa operatīvās nodajas priekšnieks ziņoja, ka «tilts ir pilnīgā kartība».

Nesekoja nekādi komentāri, nekādi paskaidrojumi. Bet tie, kas sarunājās pa telefonu, zināja, ka runa ir par tiltu, pa kuru pēc nepilnas stundas Guderiāna tanki drāzīsies pāri Bugai uz Brestu.

Minūtes ritēja. Vācu štābu virsnieku rūpīgi saskaņotie pulksteņi radīja, ka drīz jau būs di.vi pēc Viduseiropas laika.

Milzīgi uzliesmojumi pēkšņi pāršķēla pirmsausmas krēslu. Vācieši atklāja uguni ar visu kalibru lielgabaliem vienā laikā no Barenca jūras līdz Melnajai jūrai — visā Padomju zemes pierobežā.

Karš bija sācies.

Kad 1941. gada 22. jūnija rītausmā apmēram divsimt vācu fašistu kājnieku, tanku un aviacijas divīzijas, kas pirms iebrukuma bija apvienotas korpusos, armijās un armiju grupas, apreibušas no zibenīgajām uzvarām Rietumos, apgādātas ar visjaunākajiem ieročiem, ko tām dienu un nakti kala pakļautās Eiropas rūpnīcās, gaidāmā bagātā laupījuma iekārdinātas, ar Hitlera palīdzību atbrīvotas no sirdsapziņas, ko viņš dēvēja par himeru, kad šie miljoni kareivju, kurus komandēja desmitiem tūkstošu virsnieku un daudzi simti ģenerāļu, metās virsū Padomju Savienības pierobežas rajoniem, kurus pirms tam artilērijas šāviņi un fugasa bumbas bija tikpat ka uzarušas, lai briesmīgajā, deguma smakas pilnajā, liesmu mēļu plosītajā rītā, ko aptumšoja dūmu mutuļi un zemes vērpetes, nez vai kāds mūsu valstī spēja visā pilnībā iedomāties notikumu turpmāko norisi, nez vai kāds saprata, cik lielas ir draudošās briesmas.

Ies gadi, asinis plūdīs straumēm, divdesmit miljoni padomju karavīru noliks galvu par savu tēvu tēvu zemi, lai miljoniem citu cilvēku — viņu brāļi — spētu padzīt ienisto ienaidnieku un beidzot to satriektu pašā vilku midzenī, un tikai tad visai pasaulei kļūs zināmi divi vārdi — «Bar barosas plāns» — un tas, kas slēpās aiz šiem vārdiem.

Tai bargajā rītā neviens visā Padomju Savienībā nezināja šī plana detaļas. Tās nezināja un arī nevarēja zināt ne militārie darbinieki, kuriem bija uzticēts komandēt Baltijas un Ļeņingradas kara apgabala karaspēka daļas un apakšvienības, ne daudzie tūkstoši Ļeņina pilsētas komunistu.

Paies dienas, kas būs bezgalīgas kā gadi, un tikai tad viņi

r

pilnībā sapratīs draudošas nāves briesmas un uzzinās, ka septiņsimt tūkstoši vācu kareivju un virsnieku, tūkstoš piecsimt tanku un tūkstoš divsimt lidmašīnu traucas uz mūsu zemes ziemeļrietumiem, lai straujā trieciena sagrautu Ļeņingradu, ka divpadsmit tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju ir gatavi ar savu postošo uguni to noslauci! no zemes virsas.

Bet tai agrajā jūnija rītā šos skaitļus un šo mērķi zinaja vienīgi vācieši.

Partijas pilsētas organizācijas vadītāji tos nezināja, ta tad nezināja arī Sergejs Afanasjevičs Vasņecovs, viens no pilsētas komitejas sekretāriem.

Sim cilvēkam vēl nebija ne četrdesmit gadu. Viņš bija taisns, slimīgi kalsns, smailā deguna un stipri izspiedušos vaigu kaulu dēļ izskatījās bargs un sevī noslēdzies.

Būdams kādā apvidū komjaunatnes komitejas sekretārs, parti jā viņš bija iestājies jau deviņpadsmit gadu vecuma, divdesmito gadu beigās viņu pārcēla uz partijas Ļeņin gradas guberņas komiteju instruktora darbā, velak ievelēja par kāda pilsētas rajona komitejas sekretāru, bet pēc gada viņš atgriezās Smoļnijā, šoreiz kļūdams par vienu no partijas pilsētas komitejas sekretāriem.

Daudzi no tiem, kuriem bija gadījies strādāt kopā ar Vasņecovu, mēdza teikt, ka viņš allaž ir kā uzvilkta atspere: viņam bija milzīga enerģija un neizsīkstošs spēks.

Cilvēki brīnījās, kā šis pēc izskata askētiskais un novārgušais virs var caurām naktim būt nomodā un viena dienā paspēj ierasties daudzās vietās, kas ir tālu cita no citas, rūpnīcās, mācību iestādēs, karaspēka daļās, uz kuģiem.

Jo spriegāka bija situācija, jo mierīgāks un nosvērtāks attiecībās ar cilvēkiem parasti kļuva Vasņecovs, un daudziem šķita, ka viņš atdarina Ždanovu. Tomēr bija kada atšķirība: Ždanovs centās nekad nepacelt balsi (tie, kas viņu pazina, bija pārliecināti, ka šai ziņā viņš atdarina Staļinu), bet Vasņecovs bieži «eksplodēja» — te izpaudās komjaunatnes darba ietekme, un tādas reizes viņš kļuva ārkārtīgi ass, likās — pat cietsirdīgs. Tas tomēr tikai likās, jo cietsirdīgs Vasņecovs nebija nekad. Itin vienkārši — līdzīgi daudziem citiem cilvēkiem, kurus tajos gados bija izaudzinājusi partija, viņš neatzina nekādus kompromisus, kad runa bija par attieksmi pret darbu. Ikvienu pret

runu, kas radas starp darba interesēm un cilvēka izlurēša nos, viņš izšķīra par labu darbam.

Disciplinētību, spēju izpildīt uzdevumu, lai cik grūti tas būtu, Vasņecovs pieskaitīja pie vissvarīgākajām cilvēka īpašibām un vērtēja tikpat augstu kā godīgumu, uzticību partijai, gatavību ziedot tai sevi visu.

Tāpēc, kad puspiecos no rīta Vasņecova kabinetā, ko viņš pēc partijas aktīva sanāksmes tā arī nebija pametis, zvanīja telefons un apgabala štāba priekšnieks paziņoja, ka vācieši bombardē mūsu pilsētas, arī Ļeņingradai tuvās Baltijas republiku galvaspilsētas, Vasņecova pirmais jautājums bija: «Un kādi norādījumi saņemti?»

Neslēpdams satraukumu, steidzīgi, bet reizē arī tā kā nedroši štāba priekšnieks atbildēja, ka saņemta tautas komisārā pavēlē dot ienaidniekam prettriecienu, padzīt to no padomju teritorijas, kurā tas ielauzies, bet robežai pāri neiet.

Vasņecovs vaicāja, kur atrodas pavēlnieks, un, saņēmis atbildi, ka viņam kuru katru brīdi jāatgriežas no karaspēka daļām, nolika klausuli.

Vasņecovs iztēlē redzēja visu plaši sazaroto partijas pilsētas organizāciju — partijas pilsētas komitejas biroju, rajonu komitejas, rūpnīcu partijas komitejas, simtiem partijas pirmorganizāciju, gan to kolektīvus, gan vadītā ius> un juta neskaidru gandarījumu, ko izraisīja apziņa, ka visi atrodas kaujas gatavībā un gaida norādījumus.

Vasņecovs nospieda zvana pogu, un, kad parādījās viņa palīgs — jauns cilvēks, kas no somu karā dabūtā ievainojuma mazliet kliboja, viņš tam uzdeva tūlīt apzvanīt visus pilsētas komitejas biroja locekļus un lūgt pēc pusstundas ierasties Smoļnijā.

Pēc tam viņš palūkojās sienas pulkstenī, gluži automātiski iegaumēja laiku un tai pašā mirklī skaudri sajuta bažīgu nemieru.

Vasņecovam iešāvās prātā, ka biroja sēde būs jāvada viņam, jo Ždanova nav, tāpēc pirmkārt uz viņu gulsies atbildība par visiem lēmumiem, kas tiks pieņemti.

Protams, Vasņecovs zināja, kas jādara vispirms, jo visi nepieciešamie darbi, kas veicami tādā gadījumā, ja stāvoklis saasināsies, bija apspriesti ne tikai nesen notikušajā partijas aktīva sanāksmē, bet arī daudz agrāk: vajadzēja turēt kaujas gatavībā visus pretgaisa aizsardzības

līdzekļus, partijas vadošajiem darbiniekiem bija jādežure dienu un nakti — tas attiecās ari uz lielāko uzņēmumu partijas komitejām, valsts drošības iestāžu pienākums bija plašāk izvērst savu darbu, ka arī bija veicams vēl daudz kas cits.

Tomēr Vasņecovam aizvien neatlaidīgāk uzmācās doma, ka ar visu paredzēto vairs nepietiek, ka tagad, kad valstij draudošās briesmas nav tikai teorētiska iespēja, bet baisma īstenība, jādara kaut kas jauns, svarīgs, miera laikā neparedzēts. Un pašreiz viņš pūlējās uzminēt, saprast, kas īsti vēl būtu veicams, un, pats nemanīdams, iegrima smagās pārdomās.

.. . Vēl pavisam nesen Vasņecovam ne prātā nenāca, ka karš sāksies tik drīz.

Līdzīgi miljoniem citu padomju cilvēku — viņš nupat laikrakstos bija lasījis TĀSS paziņojumu. īsos, kategoriskos teikumos, kuros varēja nojaust Staļina stilu, taja tika noraidīti ārzemju korespondentu apgalvojumi, ka pie Padomju Savienības robežas tiek koncentrēts vācu karaspēks, un šie apgalvojumi bija nosaukti par ļaunprātīgiem un provokatoriskiem.

Paziņojumā bija teikts, ka Vācija stingri ievēro saistības, kas izriet no Padomju Savienības un Vācijas pakta, un baumām par tās nodomiem uzbrukt Padomju Savienībai nav itin nekāda pamata.

Tādi apgalvojumi ne tikai neatbilda bažu pilnajai at I mosfērai, kas valdīja valstī, bet bija arī pretrunā ar tam

direktīvām par modrību un kaujas gatavību, kuras apga I bala komitejai pastāvīgi sūtīja Centrālā Komiteja.

Vasņecovs jautāja Ždanovam, kā saprast šo TĀSS paziņojumu.

Ždanovs mierīgi un metodiski paskaidroja, ka tam ir divi mērķi: pirmkārt, izklīdināt Vācijas iespējamās bažas, jo, slepenībā joprojām cerēdama mums uzrīdīt Hitleru, Rietumu buržuāziskā prese regulāri publicē melīgus ziņojumus, kuros apgalvo, ka PSRS gatavojas sākt preventīvu karu; otrkārt, pamudināt Vāciju, lai tā publicē līdzīgu dokumentu attiecībā uz Padomju Savienību.

Izskaidrojums bija pārliecinošs, un pēc šīs sarunas ar Ždanovu Vasņecovs vairākas dienas ļoti uzmanīgi lasīja ārzemju preses pārskatus un ziņojumus par uztvertajām

somu un vācu pārraidēm, cerēdams ieraudzīt gaidīto Vācijas valdības paziņojumu.

Tāds paziņojums tomēr neparādījās. Šķita, ka Vācija vispār nav pamanījusi TĀSS paziņojumu.

Vasņecovs par to Ždanovam nekā vairs nejautāja, jo katrs tāds jautājums, lai kā tas tiktu izteikts, neatvairāmi atspoguļotu ne tikai Vasņecova domas, ka publikācija nav sasniegusi mērķi, bet reizē arī viņa šaubas, vai paziņojums vispār bijis lietderīgs.

Izsacīt tadas šaubas Vasņecovs nedrīkstēja atļauties. Lai gan viņš bija viens no vistuvākajiem Ždanova darba biedriem, starp viņiem tomēr pastāvēja milzīga distance, jo Ždanovs bija Politbiroja loceklis un Centrālās Komitejas sekretārs.

Partijas disciplīnu, precīzāk sakot, pareizu partejisku izturēšanos tolaik daudzi atbildīgi partijas darbinieki saprata arī ka nejaukšanos tādos jautājumos, kuri ir valsts augstākās vadības kompetencē.

Valdīja uzskats — un arī Vasņecovs tā domāja, — ka visi, kurus vajadzīgs informēt, tiek arī informēti nepieciešamajā apjomā un īstajā laikā. Parādīt pārliecīgu iniciatīvu, censties patvaļīgi uzzināt kaut ko vairāk — neklājas. Tas varētu dot Centrālajai Komitejai ieganstu nepareizi iztulkot viņa izturēšanos. Jau tāda doma vien bija pretīga Vasņecovam.

Un nepavisam ne tāpēc, ka viņš būtu baidījies no nepatīkamam sekām, lai gan viņam ne vienreiz vien bija gadījies redzēt, kāds liktenis piemeklē cilvēkus, par kuriem radies uzskats, ka viņi pārāk augstu vērtē savu personību un lolo godkārus sapņus. Nē, runa nebija par bailēm. Vasņecovs tikai augstak par visu vērtēja Centrālās Komitejas uzticēšanos, un, zaudēdams šo uzticēšanos, viņš būtu zaudējis to, ko savā dzīvē uzskatīja par galveno.

Tāpēc vēlākajās sarunās ar Ždanovu viņš vairs nepieminēja TĀSS 14. jūnija paziņojumu. Jo vairāk tāpēc, ka arī tās direktīvas, ko Centrālā Komiteja sūtīja pēc šī datuma, prasīja aizvien lielāku modrību, kaut gan ar obligātu atrunu, ka viss darāms pilnīgā slepenībā, lai nedotu ieganstu provokācijām. Pildot šīs direktīvas, tika no jauna izstrādāti vai pārveidoti mobilizācijas plāni, kuros bija runa par pilsētas lielākajiem uzņēmumiem, tās svarīgākajiem centriem tādiem kā apgabala komiteja, pilsētas komi

tēja, radiokomiteja, telefona centrāle, telegrāfs, tika precizēti rajonu komiteju un zemāko partijas komiteju aizsardzības pasākumu saraksti, bet pilsētas komitejas biroja sēdēs aizvien biežāk sniedza ziņojumus vietējās pretgaisa aizsardzības štāba vadītāji.

Pilsētas komitejas biroja locekļiem bija labi zināms, ka līdzīgas direktīvas, kas prasa pilnīgu kaujas gatavību, saņem arī Ļeņingradas kara apgabala štābs; tās sūtīja Aizsardzības tautas komisariāts. Izpildīdami kādu no šīm direktīvām, kara apgabala vadītāji bija devušies uz Somijas pierobežas rajoniem, lai pārbaudītu karaspēku un sarīkotu taktikas mācībās, jo, loģiski spriežot, tikai tur, ziemeļos, potenciālais pretinieks varēja apdraudēt Ļeņin gradu, kas atrodas tālu no valsts rietumu robežas.

Un tomēr līdz pat vakardienai Vasņecovs lāga nespēja iedomāties, ka karš varētu kļūt par īstenību.

Un ne vien tāpēc, ka, bez šaubām, TĀSS paziņojums viņu bija psiholoģiski ietekmējis.

Un ne vien tāpēc, ka Centrālā Komiteja bija Zdano vam atļāvusi doties atvaļinājumā, tātad nebija baidījusies no kara sākšanās, vismaz tuvākajā laikā ne ...

Bija vēl kāds psiholoģisks, bet ļoti svarīgs apstāklis, kas rosināja ticēt, ka karš tik pēkšņi nesāksies: Vasņecova apziņā — drīzāk zemapziņā pati vēstures norise bija nostiprinājusi pārliecību, ka Staļins ir visuvarens; tas pats bija noticis arī ar desmitiem tūkstošu citu cilvēku, kas atradās sociālisma celtniecības priekšējās pozīcijās..

«Fakti, neapstrīdami fakti,» Vasņecovs sprieda, «jau daudzus gadus mūs pārliecina, ka — preteji mazticīgo no virznieku un opozicionāru pareģojumiem — dzīve mušu zemē attīstās tieši' tā, kā to iepriekš noteikusi partija, Centrālā Komiteja, Staļins.»

Valsts nu jau ilgus gadus dzīvo miera apstākļos, dodama iznīcinošu triecienu atsevišķiem mēģinājumiem no ārienes pārbaudīt tās varenību. Staļins mācējis iegūt atelpu, kas ilgst jau daudzus gadus, izrādījies, ka viņam ir taisnība.

Staļins sacīja, ka vienīgā iespēja pa īstam radīt valsts drošību slēpjas varenas industriālas bāzes izveidošana, — «citādi mūs sadragās».

Un mazticīgajiem atkal likās neticami, neiespējami

veikt tādu titānisku uzdevumu, kad nepietiek kvalificētu kadru, kad nevar saņemt finansiālu palīdzību no ārienes.

Šis uzdevums pamatos tomēr tika atrisināts nepilnos desmit gados.

Nav iespējams sekmīgi celt komunismu, ja valstī pastāv divas ekonomiskās struktūras: spēcīga sociālistiskā industrija un sadrumstalota, privālīpašnieciska lauksaimniecība, kurā strādā sīkražotāji, un Staļins izvirzīja uzdevumu kolektivizēt lauksaimniecību.

Un atkal atradās cilvēki, kuriem uzdevums likās neizpildāms — neizpildāms vismaz tuvākajā, pārredzamajā nākotnē.

Tomēr lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācija kļuva par neapstrīdamu faktu. Arī šoreiz Staļins pierādija, ka viņam taisnība ...

Nē, Vasņecovs nesaskatīja Staļinā tikai cilvēku, kam pieder neapstrīdama varā, personību, kuras dzelzs griba liek citiem iet norādilajā virzienā. Tā Staļinu mēdza novērtēt tie, kuriem nebija itin nekā kopīga ar marksismu, un Vasņecovam tāds vērtējums būtu licies bezjēdzīgs.

Viņš bija pārliecināts, ka Staļina spēks slēpjas zinātniskas paredzēšanas talantā, spējā atrast pareizo risinājumu arī ļoti sarežģītā situācijā, kas citiem cilvēkiem nav vēl skaidra.

Kad Vasņecovs prātoja par kara iespējamību, šī pārliecība viņa domu gaitu neapzināti novadīja ierastajā gultnē.

Vasņecovs sev teica: ja no kara iespējams izvairīties, Staļins to arī mācēs izdarīt. Ja, par spīti visām pūlēm, karš tomēr sāksies, viņš to zinās īstajā laikā un spēs vajadzīgajā brīdī partijai un visai tautai pateikt, kas darāms un kad darāms.

Tā sprieda Vasņecovs. Šīs domas gan nesaistījās tik elementāri loģiskā secībā, tomēr tās rādijā zināmu aizsargbarjeru. Cita, šķiet, neapstrīdama doma, ka jebkurā karā sadursies divi spēki un viens no tiem nebūs pakļauts pat Staļina varai, vairs nespēja tikt pāri šai barjerai.

...Bet todien, 1941. gada 22 jūnija rītausmā, šī nepierastā doma uz kādu laiku pakļāva sev Vasņecova apziņu.

Viņš trieca to projām, pūlējās sevi pārliecināt, ka jau vistuvākā nākotne katrā ziņā pierādīs, ka Staļinam arī šoreiz bijusi taisnība, ka arī tagad viņš visu ir paredzējis un drīz — varbūt jau pēc dažām stundām nekaunīgais ienaidnieks tiks sakauts un atsviests atpakaļ . ..

Vasņecova acu priekšā pavīdēja kādas nesen redzētas, laikrakstos augsti novērtētas filmas epizodes: debesis, kas gandrīz nav redzamas aiz lidmašīnām ar sarkanām piecstaru zvaigznēm uz spārniem; komandpunkts, kura brigādes komandieris lasa radiozinojumu, ka sagrauta drupās ienaidnieka galvaspilsēta, — šis ienaidnieks iepriekšēja dienā bija iedrošinājies sākt karu pret Padomju Savienību . ..

Viņam kļuva vieglāk ap sirdi. «Tā arī būs!» Vasņecovs pārliecināts skaļi noteica, izdzirda savu balsi, pēc tam klusībā atkārtoja: «Tā arī būs! .. .»

Viņš paraudzījās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm sapulcēsies biroja locekļi.

Vasņecovs paņēma tiešā vada telefona klausuli un piezvanīja uz apgabala štābu. Priekšnieka pazīstamā balss šoreiz bija aizsmakusi, it kā viņš būtu saaukstējies.

— Kāds ir stāvoklis? — Vasņecovs īsi noprasīja.

— Bombardē Rīgu, Liepāju, Kauņu un Viļņu, — štaba priekšnieks atbildēja, ar pūlēm slēpdams satraukumu.

— Un mūsējie? — Vasņecovs nepacietīgi pārtrauca.

— Ko? — ģenerālis atjautāja.

— Es vaicāju, kā ir ar mūsu karaspēku! — Vasņecovs skaļi, gandrīz rupji iekliedza klausulē.

Viņam nekā neatbildēja.

— Vai jūs mani dzirdat? — Vasņecovs ierunājās vēl skaļak. — Es vaicāju: kāds ir mūsu karaspēka stāvoklis?

— Baltijas apgabala karaspēks izcīna sīvas kaujas, — ģenerālis pēc britiņa atbildēja.

Tagad nekā neteica Vasņecovs. Beidzot viņš klusi sacīja:

— Tā ... — Un turpināja parastajā — vienmērīgajā un mierīgajā balsī: — Pēc piecpadsmit minūtēm sāksies biroja sēde. Vai varat atbraukt?

— Tieši tā, — ģenerālis steigšus atbildēja, — ieradīšos * precīzi piecos.

Vasņecovs nolika klausuli. Tad piecēlās un piegāja pie radio galdiņa. Pagrieza slēdzi. Tas viegli noknakšķēja, iedegās zaļa spuldzīte, kas apgaismoja skalu, un kļuva dzirdama pamazām pieaugoša rūkoņa, kas nāca it ka no

citas pasaules. Tad rūkoņa kļuva par vienmuļu, klusi dūcošu fonu, un atskanēja skali, skaidri izrunāti vārdi:

— ... Ohotskas jūras zvejnieki pirms termiņa izpildījuši mēneša nozvejas plānu. Sākot ar pirmdienu, Tālo Austrumu jūras araji jau strādās uz jūlija plāna rēķina. Bet šodien viņi pilnā mērā bauda svētdienu. Tūkstošiem zvejnieku ar saviem ģimenes locekļiem atpūšas dārzos un parkos .. .

Vasņecovs noliecās pie radioaparāta. Iešāvās prātā, bet tūlīt arī izgaisa rūgta doma, ka Padomju zeme vēl nezina, kāda nelaime to piemeklējusi. Viņu pilnīgi sagrāba savā varā cita doma. Šī balss, šie vārdi taču skanēja vēl no vakarējās, mierīgās dienas, tie it kā veidoja robežu, sašķēla laiku divās daļas, un Vasņecovam mirkli šķita, ka laiks apstājies un briesmīgais šodienas rīts vēl nav sācies.

Bet diktors tikai runāja un runāja . .. Tie bija ikdienišķi, jau pierasti vārdi, tomēr tagad Vasņecovam tie likās cļzi las, neaizmirstamas jēgas pilni.

Viņš pieliecās vēl tuvāk radioaparātam, lai gan dzirdamība bija loti laba, un alkaini tvēra, it kā uzsūca sevī visu to pazīstamo, ikdienišķo, miera laikam raksturīgo, par ko runāja diktors ...

Tad ar strauju kustību izslēdza radioaparātu.

Un tūlīt pa atvērto logu viņš izdzirda pamodušās pilsētas trokšņus: retus autobusu pūtienus, šķindīgu tramvaja zvanīšanu ...

Un neviens no tiem cilvēkiem, kas pieturā gaidīja tramvaju vai brauca autobusā, neviens no tiem, kas ašiem soliem gaja pa ietvi, steigdamies uz darbu, — neviens vēl nezināja, kādas briesmas draud ikkatram no viņiem.

Šī doma Vasņecovu pēkšņi pārsteidza ar savu traģismu, un viņam kļuva neizsakāmi smagi, ka viņš, viens no tiem, kam tic un uz ko pajaujas šie cilvēki, nekā nespēj izdarit, lai briesmas paietu garām, viņus neskārušas ...

Skaļi iezvanījās tiešā vada aparāts — valdības tālsarunu telefons.

Vasņecovs metās tam klāt, slepeni zemapziņā cerēdams, ka šis zvans pavēstīs kaut ko jaunu, svarīgu, kaut ko tādu, kas notikumus ievirzīs vēlamā gultnē.

Viņš paķēra klausuli, pateica savu uzvārdu un jau pēc pirmā vārda, kas tika pasacīts vada otra galā, saprata, ka ar viņu runā Centrālās Komitejas sekretārs.

Tikmēr kabinetā cits pec cita naca iekšā ataicinātie biroja locekļi.

Vasņecovs vērīgi klausījās balsī, kas bi ja dzirdama klausulē, laiku pa laikam ieminēdamies: «Tā ... skaidrs ... tā...» — un brīdinoši pacēla pirkstu, kad istabā atkaļ ienāca kāds gaidāmās sēdes dalībnieks.

Beidzot viņš nolika klausuli, pārlaida smagu skatienu cilvēkiem, kas jau bija apsēdušies pie garā galda, un sacīja:

— Biedri, šodien divpadsmitos pa radio tiks paziņots, ka sācies karš. Jau pieņemts lēmums par mobilizāciju. Astoņās republikās un sešpadsmit apgabalos un novados, arī Maskavā un Ļeņingradā pasludināts kara stāvoklis. Centrālā Komiteja mums ieteic tūlīt stāties pie aizsardzības pasākumu plānu izpildes. Andrejs Aleksandrovičs atgriežas pilsēta.

Divpadsmitos dienā Molotovs Centrālās Komitejas un valdības uzdevumā teica isu runu. To pārraidīja visas Padomju Savienības radiostacijas .. .

Divdesmit otrā jūnija dienas vidus kļuva par jauna vēsturiska posma sākumu padomju cilvēku dzīvē.

No šī brīža viss, kas bija agrāk noticis valsts, ģimenes vai atsevišķa cilvēka dzīvē, tika pieminēts katrā ziņā ar piebildi «pirms kara» ...

«Pirms kara», «kara laikā», «pēc kara» — tie bija ikdienā allaž lietoti vārdi gadu desmitiem ilgi.

Bet tai karstajā jūnija dienas vidū, kad tūkstošos laukumu un ielu, miljonos māju, kuģu radiokabīnēs, lidotāju radioaustiņās skanēja rūgtuma un bažu piestrāvotā runa par ienaidnieka uzbrukumu, cilvēki vēl nedomāja par to, cik ilgi viņiem būs jākaro.

Viņu domas, viņu jūtas tobrīd atradās viena fakta ietekmē, kas aizēnoja visu citu: ienaidnieks uzbrucis Padomju Savienībai, sācies karš. Un, kad runa bija beigusies, viņu ausīs skanēja tikai trīs teikumi: «Mēs cīnāmies par taisnu lietu. Ienaidnieks tiks sakauts. Uzvara būs mūsu!»

. . . Biroja sēde beidzās samērā drīz, jau septiņos no rīta pilsētas komitejas sekretāri un nodaļu vadītāji devas braucienā pa pilsētu: uz rūpniecības uzņēmumiem, uz karaspēka daļām — atkarībā no katram uzticētā uzdevuma.

No vadītājiem Smoļnijā palika Vasņecovs viens pats, lai uzturētu sakarus ar kara apgabala pavēlniecību un ar Maskavu, bet divas stundas pēc tam, kad ēterā bija izskanējis valdības paziņojums, uz pilsētu devās ari viņš.

Vispirms Vasņecovs gribēja apbraukāt dažus rajonu kara komisariātus, lai pārliecinātos par gatavibu sākt karaklausībai pakļauto cilvēku mobilizāciju — tās izsludināšana bija gaidāma kuru katru bridi.

Smoļnijanr vistuvākais kara komisariāts atradās blakus ielā.

Vasņecovs jau no tālienes ieraudzīja rindu kvartāla vidū, tur, kur atradās pārtikas preču veikals, — liela izkārtne «Pārtikas preces» bija labi redzama pa mašīnas logu. «Lūk, pirmās kara sākšanās sekas!» viņš klusībā rūgti noteica un nodomāja, ka kartīšu sistēmas ieviešana, acīm redzot, būs neizbēgama.

Tomēr Vasņecovs piedzīvoja patīkamu vilšanos. Pie veikala tiešām drūzmējās cilvēki, taču garā rinda stāvēja pie blakus durvīm, aizsegdama mazo rajona kara komisariāta izkārtni.

«Kā tad tā,» Vasņecovs izbrīnījies priecīgi nodomāja, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi, «mobilizācijas pavēle taču nav vēl izsludināta!»

Ar pūlēm, rindas pārmetošu saucienu pavadīts, viņš aizlauzās līdz mazajai kara komisariāta pieņemamajai istabai, pa kāpnēm, kas tāpat no vienas vietas bija cilvēku pilnas, kaut kā uzspraucās otrajā stāvā, kur atradās kara komisāra kabinets.

Pie durvīm stāvēja divi sarkanarmieši, tik tikko izturēdami spiedienu. Vasņecovam bija jāpasaka, kas viņš tāds ir, un tikai tad viņu ielaida pie kara komisāra.

Pavecs majors kokvilnas blūzē, uz kuras bija redzami sviedru plankumi, sēdēja aiz papīru kaudzītēm apkrauta galda. Ieraudzījis Vasņecovu, viņš steidzīgi piecēlās un izmisīgā balsī sacīja:

— Ko lai iesāk, biedri Vasņecov? Galva griežas riņķi! Divās stundās jau pusotra tūkstoša iesniegumu!

— Manuprāt, būtu jāpriecājas, — Vasņecovs iesāka, bet kara komisārs viņu pārtrauca:

— Nūja, bet pavēle taču vēl nav paziņota! Ko darīt, kā atbildēt? — Viņš pamāja ar roku uz papīru kaudzītēm, kas bija saliktas uz galda. — Tur taču ir gan veci, gan

mazi! Gan cilvēki iesaukuma gados, gan pusaudži, gan pavisam veci viri! Nu, paskatieties!

Viņš pašķirstīja kādu kaudzīti, izvilka papīra lapu, uzmeta tai acis un sniedza Vasņecovam. Tas izlasīja ar ķīmisko zīmuli steidzīgi rakstītas rindas:

«Esmu 1905. gada revolūcijas kauju dalībnieks. Kāvos ar Judeņiču 1918. gadā. Pilsoņkarā piedalījos kā ložmetēju vada komandieris. Lūdzu mani nekavējoties iesaukt ak livajā karadienestā . ..»

— Tas taču ir lieliski! — Vasņecovs iesaucās, sniegdams kara komisāram papīra lapiņu.

— Kas tad ir lieliski, kas? — kara komisārs noprasīja, paķerdams no Vasņecova rokas lapiņu un nomezdams to uz galda. — Vai jūs zināt, cik gadu ir šim ložmetējniekam? Viņš ir dzimis septiņdesmit trešajā gadā — vai jūs to saprotat? Jau sen vairs nav uzskaitē!

— Vajadzēja viņam paskaidrot...

— Ko tādam var paskaidrot, — kara komisārs atkal izmisīgi partrauca Vasņecovu. — Kādu ļembastu viņš te sacēla!

Aiz durvīm bija kņada, kurai reizēm cauri izlauzās skaļi saucieni.

— Jūs taču dzirdat, biedri Vasņecov, — majors žēlabaini teica, — un visi grib runāt tikai ar kara komisāru! Uz nodaļām neiet! Viņiem rādās, ka es visus tūlīt apbruņošu un sūtīšu uz fronti. Man vajadzīgi palīgi, citādi nelikšu nekādā galā! Jau trīs reizes esmu ziņojis pilsētas kara komisāram — man nepieciešami vismaz desmit pa ligi, lai liktu kārtībā ar šiem cilvēku plūdiem!

— Labi, biedri major, centīšos palīdzēt, — Vasņecovs mierīgi atbildēja, sirdī juzdams neparastu prieku par nupat dzirdēto.

... Ar pūlēm ticis līdz ārdurvīm, Vasņecovs iekāpa mašīna un pateica šoferim vēl viena kara komisariāta adresi. Tur notika tas pats. Durvis bija apsēduši vairāki simti cilvēku. Viņu vidū — gan jaunekļi, gan jaunietes, gan veci vīri. Vasņecovs nemaz negaja iekša, saprazdams, ka viņam būs jādzird ta pati žēlošanās un tās pašas prasības. Viņš pavēlēja šoferim braukt uz tuvāko partijas rajona komiteju. Rajona komitejas sekretāra nebija, dežurants sacīja, ka viņš jau no rīta aizbraucis uz uzņēmumiem.

Vasņecovs piezvanīja uz pilsētas kara komisariātu. Komisārs atbildēja, ka tiekot darīts viss iespējamais, lai ne vēlāk kā pēc stundas rajonu kara komisariāti saņemtu vajadzīgos papildspēkus, un piemetināja, ka pirmajā stundā pēc radioziņojuma par kara sākšanos kara komisariātos esot pieteikušies tūkstošiem brīvprātīgo.

No rajona komitejas Vasņecovs iznāca možā, pacilātā noskaņojumā, iekāpa mašīnā un teica šoferim:

— Uz Kirova rūpnīcu, Koja!

Sos vārdus viņš pasacīja tik skali un pat braši, ka šoferis viņa pavērās ar nosodošu skatienu un vaicāja:

— Par ko jūs tā priecājaties, Sergej Afanasjevič? . ..

Šķita, ka Vasņecovs viņa jautājumu nav dzirdējis . ..

XIII

Vera un Anatolijs stāvēja uz Belokamenskas stacijas perona.

Bija pagājušas desmit dienas kopš Anatolija saslimšanas. Un visu šo laiku Vera bija pavadījusi pie viņa gultas. No Ļeņingradas viņai sūtīja telegrammas citu pēc citas. Viņa atbildēja: «SASLIMU NEKĀ NOPIETNA NAV SAJAS DIENĀS BRAUKŠU.» Radinieki dusmojās, prasīja, lai Vera tūlīt atgriežas pie vecākiem, lai neuztrauc viņus. Vera nebrauca. Dienas un gandrīz arī augas naktis viņa pavadīja pie Anatolija gultas.

Pēc nedēļas viņš sāka justies labāk. Nākamajā dienā mēģināja celties. Desmitajā dienā viņi nolēma braukt. Anatolijs telegrafēja vecākiem par savu atgriešanos. Vera jau iepriekšējā vakara nopirka biļetes un arī nosūtīja uz mājām telegrammu. Radinieki no viņas atvadījās vēsi. Un tagad Anatolijs un viņa agrā rītā stāvēja uz perona, gaidīdami vilcienu.

Šķita, šis klusais, nelielais dēļu perons ir maz pārmainījies. Tikai stacijas sienas tagad klaja pavēles, paziņojumi un plakāti.

Pavēle par vispārēju mobilizāciju. Par kara stāvokli. Par aptumšošanu. Paziņojums par jaunu kārtību dzelzceļa biļešu pārdošanā, cits — par tuvākās patvertnes atrašanās vietu. Plakali: «Nāvi fašismam!», «Satrieksim ienaidnieku!».

Citādi viss likās tāds pats kā agrāk. Nesteigdamies pa sliedēm staigāja nozieķētās darba drēbes ģerbies vagonu meistars, vienā rokā turēdams eļļas kanniņu, otra — āmuru ar garu kātu. Mazliet tālāk vientulīgi uz čemodāniem sēdēja daži pasažieri. Bija jau uzlēkusi saule, ko no perona gan nevarēja redzēt, un dzidrās debesis izskatījās žilbinoši zilas.

Arī Vera un Anatolijs apsēdās uz čemodāniem.

— It kā kara nemaz nebūtu, — Vera domīgi ierunājas.

— Nu, līdz karam no šejienes tolu, — Anatolijs atbildēja pārlieku moži.

— Kā tu jūties, vai temperatūras nav? — Vera jautaja, gribēdama pielikt roku pie Anatolija pieres.

Viņš to īgni atstūma, teikdams:

— Liecies mierā! Kam tagad laiks domāt par temperatūru?

— Par ko tad tu pašreiz domā?

Muļķīgs jautājums! Par to, kā drīzāk tikt Ļeņingrada un ierasties kara komisariātā. Man to vajadzēja izdarīt jau daudz agrāk.

— Tu taču biji slims! Tev ir ārsta dota izziņa.

— Brīnišķīgs izskaidrojums! — Anatolijs igni paraustīja plecus. — «Kur jūs bijāt, kad sākas mobilizācija, biedri Vaļicki?» — «Es, ziniet, biju slims. Nelaikā izpeldējos upē. Te ir dokuments, paskatieties! . . .»

Viņš bija nikns uz visiem: uz Veru, kuras dēļ bija atbraucis šurp, uz slimību, kas bija viņu noturējusi gultā, un, galvenais, pats uz sevi.

Anatolijs jutās sarūgtināts un apkaunots tāpēc, ka nav varējis būt viens no pirmajiem, nē, pats pirmais, kas ieradās kara komisariātā tai svētdienā, tiklīdz bija pārraidīta Molotova runa.

Viņam šķita, ka tiklab pasažieri, kas sēdēja mazliet tālāk, kā arī Vera viņā noskatās ar neizpratni, kam jaucas klāt nožēla: te nu viņš sēž — veselīgs liela auguma puisis, ģērbies privātās drēbēs, kājās kurpes, no kurām tā ari nav notīrīti piekaltušie krasta dubļi un glemi.

Bet Veru nodarbināja gluži kas cits — ne jau pašas liktenis, tas viņai ne prātā nenāca, viņa domāja par to, kas tagad būs . . .

Vera saprata: nolicis kaut kas milzīgs, vēl nebijis, tas, ko viņai vienmēr atgādināja, tas, no kā viņu gadu gadā

201

11 271

brīdināja runas, rakstos, grāmatās, dziesmās un filmās. .. Tātad dzīvei tagad jāpārveidojas, jākļūst citādai, jāatšķi ras no agrākās dzīves . .. Vera nespēja iedomāties, kāda tieši tā būs, tomēr apzinājās, ka salīdzinājumā ar visu notikušo viņas pašas liktenis ir tik maznozīmīgs, ka būtu pat aplam par to prātot.

Vēl pavisam nesen, klausīdamās stāstus par somu karu, Vera bija pūlējusies sevi it kā «piedomāt tam klāt», iztēlojusies, ka atrodas frontē.

Tagad Vera domāja par citiem: par māti, par tēvu, par Anatoliju — ne jau par viņa nepamatotajiem un, kā viņai likās, bezjēdzīgajiem sirdsapziņas pārmetumiem, bet par to, kas viņu gaida nākotnē, par viņa turpmāko likteni. Visas iepriekšējās dienas, kad vajadzēja kopt slimo Anatoliju, Verai nebija atlicis laika pārdomām. Protams, viņa, tāpat kā citi, ne brīdi neaizmirsa karu, ik mirkli gaidīja jaunas ziņas, klausījās diktoru balsis, kas skanēja no melnā, blakus istabā pie sienas piestiprinātā šķīvj veida reproduktora...

Un tomēr Vera nedomāja par karu konkrēti, viņa to izjuta tikai kā milzīgu, vēl neapjaušamu nelaimi, kura uzbrukusi visam tam, kas veidoja viņas dzīvi.

Turpretim Anatoliju uztrauca kas cits. Viņš karu neuztvēra kā kaut ko draudīgu, kas sevī slēpj pagaidām vēl neparedzamas sekas, kuras piemeklēs visus. Anatolijs par to nemaz nedomāja. Visas citas domas izspieda rūgta apziņa, ka notikums, par kura iespējamību tik daudz, runāts un rakstīts, ar kuru saistās vīrišķības, varonības un uzticības jēdzieni, beidzot ir sācies, bet viņš stāv malā.

Anatolijs nedomāja ne par gaidāmajiem grūtajiem pārbaudījumiem, kas karā ir neizbēgami, ne par iespējamo nāvi, kas jebkurā karā neredzama stāv aiz muguras ikvienam frontiniekam, ne par to, ka šis karš izšķirs viņu un Veru.

Viņš cieta tāpēc, ka viņam nebija mugurā karavīra formas tērpa, un tāpēc, ka viņš baidījās: pēc ierašanas Ļeņingradā kāds draugs, kas jau uzvilcis formas tērpu, var viņu sastapt šajās pilnīgi civilajās drēbēs.

Par savu turpmāko rīcību Anatolijam nebija nekādu šaubu, tā viņam likās pilnīgi skaidra: kara komisariāts, fronte. Mirkli viņš iztēlojās, kā raudas māte. Kā izturēsies lēvs, to Anatolijs nespēja iedomāties. Protams, vecais vīrs

gan neraudās — sentimentalitāte viņam bija sveša. «Un tomēr ir interesanti, kā tēvs reaģēs,» Anatolijs nodomāja. Galu galā līdz šim viņam nekad nav bijis dēls jāpavada ce]ā, kur draud nāve.

Anatolijs pirmo reizi klusībā izrunāja vārdu «nāve» un nepiešķīra tam nekādu nozīmi, tikai juta drūmu lepnumu.

Viņš’slepus paraudzījās Verā. Cik dīvaini sagadījies — pirms kāda gada viņam vēl ne prātā nebija ienācis, ka tieši Vera būs tā meitene, kas viņu pavadīs karā. Anatolijs zināja, ka Vera viņā neprātīgi iemīlējusies. Šī apziņa cēla Anatolija vērtību viņa paša acīs. Viņš iztēlojās, kā Vera stāv uz stacijas perona pie vilciena, kas pēc dažām minūtēm viņu vedīs uz Rietumiem. Un viņam kļuva Veras žēl. Anatolijs šo vilcienu iedomājās tādu, kādu bija redzējis uz kinoekrāniem filmās par karu: ar sarkanarmiešiem bāztin piebāzti preču vai tuvsatiksmes vagoni, tabakas dūmi, harmoniku gaudas, raudošas sievietes uz perona ...

Viņš metīsies jaunā dzīvē, kurā būs briesmas un varoņdarbi. Vai šajā dzīvē paliks vieta arī Verai? ... Diez vai.

Un tomēr Anatolijam bija viņas žēl. Žēl, bet reizē arī aizskāra tas, ka tieši Vera desmit dienas bija viņu redzē jusj tik nevarīgu.

Ātrāk uz Ļeņingradu! Nu vairs nebūs ilgi jāgaida.

— Pēc piecpadsmit minūtēm pienāks vilciens, — Anatolijs sacīja, uzmezdams skatienu rokas pulkstenim.

— Jā, vēl piecpadsmit minūtes, — Vera piekrita, arī palūkojusies pulkstenī.

Pa peronu lēnām nāca dīvains cilvēks. Mugurā viņam bija pelēki slimnīcas rītasvārki, zem kuriem rēgojās baltas, zeķēs ieautas apakšbikses, galvā bija karavīra laiviņa. Labā roka karājās marles saitē.

Viņš vērīgi raudzījās apkārt un, kad bija pienācis pie Toļas un Veras, pēkšņi vaicāja:

Paklau, draugs, kur te būtu alus kiosks?

Balss viņam bija aizsmakusi.

— Kas ir? — atjautāja Anatolijs, iegrimis pats savas

domās.

— «Kas, kas!» — mēdīdams atkārtoja cilvēks ar rīta svāikiem mugurā. — Es prasu, kur te pārdod alu. Puiši teica, ka te stacijā esot kiosks.

Anatolijs gribēja skarbi atbildēt, ka pašreiz nav īstais

laiks domāt par alu, bet, uztvēris sveša skatienu, pēkšņi skaidri saprata, ka pretim stāv ievainotais, kas ieradies no turienes — no kara.

Vai jūs ... no frontes? — viņš steigšus jautāja.

Ne, tupēju aizkrāsnē, — cilvēks rupji atbildēja, un viņa neskūta seja ar lieliem vaigu kauliem uz mirkli saviebās.

—_Nu, kīf tad ir — sitam fašistus? — Anatolijs atkal jautaja, un viņa balss skanēja reizē bramanīgi un pieglaimīgi.

Pagaidam viņi sit mūs, — cilvēks atbildēja un nospļāvās.

Anatolijam gribējās atsēdināt šo nepatīkamo tipu, neapšaubāmu panikas cēlēju, bet, vēlreiz palūkojies uz pārsieto roku, pretēji nodomam apjucis vaicāja:

— Bet... kāpēc tā?

Tevis, brālīt, nav frontē, tur visa tā nelaime, — ievainotais atbildēja, acis piemiedzis nikna, aizvainojošā smīnā, velreiz nospļāvās un devās tālāk, ar nesamērīgi lielajām čībām šļūkādams pa dēļiem.

Vera redzēja, ka Anatolija bālā, novājējusī seja vienā mirklī kļūst sarkana. Viņa sašutusi uzsauca aizejošajam cilvēkam:

— Ja nezināt, tad nerunājiet!

Tas skanēja muļķīgi, pat nožēlojami.

Cilvēks pagriezās atpakaļ, brītiņu ar ironisku, vērtējošu skatienu paraudzījās Verā, tad vienaldzīgi noteica:

— Nu labi. Turies vien pie tā sava ... baltbiļetnieka!

... Pa to laiku uz perona saradās vairak cilvēku. Parādījās daži karavīri, sievietes, kas stiepa ar auklām vai siksnām pārsietus saiņus, virieši ar portfeļiem rokās . ..

Vilciena vēl vienmēr nebija. Bija jau aizritējušas minūtes divdesmit no tā laika, kad tam vajadzēja pienākt. Cilvēki stāvēja uz perona un vērīgi skatījās turp, kur, likās, sliedes saplūst kopā vienā, tikko saredzamā līnijā, — viņi cerēja ieraudzīt lokomotīves dūmus.

Tomēr vilciens nenāca un nenāca.

... Pēkšņi man gribējās, lai šis vilciens neparāditos labi ilgi. Kamēr tas nebija pienācis, mums abiem ar Toļu vēl it ka turpinājās agrākā dzīve, bet tad mums būs jādodas

jaunā — nezināmā, trauksmaina dzīvē, kura mēs vairs nebūsim kopā.

Atcerējos, kā vēl gluži nesen sēdēju savā mansardā un prātoju, vai es mīlu Toļu vai ne. Tagad tāds jautājums man būtu licies liekulīgs un muļķīgs, jo šajās dienas esmu pilnīgi sapratusi, ka mīlu viņu. Cik aplam tas ir, cik sāpīgi, ka pa īstam sāc cilvēku mīlēt tikai tad, kad baidies viņu zaudēt! ...

Vilciena joprojām nebija.

Vilciens pienāca tikai vakarā. Cilvēki, kas atradās uz Belokamenskas perona un agrāk būtu iekāpuši vagonos mierīgi, nesaceldami nekādu jezgu, tagad, noguruši no ilgas gaidīšanas un juzdami, ka ikdienišķa, pierasta dzīves kartība ir izjaukta, nikni lauzās uz vagonu kāpnēm, radīdami burzmu un nervozu juceklību.

Vera un Anatolijs metās pie guļamvagona, bet tur uz augšējā pakāpiena stāvēja vagona pavadonis, ar roku pieturēdams aizvērtās durvis, un sauca, ka vagona neesot vietu.

Anatolijs kliedza kaut ko pretim, vicinādams biļetes, bet tad saprata, ka tas ir veltīgi, un, saķēris Veru aiz rokas, vilka viņu uz citu vagonu.

Beidzot viņiem izdevās iespiesties kopīga vagona, kas jau bija stāvgrūdām pilns.

Viņi iespraucās pēdējie — pirms viņiem uz kāpnītēm uztrausās kāds enerģisks gabardīna mēteli ģērbies tips ar nelielu koferi rokā. Viņš pat mazliet pagrūda nost Anatoliju, kas palīdzēja Verai tikt uz augstā vagona pakāpiena.

Kad beidzot viņi bija iekļuvuši vagonā, brīvu vietu vairs nebija. Pat uz augšējiem bagažas plauktiem gulēja cilvēki. Bet ne jau tas pārsteidza Anatoliju un Veru. Viņiem abiem ari agrāk bija gadījies braukt pārpildītos vagonos.

Nē, šis vilciens atšķīrās ar kaut ko citu. Varbūt tāpēc, ka vagonā nebija iedegta gaisma un tur valdīja pustumsa, varbūt tāpēc, ka cilvēki bija cieši kopā sasēdušies cits pie cita un izturējās neparasti klusi, vai varbūt pec kādām citām pazīmēm, ko ne Anatolijs, ne Vera vel nespēja skaidri aptvert, viņi abi pēkšņi juta, ka atrodas pie nepazīstamas — drūmas, nerunīgas un bažīgas pasaules sliekšņa.

Pagāja kāds laika sprīdis, cilvēki kairs kaut kur piemetās, aprada ar apstākļiem, kā vienmēr mēdz būt. pēc iekāpšanas vilcienā, un eja atbrīvojās. Anatolijs devās pa vagonu uz priekšu, meklēdams brīvas vietas, un vēlreiz pārliecinājās, ka visas ir aizņemtas. Viņš atgriezās pie Veras. Tā nu viņi palika stāvam ejā pie tambura durvīm, un vagona pavadone, pusmūža sieviete ar saritinātiem, ādas ieliekamajā sabāztiem karodziņiem rokā, teica, lai viņi paejot tālāk un piemetoties kaut kur citur.

Anatolijs diezgan asi atbildēja, ka vagonā vietu nav, bet. pavadone viņu pārtrauca, sacīdama, ka tas esot kopīgs vagons un nevienam vieta neesot rezervēta, pēc tam viņa ieteica mantas nolikt zem kāda sola un pašiem iekārtoties, «kā nu redz», tikaidurvīs gan nestāvēt.

Anatolijs sāka iet pa eju, savu un Veras čemodānu priekšā turēdams un cenzdamies nepieskarties kājām, kas bija pārkārušās pāri plauktiem, jo daļa cilvēku jau gulēja. Beidzot viņš uz labu laimi prasīja kādam vīrietim, kas bija iekārtojies uz sola, vai tas neatļautu pabāzt apakšā čemodānus, un, saņēmis īsu atbildi: «Bāziet vien,» — sāka stumt apakšā čemodānus un tikai tad ievēroja, ka tur guļ tas pats tips ar gabardīna mēteli mugurā, kurš bija aizsteidzies viņam priekšā iekāpšanas laikā. Šis tips gulēja, mēteli nenoģērbis, koferīti palicis zem galvas.

Anatolijam sanāca dusmas. Nebūtu uzradies šis nekauņa, viņam ar Veru butu bijis savs sols. Tagad viņiem būs visu nakti jāstāv ejā.

Viņš pievērsās Verai un sacīja:

— Stāvi te pie loga, Veročka. Pilsonis bija tik laipns, ka atļāva mantas nolikt zem sola.

Vārdus «pilsonis» un «atļāva» Anatolijs izrunāja uzsvērti ironiski.

Vilciens sāka kustēties. Jau pēc maza brīža kāds vīrietis īgnā un prasīgā balsī jautāja:

— Pavadone, kāpēc nav gaismas?

Viņu sāka apsaukt, kāds iesmējās īsi un rūgti.

— Gaismas nebūs, nav vairs miera laiks!

— Izdomājuši... spēlīti... — pirmā balss norūca, — spēlē karu .. . Fronte no šejienes tūkstoš kilometru, bet šie . ..

Riteņu klaboņa nomāca balsis.

Anatolijs un Vera stāvēja ejā pie noputējušas loga rūts.

Gaiss bija neciešami smacīgs. Anatolijs mēģināja atvērt logu, bet pavadone, kas tobrīd gāja pa vagonu, sacīja:

— Logus vaļā netaisiet! Nav atļauts.

— Velns ar ārā, kas te notiek! ... — Anatolijs nīgri noteica. — Gaismu neiededz, logus atvērt nedrīkst... Patiešām, tāda bērnu rotaļa ... it kā fronte būtu tepat blakus. Muļķis dabū pērienu pat baznīcā ,..

— Ja nu ir tādi noteikumi, Toļa ... — Vera viņu pārtrauca, gribēdama nomierināt.

Viņš apklusa.

Aiz loga pustumsā pavīdēja pēdējās Belokamenskas mājiņās, no koka celtā pārmijnieka būdiņa, sākas mežs.

Vera atcerējās, ka pavisam nesen viņa tāpat bija stāvējusi pie loga un mājas, būdiņa, mežs tāpat bija slīdējuši viņai garām — tikai otrādā secībā.

Bet toreiz gan mežu, gan būdiņu, gan mājas apspīdēja vasaras saule, viss izskatījās gaišs un priecīgs, turpretim tagad ainavas aiz vagona loga Verai likās svešas, trauksmainas, slēptu briesmu pilnas.

Viņa novērsās no loga un klusi vaicāja Anatolijam — tikai tāpēc, lai dzirdētu viņa balsi:

— Kā tu jūties, Toļa, vai galva nesāp?

— Ek ... ko nu par galvu ... — Anatolijs īgni atbildēja.

— Drīz būsim mājās... — Vera sacīja, lai vispār kaut ko runātu.

— Jā, jā. Ne septiņas stundas nebūsim kajas nostāvējuši, kad būsim jau mājās, — Anatolijs dusmīgi piekrita.

— Bet... neviens taču nav vainīgs, Toļa, tur nekā nevar darīt, — Vera iebilda un pieskārās viņa rokai.

Viņam pēkšņi kļuva kauns. Viņš saspieda Veras pirkstus un teica:

— Piedod man! Skaišos pats uz, sevi. Iznācis tik muļ ķigi, tik aplam. Šī bezjēdzīgā slimošana, šis pārpildītais vilciens .. . Tagad vajadzētu būt tur, bet es ...

Anatolijs apklusa.

— Meitene var apsēsties, — pēkšņi kāds ierunājās viņam aiz muguras.

Viņš strauji apgriezās. Runātājs bija tas pats tips ar gabardīna mēteli. Tagad viņš zvilnēja pusguļus, galvu uz rokas atbalstījis un kājas nolaidis no sola.

— Paldies, iztiksim bez jūsu laipnības, — Anatolijs dzēlīgi atbildēja.

— Jūs es nemaz neaicināju, — svešais dzedri sacīja, joprojām tāpat zvilnēdams.

— Paldies, paldies, — Vera steidzīgi iejaucās sarunā,

— mēs tomēr turēsimies kopā. Lūdzu, nebažījieties!

— Laipnību vajadzēja parādīt tad, kad kāpām iekšā, — Anatolijs nerimās, — negrūstīties kā... — viņš sastomījās, meklēdams īsto vārdu, — kā tirgū ... Savu aktivitāti labāk būtu rādījis frontē . ..

Pēdējais teikums Anatolijam paspruka pašam par pārsteigumu.

— Cik varu spriest, arī jūs vēl esat iesaukuma gados, — c ilvēks gabardina mēteli mierīgi atbildēja.

— Tā nav jūsu darīšana, — Anatolijs noburkšķēja.

— Protams, — cilvēks vienaldzīgi piekrita.

Tad viņš piepeši piecēlās, nolika koferīti stāvus pie sienas, apsēdās tam blakus, atbalstīdams uz tā roku, un sacīja.

— Sēdieties abi!

— Mēs jau atbildējām, ka ... — Anatolijs iesāka, bet svešais viņu pavēlošā balsī pārtrauca:

— Es teicu: sēdieties! Vietas pietiks.

Pēkšņi iespīdējās šaura gaismas strēle. Izrādījās, ka šim cilvēkam rokā ir kabatas baterija. Viņš apgaismoja atbrīvoto vietu uz sola, tad, gaismas staru nekautrīgi pārlaidis pāri Anatolijam un Verai, bateriju izslēdza.

— Sēdīsimies, Toļa, — Vera sacīja klusi un miermīlīgi, — ja nu biedrs uzaicina ... — Un čukstus piebilda:

— Jābrauc taču visu nakti...

. . . Tagad viņi sēdēja uz sola trijatā: cilvēks gabardina mētelī, Vera un Anatolijs. Viņš piemetās uz paša sola gala, it kā parādīdams, ka ar tādu tipu negrib ielaisties nekādās darīšanās.

Viņi sēdēja nerunādami. Pretim uz sola gulēja sieviete, zem galvas palikusi saini un apsegusies ar mēteli.

Uzlēca mēness. Pa logu tas nebija redzams, tomēr mežs abpus dzelzceļa vairs nelikās tik drūms un varēja saskatīt kokus. Arī vagonā kļuva gaišāks.

Rija kluss; cits gulēja, cits, nekā nerunādams, sēdēja ejā uz čemodāna.

Veru nomāca šis klusums, ko traucēja vienīgi riteņu

klaboņa. Viņa nolieca galvu un mēģināja snaust. Miegs tomēr nenāca. Ļoti gribējās dzert.

Cilvēks gabardīna mētelī pa pusei pagriezās pret logu un sāka raudzīties ārā, joprojām ar elkoni atbalstījies uz koferīša. Tagad Vera varēja saskatīt viņa profilu. Vāja seja, āda likās cieši uzstiepta uz asiem vaigu kauliem. Viņam varēja dot gadu četrdesmit.

Pēkšņi viņš pagriezās pret Veru, iebāza roku kabatā un izvilka lielu ābolu.

— Vai nevēlaties? — viņš jautāja, sniegdams ābolu Verai.

— Nē, nē, kāpēc ... — viņa murmināja un zagšus palūkojās Anatolijā. Viņš sēdēja nekustēdamies, galvu zemu noliecis, un likās, ka snauž.

— Ņemiet, — svešais sacīja, joprojām runādams dzedrā, vienaldzīgā balsī, nolika ābolu Verai uz ceļiem un atkal pagriezās uz loga pusi.

Viņa paņēma ābolu, vēlreiz pavērās Anatolijā un nokoda kumosiņu. Ābols bija sulīgs, un tagad Vera slāpes juta vēl skaudrāk. Viņa sāka steidzīgi ēst.

— Vai esat studenti? — kaimiņš nepagriezdamies pēkšņi jautāja.

— Jā, — Vera klusi atbildēja.

— Ļeņingradieši?

— Jā.

— Kā tad sauc?

īsajos, aprautajos jautājumos bija jūtams valdonīgums un reizē arī vienaldzība. Viņš joprojām neskatījās Verā.

Viņa atbildēja:

— Vera.

Tad nedroši piemetināja:

— Bet viņš ir Anatolijs.

Un tāpat vien pieklājības dēļ apvaicājās:

— Un jūs?

— Kravcovs, — īsi atbildēja cilvēks gabardīna mētelī.

Šoreiz viņš pagriezās. Tagad Vera varēja redzēt viņa

seju — bargu, nepatikamu, ar plānām, cieši sakniebtām lūpām un rētu virs labās uzacs.

Vera bija beigusi ēst ābolu un turēja rokā serdi, nezinādama, kur to likt.

— Dodiet šurp! — Kravcovs negaidīti sacīja, pieskardamies Veras rokai. Viņa juta, ka svešajam ir sausi, auksti pirksti.

Viņš paņēma serdi un iespieda to pelnu traukā, kas at radas pie sienas netālu no loga.

— Vai bijāt aizbraukuši brīvdienās? — Kravcovs jautāja, Un šoreiz Vera viņa balsī saklausīja kaut ko ironijai līdzīgu.

— Jā, — viņā atbildēja.

— Netrāpījāt īstajā laikā, — Kravcovs piebilda, un nevarēja saprast, vai viņš to saka, viņus nosodīdams vai žēlodams.

— Ko lai dara? — viņa steidzīgi atbildēja. — Tā nu ir iznācis. Viņš, — Vera atkal slepus paraudzījās uz nekustīgi sēdošo Anatoliju, — viņš saslima. Un tāpēc mēs aizkavējāmies. Plaušu karsonis.

— Vai jūsu vīrs?

— Nē, nē! ... Tāpat vien . .. reizē aizbraucām ...

— Skaidrs, — Kravcovs īsi noteica.

— Vera, apmainīsimies vietām, te ir vairāk gaisa, — Anatolijs pēkšņi ierunājās tādā kā kokainā balsī un pieceļas.

Vera juta, ka pietvīkst. Anatolija uzvešanās viņai likās nepieklājīga, nesmalkjūtīga, tomēr viņa padevīgi piecēlās. Viņi apmainījās vietām.

Tagad Anatolijs sēdēja starp Kravcovu un Veru, sēdēja kā sastindzis, raudzīdamies pretējā sienā, ar visu izskatu uzsvērdams, ka joprojām negrib ar sola biedru ielaisties itin nekādās darīšanās. Visi klusēja, bija dzirdama tikai riteņu klaboņa.

Pēc kāda laika Kravcovs nolika rokas uz galdiņa pie loga un, šķita, iesnaudās.

— Toļa, — Vera čukstus sacīja, — kāpēc tu tā dari? Tu taču aizvainoji cilvēku!

— Pārcietīs! — Anatolijs paraustīja plecus un piebilda: — Atradis laiku, kad . . . lakstoties ...

— Kadas muļķības! — Vera teica, tāpat čukstēdama, īgni atvirzījās nost no Anatolija un paraudzījās Kravcovā, lai tiktu skaidrībā, vai arī viņš nav dzirdējis Anatolija vārdus. Bet Kravcovs, likās, tiešām bija aizmidzis.

Kādu laiku viņi brauca nesarunādamies . ..

— Vera, — Anatolijs klusi ieteicās, pievirzīdamies viņai tuvāk, — neļaunojies uz mani!

Viņa neatbildēja.

— Es zinu, ka izturos muļķīgi, — Anatolijs čukstus turpināja, — tomēr mēģini mani saprast. . . Man ir ļoti nepatīkami ... ļoti rūgti ap sirdi... Man rādās, ka visi uz mani noskatās kā uz tādu . . . nu, saproti, kā uz tādu, kas izvairās ... Ari tas ievainotais uz perona .. . Viņš taču mani nicināja! Un viņam bija taisnība. Nespēju viņu aizmirst . .. Jau vairāk nekā nedēļu ilgst karš, bet es ... Droši vien tev ir kauns par mani, vai ne?

Viņš runāja klusi, gandrīz čukstus, reizēm sastomīdamies, viņa balsī skanēja sāpes un aizvainojums. Verai kļuva viņa žēl. Saņēmusi Anatolija roku, viņa to pieglauda pie vaiga un sāka runāt steidzīgi un juceklīgi:

— Nē, nē, Toļeņka, — ko tu runā? Kā tu varēji kaut ko tādu iedomāties! Es taču zinu, ka tas viss notika manis dēļ, tikai manis dēļ, es taču biju muļķe, aplamniece, svētule, bet tas bija tāpēc, ka mīlu tevi, mīlu tā, ka nevaru ne izteikt, un vienmēr baidījos tevi pazaudēt, tikai nespēju to pasacīt, man bija kauns, bet es vienmēr baidījos, jau no tā brīža, kad mēs iepazināmies, toreiz laivā — vai atceries? ...

Vera saprata, ka nerunā to, ko vajadzētu runāt, ka tagad, kad sācies karš, tādai runāšanai nav īstais laiks, ka viņas vārdi skan tā, it. kā viņa joprojām dzīvotu vecajā, labajā, gaišajā pasaulē, lai gan rīt viņi varbūt jau izšķirsies, un ka pašreiz galvenais ir tas, lai viņš paliktu dzīvs, bet viss pārējais jau ir mazsvarīgs, par to runāt ir smieklīgi un muļķīgi. .. Vera juta, ka Toļas plauksta, ko viņa aizvien ciešāk un ciešāk spiež pie vaiga, kļuvusi mitra, un tikai tad saprata, ka sākusi raudāt.

— Vera, Veročka, tā nevajag, nu neraudi taču! — Anatolijs sacīja, un arī viņa balsī bija jūtamas asaras. Viņš ar plaukstu noslaucīja Veras seju, ar otru roku viņu apskāva, piekļaudams sev klāt, un viņi aizmirsa visu — pustumšo, stāvgrūdām pilno, tabakas dūmiem piekūpināto vagonu, cilvēkus, kas atrodas visapkārt un varbūt viņus redz un dzird . . .

Šai brīdī kaut kur blakus nodārdēja apdullinošs sprādziens. Vagons stipri sašūpojās, aiz loga uzšāvās gaisā liesmas, uz mirkli apgaismodamas vagonu ar neciešami spilgtu gaismu, kļuva dzirdama grieziga gaudoņa, kas aizgāja līdz pašai sirdij, kaut kas sīks kā krusa sāka grabināt pa vagona jumtu, iešķindējās sadauzītas logu rūtis.

Vilciens apstājās pēkšņi, ar stipru grūdienu, no plauktiem krītošo mantu blīkšķi saplūda kopā ar cilvēku kliedzieniem, un atkal kaut kur gluži tuvu notika sprādziens^. ..

— Arā no vagona! Ātrāk! Visi ārā! — sauca kāda skaļa, pavēloša balss; Vera tobrīd pa čemodānu un saiņu aizsprostoto eju jau spraucās uz durvīm, pakļaudamas Anatolijam, kas vilka viņu, cieši aiz rokas turēdams, un viņa saprata, ka saucējs ir Kravcovs.

Viņi spiedās uz izeju kopā ar cilvēkiem, kas no bailēm bija zaudējuši saprātu, apkārt skanēja bērnu raudas, kuras nomāca kāda jauna, briesmīga, agrāk nedzirdēta gaudoņa; beidzot viņi nokļuva līdz tamburam, kur citi, kas viņiem mācās virsū no aizmugures, izgrūda, izsvieda viņus ārā ...

Anatolijs un Vera nokrita zemē, novēlās lejā no augsla uzbēruma, blakām arī skrēja, krita un vēlās cilvēki, bet virs viņiem zemajās debesīs kaut kas gaudoja neciešami skaļi. ..

Un tur lejā pie uzbēruma, gulēdami lipīgos dubļos, Anatolijs un Vera ieraudzīja, kā no degošiem vagoniem šaujas laukā liesmu mēles.

— Vera, Vera, skriesim! — Anatolijs elsdams sauca. Viņš pielēca kājās, satvēra Veru aiz rokas, uzrāva viņu stāvus, un viņi abi sāka skriet, paši nezinādami, uz kurieni, klupdami bedrēs, spraukdamies cauri krūmiem, nekā neredzēdami, domādami tikai vienu domu: aizskriet, aizskriet pēc iespējas talak no šim šausmām!

Taču viņi nepaspēja tālu tikt. Virs galvas atkal sākās gaudoņa, kas kļuva aizvien skaļāka, un šī briesmīgā, agrak nedzirdētā skaņa lika viņiem uz acīm nokrist gar zemi, pec tam ietarkšķējās ložmetējs, un vēl pēc maza brītiņa iestājās pilnīgs klusums.

Anatolijs pacēla galvu. Vera gulēja viņam blakus, bet pāris soļu tālāk — vēl kāda sieviete. Viņa gulēja uz mutes, rītakleita krītot bija parāvusies uz augšu, un mēness gaismā varēja saskatīt kailas, resnas kājas ar lielām, tumšām vēnām.

— Vera, celies, viņi ir projām! — Anatolijs ierunājās

skaļi, lai iedvestu drosmi kā viņai, tā sev pašam. — Mums jāiet. Viņi var atlidot vēlreiz.

Viņš palūkojās uz sievieti, kas gulēja pāris soļu talak, un teica:

— Celieties, viss beidzies!

Sieviete tomēr nekustējās. Acīm redzot, viņa vēl joprojām nespēja atjēgties no bailēm.

— Celieties! — Anatolijs uzsauca atkal un pieskaras viņas plecam.

Viņš sajuta kaut ko lipīgu, siltu, šausmās atrava roku un iekliedzās:

— Vera, viņa ... ir pagalam!

Pārvarēdama bailes, Vera pataustīja sievietes galvu. Pirksti sajuta siltu, mīkstu, asiņainu masu.

Šai mirklī kaut kur tālumā no jauna ierūcās lidmašīnas.

Tad Anatolijs un Vera atkal pielēca kājās un sāka skriet...

Viņi apstājās tikai tad, kad Vera nokrita, vairs nevarēdama paskriet. Anatolijs pūlējās viņu pierunāt, lai viņa pārvar šo vājumu un dodas tālāk, bet Vera teica, ka vairs nespējot.

Anatolijs nometās uz ceļiem un ar mutautu sāka slaucīt viņas seju, kas bija mitra no dubļiem un asarām.

Viņi atradās netālu no nelielas birzītes. Vilciens vairs nebija redzams, bet debesīs vēl plandījās ugunsgrēka blāzma.

Bija iestājies klusums. Viņi vairs nedzirdēja ne sprādzienus, ne griezīgo kaukoņu, ne cilvēku kliedzienus.

— Tas bija aviācijas uzlidojums, saproti — uzlidojums! — Anatolijs sacīja, smagi elpodams.

Vera klusēja. Ari viņa vēl nespēja atgūt elpu un joprojām neaptvēra, kas īsti noticis.

Viņa vērīgi klausījās Anatolija vārdos. Uzlidojums? Jā, protams, tas bija uzlidojums. Viņa bija redzējusi kinofilmās, kā tas izskatās. Bet nupat notikušais nebija līdzīgs nevienai filmai.

Klusītēm, it kā baidīdamās, ka viņas balsi var izdzirdēt kaut kur paslēpies ienaidnieks, Vera jautāja:

— Ko mēs tagad darīsim, Toļa?

— Nezinu... Jāiet, kamēr kādu satiksim. Varbūt te tuvumā ir sādža.

Es nevaru paiet, — Vera žēlabaini teica, — es vairs uz kā jām neturos.

— Mazliet atpūtīsimies, un tev kļūs labāk.

— Esmu slapja līdz ādai... „

Tikai šai mirklī abi saprata, ka viņiem itin nekā nav līdzi, jo čemodāni palika vagonā.

— Jā, slikti ir, — Anatolijs apjucis teica, — arī es esmu izmircis līdz pēdējai vīlītei.

— Tu atkal saslimsi, — Vera bažīgi sacīja.

— Ek, blēņas! Vai tad pašreiz par to jādomā?

Anatolijs jau sāka atģisties, pārvarēt satricinājumu.

Viņš pavērās apkārt. Tuvojās rits. Ja debesis pēkšņi nebūtu apmākušās, pēc stundas jau būtu pavisam gaišs.

Bet pašreiz ap viņiem bija krēsla. Anatolijs paraudzījās pulkstenī — tas rādīja pusdivi.

Viņi sēdēja rasainā zālē. Netālu bija redzama birze ar baltiem, tieviem, biezi saaugušiem bērziņiem. Kaut kur kurkstēja varde. Blāzma tai pusē, kur atradās vilciens, bija apdzisuši.

— Paklau, Toļa, — Vera nedroši ierunājās, — vai mums nevajadzētu griezties atpakaļ.. . pie vilciena? Tur tomēr ir cilvēki... Varbūt ari mūsu mantas palikušas veselas ...

— Tu esi prātu zaudējusi, — Anatolijs skarbi atbildēja, — viņi taču var atkal uzlidot! Mums jāatpūšas un jāiet talak. Pašreiz gan ir pārāk agrs. Pēc stundas vai divām stundām bus rīts, un tad mēs katrā ziņā kādu satiksim. Galu galā mēs taču esam nevis neapdzīvotā salā, bet netālu no Ļeņingradas.

Kādu laiku abi klusēja.

— Toļa, bet kā tad tā ... — Vera teica, un nebija saprotams, vai viņa jautā vai skaļi domā, — kā viņi varēja . . . atlidot uz šejieni? Fronte taču atrodas kaut kur tur — tālumā.

— Nezinu, — Anatolijs pēc brīža atbildēja, — varbūt ... — viņa balss ieskanējās dobjāk, — varbūt pēdējā diennaktī kas mainījies.

Viņi atkal apklusa — abus nomāca šis briesmīgais minējums.

— Zini ko, — Anatolijs beidzot sacīja, — iesim labāk uz turieni, kur tie koki... Te mēs esam ... tikpat kā uz delnas.

Vera paklausīgi piecēlās. Viņi devas uz birzes pusi.

Anatolijs gāja pa priekšu, tikko kājas vilkdams. Pie kurpēm bija pieķepušas dubļu pikas. Viscaur samirkušas bikses lipa pie kājām. Vera klusēdama sekoja viņam. Kurpēm papēži bija nolūzuši, un viņa gāja basām kājām, kurpes nesdama rokā. Viņi jau tuvojās birzes malai, kad pēkšņi izdzirda balsi, kas skanēja kaut kur no krēslas:

— Kas tur nāk?

Anatolijs nodrebēja un apstājās. Cilvēks runaja, atrazdamies tālāk starp kokiem, un balss nāca it kā no zemes apakšas.

— Tie esam mēs ... — viņš samulsis atbildēja un šai mirklī ieraudzīja biezā zālē paslēpušos cilvēku. Atbalstīdamies uz rokas, tas mazliet pacēlās, un tad Vera un Anatolijs viņu pazina — Kravcovs. Viņam mugurā joprojām bija tas pats zilais gabardlna mētelis, tagad gan dubļains, aplipis ar lapām un zāļu stiebriem.

Vera paspēra dažus ašus soļus uz Kravcova pusi un atviegloti, pat priecīgi iesaucās:

— Tas esat jūs? Jūs?

— Es, — Kravcovs mierīgi atbildēja, atkal noslīgdams zālē. — Sagādā man nūju, — viņš teica, pievērsdamies Anatolijam.

— Ko? — Anatolijs nesaprata.

— Nūju, — Kravcovs skarbi atkārtoja, — nu, kaut kādu zaru. Tādu resnāku. Skaidrs?

Vēl pirms stundas Anatolijs būtu pienācīgi sadevis pretim šim cilvēkam, ja tas būtu viņu uzrunājis tādā tonī, turklāt vēl ar «tu».

Bet pašreiz viņš bija priecīgs par jebkuru norādījumu, vienalga, kas to deva. Anatolijs nezināja, kāpēc šim cilvēkam vajadzīga nūja, un nemaz arī neprātoja par to. Viņš ātrā gaitā iegāja dziļāk birzē un jau pēc īsa brīža nāca atpakaļ, vilkdams resnu zaru.

Anatolijs ieraudzīja, ka Kravcovs joprojām guļ, bet Vera nometusies uz ceļiem un noliekusies pār viņu.

Taču Anatolijs brīnījās par kaut ko citu. Viņu pārsteidza tas, ka Kravcovam blakus atrodas nelielais koferis, kas Anatolijam bija iespiedies atmiņā. Viņam likās nesaprotami, kā šim cilvēkam tādas katastrofas laikā izdevies saglabāt koferi.

Pamanījusi Anatoliju, Vera teica:

— Biedrs Kravcovs ievainots. Kājā.

Meža tumsā Anatolijs nespēja ievainojumu saskatīt, tikai redzēja, ka Kravcovam viena bikšu stara uzrotīta uz augšu.

— Nieks vien ir, — Kravcovs sacīja. — Vai nūju atnesi?

Jā, jā, — Anatolijs steidzīgi atbildēja, zaru pastiep dams uz priekšu.

Ar tādu vicu var vēršus dzīt, — Kravcovs īdzīgi noteica, man vajadzīga nūja. Nu, īsta kūja, uz kuru var atbalstīties, — vai saprati?

Anatolijs apmulsis klusēja, un Kravcovs piebilda:

— Nu labi! Pārlauz uz pusēm! Gan jau kaut kā iztik

s'_m pēkšņi jautāja: — Vai kādam no jums nav

sērkociņi?

_ Sērkociņi? Aizsmēķēt? — Anatolijs pakalpīgi atsau cas Diemžēl nav. Ne sērkociņu, ne papirosu. Esmu nesmēķētājs.

Jūsu ievainojums ir jāpārsien, — Vera teica, —tikai mums nekā nav. Viss palika tur — vagonā. Varbūt jūsu koferī... J

Viņa pastiepa roku pēc mazā koferīša ar dermatīna virsu un metālā apkalumiem stūros.

— Neaiztiec! — Kravcovs uzsauca pārsteidzoši skarbi, un Vera nobijusies atrava roku.

Es tikai gribēju tur atrast, — viņa apjukusi sacīja, mutautu vai kreklu ... Nebaidieties, es esmu mediķe es protu.

Kravcovs pasmīnēja.

Nu, ja esi mediķe, tad ārstē, — viņš ironiski teica, un tas nemaz neatbilda viņa dzedrajam, vienaldzīgajam runas veidam. — Piebīdi tuvāk koferi ... Vera.

Viņa pasniedza Kravcovam koferi un gribēja to atvērt, bet Kravcovs atstūma viņas roku un, pacēlies pussēdus, noliecas par koferi.

Pustumsā noknakšķēja slēdži.

— Te būs! — Kravcovs sacīja. Viņš aizcirta ciet vāku un sniedza Verai kaut ko baltu.

Viņa paņēma balto, kārtīgi salocīto drēbes četrstūri un teica:

— Krekls. Pavisam jauns!

Velns viņu rāvis! Plēs! — Kravcovs pavēlēja.

Bet Verai trūka spēka kreklu saplēst. Anatolijs palīdzēja.

— Ievainojumu vajadzētu dezinficēt, — viņa sacīja, atkal noliekdamās pie Kravcova kājas, — tikai nav ar ko. Varbūt jums ir odekolons?

— Nav, — Kravcovs strupi atbildēja.

— Tad būtu labi vismaz apmazgāt. Apkārt ievainojumam. Te pielipuši dubļi. Bet ūdens arī nav.

— Kā tad nav! — Anatolijs steigšus iesaucās. — Desmit soļu tālāk ir grāvis. Vai dīķis. Es redzēju.

— Dīķis? — Kravcovs jautaja. — Vai dziļš?

— Es . .. es nezinu, — Anatolijs apmulsis atbildēja.

— Toļa, ej un samērcē to te, — Vera sacīja, sniegdama saplēstā krekla lupatu.

— Un papētī, cik dziļš ir tas dīķis. Izmērī ar nuju! —

Kravcovs piebilda. _ ...

Nekā nesaprazdams, Anatolijs paņēma arī nūju.

— Nu, un tagad ātri! — Kravcovs izrīkoja.

Anatolijs pazuda starp kokiem, bet Vera izbrīnījusies

paraudzījās Kravcovā. Viņš likās gluži citāds nekā pavisam nesen, kad viņi bija blakus sēdējuši vagonā uz sola. Tad viņš izskatījās mierīgs, vienaldzīgs un apātisks.___

Kravcovs bija pilnīgi pārvērties. Vera nebutu brīnījusies, ja viņš tagad būtu apjucis, nobijies: pēc visa nolikušā tāda pārmaiņa būtu bijusi dabiska. Bet Kravcovs pašreiz likās nikns, sakaitināts un neiecietīgs, ja viņam ko iebilst. Pret viņiem abiem Kravcovs izturējās kā pret skolas bērniem.

— Vai jums sāp? — Vera jautāja.

— Ko?

— Es vaicāju, vai jums kaja sap.

— Ak ... liecies mierā! — Kravcovs tikai atmeta ar roku.

Vera apklusa. Pec brīža atgriezās Anatolijs.

— Dibenu nevarēju aizsniegt! — viņš nez kāpēc priecīgi sauca. Tad nosvieda nūju zemē un pasniedza Verai slapju lupatu.

Viņa nometās uz ceļiem un saka piesardzīgi apmazgāt Kravcova kāju ap ievainojuma vietu.

— Vai lodes trāpījums? — Vera jautaja.

' _ Mediķim gan vajadzētu pazīt no lodes dabutu ievai

nojumu, — Kravcovs zobgalīgi atbildēja. — Nekādā lode

21?

15 271

nav bijusi. Uzdrāzos virsū asam dzelzs gabalam. Droši vien tur mētājās vecs lemesis. Tad tu, Anatolij, saki, ka dīķis ir dziļš?

— Dibenu nevarēju aizsniegt! — Anatolijs steidzīgi atkārtoja.

— Tā, — Kravcovs apmierināts noteica. Tad viņš piecēlās un, aiz sāpēm viebdamies, stāvēja, ar abām rokām atbalstījies uz nūjas.

— Ņem koferi, — viņš pavēlēja Anatolijam, — un iesim uz to tavu dīķi!

Anatolijs paķēra koferi un jau gribēja steigšus doties uz priekšu, bet Kravcovs viņu apturēja, paklusi uzsaukdams:

— Nāc man blakus!

Kravcovs gāja lēnām, ar visu smagumu balstīdamies uz nūjas un vilkdams kāju. Aizritēja labs laika sprīdis, iekams viņi sasniedza ūdeni.

Visapkārt bija aplauzīti koki, celmi un šķēpeļaini zari.

Kravcovs brīdi skatījās uz rāmo duļķainā ūdens virsmu, tad pagriezās pret Anatoliju un teica:

— Svied! Tikai tā, lai trāpītu vidū. Skaidrs?

— Kas tad . .. jāsviež? — Anatolijs neizpratnē jautāja.

— Kas, kas! — Kravcovs viņu atdarināja. — Koferis jāsviež. Nu! Līdz vidum jāaizmet. Spēka pietiks?

— Es nesaprotu ... — Anatolijs ierunājās, bet Kravcovs neļāva viņam turpināt.

— Met! — viņš komandēja. — Nu, ātrāk! Viens! ...

Negribot viņam pakļaudamies, Anatolijs atvēzēja roku

un no visa spēka iesvieda koferi ūdenī.

Ūdens skaļi nošļakstēja, un koferis nogrima.

Kravcovs dažus mirkļus raudzījās, kā viļņojas ūdens gredzeni.

— Dīķis ir dziļš, — Anatolijs teica, nojauzdams, ka Kravcovam ir patīkami to dzirdēt.

— Dīķis, dīķis... — Kravcovs ironiski atsaucās. — Tas nav nekāds dīķis, tas ir purvs. Purvs, kurā iekritusi tonnu smaga bumba. Saprati?

. . Kādu brīdi viņi stāvēja ūdens malā. Tad Anatolijs un Vera nedroši paraudzījās Kravcovā, it kā gaidīdami paskaidrojumus, bet viņš klusēja. Šķita, Kravcovs pavisam aizmirsis viņu abu klātbūtni.

Viņš vērīgi skatījās ūdenī, āda likās vēl vairāk uzspī

lēta uz vaigu kauliem, bet reta virs labas uzacs kļuvusi dziļāka.

Anatolijs lūkojās uz šo dīvaino cilvēku, juzdams reizē cieņu un nepatiku. Viņš nojauta Kravcova pārākumu, lai gan nezināja, kā tas īsti izpaužas. Un viņam šķita, ka tas viņu pazemo Veras acis. Anatolijam nebija šaubu, ka viņš neiztur salīdzinājumu ar Kravcovu. Viņš nezināja, ko darīt tālāk, kurp iet, bet, pēc visa spriežot, Kravcovs to zināja. Savādā, noslēpumainā izrīkošanas ar koferi šī cilvēka izturēšanos padarīja vēl neparastāku. Kas viņš tāds ir? Varbūt kada aizdomīga persona? Kas bija koferī? Vai tikai tur neglabājās zagta manta? . . . Anatolijs tomēr juta, ka viņš nekādi neuzdrošinātos Kravcovam to jautāt. Pats nezināja, kāpēc. Varbūt sirds dziļumos viņš baidījās no šī cilvēka.

Kravcova klātbūtne Anatoliju reizē arī nomierināja. Viņš instinktīvi juta, ka uz Kravcovu var paļauties. Lai kas šis cilvēks būtu, viņš katrā ziņā aizvedīs līdz kādai apdzīvotai vietai. Pēc tam no viņa varēs atbrīvoties. Tālāk viss būs vienkāršāk, tikai jānoskaidro, cik tālu viņi atrodas no Ļcņingradas un vai tuvumā ir dzelzceļa stacija vai šoseja.

Ari Vera, domādama par Kravcovu, bija tādā kā neizpratnē. Viņš likās dīvains, neparasts. Tomēr visvairāk Veru uztrauca viņa ievainojums. Kājā — liela, plesta brūce, ko vajadzētu tūlīt dezinficēt, būtu arī jāinjicē serums pret stinguma krampjiem. Bet to visu varēs izdarīt tikai tad, kad viņi būs aizkļuvuši līdz tuvākajai sādžai. Tur, protams, jābūt medicīnas punktam. Un Tolam tūlīt būs jāizmērī temperatūra, nenāktu arī par ļaunu profilaktiski uzlikt bankas. Medicīnas punktā tās droši vien ir. Ar pneimoniju nav nekādi joki. Vajadzētu Kravcovu pasteidzināt, pateikt viņam, ka nedrīkst zaudēt laiku. Starp citu, vispār jābrīnās, kā viņš ar tādu ievainojumu var nostāvēt kājās. Būs viņam jāpalīdz iet. Jāpaņem zem rokas un jāved ...

— Kā jūs domājat... — Vera kautri iesāka, bet Kravcovs viņu pārtrauca, valdonīgi, tomēr ne visai skaļi sacīdams:

— Klusu!

Vera un Anatolijs saskatījās, nekā nesaprazdami. Tad sāka uzmanīgi klausīties. Un viņi izdzirda tālu, dobju rūkoņu . ..

— Kas tas ir? — Anatolijs satraukts vaicāja. — Vai tu dzirdi?

— Jā, — Vera klusi atbildēja.

— Nesaprotu, kas tā ir par rūkoņu, — Anatolijs turpināja. — Tā man kaut ko atgadina, tikai nevaru atcerēties, ko īsti. It kā tur būtu sācies nobrukums vai gāztos ūdenskritums. — Viņš vaicājoši paraudzījās Kravcovā.

— Iesim! — Kravcovs pēkšņi sacīja, strauji pagriezās un nokrita gar zemi. Seja sāpēs saviebās.

Vera metas viņam klāt, satvēra pie rokas, mēģinādama palīdzēt tikt augšā un aši runādama:

— Vai redzat? Vai redzat? Sāp taču! Protams, sāp! Tā tas ir vienmēr — sākumā sāpes nejūt, bet vēlāk tas rodas. Toļa, nu nāc taču šurp, palīdzēsim piecelties! ...

Anatolijs stāvēja un, kaklu izstiepis, vērīgi klausījās, pūlēdamies saprast, ko nozīmē tālā rūkoņa. Viņš bija pārliecināts, ka tādu ir jau dzirdējis, turklāt ne vienreiz vien, tikai nekādi nespēja atcerēties, kur tas bija un kad tas bija.

Tagad viņš steigšus pieskrēja klāt Kravcovam un paķēra viņu zem otras rokas.

— Atlikt! — Kravcovs viņu atgrūda.

Nekā nesaprazdami, viņi palīdzēja Kravcovam atkal noslīgt zālē.

Viņš pārlaida pētījošu skatienu kokiem, kas viņiem bija visapkārt, un gluži citādā — mierīgā un draudzīgā balsi sacīja:

— Man laikam būs mazliet jāatpūšas, jaunieši, vai ne? Saņemšu spēkus, un tad iesim. Vienu pašu jūs taču mani nepametīsiet, vai ne? Vēl ir arī agrs. Cilvēki guļ. Un vieta te ir laba, klusa. Vai neatpūtīsimies?

Viņš paraudzījās Verā un Anatolijā, lūdzoši smaidīdams.

— Bet jūsu brūce ... — Vera iesāka.

— Rauj viņu kociņš! — Kravcovs atkal pasmaidīja. — Starp citu, arī brūcei no tā būs tikai labāk. Mazliet nomierināsies. Nu? Sēdieties!

Viņi paklausīgi apsēdās turpat blakus. Negaidītā pārmaiņa, kas bija notikusi šai cilvēkā, viņus nomierināja un reizē arī satrauca.

— Nu tā ir labi, jaunieši, varen labi, — Kravcovs teica. — Tātad tu esi To)a? — viņš jautaja, lai gan jau agrāk bija Anatoliju saucis vārdā.

Anatolijs pamāja ar galvu.

— Kur tu mācies, Toļa? — Kravcovs atkal uzdeva jautājumu.

Anatolijs nervozi paraustīja plecus. Viņam pašam gribējās uzdot šim cilvēkam daudz jautājumu un vispirms pavaicāt, kā šeit, simtiem kilometru tālu no frontes, varēja rasties vācu lidmašīnas, bet viņš klusēja, Kravcova pārvērtībās apmulsināts.

Anatolijs atbildēja, ka mācās civilinženieru institūtā.

— Skaidrs, — Kravcovs noteica, pamādams ar galvu. — Tātad biji aizbraucis brīvdienās un saslimi?

— Viņam bija plaušu karsonis, — Vera iejaucās sarunā.

— Tā, tā, — Kravcovs domīgi sacīja. — Kas viņu zina, varbūt tā arī bija labāk.

Vera izbrīnījusies parauca uz augšu uzacis.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Anatolijs pārsteigts vaicāja un tad piebilda jau krietni enerģiskāk: — Šis nolāpītās slimības dē) es nevarēju laikā ierasties sava kara komisariātā.

— Ko lai dara, ja liktenis lēmis citādi — ierasties vēlāk, — Kravcovs teica, miermīlīgi smaidīdams. — Pastāstīšu kādu gadījumu no savas dzīves. Mani reiz sūtīja komandējumā. Es strādāju tirdzniecībā. Nu, aizeju uz Maskavas staciju. Biļešu nav — ne mīkstajā vagonā, ne vagonā ar vietu kartēm, tikai kopīgajā. Vai tad es esmu kāds nerrs, ka braukšu tikpat kā lopu vāģī! Bet dari, kā zini, tomēr projām jātiek — tā teikt, dienesta pienākums. Es tūlīt iekšā taksītī un — aiziet uz lidostu! Laimējas — dabūju pēdējo biļeti. Līdz ielaišanai lidmašīnā vēl kāda stunda, sak, iegriezīšos bufetē, ieķeršu simt gramus ar piekabi, bet pēkšņi pa radio dzirdu: «Pilsoni Kravcov, pienāciet pie kases!» Nu, es pieeju arī. Un ko jūs domājat? Man prasa to biļeti atpakaļ. «Uz kāda pamata?» es jautāju. Kasiere, saprotiet, sāk liet, ka biļete esot bijusi rezervēta un man pārdota kļūdas dēļ. Es pretim: nekā nezinu un arī negribu zināt; sāku bļaustīties, tomēr nekas man nesanāk. Man saka: «Vai nu atdodiet biļeti un saņemiet atpakaļ naudu, vai arī paturiet to par piemiņu, bet

lidmašīnā ar šo biļeti jūs nelaidīs. Nu, es nospļāvos, paņēmu naudu un drāzu atpakaļ uz Maskavas staciju, Īrēt tur vairs nebija biļešu pat kopīgā vagonā. Vajadzēja braukt nākamajā dienā. Redz, kā iznāca! . ..

Anatolijs un Vera nesaprašana klausījās šo bezjēdzīgo stāstu, kas nepavisam neiederējās pašreizējos apstākļos.

Kravcovs apklusa, Anatolijs paraustīja plecus un jautāja:

— Un kas tad bija?

Uz mirkli Kravcova seja atkal sašķobījās sāpēs. Bet tūlīt parādījās viltīgs smaids.

— Bija tas, — Kravcovs domīgi teica, — ka šī lidmašīna nogāzās. Par to rakstīja avīzēs. Skaidrs? Man bija laimējies . ..

— Nesaprotu, — Anatolijs teica, — kāds tam sakars ar .. .

— Pag, — Kravcovs viņu pārtrauca, — tūlīt sapratīsi. Mēdz teikt: liktenis ir akls, bet lode — vēl aklāka. Ja tu butu aizgājis uz fronti jau pirmajā dienā, varbūt vairs nebūtu starp dzīvajiem. Bet tagad tu esi dzīvs. Saprati?

Anatolija sejā sakāpa asinis. Viņš sažņaudza dūres un skaļi sacīja:

— Jūs ... runājat muļķības!

— Toļa, nu kāpēc tu tā, — Vera iejaucās, lai gan arī viņai Kravcova stāstījums bija pretīgs, — ar tevi tikai jokojas! . ..

— Tādus jokus, turklāt tādā brīdī, es neatzīstu, — Anatolijs iesaucas, vēl vairāk iekarsdams, — jūsu zināšanai: es esmu komjaunietis ...

— Tutū! — Kravcovs zobgalīgi novilka. — Vai tad komjauniešiem negribas dzīvot? Kā runā, pat partijas biedri ar savu dzīvību vis nemētājas. Ikviens cenšas nodzīvot kādu dienu ilgāk. Protams, ja viņam ir galva uz pleciem.

— Nu, ziniet ko, — Anatolijs apņēmīgi noteica un piecēlās, — tagad es saprotu, kas jūs esat par cilvēku. Nojautu jau Belokamenskā uz perona, kad jūs atgrūdāt mūs no vagona. Bet nu man viss ir skaidrs. Pavisam skaidrs. Tātad citi cilvēki lies frontē asinis, bet jūs savā tirdzniecībā taisīsiet šeptes un pēc tam sviedīsiet ūdenī koferus? Gļēvuļus es esmu nicinājis agrāk un nicinu arī tagad, es ...

Anatolijs vairs nespēja apklust. Aizvien dedzīgāk viņš kliedza aizskarošus vārdus, pūlēdamies pēc iespējas sāpīgāk iedzelt pie viņa kājām guļošajam cilvēkam. Viņš to visādi nozākāja, juzdams gandarījumu, it kā apliecinādams sevi un atkal iegūdams pamatu zem kājām. .Jo lielāks Anatolija gandarījums bija tāpēc, ka to dzirdēja arī Vera.

— Jā, jā, — viņš sauca, — es nicinu gļēvuļus, kas kopā ar citiem dziedāja: «Ja mums rītu draud karš,» — bet tagad, kad šis karš sācies, slapstās pa kaktiem! Ja es būtu tribunāla priekšsēdētājs, es . ..

Viņam aizrāvās elpa no paša vārdu plūdiem, viņš apklusa, ar pūlēm atguvās, tad, it kā visarn sacītajam pielikdams punktu, enerģiski noteica:

— Iesim, Vera!

Kravcovs visu laiku bija uzmanīgi klausījies Anatolijā un skatījies viņā, šaurās acis nemirkšķinādams. Un ne reizi nebija mēģinājis viņu pārtraukt ar vārdu vai kustību.

Tikai tagad, pēc pēdējiem Anatolija vārdiem, Kravcovs mazliet pacēlās un, ļauni smīnēdams, noprasīja:

— Tātad jūs mani pametīsiet?

Anatolijs novērsies klusēja.

— Arī pamest ievainotos komjauniešiem nepieklājas, — Kravcovs pamācoši sacīja.

— Jūs neesat ievainotais, — Anatolijs nikni atbildēja, Kravcovā neskatīdamies, — jūs tikai laidāt ļekas vaļā un tā arī nejauši savainojāt kāju.

— Pareizi, — Kravcovs piekrita, — un tomēr es viens nekur aiziet nevaru. Vai tiešām pametīsiet?

— Nē, Toļa, tā nedrīkst, — Vera teica, — mums... viņš ir jāved. Lai gan, — viņa pagriezās pret Kravcovu, — atklāti sakot, arī man jūsu spriedumi... liekas dīvaini. . — Tātad esam vienojušies, — Kravcovs miermīlīgi sacīja un atkal atlaidās uz muguras.

Ausa rīts. Blāvā krēsla pamazām izklīda. Neredzama, mākoņu aizklāta kaut kur lēca saule. Reizēm atdrāzās vēja brāzma, iešalcās koki, un duļķainais dīķa ūdens viegli ieņirbējās. Kravcovs joprojām gulēja uz muguras. Anatolijs bija no viņa novērsies un vienaldzīgi stāvēja dažus soļus tālāk, ar visu savu izskatu likdams saprast, ka Kravcovs viņam vairs neeksistē. Vera apjukusi mīņājās

no vienas kājas uz otru un raudzījās te Anatolijā, te cilvēkā, kas gulēja zālē ar saplēstu, dubļiem aplipušu gabar dīna mēteli mugurā.

— Nu tad tā, — Anatolijs beidzot teica, — jāsāk iet. Līdz tuvākajai vietai, kur dzīvo cilvēki, mēs jūs aizvedīsim. Pēc tam, ceru, varēsiet iztikt bez mums.

Viņš to pateica, joprojām neskatīdamies Kravcovā, tad paņēma sāņus nomesto nūju, nosvieda to blakus Krav covam un īgni sacīja Verai:

— Palīdzēsim viņam tikt augšā!

— Paldies par to, — Kravcovs teica tikpat miermīlīgi kā pirmīt un mēģināja piecelties. Viņš atkal sāpēs saviebās, bet tūlīt pasmaidīja un piebilda: — No šejienes lidz tuvākajai sādžai ir kādi piecsimt metri, ne vairāk. Nu, jaunieši, palīdziet invalīdam!

Anatolijs un Vera izbrīnījušies saskatījās: kā šim dīvainajam tipam ir zināms, kur viņi atrodas un, ja nu ir zināms, kāpēc viņš to nesacīja agrāk?

Vera iedeva viņam nūju. Pēc tam abi ar Anatoliju palīdzēja piecelties. Lēnītēm viņi trijatā sasniedza pazīstamo birzes malu. Un pēkšņi Anatolijs ieraudzīja cilvēku. Tas bija bārdains vīrs, ģērbies zilā, platā, virs biksēm izlaistā kreklā, kājās zābaki, rokā viņš nesa cirvi. Viņš lēnām tuvojās, nākdams pa zāli. Anatolijs viņu ieraudzīja pirmais un priecīgi iesaucās:

— Ei, biedri!

Cilvēks ar zilo kreklu mugurā pacēla galvu, pamanīja nācējus un apstājās, cirvi šūpodams.

Anatolijs skrēja viņam klāt, jau pa ceļam prasīdams:

:— Sakiet, biedri, — kur mēs atrodamies?

Cilvēks nopētīja Anatoliju no galvas līdz kājām, tad pievērsa skatienu Verai un Kravcovam, kas stāvēja mazliet tālāk, un, atkal lūkodamies Anatolijā, atbildēja:

— Uz zemes jūs atrodaties, jaunekli.

— Tas ir skaidrs, — Anatolijs nepacietīgi sacīja. — Mēs esam no vilciena, kam uzlidoja lidmašīnas; braucām uz Ļeņingradu, bet tagad nezinām, kur atrodamies un vai Ļeņingrada vēl tālu ...

— Tā, tā, — bārdainis cienīgi noteica un devās pie Kravcova, kas joprojām stāvēja nostāk; Vera viņu turēja zem rokas.

Anatolijs pagriezās un gāja līdzi bārdainim, sacīdams:

— Vai tad jūs nezināt, kā šo vietu sauc? Jūs taču esat vietē jais kolhoznieks, vai ne?

Bārdainis klusēdams piegāja pie Kravcova un Veras, joprojām raudzīdamies ar to pašu pētošo skatienu, tad, pievērsdamies Kravcovam, jautāja:

— Vai lode ķēra?

— Nē, — Kravcovs atteica, — uzskrēju virsū kādam dzelzs gabalam.

— Viņam ir plēstā brūce, — Vera tūlīt iejaucās sarunā, — viņš steidzīgi jānogādā medicīnas punkta. Vai te ir kur tuvumā slimnīca vai medicīnas punkts?

Kā tad nu nav, — bārdainis atbildēja joprojām mierīgā, apdomīgā tonī, — kolhozā ir viss kas. Arī medicīnas punkts . . .

Runādams viņš vērīgi lūkojās Kravcovam sejā un pēkšņi sacīja:

— Nu redz, kādas nepatikšanas jums gadījušās, biedri Kravcov!

Vera un Anatolijs saskatījās.

— Ka jūs mani pazīstat? — Kravcovs vaicāja un, atbrīvojies no Veras rokas, kura viņu balstīja, smagi atspiezdamies uz nūjas, paspēra soli uz bārdaiņa pusi.

— Kā lai es nepazītu, — viņš atbildēja, ar cirvi uzsizdams pa cieto, stīvo ūdenszābaka stulmu. — Es jūs pazīstu, un arī jums mani būtu jāpazīst. Mans uzvārds ir Žogins. Zogins no Kļopikiem. Esat dzirdējis tādu sādžu?

Uz brīdi iestājās klusums.

— Viss kārtībā, Zogin, — Kravcovs beidzot sacīja, ar . abām rokām balstīdamies uz nūjas. — Ja te ir Kļopiki, tas nozīmē, ka ciema padome tikpat kā ar roku aizsniedzama. Un arī līdz Ļeņingradai nav tālu. Vai ne?

— No vienas puses, tas ir pareizi, biedri Kravcov. Bet no otras, kā nu to ņem, — Zogins lēnām atbildēja, uzsvērdams katru vārdu. — Es te nolēmu žagarus savākt. Stāsta, ka naktī te ārdījusies vētra . . . Mežu cirst padomju vara mums aizliegusi. Bet ja nu ir sacirsts bez mums . . .

— Zarus savāksi citreiz, — Kravcovs viņu pārtrauca, — bet tagad aizej uz ciema padomi un pasaki, lai atsūta pajūgu.

— Tātad jūs steidzaties, biedri Kravcov? Bet diez vai to vajag?

Atkal iestājās klusums. Tagad Kravcovs un Zogins ilgi un cieši raudzījās viens otrā.

Pirmais nolieca galvu Kravcovs. Dažus mirkļus viņš skatījās zemē sev pie kājām, it kā kaut ko aplūkodams biezajā zālē, tad pagriezās pret Anatoliju un sacīja:

— Paej nost, Toļa! Un arī tu, Vera! Mums ar biedru Zoginu mazliet jāaprunājas.

Anatolijs gribēja ko iebilst, teikt, ka runāšanai tagad nav laika, ka galu galā ir arī tāda iespēja: ja Kravcovam ar šo Zoginu ir kādas darīšanas, viņš var tas kārtot, bet viņi abi ar Veru dosies ceļā, lai tikai Zogins to parāda ...

Sai mirklī Anatolija un Kravcova skatieni sastapās, un Anatolijs ieraudzīja, nē, pareizāk sakot, juta Kravcova sejas, viņa acu izteiksmē kaut ko tādu, kas lika klusējot pakļauties.

Viņi abi ar Veru pagāja uz birzes pusi.

— Ko tas nozīmē? — Vera satraukta klusi jautāja.

— Velns viņu zina, — Anatolijs atbildēja, cik spēdams bezrūpīgi, — te gan nekā vairs nevar saprast! Vārdu sakot, mēs gaidīsim piecas minūtes — ne ilgāk un tad dosimies ceļa vieni paši. Galu gala tagad ir atradies cilvēks, kas var vadāt šo Kravcovu. Bet mēs arī bez viņa atradīsim ceļu. Tu taču dzirdēji, ko viņš teica? No šejienes līdz sādžai ir puskilometrs — ne vairak.

Vera klusēja. Pa debesīm peldēja tumši, malas mazliet izgaismoti mākoņi. Vējš lieca pie zemes augsto zāli. Šalca koki. Kaut kur gaisā griezīgi kliedza putns.

— Kā tu domā, par ko viņi spriež? — Vera vaicāja, tāpat kā Anatolijs pūlēdamās runāt moži un bezbēdīgi. Bet viņai tas nepadevās.

— Nav ne jausmas, — Anatolijs atbildēja, paraustīdams plecus. — Dīvains cilvēks ir šis . . . Zogins. Un runā tā ... pārlieku smalki un sarežģīti. Nu . . . — Viņš palūkojās pulkstenī. — Cauri. Tūlīt es viņiem visu pateikšu.

Šai mirklī Zogins pagriezās un gāja projām. Kravcovs palika stāvām — salīcis, joprojām ar abām rokām balstīdamies uz nūjas.

Anatolijs un Vera piesteidzās viņam klāt.

— Nu, — Anatolijs jautaja, — savu ražošanas apspriedi esat. beiguši? Vai mēs pēdīgi varēsim iet?

— Būs vēl mazliet japagaida, — Kravcovs atbildēja 220

nekustēdamies, šķiet, domādams par kaut ko citu, — tūlīt atsūtīs pajūgu.

— Kada velna pēc vajadzīgs pajūgs, ja sādža atrodas tepat blakus! — Anatolijs iesaucās.

Vera viņā paraudzījās ar pārmetošu skatienu.

Kravcovs pēkšņi izslējās, ielūkojas Anatolijam tieši acīs un valdonīgi sacīja:

— Iesim, jaunieši, atpakaļ mežā!

Negaidīdams atbildi, iztikdams bez palīdzības, Kravcovs pirmais sāka klibot uz meža pusi.

— Kas tās par muļķībām! — Anatolijs dusmīgi iesaucās. Viņš nekustējās no vietas un turēja Veru aiz rokas.

— Jaunieši, nāciet man līdzi! — Kravcovs teica tikpat uzstājīgi, nemaz nepagriezdamies.

— Toļa, iesim arī mēs! — Vera klusi sacīja, sperdama nedrošu soli uz Kravcova pusi.

— Kad reiz beigsies šis detektīvromāns? — Anatolijs iesaucas. — Es nekur neiešu, kamēr man nebūs paskaidrots ...

Kravcovs uz mirkli apstājās, pagriezās un teica:

— Nāc lidzi, Anatolij, tūlīt es visu paskaidrošu.

Un viņi gāja. Ieklibojis birzē, Kravcovs tūlīt apstājās un, ar muguru atspiedies pret koku, pamāja Anatolijam, lai tas nāk pie viņa.

— Man ar tevi jāaprunājas, Toļa, — viņš paklusi sacīja, tad atkārtoja: — Ar tevi, Toļa! Bet Vera lai drusciņ pastaigājas!

Anatolija atbildi negaidīdams, viņš jau mazliet skaļākā balsī uzrunāja Veru:

— Neļaunojies! Mums te būs tāda vīriešu saruna.

Anatolijs gāja pie Kravcova un raudzījās viņā, naidīgumu neslēpdams.

Kravcovs pagaidīja, kamēr Anatolijs pienāca pavisam klāt, un tad klusi teica:

— Šeit ir vācieši, Toļa.

Pirmajā mirkli Anatolijs nesaprata šo vārdu jēgu. Viņam šķita, ka Kravcovs joko, zobojas par viņu. Mirkli vēlāk viņš gribēja to nosaukt par gļēvuli un panikas cēlāju, bet, pamanījis Kravcova acu izteiksmi, aprāvās.

Kravcovs lūkojās viņā cieši, pat bargi. Tagad Anatolijs redzēja it kā citu cilvēku, kas apbrīnojami atšķīrās no tā, kurš pavisam nesen bija gulējis zālē un, viltīgi smaidīdams, stāstījis savu anekdoti.

Anatolijs juta, ka viņam sāk trīcēt ceļgali.

— Jūs ... to sakāt nopietni? — viņš vaicāja, nevilšus sākdams čukstēt.

Kravcovs nekā neatbildēja.

— Bet kur te varēja rasties vācieši? — Anatolijs vēl nerimās, klusībā cerēdams, ka viņš kaut ko nebūs sapratis, ka būs piešķīris Kravcova vārdiem citu nozīmi un tūlīt tas noskaidrosies. — Mēs taču atrodamies gandrīz Ļeņingradas pievārtē, vai ne? Vēl vakar es klausījos radio, kaujas notiek pie Tallinas . . .

— Es nezinu, stāsta, ka viņi esot tepat tuvumā, — Kravcovs nepacietīgi pārtrauca. — Kļopikos vāciešu nav, un mēs tagad dosimies uz turieni — Žogins atbrauks ar pajūgu. Senčus — sādžu, kas atrodas piecus kilometrus no Kļopikiem, viņi ieņēmuši šonakt. . .

— Nu, vai esat beiguši savu sarunu? — Vera sauca iztālēm.

— Ppagaidi! — Anatolijs īsi atsaucās, mazliet sastostī damies un uz viņas pusi nepagriezdamies.

— Nu tad, Toļa, tagad klausies labi uzmanīgi, — Kravcovs sacīja, un viņa balsij bija lādzīguma, pat sirsnības pieskaņa. — Vai es varu tev uzticēties?

Anatolijs mulsi mirkšķināja acis. Sirds sāka strauji pukstēt. Viņš joprojām nespēja apjēgt to, ko nupat bija dzirdējis, bet jau ticēja tam, jau saprata, ka viņus piemeklējusi jauna, vēl briesmīgāka nelaime.

Kravcovs pēkšņi uzlika Anatolijam roku uz pleca un pievilka viņu sev klāt.

— Nu tā — es tev ticu, — Kravcovs teica un pieliecās tik tuvu, ka viņu sejas gandrīz saskārās. — Ka tev var uzticēties, es sapratu jau tad, kad tu mani sāki svētīt par to notikumu ... ar lidmašīnu. Visas šīs blēņas es izdomāju. Nu tad klausies! Iespējams, ka mums būs jādodas uz Ļeņingradu atsevišķi. Varbūt tu nokļūsi tur agrāk nekā es. Tādā gadījumā jau pirmajā dienā, jau pirmaja stundā, kad būsi ieradies pilsētā, dodies uz Ļiteinija prospektu. Uz Lielo māju. Vai saprati? Caurlaižu birojā paņem klausuli un saki, lai savieno ar majoru Tuļikovu. Tu atcerēsies? Ar Tuļikovu. Saki, ka esi ieradies Kravcova uzdevumā. Tev pasūtīs caurlaidi. Kad būsi saticis Tuļi kovu, paziņo viņam: «Preces ir pievestas, veikals tiks atvērts noteiktajā stunda.» Saprati? Atkārto!

— ... Veikals tiks atvērts noteiktajā stundā ... — Anatolijs atbildēja kā nemaņā, tikko kustinādams izkaltušās lupas.

— Nepareizi! — Kravcovs sacīja ar negaidītu niknumu balsi un sāpīgi saspieda Anatolija plecus. — Tu izlaidi «preces ir pievestas».

— Jā, jā, es atceros!

— Labi. Tu esi brašs puisis, — Kravcovs teica, acīm redzot, juzdams atvieglojumu un palaizdams vajā rokas. — Bet tas vēl nav viss. Kāds tev uzvārds?

— Vajickis.

— Kas ir tavs tēvs?

— Arhitekts. Strādā Ļeņingradas izpildkomitejas arhitektūras pārvaldē.

— Neder. Tavs uzvārds ir ... Avilovs. Tu atcerēsies? Atkārto!

— Avilovs.

— Labi. Tavs tēvs ir miris. Astoņpadsmitajā gadā. Viņš bija virsnieks. Tev ir zināms, ka viņu nošāva Čeka. Skaidrs?

— Ko jūs tur runājat? — Anatolijs sašutis iesaucās.

— Tavs tēvs ir Avilovs, bijušais virsnieks, piedalījies sazvērestībā, nošauts astoņpadsmitajā gadā, — Kravcovs lēnām atkārtoja, par Anatolija sašutumu nelikdamies zinis. — Tu esi uzaudzis bērnu namā. Ienīsti Čeku, Iekšlietu tautas komisariātu un tā tālāk. Turi godā tēva piemiņu, lai gan, dabiski, viņu pašu neatceries. Tu toreiz biji gadu vecs. Par viņu uzzināji no tēvoča. Tēvocis nomira pirms pieciem gadiem. Neaizmirsīsi?

— Bet.. . kam man tas jāstāsta? — Anatolijs izmisīgi jautāja.

— Vāciešiem, — Kravcovs skarbi atbildēja, — ja tas būs vajadzīgs. Dokumenti tev ir?

— Nē, palika vilcienā. Čemodānā.

— Tā arī saki.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

— Tu nožēloji, ka jau pirmajā dienā neesi nokļuvis frontē. Tagad vari sevi uzskatīt par frontinieku. Tas ir viss. Verai — ne vārda. Nu ... par Tuļikovn

— Jūs .'. . jūs viņai neuzticaties?

— Uzticos par visiem simt procentiem. Tomēr viņa ir meitene. Var arī... neizturēt. Bet tu esi vīrietis. Saproti? ... Un tagad iegaumē pašu galveno: lai ar mani notiek kas notikdams, tev jānokļūst Ļeņingradā un jāpiezvana Tuļikovam. Tas ir ļoti, ļoti svarīgi! Nu, vai izdarīsi to?

Anatolijs domīgi klusēja. Lai cik tas bija dīvaini, bet bailes viņš vairs nejuta. Drīzāk gan otrādi. Negaidītais uzdevums viesa viņā lepnumu. Tas, ko viņš bija pārdzīvojis pēdējās stundās, un tas, ko nupat bija uzzinājis, viņa apziņā atkāpās kaut kur tālāk. Viņam jau bija skaidrs, kas ir Kravcovs. Doma, ka no šī brīža arī viņš piedalās svarīgā, slepenā darbā, kurā iesaista tikai īpaši pārbaudītus, sevišķi uzticamus cilvēkus, iedvesa viņam jaunus spēkus.

Vāciešu atrašanos kaut kur tuvumā viņš nespēja reāli iedomāties. Ja nebūtu bijis briesmīgo brīžu, kurus viņš piedzīvoja vilcienā un vēlāk, kad apjukumā un bailēs bēga no tā projām, visu to, kas norisinājās pašreiz, viņš būtu uztvēris ka epizodi no grāmatas vai filmas par nākamo karu.

Anatolijs nemaz nešaubījās, ka viņam un, protams, arī Verai izdosies aizkļūt līdz Ļeņingradai. Tapat kā daudzi ļeņingradieši, arī viņš labi zināja Lielo māju Ļiteinija prospektā. Viņš jau iztēlojās, ka, sevī noslēdzies, ne ar vienu nekādās runās neielaizdamies, viņš ieiet šai ēkā, ka klusi, īsi un atturīgi saka pa telefonu:

— Vai majors Tuļikovs? Mani sūta biedrs Kravcovs. Steidzamā lietā ...

Jā, viņš visu izdarīs, visu izpildīs precīzi. Tagad viņš vairs nav parasts puisis civilās drēbēs, kaut kāds studen tiņš. Viņam ir svarīgs slepens uzdevums ...

— Es visu sapratu, biedri Kravcov, — Anatolijs teica stingri un pat svinīgi, — tiks izpildīts.

— Tad ir labi, — Kravcovs sacīja apmierināts, neapšaubāmi atviegloti uzelpodams. — Tagad aicināsim šurp Veru. Vera! — viņš skaļi sauca. Un, kad viņa bija pienākusi klāt, mierīgi teica: — Stāvoklis kļuvis mazliet sarežģīts, Veročka. Klīst valodas, ka vācieši netālu no šejienes izmetuši desantu. Protams, to iznīcinās, turklāt ļoti driz. Mums tikmēr būs jāpadzīvo Kļopikos, tur vāciešu nav. Tas arī ir viss. Sevišķam uztraukumam nav nekāda pamata. Vienīgais, kas tev jāiegaumē... nu, drošības

dēļ: Toļu tu agrāk neesi pazinusi. Iepazināties vilcienā. Vēlāk bombardēšanas laikā abi kopā bēgāt. Saprati?

Vera klusēja. Viņa stāvēja apstulbusi, zaudējusi valodu.

— Zini, Vera, — Anatolijs teica stingri un svarīgi,

— to biedrs Kravcovs saka tāpat vien, drošs paliek drošs. Nav ko uztraukties. Ja arī vācieši tiešām izmetuši desantu, pēc dažām stundām no ta būs palikusi pāri tikai slapja vieta. Bet mēs pagaidām padzīvosim šajos Kļopi kos, aizbrauksim braukšus, tur tu varbūt dabūsi kādu apģērba gabalu, ko uzvilkt. . .

Anatolijs apklusa, jo redzēja, ka Vera skatas viņa platām, šausmās ieplestām acīm.

— Nav ko celt paniku! Galu gala tu taču neesi viena! — viņš dusmīgi uzbrēca.

Vera padevīgi māja ar galvu.

Anatolijs apklusa. Viņš juta, ka bailes, kas bija sastingušas Veras acīs, pielipušas arī viņam un vairs nepāriet. Viņš sāka klausīties un atkal izdzirda to pašu tālo, savādo rūkoņu.

— Es atcerējos! — Anatolijs pēkšņi iesaucas skaļa balsī, bet pabeidza klusi, it ka pats būtu no šī skaļuma nobijies: — Es atcerējos. To ... kas tas ir par troksni! Tie ir tanki! Šo rūkoņu esmu dzirdējis mājās pirms svētkiem. Katrreiz aprīlī un novembrī, kad notika gatavošanās paradei. Tie ir tanki, tanki!

Viņš apklusa, sava atminējuma pārsteigts. Bet pēc mirkļa viņam iešāvās prātā jauna doma, un viņš atkal iesaucās:

— Ja nu te ir tanki, tad tiem ir jābut musejiem, vai ne?

— Arī es tā domāju, — Kravcovs atbildēja paklusi un izklaidīgi, — tomēr piesardzība par ļaunu nenāks.

— Bet klausieties, — Anatolijs neizpratnē sacīja,

— tā taču ir bezjēdzība! Kāpēc mums doties uz šiem Kļo pikiem? Kāpēc mēs nevaram visu dienu un pat nākamo nakti pavadīt tepat mežā? Kas attiecas uz ēšanu, es varu neēst veselu dienu un nakti, Vera arī prot paciesties. Vai ne, Vera?

Kravcovs klusēja. To, ko pašreiz sacīja Anatolijs, viņš bija jau apsvēris un domās uz visiem iespējamiem jautājumiem devis atbildes. Nē, viņš nedrīkstēja ieteikt šiem diviem pilsētas jauniešiem, kuri mežā bija gluži bezpa

līdzīgi, palikt uz vietas vai mēģināt nokļūt Ļeņingradā pa apvidu, ko daļēji ieņēmuši vācieši. Trijatā viņi būtu varējuši to mēģināt, bet viņš taču nespēj noklibot ne dažus desmitus metru.

— Nu labi, — Anatolijs atkal ierunājās, — bet kas notiks, ja vācieši ieradīsies arī Kļopikos?

— Tad kolhoznieki mūs paslēps, — Kravcovs atbildēja.

— Paslēps? — Anatolijs vaicāja, un viņa balsi bija jūtamas šaubas. — Vai jūs labi pazīstat šo Zoginu?

— Jā. Labi... — Kravcovs lēnām atbildēja.

Nekā vairāk viņš nedrīkstēja teikt. Pateikt visu nozīmēja pastāstīt arī to, ka pirms desmit gadiem, būdams Iekšlietu tautas komisariāta darbinieks un apgabala kulaku likvidācijas štāba pilnvarotais, viņš bija konfiscējis Zogina bagātību, bet pašu kopā ar ģimeni aizsūtījis uz Sibīriju.

Izstāstīt visu nozīmēja atzīties, ka viņš nezina, vai Zo gins atgriezies dzimtajā ciemā kā cilvēks, kas ar visu samierinājies, vai kā ienaidnieks. Un, ja nu Žogins ir ienaidnieks, nav zināms, kas viņā būs spēcīgāks: naids, kurš izdevīgā reizē mudinās Kravcovu izdot vāciešiem, vai bailes no atmaksas tad, kad vācieši būs padzīti.

To Kravcovs nevarēja stāstīt. Šim puisim, šim Anatolijam viņš uzticēja to, kas pašreizējos apstākļos bija jāuztic. Pārējais neattiecās uz šo galveno un varēja jauniešos izraisīt vienīgi bailes. Ieklausījies viņš izdzirda tuvojamies ratu rīboņu un moži, gandrīz vai jautri sacīja:

— Rādās, kariete ir piebraukta. Ejam!

Un, smagi balstīdamies uz nūjas, Kravcovs spēra soli uz priekšu . ..

XIV

Tiem,' kas Fjodoru Vasiļje viču Vaļicki pazina tikai pavirši, vecais arhitekts likās skarbs, tiepīgs, slimīgi patmīlīgs, īsi sakot, sabiedrībā diezgan nepatīkams cilvēks.

Vaļicka nedaudzie draugi vienprātīgi atzina, ka «Fjodoram ir smags raksturs», tomēr uzskatīja viņu par talantīgu un godīgu cilvēku, kas nodara ļoti daudz ļauna pats sev.

Tiešām bija grūti iedomāties cilvēku, kas varētu vēl mazāk «atbilst laikmetam» nekā šis sešdesmit piecus gadus vecais arhitekts akadēmiķis Fjodors Vasiļjevičs Va ļickis. Divdesmitajos gados, kad gandrīz vai visi arhitekti aizrāvās ar konstruktīvismu, Vaļickis, kas bija pazīstams ar Lekorbizjē, viņu augstu vērtēja un ne vienreiz vien no ievērojamā francūža bija saņēmis grāmatas ar sirsnīgiem ierakstiem, pēkšņi sāka asi kritizēt šo aizrobežas novatoru, bet it īpaši viņa atdarinātājus Padomju zemē.

Vajickis mēdza būt dzēlīgs. Kaut ko kritizēdams, izteicienu izvēlē viņš daudz nekautrējās un dedzīgākos avangardistus, kas propagandēja Lekorbizjē stilu arhitektūrā — vienmuļas, kastēm līdzīgas mājas un tādas «nākotnes pilsētas», kurām nebūtu nekā kopīga ar vēstures gaitā radītajām apdzīvotajām vietām, — Vaļickis sauca par pērtiķiem, papagaiļiem un nejēgām.

Kritikas pamatā bija pareiza doma, ka Lekorbizjē idejas un it īpaši viņa projektu realizēšanas praksi, kāda tā bija ārzemēs, vismaz tuvākajos gados nevarēs plaši izmantot celtniecībā mūsu zemē, ko izpostījuši kari. Vaļickis apgalvoja: kamēr būvmateriālu rūpniecība mums nav pietiekami attīstīta un vēl nav iespējams tajā ieguldīt vairāk līdzekļu, jo hronisks deficīts jūtams visās ekonomikas nozarēs, sekošana Lekorbizjē idejām nenovēršami kļūtu tikai par ārišķīgu atdarināšanu un patiesībā tiktu saceltas aukstas, neizturīgas, nemājīgas ēkas, kur nebūtu ērti ne dzīvot, ne strādāt.

Vaļicka kolēģi, it īpaši gados jaunie, sāka pret viņu izturēties naidīgi. Tas bija izskaidrojams ne tikai ar to, ka Vaļicka izteiktā kritika bija sarkastiska, aizskaroša un pazemojoša. Galvenais bija kas cits. Tajos tālajos gados ļoti daudzi bija pārliecināti, ka «lieliskā nākotne» nav nekur aiz kalniem, bet atrodas tepat blakus, gandrīz vai tikpat tuvu, cik tuvu viena otrai ir reālā šodiena un rītdiena.

Viņi bija pārliecināti, ka šīs rītdienas iestāšanās ir atkarīga vienīgi no tā, cik strauji tiks iznīcinātas vecās tradīcijas, ka, sasprindzinot apziņu un gribu, var ļoti īsā laikā radīt jaunu literatūru, jaunu glezniecību un jaunu arhitektūru.

Vaļicka izteiktā kritika tika uzņemta naidīgi. Viņu sāka nicīgi saukt par akadēmiķi, tradicionālistu, rutinieri, kas

233

16271

nesaprot, ka jaunais sociālisma laikmets prasa jaunas, tam atbilstošas arhitektūras formas.

Taču trīsdesmito gadu vidū, kad Lekorbizjē krita nežēlastība un viņa neatlaidīgākos sekotājus pasludināja par lormālistiem, Vaļickis pēkšņi strauji apsviedās uz pretējo pusi.

Ļeņingradas arhitektu sanāksmē viņš asi kritizēja jauno virzienu, kas arhitektūrā bija kļuvis valdošais, nosauca to par pseidoklasicismu, par muižnieku stilu trūcīgajiem, teica, ka tas esot uzpūsts un ārišķigs.

Vaļickis apgalvoja, ka mēs rīkojoties nepareizi, nododami aizmirstībai ārzemnieku iegūto celtniecības pieredzi vispār un Lekorbizjē idejas it sevišķi, ka tas vēl jo mazāk esot piedodams tagad, kad mūsu zeme kļuvusi daudz ba gataka, nekā tā bija pirms gadiem desmit, un radījusi puti savu industriālo baži.

Vaļickis saņēma «pelnītu pretsitienu».

Toreiz visos strīdos valdīja galējības, jebkura doma kādā profesionāla vai tehniska rakstura jautājumā tika uzskatīta par svārstīgu, oportūnistisku, ja reizē nebija dots ari politisks novērtējums. Un tā nu Vāļickim, kam, likās, tiešam piemita apbrīnojama spēja sakūdīt pret sevi ne tikai oponentus, bet ari domu biedrus, cieši pielipa apzīmējums «lormālists»; turklāt šis formālists bija tāds, kas tiepīgi turējās pie saviem maldiem.

Un tomēr ar Vaļicki rēķinājās. Viņš, viens no visvecākajiem pilsētas arhitektiem, bija mācījies pie slaveniem krievu arhitektūras meistariem, kas tagad jau miruši. Vairākas mājas, ko Vaļickis bija uzcēlis Ļeņingradā un citās mūsu valsts pilsētās, mēdza pieminēt speciālajā literatūrā.

Arhitektu aprindās bija zināms, ka Vāļickim ir ļoti plašas zināšanas ne tikai arhitektūra, bet ari praktiskajā būvniecībā. Tomēr par izšķirošu apstākli kļuva tas, ka viņš bija iemantojis nesatricināmu formālista reputāciju, turklāt tika uzskatīts par tiepīgu cilvēku, kam sveša paškritika.

Vaļicka vārds tagad bija dzirdams tikai negatīvā nozīmē, to pieminēja vienīgi referātos un vienmēr tajā nodaļa, kur bija runa par svešu ietekmi uz padomju arhitektūru.

Vaļickis mājas vairs necēla. Svarīgus projektus, kuriem

bija pievērsta sabiedrības uzmanība, viņam neuzticēja. Ļeņingradas padomju un partijas aprindās viņu uzskatīja par augsti kvalificētu speciālistu, bet pilnīgi apolitisku un pat opozicionāri noskaņotu cilvēku, kas nepelna diez cik lielu uzticību. Pret Vaļicki izturējās vēsi, bet ar zināmu cieņu.

Veco vīru lomēr diezgan bieži aicināja sniegt dažādas «iekšējas» tehniskas konsultācijas un piedalīties ekspertīzē, iecēla par dažu komisiju locekli. Par viņa darbu labi

samaksāja.

Fjodors Vasijjevičs Vaļickis izskatījās tieši tāds, kādam pieklājās izskatīties cilvēkam, kas neatbilst laikmetam. Viņš bija liela auguma, kalsns, valkaja baltus, stīvi sacietinātus kreklus, «tauriņu», tumšzilu uzvalku un katrā ziņa vesti jebkura gadalaikā. Tās kabatā bija veclaicīgs zelta pulkstenis ar pamatīgu vāku un tievu zelta ķēdīti.

Vaļickim bija biezi sirmi mati, mazliet stūraini veidota seja, cieši un, likās, nicīgi sakniebtas lūpas, garas rokas ar slaidiem, dzeltenīgiem pirkstiem.

Fjodors Vasijjevičs kopā ar/sievu, dēlu un kalpotāju — krustmāti Nastju dzīvoja Moikā — mājā, ko viņš pats bija cēlis vēl pirms revolūcijas, liela piecistabu dzīvoklī; viņu nebija skārušas ne rekvizīcijas, ne apdzīvojamās platības ierobežojumi, jo viņam bija aizsardzības apliecība ar tā cilvēka parakstu, kurš bija neapstrīdama autoritāte un simbolizēja augstāko taisnīgumu.

Vaļicka sievu, klusu, pazemīgu, jau pavecu maza auguma sievieti, sauca par Mariju Antonovnu, bet dēlu, divdesmit trīs gadus vecu civilinženieru institūta studentu, — par Anatoliju.

Pret sievu Fjodors Vasijjevičs izturējās vienaldzīgi un tikai retumis ievēroja viņas klātbūtni, bet dēlu, kas bija piedzimis, kad Vajickim pašam jau bija vairāk nekā četrdesmit gadu, viņš mīlēja ar dīvainu, rūpīgi slēptu mīlestību.

Atšķirībā no sievas Vaļickis dēlu nekad neglāstīja, pat toreiz ne, kad tas bija maziņš, lai gan no uztraukuma nezināja, kur tverties, ja Toja saslima, liesa, tas gadījās reti.

Kad dēls jau bija paaudzies, tēvs viņu gandrīz nekad nepagodināja ar kaut cik nopietnu sarunu.

Fjodoru Vasijjeviču kaitinaja mūžīgais dēla optimisms, viņa pašpaļāvība, kā arī aizraušanās ar sportu — ar tādu neintelektuālu nodarbošanos. Pie galda Anatolijam tikai retumis izdevās pateikt kādu teikumu, kas neizraisīja ironisku tēva repliku.

Un tomēr Vaļickis Joti mīlēja savu dēlu, kaut gan, likās, darīja visu, kas vien ir viņa spēkos, lai Anatoli js šo mīlestību pat nenojaustu.

Fjodors Vasiļjevičs bija sevī noslēdzies cilvēks; ja neskaita pielāgošanos apstākļiem, vairāk par visu pasaulē viņš ienīda sentimentalitāti, savā dvēselē neielaida nevienu un varbūt tieši tapec nekad arī necentās ielūkoties Anatolija garīgajā pasaulē, viņa domās. Vaļickis tikai no tālienes uzmanīja, lai dēla dzīve ievirzītos pareizā gultnē, kā viņš mēdza teikt.

Tas nozīmēja, ka Anatolijam vajadzēja skolā labi mācīties, vēlāk iestāties institūtā un precēties tikai tad, kad būs nostājies uz savām kājām. Tā bija minimālā programma, par kuras izpildīšanu Fjodors Vasiļjevičs jutās atbildīgs.

Kad pēc skolas beigšanas Anatolijs paziņoja tēvam savu nodomu kārtot iestājeksāmenus institūtā, kur sagatavo arhitektus, Fjodors Vasiļjevičs ironiskā vienaldzībā paraustīja plecus. Sirdī viņš tomēr apzinājās, ka tā ir tikai ierasta poza. Klusībā viņam jau sen sagādāja prieku dēla panākumi zīmēšanā, rasēšanā un matemātikā, un viņš bija apmierināts, kad redzēja Anatoliju pie saviem skapjiem, kas bija bāztin piebāzti ar monogrāfijām un albumiem.

Arhitektūra bija Vaļicka dievs, vienīgais, kam viņš klanījās, vienīgais, ko zemes virsū uzskatīja par nesatricināmu. Viņam bija patīkami, ka šīs jūtas mantojis dēls.

Taču savu dievību, kuras priesteris viņš bija, Vaļickis mīlēja tik dedzīgi un turēja to tik svētu, ka sākumā neticēja neofīta nodomu godīgumam — pat šai gadījumā, kad neofīts bi ja viņa paša dēls.

— Neieteicu, — Fjodors Vasiļjevičs īsi sacīja, kad Anatolijs atturīgi, it kā starp citu bija paziņojis, ka nolēmis savu mūžu ziedot arhitektūrai.

— Kāpēc? — Anatolijs tikpat īsi vaicāja.

— Tagad tajā ievazāts daudz politikas, — Fjodors Vasiļjevičs atbildēja, mazliet pašķobīdams plānās lūpas. — Domāju, ka tās tur būs atliku likām arī tavam mūžam. Labāk nodarbojies ar medicīnu. Vai ar fiziku. Plašas perspektīvas, un citi mazāk traucē.

Tagad bija Anatolija kārta paraustīt plecus un augstprātīgi pavīpsnāt. Viņš zināja tēva opozicionāros uzskatus daudzos jautājumos un izturējās pret tiem mazliet ironiski, tomēr nekad nesaka ar tēvu strīdēties.

Anatolijs bija komjaunietis, skolā viņu uzskatīja par sabiedriski aktivu, un, lai cik paradoksāli tas liktos, šajā ziņā lieli nopelni bija tieši nelāgajai tēva reputācijai. Varbūt pats to neapzinādamies, Anatolijs visādi centās paradīt, ka viņš ir patstāvīgs, pūlējās apkārtējos cilvēkus pārliecināt par savu idejisko neatkarību no tēva.

Pamazām un droši vien neapzināti Anatolijs nonāca pie pārliecības, ka cilvēku domas par viņu ir atkarīgas no vārdiem, ko viņš runā, jo izdarīt kaut ko sevišķas ievērības cienīgu viņam neradās nekāda izdevība. Nez kāpēc vienmēr gadījās tā, ka tajās reizēs, kad vajadzēja doties uz kolhozu novākt kartupeļus vai milicijas izpalīgu brigādēs kopā ar miličiem dežurēt uz ielām, «kur nav kārtības huligānisma ziņa», Anatolijs allaž bija viens no tiem, kas sūtīja citus, teica tādiem gadījumiem piemērotus vārdus un vēlāk noklausījās pārskata ziņojumus, bet neatradās starp tiem, kas tika sūtīti uzdevumā un pēc tam «atskaitījās».

Izrādījās, ka pilnīgi pietiek ar vārdiem vien, lai radītu sev teicamu reputāciju.

Anatolijs mācījās labi, arī dažādās sapulcēs runāja labi un pareizi, citi viņu uzskatīja par gudru, jautru un reizē noteiktu puisi, un palēnām arī viņš pats sāka ticēt, ka ir tieši tāds.

Vecais Vaļickis dažreiz zobojās par dēla «dzelzsbeto niskumu», ko izskaidroja ar emocionālu aprobežotību un intelektuālu pieticību. Savā sirdī viņš tomēr bija pat apmierināts: viņam nepavisam negribējās, lai dēls atkārtotu tēva dzīves ceļu, kurā bija tik daudz nemiera un triecienu patmīlībai.

. . . Par kara sākšanos Vaļickis uzzināja nevis pusdienas laikā — kā lielākā daļa mūsu zemes iedzīvotāju, bet nedaudz vēlāk, jo radio viņš nevarēja ciest, radioaparāta dzīvoklī nebija un piekārt pie sienas melno, ķēmīgo vietējas translācijas «šķīvi» viņš nebūtu atļāvis droši vien arī tad, ja viņam būtu piedraudēts ar nāvi.

Tai jūnija svētdienā, pabrokastojis kopā ar sievu, kuru bija pieradinājis pie klusēšanas, Fjodors Vasiļjevičs devās uz kabinetu, cieši aizvēra durvis, apsēdās pie vecmodīga melnkoka rakstamgalda un iegrima lasišana.

Tas bija nevis darbs, bet atpūta, ko Fjodors Vasiļjevičs atļāvās svētdienās.

Jau pati doma, ka atpūsties varētu nevis pie rakstāmgalda, bet Sestroreckas pludmalē vai Salu parkos, kopā ar cilvēku pūli slaistīties pa alejām, viņam būtu likusies barbariska.

Tai svētdienai Fjodors Vasiļjevičs jau iepriekšējā vakarā bija nolicis biezu Vitruvija rakstu sējumu: «Desmit grāmatas par arhitektūru» — greznu, Itālijā izdotu grāmatu, ko bija iegādājies Romā jau 1910. gadā.

Iepriekšējā vakarā, pārlaizdams skatienu grāmatām, ar kurām bija pilni gar visu kabineta sienu novietotie skapji, viņš bija izšķīries tieši par šo klasisko darbu. Fjodors Vasiļjevičs atcerējās, ka nav tajā ielūkojies jau ilgus gadus. Viņš izņēma no plaukta smago sējumu ar daudzām krāsainām ilustrācijām un nolika to uz rakstāmgalda, jau priecādamies par nākamajā dienā gaidāmo baudījumu.

Un tā nu svētdien, mierīgi paēdis brokastis, viņš iegāja kabinetā, apsēdās nobružātā ādas krēslā, ar ierastu kustību izslēdza telefonu un, uz labu laimi atvēris iepriekšējā vakarā atlikto grāmatu, sāka cītīgi pētīt antīkā ordera elementu — karnīzu, frīžu un kapiteļu rasējumus. Ļoti drīz Vaļicka domas sāka darboties ierastajā virzienā. Arhitektūrā augstāk par visu vērtēdams lietderīgumu un proporcionalitāti, viņš, ka allaž iekarsdams, iztēlojās tās mūsdienu ēkas, kur kolonnām un kapiteļiem vairs nav nekā kopīga ar lietderīgumu, kur tie kļuvuši par bezjēdzīgu, negaumīgu izgreznojumu.

Iegrimis lasīšanā, ap diviem dienā Vaļickis cauri aizvērtajām kabineta durvīm izdzirda satrauktas sieviešu balsis. Viņš saviebās izbrīnījies un neapmierināts, gaidīdams, kad troksnis norims, bet tai brīdī durvis atsprāga lidz galam vaļā un istabā ieskrēja Marija Antonovna un krustmāte Nastja — pukstēdamas un šņukstēdamas, neļaudamas viena otrai sakarīgi runāt.

Tā nu Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis uzzināja vēsti, ko bija atnesusi no veikala pārnākusī mājkalpotāja: cilvēki visās malās apspriež kādu radiorunu par karu.

Sadusmotais Fjodors Vasiļjevičs uzkliedza sievietēm, lai viņas apklust. Viņš nemaz nešaubījās, ka krustmāte

Nastja kaut ko sajaukusi. Pēdējā laikā tikai retā politiska rakstā nebija pieminēts karš, turklāt Rietumos Vācija tiešam karoja jau gandrīz divus gadus, un ta nu bija iespējams, ka daži panikas cēlēji nebija iedziļinājušies kārtējā radioraidījuma saturā un . ..

Vārdu sakot, Fjodors Vasiļjevičs pavēlēja sievietēm apklust.

Abas vecās sievietes, kuras ilgus gadus bija radinātas pilnīgi pakļauties vīram un mājas saimniekam, vēl vienmēr šņukstēdamas un vaimanādamas, devās uz durvīm, tomēr, aizgājusi līdz slieksnim, Marija Antonovna pēkšņi metās atpakaļ pie vīra un iesaucās: «Toļa! Toļeņkas taču nav mājas!»

Protams, šī ziņa Vaļickim nebija nekas jauns, jo piektdien viņš pats bija atvadījies no dēla, kas vēl nebija galīgi izlēmis, kur pavadīt brīvdienas — dienvidos vai Ļe ņingradas tuvumā, bet apsolījās atsūtīt ziņu, tiklīdz būs kaut kur apmeties.

Fjodors Vasiļjevičs vēlreiz uzkliedza sievai, teikdams, ka Anatolijs nav mazs bērns, un izvadīja viņu no kabineta.

Palicis viens, Vaļickis piegāja pie loga, atvēra to un palūkojās ārā. Nekā sevišķa nevarēja manīt. Uz ielas nebija vairāk cilvēku kā jebkurā vasaras svētdiena. Pa agrāko Ņevas prospektu, kura viens posms bija no loga labi redzams, brauca emkas un zisi. Kioskā Moikas un Ņevas prospekta stūrī (Vaļickis nekad nelietoja grūti izrunājamo nosaukumu «25. Oktobra prospekts») rosīgi tirgojās puķu pārdevēja.

«Vai tiešām karš?» Vaļickis klusībā jautāja. «Kādas muļķības! Kas tas var būt par karu?!»

Viņš atgriezās pie galda, apsēdas, gribēja turpināt pārtraukto lasīšanu, tomēr pārdomāja un paņēma telefona klausuli. Telefons klusēja. Vaļickis bija aizmirsis, ka jauno rīta to izslēdza — ka vienmēr, kad sēdās pie rakstāmgalda.

Viņš pārbīdīja slēdzi, kas atradās uz mazas, pie sienas piestiprinātas ebonīta plāksnītes, sagaidīja centrāles atbildi un pateica kāda veca drauga — ārsta Andreja Gri gorjeviča Osmiņina telefona numuru.

Vaļickis pazina šo cilvēku, savu laikabiedru, ļoti ilgus gadus, allaž ar viņu ķildojās un mīlēja viņu ar kašķīgu, egoistisku mīlestību.

Kādreiz, vēl pirms revolūcijas, Vaļickis bija sācis ārstēties pie Osmiņina — privāti praktizējoša speciālista iekšķīgās slimībās. Pamazām viņi sadraudzējās. Un tad Osmiņins sacīja:

— Zini ko, Fjodor, meklē sev citu ārstu, turpmāk nekāds dakteris tev nevaru būt. Tu man vairs netici. Neviens pravietis savā tēvzemē netop cienīts. Turklāt tev ir vajadzīgs pravietis ar rungu rokā, lai tu paklausītu un baidītos no viņa. Es saku, ka tev ir hipertonija sākuma stadijā, bet tu sūti mani pie velna. Vārdu sakot., nākšu pie tevis tēju dzert, ja Marija Antonovna mani uzaicinās, bet ārstēt lai tevi ārstē kāds cits.

Tā viņi arī vienojās. Viņi satikās bieži, bet reti izšķīrās nesastrīdējušies. Galu galā tas notika tāpēc, ka Osmiņins pārāk labi pazina Vaļicki un jau sen bija viņa raksturā pamanījis tās īpašības, kuras citi pat nenojauta. Šīs īpašības bija viegla ievainojamība, ko Vaļickis prasmīgi slēpa zem vienaldzības un pat augstprātības maskas, un darbošanās alkas, kuras pastāvošajos apstākļos Vaļickis tāpat pūlējās slēpt.

Ārsts Osmiņins bija atraitnis, dzīvoja nelielā dzīvoklītī kopā ar mazmeitu Ļenočku, kuras tēvs — viņa dēls — bija kritis karā ar Somiju. Ļenočkas māte bija aizgājusi no vīra divus gadus pēc meitas piedzimšanas, un par viņu nekas nebija zināms. Vienkāršo saimniecību vadīja četrpadsmit gadus vecā Ļena; divreiz nedēļā pie viņiem ieradās mājkalpotāja. Privāto praksi Osmiņins jau sen bija atmetis, neatgriezās pie tās arī nepa laikā, kad daudzi to darīja, un pēdējos gados bija slimnīcas direktors Vasilija salā.

... Un tagad, 22. jūnija svētdienā ap diviem dienā, Va ļickis pateica Osmiņina telefona numuru un, kad bija iz dzirdis pazīstamo, trinkšķošo balsi, nesasveicinājies, bez jebkādiem ievadvārdiem, cik mierīgi vien iespējams, jautāja:

— Nu .. , kas jauns?

— Kas ar tevi ir, vai neesi vairs pilnā prātā, Fjodor?! — Osmiņins sašutis iesaucās. — Atradis laiku, kad taisīt muļķīgus jokus!

— Tātad ... — pēc īsa klusuma brīža Vaļickis ierunājas negaidīti vārgā balsī, — tātad tas ir tiesa?

— Vai tad tev ausis ar vati aizbāztas, vai? — Osmiņins turpināja tikpat sašutis. — Beigu beigās — kādas robežas ir . ..

— Piedod, — Vaļickis pārtrauca draugu, un viņa balsī ieskanējās tāda kā vainas apziņa, — es tikai nespēju tam ticēt. Piezvanīšu vēlāk ...

Viņš nolika klausuli un klusi noteica:

— Tātad tiesa gan. Karš.

Vaļickis piespieda roku pie krūtīm, jo juta, ka sirds sāk pukstēt strauji un dobji, un kādu brīdi sēdēja nekustēdamies.

Tad viņš piecēlās, novilka apdilušos smaga, zīdaini mīksta tūka mājas svārkus, kas bija saglabājušies no seniem laikiem, un piegāja pie augsta spoguļa.

Stāvēdams pie spoguļa, viņš slaidiem, kalsniem pirkstiem rūpīgi pielika «tauriņu», ar pūlēm sakārtoja stīvi sacietināto apkaklīti, uzģērba vesti un tumšzilu žaketi un izgāja no kabineta.

Izdzirdusi vīra soļus, Marija Antonovna metās viņam klāt, viņš klusēdams to pabīdīja nost, devās uz parādes durvīm, no kakta paņēma resnu riekstkoka spieķi un izgāja ārā.

Vaļickim nebija nekāda mērķa, viņam nekur nebija jāiet. Viņš tikai gribēja atbrīvoties no stinguma, kas pēkšņi bija uzbrucis.

Vaļickis — garš, stalts, vecmodīgs cilvēks — gāja pa ielu, apkārt neskatīdamies, ar spieķi klusi klaudzinādams pa ietvi, augstu pacēlis sirmo galvu.

Kaut kur tālumā skanēja radio. Soli nepielikdams — Vaļickis allaž, jebkuros apstākļos gāja vienā un tai pašā ātrumā, — viņš devās uz turieni, no kurienes nāca skaņas.

Sasniedzis Ņevas prospektu, viņš pagriezās pa labi un gāja tālāk. Ļoti drīz kļuva skaidrs, ka reproduktors skan tai pašā šķērsielā, kur atrodas Radio nams.

Šķērsielā stāvēja cilvēku pūlis un klusēdams klausījās skaļajā balsī, kura nāca no milzīga, gramofona taurei līdzīga reproduktora, kas bija nolikts uz atvērta loga trešajā stāvā.

Vaļickis apstājās nomaļus, neiejaucās cilvēku pulkā. Viņš sasprindzis pūlējās izprast no skaļruņa plūstošo vārdu jēgu, centās uztvert to būtību, saklausīt tādu teicienu, tādu intonāciju, kas spētu attaisnot sirdī vēl mazliet plēnošo cerību, ka noticis pārpratums, ka cilvēki tikai nepareizi iztulkojuši kādu neveikli uzrakstītu ziņojumu. Taču šī neapzināti lolotā cerība jau pēc īsa brīža tika apbedīta zem smagiem, nepielūdzamiem vārdiem, kas gāztin gāzās no turienes — no augšas uz kluso, nekustīgo, lejā stāvošo pūli.

Jā, tas bija karš. Nevis tas iztēlotais karš, kas vairākus gadus mācās virsū cilvēkiem kā rēgs, kā drūma ēna, bet reāls karš, kas jau notiek: diktors runāja par pēkšņu vācu karaspēka uzbrukumu dienvidos, rietumos un ziemeļos — visā pierobežā no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai...

Tad diktors apklusa, tomēr pūlis neizklīda, un arī Va ļickis stāvēja nekustīgs, apstulbis un nomākts.

Radio atkal ierunājās, un Vajickis tikai pēc brīža sa sprata, ka diktors stāsta to pašu — atkārto ziņojumu, un, kad bija to sapratis, gāja projām, ar pūlēm celdams ceļgalos stīvās kājas.

Atkal nokļuvis Ņevas prospektā, viņš, nekā nedomādams, pagriezās nevis uz māju pusi, bet uz pretējo — uz Aņičkova tiltu.

Pēc brīža Fjodors Vasiļjevičs pamanīja cilvēku bariņu, kas drūzmējās pie Valsts bankas sienas, piegāja klāt, apstājās un, no sava garā auguma augstumiem skatīdamies pāri citu galvām, ieraudzīja mitru, acīm redzami tikai nupat izlīmētu paziņojumu.

Viņš izlasīja ar sarkaniem burtiem iespiestās rindas — tie bija tie paši nesen pa radio pārraidītie vardi: «Mes cīnāmies par taisnu lietu. Ienaidnieks tiks sakauts. Uzvara būs mūsu!»

Vajickim sāka trūkt elpas, viņš pagrozīja galvu, mēģinādams padarīt vaļīgāku stingri sacietināto apkaklīti, kas žņaudza kaklu, un blakus esošajā spoguļstikla skatlogā ieraudzīja savu attēlu. Un varbūt pirmoreiz mūžā viņam šķita, ka viņš izskatās vecmodīgs, svešs visai apkārtnei. «Tauriņa» platie gali slējās gaisā Joti izaicinoši, cietinātais krekls līda ārā no vestes izgriezuma, rūpīgi izmazgātie mati plīvoja ap galvu gluži kā nimbs.

Vajickis pagriezās un gāja uz mājām.

Pie pusdienu galda Marija Antonovna atkal ierunājās par Anatoliju, bet Fjodors Vasiļjevičs arī šoreiz ar diviem trim īsiem teikumiem piespieda viņu apklust.

... Un tomēr ari Vajickis netika vaļā no domām par dēlu. Viņam pēkšņi ienāca prātā, ka no tā laika, kopš

Anatolijs sācis saprātīgi domāt, līdz pat šim bridim viņu attiecības nav veidojušas gluži dabiski.

Anatolijs dzīvoja savu, ne vienmēr saprotamu dzīvi. Tēvam dažreiz gribējās ielūkoties šai dzīvē. Gadījās, ka pie dēla sapulcējās viņa biedri — meičas un puiši, bet Vajickis tādās reizēs tikai ciešāk aizvēra kabineta durvis, lai līdz viņam nenonāktu skaļie smiekli un kaitinošās patafona skaņas.

Starp citu, reiz viņu tomēr piemeklēja nepārvarama ziņkārība. Viņš atcerējās savu jaunību, studentu sapulcēšanos, punšu, «Gaudeamus», kursantes un daudz ko citu, kas tagad uz visiem laikiem bija nogrimis pagātnē, un Fjodoram Vasiļjevičam gribējās iet un palūkoties, kā priecājas tagadējā jaunatne.

Tovakar pie Anatolija bija sanākuši viņa kursa studenti. Kad Vaļickis iegaja dēla istabā, tur pēkšņi iestājās klusums. Tāds švītīgs, iecietināts un nepieejams — viņš laikam tiešām izskatījās svešs starp izspūrušajiem puišiem, kas bija ģērbušies sporta vai arī tā dēvētajos kovboju kreklos. Viņi stāvēja kā sastinguši — kur nu kurais tobrid bija pārsteigts; patafonu gan neviens neiedomājās izslēgt, un tas joprojām atskaņoja «Rioritu».

Droši vien Vaļickis puišus mulsināja ne tikai ar savu izskatu vien. Nākamie celtnieki, protams, zināja, kāda reputācijā ir vecajam arhitektam, un, tā teikt, jau pašā sakuma bija pret viņu noskaņoti mazliet ērcīgi.

Varbūt Vaļickis to saprata vai vismaz nojauta, kad viņš pirmais sāka meklēt kašķi, ironiski apprasīdamies, ko tad šinīs laikos māca.

Un, kamēr studenti spurīgi atbildēja uz jautājumiem, klusībā būdami pārliecināti, ka šo veci nekas nespēj ietekmēt, vecajam vīram bija ļoti rūgti ap sirdi. Viņš atkal un atkal juta, ka nav nevienam vajadzīgs, beigās kaut ko nomurmināja un gāja ārā . . . Un tagad viņš pēkšņi nodomāja: ja nu tiešām būtu jāatvadās no dēla, ne viņš pats, ne Anatolijs droši vien nespētu atrast īstos, vajadzīgos vārdus. Sī doma tikai uz mirkli pazibēja Vaļicka apziņā — viņam bija viegli to padzīt, jo nupat notikušais likās pilnīgi nereāls.

Visas Vaļicka domas un jūtas vēl piederēja vakardienai. Viņa paša dzīvē vēl nebija gadījies tas īpašais notikums, kas lika cilvēkiem ne tikai ticēt, bet arī just, ka viņi tagad iegājuši gluži jaunā posmā un aizritējusī nakts ne tikai, kā parasti, šķir vakardienu no šodienas, bet ari kā ugunīga līnija šķērso visu cilvēka dzīvi — viņa jūtas, cerības, centienus un itin visu, kas ir ap viņu.

Tāpēc sievas uzbudinājums, kas bija tuvu histērijai, kaitināja Vaļicki: viņš neredzēja tam nekāda pamata.

Karu viņš iedomājās kā tālu, gandrīz nemanāmu notikumu, kas norisinās kaut kur «tur» un ar ko ne viņam, ne viņa «mājai» nevar būt un arī nebūs tiešas saskares. Protams, kara sākšanās arī viņā izraisīja domas par Anatoliju. Tomēr Fjodors Vasijjevičs bija pārliecināts, ka dēls kā institūta priekšpēdējā kursa students armijā netiks iesaukts. Zemapziņā joprojām mita vecais priekšstats par karu — pašreizējais karš viņam likās līdzīgs tam, kas sakas 1914. gadā, kad ne tikai lielajās pilsētās, bet arī kadas simt verstis no frontes līnijas dzīve ritēja parasto, mierīgo ritumu. Doma, ka briesmīgā kara ķetna varētu sasniegt arī Pīteru, Vaļickim šķita pretdabiska.

Tātad Anatolijam nekas nedraudēja. Un, ja nu tā, tad sievas asarām un vaimanām nebija nekāda attaisnojuma. Tās tikai aizskāra Anatolija cieņu — it kā viņš būtu mazs bērns, kaut kāds memmesdēliņš. Un viss, kas īstenībā vai arī tikai Fjodora Vasiļjeviča iztēlē aizskāra viņa paša vai viņa ģimenes locekļu, viņa «mājas» cieņu, izraisīja viņā asu protestu.

Fjodors Vasiļjevičs pamācošā tonī pedantiski izskaidroja, ka Anatolijs aizbraucis nevis uz ziemeļpolu, bet uz apdzīvotu vietu, ka tur katrā ziņā ir radio un, izdzirdis par kara sākšanos, viņš, protams, steigsies mājās.

Marija Antonovna tomēr nenomierinājās — viņu biedēja un nomāca doma, ka dēlu var nosūtīt uz fronti, un to nu Fjodors Vasiļjevičs nespēja piedot. Lai gan savā sirdi viņš bija pārliecināts, ka Anatoliju armijā neiesauks un ka vispār šis karš katrā ziņā beigsies ar ļoti drīzu vāciešu sakāvi, viņš dusmīgi sacīja, ka viņa dēls nav nekāds lupata un gļēvulis un divdesmit trīs gadu vecumā neturēsies pie mātes brunčiem.

Pēc šiem vārdiem sākās jauni Marijas Antonovnas asaru plūdi. Vaļickis viņai skarbi uzsauca: «Izbeidz!» — un aizgāja uz kabinetu.

Vēlu vakarā pie Vaļickiem negaidīts ieradās Andrejs Grigorjevičs Osmiņins. Viņš sacīja, ka iegriezies uz īsu laiciņu, jo pēc stundas viņa vadītajā slimnīcā sākšoties ārkārtēja kopsapulce.

Vaļickis klusēdams palūkojās draugā — ar aizdusu sirgstošā plikpauri, kas bija ģērbies pārlieku platās drēbēs, un pēkšņi juta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem, jo Osmiņins acīm redzami bija aizņemts ar svarīgiem, neatliekamiem darbiem, kamēr viņš pats sēdēja kabinetā tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Kā vienmēr tādās reizēs, arī tagad Vaļickis meklēja glābiņu ironijā, atkal aizmirsis, ka Osmiņina sabiedrībā tas neizdodas.

— Nu, protams, bez tevis jau neiztiks, — Vaļickis teica. — Starp citu, vai ģenerāļa dienesta pakāpe tev vēl nav piešķirta?

— Es esmu otrā ranga kara ārsts, — Osmiņins dzedri atbildēja. — Bet kas tu esi?

Vaļickis paraustīja plecus un pavīpsnāja.

— Starp citu, man ir jau sešdesmit pieci gadi. Un vienīgais ierocis, kas atrodams šai mājā, pieder Anatolijam. Viņš ar to rotaļājās tolaik, kad viņam bija pieci gadi.

— Nemāžojies, Fjodor, — Osmiņins sacīja. Un pēc brīža piebilda: — Starp citu, es tevi saprotu . . .

Šo vardu iecietīgo, tomēr aizskarošo jēgu Vaļickis tūlīt uztvēra, un tieši šoreiz viņam iegribējās pretoties. Atklāti un izaicinoši paraudzījies draugam acīs, viņš skaļi teica:

— Es esmu godīgs cilvēks, Andrej! Un man nav nekā ko sev pārmest.

Osmiņins šajos vārdos droši vien saklausīja ne tikai aizskartu patmīlību. Varbūt viņš juta arī rūgtumu un sāpes. Un viņam kļuva Vaļicka žēl. Viņš saudzīgi sacīja:

— Par to neviens nešaubās, Fjodor.

Bridi valdīja klusums, un Osmiņins to pārtrauca pirmais.

— Manuprāt, tas ātri beigsies, — viņš ierunājās, tīšām izvairīdamies no personiska rakstura sarunas. — Stāsta, ka mūsējie esot izmetuši lielu desantu Berlīnes tuvumā. Tikai pagaidām to turot slepenībā.

Vaļickis tomēr bija pārlieku patmīlīgs, lai pienācīgi novērtētu Osmiņina cēlsirdību. Gandrīz jau gribēdams satvert pasniegto roku, Vaļickis tomēr to tūlīt atgrūda. Viņš nespēja samierināties ar to, ka Osmiņins viņu redzēja apjukušu un pazemotu.

— No kā tad to slēpj? — viņš atkal jautāja ierastajā, ironiskajā tonī. Viņam nebija nekāda iemesla šaubīties par šo desantu, vēl vairāk — sirds dziļumos viņš dedzīgi vēlējās, lai tas būtu bijis. Un tomēr, kad Osmiņins paraustīja plecus, Vaļiekis vēl uzstājīgāk alkartoja jautājumu: — No kā tad to slēpj? No vāciešiem vai no mums? Domāju, ka tādai slēpšanai nez vai ir kāda jēga tiklab vienā, ka otrā gadījumā.

— Nu, protams, tu taču esi liels stratēģis un taktiķis! — Osmiņins izsmējīgi piebilda. Nekā cita viņam nebija ko teikt, jo tiešām viņš nespēja atrast pārliecinošus argumentus, kāpēc šis notikums būtu turams slepenībā, tomēr Vaļicka pašapzinīgums šodien viņam sevišķi derdzās. Viņš sēdēja krēsla — vecs cilvēks platiem pleciem, kailu, apa|u galvu — un īgni rauca gaišās uzacis.

— Es neesmu ne stratēģis, ne taktiķis, — Vaļiekis sacīja, apmierināts, ka viņa sarkasms acim redzami sasniedzis mērķi, tomēr vairs neriskēdams pārbaudīt drauga iecietību, — es tikai operēju ar vesela saprāta loģiku.

— Vāciešus sasitīs dažās dienās, — Osmiņins teica skaļi un kategoriski.

— Acīm redzot, tā tas būs, — Vaļiekis piekrita. — Ceru, ka mēs karot protam. Katrā ziņā labāk nekā būvēt mājas.

To viņam nevajadzēja teikt. Vismaz šodien ne. Osmiņins piecēlās.

— Zini ko, — viņš sacīja, un skatienā, ar ko viņš paraudzījās Vaļickī, laikam gan pirmoreiz ilgajos pazīšanās gados bija neslēpts naids, — man nepatīk tavs tonis. Sēdēt krēslā un prātot profesoriskā mierā tad, kad frontē jau iet bojā cilvēki. . .

— Bet ko tad es varētu darīt savā sešdesmit piecu gadu vecumā? — Vaļiekis pavīpsnāja. — Esmu pārāk vecs, lai kļūtu par ierindas kareivi, bet par ģenerāli mani neviens nepaaugstinās, starp citu, tāpat kā tevi, un es neesmu mediķis, cilvēkus lāpīt neprotu, tātad vienīgais, kas man atliek, ir prātot. Nesaprotu: kāpēc tu tā aizsvit slies? Kā jau es sacīju, acīm redzot, uzvarēsim mēs ...

— Acīm redzot?!

— Ak dievs, neizliecies par entuziasmā kūsājošu komjaunieti! Jā, acīm redzot, jo karš ir karš, un vienmēr paliek kāds procents . . .

— Tu pieļauj domu, ka Hitlers ...

— Pagaidi! Kā tu pats zini, man pret šo kungu nav itin nekādu simpātiju. Viss, ko es ienīstu, viņā atrodams sevišķi augstā koncentrācijā. Viņš ir demagogs, neģēlis, īsi sakot, reakcionārs, kā to mēdz teikt.

— Tieši tāpēc viņš lemts bojā ejai!

— Diezgan naivs spriedums. Tu, Andrej, esi par maz izglītots! Ja tu būtu tikpat cītīgi studējis vēsturi, kā pētī savu pacientu slimās sirdis un kuņģus, tu zinātu, ka cilvēces attīstības vēsturē bijuši posmi, kad barbari krietni ilgu laiku spējuši nomākt nesalīdzināmi augstāku kultūru.

— Tu esi pašapmierināts pozētājs, Fjodor! — Osmiņins teica. — Bet man tagad nav laika. Jābrauc uz slimnīcu. Cerams, ka ar Anatoliju tu neuzsāksi tādas apšaubāmas pārrunas.

— Anatolija nav mājās. Aizbrauca uz kūrvietu.

— Šodien viņam būtu vajadzējis jau atgriezties.

Šie vārdi Vaļicki atkal dziļi aizvainoja.

— Tā nav tava darīšana! — Viņš augstprātīgi sacīja.

Osmiņins izgāja, durvis aizcirzdams. Vaļickis palika

viens. Un laikam gan pirmoreiz ilgajos pazīšanās gados Vaļickim pēc viņu tikšanās bija tik smaga sajūta. Os miņina teiciens, kam citreiz viņš nebūtu pievērsis uzmanību: «Tu esi pašapmierināts pozētājs, Fjodor,» — šoreiz nez kāpēc sāpīgi iedzēla.

Vaļickis pūlējās atsaukt atmiņā, domās atkārtot tos vārdus, kuriem šis teiciens bija sekojis. Jā, jā, viņš runāja kaut ko par vēsturi. Varbūt tas izklausījās muļķīgi. Un tomēr tā bija taisnība. Neviena, pat ļoti asa situācija nedrīkst domājošam cilvēkam atņemt iespēju spriest, analizēt un salīdzināt faktus.

Un tomēr gadās situācijas, kad . ..

Vaļickis centās par to nedomāt. Viņš pavērās lielajā stavpulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit. Nakts. Tad viņš piegāja pie loga, paraudzījās uz ielu. Tur valdīja klusums, un viss izskatījās kā jau parasti ap pusnakti, tikai cilvēku bija ļoti maz — viens otrs gājējs.

«Grūti iedomāties, ka ir vietas, kur pašreiz notiek kaujas,» Vaļickis nodomāja.

Šai mirklī viņš tālumā izdzirda radio. Izliecies pa logu, Fjodors Vasiļjevičs sāka uzmanīgi klausīties. Saprast diktora vārdus nebija iespējams, bet šķita, ka viņš neatlaidīgi atkārto vienu un to pašu.

Beidzot radio apklusa. Brīdi bija pilnīgs klusums. Tad pēkšņi to pārtrauca griezīga gaudoņa.

Fjodors Vasiļjevičs jau nodomāja, ka kaut kur tuvumā drāžas ātrās palīdzības mašīna, ar sirēnas kaucieniem dodama ziņu, lai griež tai ceļu.

Tomēr skaļā gaudoņa, kas šķita kā urbis ejam cauri gaisam, cauri māju sienām un griežamies ausīs, nekļuva tuvāka un arī neattālinājās, kā katrā ziņā būtu noticis tad, ja kaut kur garām brauktu sanitārā mašīna.

Gaudoņa likās nākam no visām pusēm un piepildām malu malas.

Fjodors Vasiļjevičs stāvēja pie loga, neizpratnē vērīgi raudzīdamies uz apkārtējām ielām, pūlēdamies saprast, kas tad īsti notiek.

Pēkšņi griezīgā gaudošana apklusa. Uz mirkli iestājās pilnīgs klusums. Tad viņš izdzirda ārā kādu saucam:

— Ei, jūs tur! Tūlīt nodzēsiet gaismu! Vai dzirdat?

Vajickis izliecās pa logu. Pie pretējās mājas sienas stāvēja jauns cilvēks civiluzvalkā, ar sarkanu saiti ap roku. Ieraudzījis Vaļicki, viņš iesaucās vēl skaļāk:

— Gaisa trauksmei Vai jūs kurls esat! Tūlīt nodzēsiet gaismu! Citādi. ..

Viņš piedraudēja ar dūri.

Vajickis paraudzījās pretējo māju logos un redzēja, ka tie visi ir tumši.

Viņš steidzīgi atgāja no loga, pagrieza slēdzi. Tad apstaigāja visu dzīvokli: spuldzes visur bija nodzēstas, tomēr tumšs nebija — pa logiem iespīdēja baltās nakts gaisma. Fjodors Vasiļjevičs ieraudzīja sievu, kas gulēja uz dīvāna ēdamistabā. Viņš to nemodināja un piesardzīgiem soļiem atgriezās kabinetā.

Šai mirklī kaut. kur tālumā bija dzirdams dobjš grāviens. Pēc tam — otrais, trešais ... Vaļickis steidzīgi piegāja pie loga un ieraudzīja, ka pa gaišpelēkajām debesim taustās blāvs, tikko saskatāms prožektora stars. Pēc mirkļa parādījās vēl viens. Tie abi lēnām slīdēja pa debess jumu, tad sakrustojās, izveidodami romiešu ciparu X, pēc tam aizvirzījās katrs un savu pusi un vēlāk atkal sa tuvojās, bet tagad jau lielā augstumā, tik tikko saskardamies ar smaiļu galiem.

Vēlreiz nodārdēja tāls grāviens, pēc tam ietarkšķējas ložmetējs. Sai mirklī tur, kur krustojās prožektoru stari, Fjodors Vasiļjevičs pamanīja tikko saskatāmu sudrabainu punktu. Tas gausi, ļoti gausi kustējās pa debesīm, it kā būtu saņemts milzīgās knaiblēs, kas tagad to vada.

Pagāja vēl daži mirkļi, un pēkšņi kaut kur no lejas, no māju aizmugures sāka celties uz augšu punktētas līnijas — gan sarkanas, gan zaļas ...

Gluži kā pārplēsdamas gaišpelēko debess jumu, tās neatlaidīgi lauza sev ceļu, aizvien vairāk tuvodamās sudrabainajam punktam, ko bija sagūstījušas kustīgās prožektoru staru smailes.

Pēkšņi kaut kur pavisam blakus nograndīja lielgabals — šķita, ka šauj no Vaļicka mājas jumta, debesīs pašķīda balti mākonīši, gaisā uzradās deguma un pulvera smaka ...

Vaļickis steidzīgi aizvēra loguun aizskrēja uz ēdamistabu; Marija Antonovna joprojām gulēja. Seju viņa bija iespiedusi no asarām mitrā spilvenā. Fjodors Vasiļjevičs ieklausījās viņas tikko dzirdamajā elpā. Viņš nezināja, ko darīl: uzmodināt sievu un aizvest viņu uz citu istabu, kurai logi ir sētas pusē, vai arī atstāt guļam un tā paglābt no bailēm, no jauniem pārdzīvojumiem.

Viņš paņēma krēslu, klusītēm nolika pie galvgaļa un apsēdās, it kā gribēdams sievu pasargāt no draudošajām briesmām. Bet šai mirklī iestājās klusums.

Fjodors Vasiļjevičs sēdēja nekustēdamies, uzmanīgi klausīdamies, jebkuru brīdi gaidīdams jaunus šāvienus.

Bet nesagaidīja. Lēnām, uz pirkstgaliem, baidīdamies uzmodināt sievu, vēl neticēdams pēkšņajam klusumam, Fjodors Vasiļjevičs atgriezās kabinetā un plati atvēra logu.

Tikai tagad viņš ievēroja, ka tukšā, gluži kā izmirušā Ņevas prospekta vidū stāv pamestas mašīnas.

Debesis bija tīras, tukšas un klusas. Vaļickim šķita, ka viņš ir vienīgais dzīvais cilvēks pēkšņi sastingušajā pilsētā, un viņam kļuva baisi.

Šai mirklī viņš atkal izdzirda tālo radio balsi. Diktors arī šoreiz atkārtoja kādu nesaprotamu teikumu. Tas ilga

21!)

17 — 271

vairākas minūtes, tad balss apklusa, un pēkšņi apkārtne atdzīvojās — gluži kā aizmigusi princese senajā pasakā.

Sāka kustēties mašīnas, nez no kurienes — likās, no māju sienām — iznāca cilvēki, tālumā varēja dzirdēt tramvaja čīkstēšanu un grabēšanu. Tikai gaisā bija kaut kas neparasts — sūra, kodīga smaka.

Pēkšņi Vaļickis sajuta briesmīgu nogurumu.

Smagiem soļiem viņš piegāja pie dīvāna un neizģērbies apgūlās.

... Viņš uzmodās rīta pusē, pamanīja, ka ir apģērbies, un nobijās: ja istabā ienāks sieva, viņa sapratīs, ka naktī ir kas noticis.

Fjodors Vasiļjevičs steidzīgi piecēlās, aizgāja uz ēdamistabu un jutās apmierināts, ieraudzījis, ka Marija An tonovna joprojām guļ, tad ieslīdēja guļamistabā, noģērbās un ielikās gultā.

Viņš nogulēja līdz rītam, acis neaizvēris, grūtas domas domādams.

Astoņos Fjodors Vasiļjevičs piecēlās, apģērbās, atstāja sievai zīmīti, ka ieradīsies brokastīs, un izgāja ārā. Viņš dega nepacietībā uzzināt, kas noticis, kā iepriekšējā naktī pārvērtusies pilsēta.

Pēc visa spriežot, nekādu pārvērtību tomēr nebija. Ielas, kā parasti, bija cilvēku pilnas, postījumu pēdas, biedējošu pārmaiņu pazīmes Fjodors Vasiļjevičs nekur neredzēja.

Viņš lēnām gāja pa Ņevas prospektu, un jau drīz vien viņam sāka likties, ka naktī pārdzīvotais bijis tikai sapnis.

Rīta avīzes, no kurām varētu uzzināt jaunumus, stendos vēl nebija izliktas. «Varbūt tā bija tikai mācību trauksme?» Fjodors Vasiļjevičs nodomāja klusā cerībā.

Viņš juta lielu nepieciešamību ar kādu aprunāties, noskaidrot, kas noticis. Un tad viņš vienā mirklī izlēma: jāiet uz arhitektūras pārvaldi un tur jāizdibina visi jaunumi.

Fjodors Vasiļjevičs reti iegriezās šai iestādē, kur viņu uzskatīja par konsultantu, kas strādā mājās. Nepieciešamības reizēs Vaļickim zvanīja pa telefonu, lai vienotos par kārtējās viņam uzticamas ekspertīzes detaļām. Tad viņš uz īsu bridi ieradās pārvaldē iepazīties ar nepieciešamo dokumentāciju, bet visbiežāk — paņemt to līdzi uz

mājām.

Pats pēc savas iniciatīvas Vaļickis nemēdza ierasties pārvaldē. Vispār — pēdējos gados viņš nejuta vajadzību tikties ar cilvēkiem — izņēmums bija pavisam nedaudzi. Viņš dzīvoja pats savā pasaulē, kur galvenās bija grāmatas un skulptūras, kuras viņš bija savācis agrākajos gados — vēl pirms revolūcijas ceļodams pa ārzemēm, dzīvoja savā lielajā, vienmēr klusajā dzīvokli, kur pie sienām karājās ievērojamu Pēterburgas gleznotāju darbi. Dažas no šīm gleznām Vaļickim kādreiz bija uzdāvinājuši autori, citas viņš pats bija iegādājies.

Dienas režīmu Vaļickis bija sev noteicis reizi par visām reizēm. Neviens mājinieks neuzdrošinājās to izjaukt. Ta, piemēram, viņam zvanīt drīkstēja tikai no deviņiem līdz vienpadsmitiem rītā, pārējā laikā viņš telefonam negāja klāt. Un, protams, neviens nebūtu varējis Vaļicki piespiest iet uz arhitektūras pārvaldi, ja viņam nav no turienes zvanīts, ja nav bijis speciāls uzaicinājums.

.. . Bet tagad Fjodors Vasiļjevičs lēnām gāja pa pazīstamajiem gaiteņiem, kas parasti viņa izraisīja nepatiku. Lielākā daļa sastapto cilvēku viņu pēc sejas pazina, palocījās viņam, tomēr steidzīgi pagāja garām.

Apturēt cilvēku, kas pats nemēģina uzsākt sarunu, Vaļickis nespēja — tas bija pret viņa likumiem. Tiesa, ieraudzījis pazīstamu seju, Fjodors Vasiļjevičs divas vai trīs reizes sāka iet mazliet lēnāk, taču, likās, neviens to nepamanīja.

Tad Fjodors Vasiļjevičs ar grūtu sirdi nolēma iegriezties pie viena no pārvaldes vadītājiem — Rosļakova, pie cilvēka, kas viņam nepatika, jo viņš to uzskatīja par karjeristu un demagogu, tomēr bija spiests ar to tikties dažādu konsultāciju un ekspertīžu laikā.

Vaļickis nepieklauvējis atvēra kabineta durvis, pārkāpa pāri slieksnim un ieraudzīja, ka Rosļakovs sēž aiz galda un ap viņu ir cilvēki, no kuriem daži jau ģērbušies karavīra drēbēs. Kad Vaļickis gāja iekšā, Rosļakovs pārtrauca sarunu, pacēla galvu un, kā šķita Fjodoram Vasiļ jevičam, paraudzījās neapmierināts un pārsteigts, gluži kā izbrīnījies, kāpēc Vaļickis te parādījies tādā laikā.

Vaļickis pateica, pareizāk sakot, nomurmināja: «Piedodiet, atnākšu vēlāk,» — un steidzīgi pameta kabinetu.

Kādu laiku viņš vēl klīda pa pārvaldes gaiteņiem, ielūkojas vairākās istabās. Neviens viņu neaicināja iekšā, neviens nekā nejautāja. Viņš tur staigāja kā dieva nepieņemts — garš, taisns, ģērbies tumšzilā uzvalkā ar divrindu pogām un cietinātā kreklā, lai gan bija stipri karsts.

Šķita, karš, iepriekšējās nakts notikumi Vajicki vēl vairāk attālinājuši no cilvēkiem: agrāk tie bija pret viņu izturējušies ar vēsu godbijību, bet tagad nelikās viņu redzam. Agrāk Fjodors Vasiļjevičs bija pārliecināts, ka atsvešināšanās ir saistīta ar viņa nozīmīgumu un intelektuālo pārākumu, bet tagad viņš pēkšņi jutās pazemots un apvainots.

Izgājis uz ielas, Fjodors Vasiļjevičs ieraudzīja, ka pa to laiku, kamēr viņš bija uzturējies pārvaldē, uz māju sienām parādījušies jauni plakāti un paziņojumi. Viens no tiem vēstīja, ka iepriekšējā naktī vācu fašistu aviācija mēģinājusi uzlidot Ļeņingradai, bet tikusi atsista un ienaidnieks cietis lielus zaudējumus. Blakus bija pielīmēts Augstākās Padomes Prezidija dekrēts par karaklausībai pakļauto iedzīvotāju mobilizāciju vairākos kara apgabalos. Pirmais sarakstā bija minēts Ļeņingradas kara apgabals.

Vaļickis steidzīgi pārlaida dekrētam acis, ilgāk pakavēdamies pie tā pēdējās rindas, kurā bija teikts, ka mobilizācija attiecas uz visiem karaklausībai pakļautajiem iedzīvotājiem, kas dzimuši laikā no 1905. gada līdz 1918. gadam (ieskaitot).

«... līdz 1918. gadam (ieskaitot),» Vaļickis vēlreiz pārlasīja dekrēta pēdējo rindu. Un sajuta neparastas trīsas ceļgalos. Tad viņš sev sacīja: «Protams, Toļa ir pakļauts karaklausībai. Bet viņam ir dots pagarinājums līdz institūta beigšanai; par to, ka tiktu atcelti pagarinājumi, nekas taču nav teikts . . .»

Vaļickis juta, ka viņam kāds viegli pieskaras pie pleca, un izdzirda balsi: «Paejiet pie malas, pilsoni!»

Viņš pakāpās soli sāņus.

Sieviete ar spaini vienā rokā un papīra ruļļiem otras rokas padusē nostājās viņa vietā.

Nolikusi spaini uz ietves, sieviete paņēma no tā otu un sāka noklāt ar līmi sienu blakus Augstākas Padomes Prezidija dekrētam.

Tad viņa paņēma vienu no ruļ]iem un, pievērsusies Va ļickim, sacīja:

— Paturiet nu, pilsoni!

Vajickis tūlīt saprata, ko no viņa grib. Divata viņi atritināja rulli — tas bija garš, krāsains plakāts — un piespieda to pie sienas. Sieviete vēl pārlaida otu pāri plakāta virspusei, vērīgi paraudzījās, paņēma spaini, pievāca atlikušos ruļļus un devas pa ietvi uz priekšu.

Valickis paskatījās plakātā. Tur bija attēlots matrozis jūrnieka kreklā, galvā — cepure ar vējā plīvojošam lentēm, paceltajā rokā — granāta. Zem attēla lieliem, sarkaniem burtiem bija rakstīts: «Par Dzimteni!»

Pavisam neapzināti Fjodors Vasiļjevičs ievēroja plakāta trūkumus — matrozim bija nesamērīgi liela roka un atvēziens nebija gluži dabisks.

Viņš gāja pa ietves malu, lasīdams rīta un vakara ziņojumus par iepriekšējās dienas kaujām. Tāpat kā daudzi veci cilvēki, Vaļickis labi atcerējās tālas pagātnes notikumus, un tagad viņam ienāca prātā frontes ziņojumi, kas bija iespiesti pirmā pasaules kara sākumā.

Nē, tur nebija pieminētas tās apdzīvotās vietas un tie virzieni, par kuriem bija runa tagadējos ziņojumos.

Pēc visa spriežot, pašreiz karš notika uz Krievijas zemes, nevis Vācijā.

Šis apstāklis Valickī izraisīja tīri emocionālus sarūgtinājuma, cieņas aizvainojuma un dedzīga protesta uzplu dus, ko apziņa vēl neaptvēra visā pilnībā. «Ka tas drīkst būt? Kas to atļāvis? Kāpēc?! Iznāk taču, ka vācieši atrodas mūsu zemē, lai gan karš ilgst jau otro dienu. Atrodas Krievzemē? Bet tas taču... tas taču ir velns zin kas!»

Un, juzdams ierastās antipātijas, viņš tūlīt nodomāja, ka mūsu karaspēku droši vien komandē tikpat nekompetenti cilvēki, kādi ir tie, kas jau daudzus gadus nicīgi izturas pret akadēmiķa Vajicka prātu, zināšanām un pieredzi.

Šī doma viņam deva zināmu gandarījumu, lai gan taja bija daudz rūgtuma.

Fjodors Vasiļjevičs gāja mājās.

Marija Antonovna metās pie vīra, tiklīdz bija noknak šķējusi atslēga, atvērušās durvis un viņš parādījies uz sliekšņa. Viņa apbēra vīru ar jautājumiem: vai tiesa, ka nakti bijis uzlidojums, — viņa taču bija aizmigusi uz dīvāna un nekā nebija dzirdējusi, vai pilsētā ir ari postījumi, un vai naktī nav zvanījis Toļa?

Pūlēdamies saglabāt mieru, Vaļickis atbildēja, ka nekādā uzlidojuma nav bijis, tikai izziņota mācību trauksme un par uzlidojumu raksta un runā vienīgi tāpēc, lai saglabātu modrību; par Anatoliju jāteic, ka tas nav zvanījis, jo droši vien ir jau ceļā uz Ļeņingradu un būs mājās ja ne šodien, tad rīt.

Pēc tam Fjodors Vasiļjevičs apsēdās pie uzklāta galda, negribīgi paēda un devās uz kabinetu. Telefons klusēja.

likko valdīdams aizvien augošu aizvainojuma sajūtu, vakarā viņš piezvanīja Osmiņinam, gatavodamies tam pateikt visu, ko viņš par to domā. Bet Andreja Grigorjeviča nebija majas.

Mazmeita Ļenočka atbildēja, ka vectētiņš izgājis no mājas jau agrā rīta un pa telefonu sacījis, lai viņu negaidot ne pusdienās, ne vakariņās.

Vaļickis vēlreiz zvanīja savam draugam, šoreiz uz darba vietu — uz slimnīcu. Osmiņina tuvumā nebija, pagāja labs brīdis, kamēr viņu sameklēja un Fjodors Vasiļ jevičs izdzirda pazīstamo balsi.

— Ko tad tu — piezvanīt nevarēji? — Vaļickis jautāja, ka parasti nemaz neapsveicinajies.

— Esmu aizņemts, Fjodor, ļoti aizņemts! — bija dzirdama steidzīga atbilde. — Pats saproti . ..

Šie pēdējie Osmiņina vārdi nez kāpēc vēl vairāk sakaitināja Vaļicki. Viņš dzēlīgi teica:

— Nu, protams, kā es to varētu nesaprast! Varbūt tu tomēr esi paaugstināts par ģenerāli? Gatavojies vest kauja savu karaspēku?

Uz īsu brīdi iestājās klusums. Tad — šoreiz tiešām kā no liela tāluma — atkal ieskanējās Osmiņina balss:

— Esmu aizņemts, Fjodor, ļoti aizņemts. Piedod — cilvēki gaida . . .

Vaļickis vēl dažus mirkļus spieda plaukstā klausuli, nenolikdams to vietā. Osmiņina vardi bija skanējuši ka izaicinājums, kā apvainojums. Viņu gaiņāja nost kā uzbāzīgu mušu. Ko Osmiņins gribēja teikt, divas reizes atkārtodams, ka ir aizņemts? Vai atkal uzsvērt savu atšķirību no Vaļicka? Savu dalību pašreizējos notikumos? Parādīt, ka bez viņa nevar iztikt?

Fjodors Vasiļjevičs piegāja pie grāmatu skapja, uz labu laimi izņēma kādu grāmatu — gadījas Andreas Pal ladio «Traktāts par arhitektūru» un sāka to šķirstīt, pulēdamies nomierināties. Tas tomēr neizdevās. Ausis joprojām skanēja Osmiņina balss, viņa pēdējais teikums: «Esmu aizņemts, loti aizņemts, cilvēki gaida .. .»

Fjodors Vasiļjevičs dusmīgi aizcirta gramatu ciet, iebāza to atpakaļ skapī un šai brīdī izdzirda nedrošu klauvējienu pie durvīm. Viņš izbrīnījies pagriezās. Ne sievai, ne dēlam, ne mājkalpotājai nebija atļauts viņu traucēt šajās vienatnes stundās.

Neatbildējis uz klauvējienu, Vaļickis piegāja pie durvīm, raušus atrāva tās vaļā un ieraudzīja krustmāti Nastju.

— Ko tev vajag? — viņš īgni jautaja.

— Prasa pēc jums, Fjodor Vasiļjevič, — viņa pusbalsī bailīgi atbildēja.

— Kas ir tas prasītājs? — Vaļickis vaicāja pārspīlēti skaļi.

— Nezinu. Kāds pilsonis. Uzvārdā Koroļovs.

— Koroļovs? — Vaļickis neizpratnē jautāja. — No kurienes viņš ir?

— Nezinu, Fjodor Vasiļjevič, nezinu, no kurienes, — krustmāte Nastja sāka bērtin bērt, — no ielas ienaca, piezvanīja pie parādes durvīm, un es atveru . .. Stāstā, ka esot svarīgas darīšanas ...

— Diezgan! — Vaļickis viņu pikti partrauca. — Lūdz iekšā!

Viņš aizgāja pie rakstāmgalda, pagriežas un gaidīdams sāka raudzīties uz durvīm.

Pēc mirkļa uz sliekšņa paradījas nepazīstams cilvēks. Vaļickis izbrīnījies aplūkoja paveco liela auguma vīrieti, kas laikam gan bija garāks par viņu, paskatījās uz vecmodīgo, apdilušo žaketi ar mazliet atlēkušiem atlokiem, uz bāli zilo, droši vien neskaitāmas reizes mazgāto kreklu, tamborēto, grīstē sagriezušos kaklasaiti, pārliecinājās, ka nekad agrāk šo veco vīru nav redzējis, un dzedri jautāja:

— Ar ko varu pakalpot? . . .

— Mans uzvārds ir Koroļovs, — nepazīstamais teica, — vārdā un tēvvārdā esmu Ivans Maksimovičs.

To pasacījis, viņš apklusa, it kā domādams, ka viņa

uzvārdam, vārdam un tevvārdam vajadzētu Vaļickim but pazīstamiem.

Fjodors Vasiļjevičs paraustīja plecus un atkārtoja:

— Tātad — ar ko es varu? ...

Koroļovs pārlaida vienaldzīgu skatienu istabai, uz kuras sliekšņa viņš stāvēja, — smagi samta durvju aizkari, masīva bronzas lustra, ar ādu pārvilkti krēsli, grāmatu skapji — un atkal pievērsās noslēgtajam, augstprātīgajam Vaļickim, kas nekustēdamies stāvēja pie rakstāmgalda.

— Es atnācu . . . meitas dēļ, — Koroļovs ierunājās negaidīti dobjā balsī.

— Piedodiet — kā dēļ? — Vaļickis jautāja, nekā nesaprazdams.

— Mana meita ... Vera ... — Koroļovs iesāka.

— Man . . . nav tas gods ... — Vaļickis gribēja sākt runāt, bet Koroļovs viņu pēkšņi pārtrauca, šoreiz teikdams stingri un vēsi:

—Kas tur par godu vai negodu? Domāju, ka dēls jums ir stāstījis ...

Sākumā Vaļickis nekā nesaprata. Bet jau nākamajā mirklī manīja, ka viņam pietvīkst seja. «Tā tikai vēl trūka!» viņš nodomāja, juzdams reizē bažas un pretīgumu. Vai tiešām viņam būs jānoklausās kāds banāls notikums, kurā iejaukts viņa dēls?! Jā, jā, protams!

Cik tas ir bezjēdzīgi, cik muļķīgi! Vaļicki vairāk par visu sāpināja doma, ka viņam tas būs jādzird tieši tagad, tādā laikā! . . .

Nelaipnā uzņemšana pārvaldē, steidzīgie un vienaldzīgie Osmiņina vārdi telefona sarunas laikā un tagad vēl šis neapšaubāmi banālais notikums viņa apziņā savijās kopā pretīgā kamolā. Fjodors Vasiļjevičs juta — vēl mirklis, un viņš vairs nespēs savaldīties. Viņam gribējās uzkliegt šim joprojām durvīs stāvošajam cilvēkam, kura izskats tik ļoti nesaderējās ar kabineta atmosfēru, padzīt viņu, vēl nosaucot pakaļ, ka viņam, Vaļickim, ne par ko nav daļas, ka nekādai šantāžai viņš nepaļausies, ka Anatolijs ir pilngadīgs un tāpēc .. .

Lai gan Vaļickis bija skarbs un iedomīgs cilvēks, kritiskos brīžos labā audzināšana dažreiz ņēma virsroku. Tā arī šoreiz viņš apvaldīja vārdus, kas jau bija gatavi velties pāri lūpām, krampjaini norija siekalas un, roku pavicinādams, sacīja:

— Lūdzu, sēdieties! ...

xv

Sādžā viņi iebrauca nevis pa galveno ceļu, kas bija arī sādžas vienīgā iela, bet no aizmugures, pa neapstrādātu zemi. Kad Žogins apturēja zirgu pie sētas, aiz kuras augšup slējās garas saulgriezes, Krav covs sacīja:

— Aizved nu jauniešus uz istabu!

— Un kur tad jūs pats? — Vera izbrīnījusies jautāja.

— Es arī drīz ieradīšos. Kur es ar kruķiem varu aiz klumburēt? — Kravcovs atbildēja, labsirdīgi pavīpsnādams, atlaidies ratos pusguļus.

Žogins klusēdams izbāza roku cauri sētai, neskatīdamies attaisīja zemu vārtiņu aizbīdni un teica:

— Nu tad ejiet, būsiet mani ciemiņi! Tūlīt nākšu atpakaļ, — viņš noburkšķēja, pievērsdamies Kravcovam.

Anatolijs un Vera nedroši gaja Žoginam līdzi uz māju, kas aiz ābelēm gandrīz nebija redzama.

Uzkāpis uz lieveņa, Žogins ar kāju atgrūda vaļā durvis — tās nebija aizslēgtas.

— Pagaidiet priekšnamā! Es drīz vien atgriezīšos, — viņš sacīja, taisīdams ciet durvis, pa kurām bija ielaidis Anatoliju un Veru, un pazuda.

Viņi paraudzījās apkārt. Priekšnams bija vēss un krēslains. Otras aizvērtās durvis droši vien veda goda istabā. Pie baļķu sienas karājās roku mazgājamais. Zem tā uz ķeblīša bija nolikta vanniņa. Priekšnama viņā gala tikko varēja saskatīt stāvas kāpnes, kas veda uz bēniņiem.

Anatolijs un Vera klusēja, klausīdamies āra trokšņos un gaidīdami atnākam Kravcovu.

Bet, kad durvis atkal atvērās, viņi ieraudzīja Zoginu vienu pašu.

— Kur tad ... — viņi ierunājās gandrīz abi reizē, un Žogins, negaidījis jautājuma beigas, atbildēja:

— Biedrs Kravcovs aizgāja uz citu viesnīcu. Negribēja apgrūtināt. Tātad jūs paliksiet pie manis, bet biedrs

Kravcovs dzīvos uz savu roku. Viņam te K|opikos paziņu vesels lērums! Jūs lūdza pasveicināt. Tā.

Viņš runāja gausi, nošķirdams katru vārdu, un bija grūti saprast, vai viņš sev! smīn vai ne.

«Bet mēs gribam būt kopā!» Anatolijs gandrīz iesaucās, tomēr, atcerējies Kravcova instrukciju, laikā norija šos vārdus.

Žogins parādīja uz kāpnēm un teica:

— Ko tad jūs gaidāt? Kāpiet augšā!

— Sakiet, lūdzu, — Vera nedroši ierunājās, — vai tiesa, ka vācieši... — Viņa apklusa, nepasacījusi līdz galam.

— Ja nemelš, tad tā ir taisnība, — Zogins atbildēja, šoreiz atklāti pasmīnēdams. — Kas tur ko brīnīties? — viņš piebilda, it kā pats sev jautādams, un noplātīja rokas.

— Kara laiks — var arī ierasties, atļauju neprasījuši, ja spēka diezgan. Piedodiet, kas jūs būtu pēc tautības? — viņš negaidot vaicāja.

— Mēs esam krievi, — Anatolijs steigšus atbildēja.

— Tas ir labi. Bet, ja esat komjaunatnē, neviens jūs nespiež to stāstīt. Vai biedru Kravcovu labi pazīstat? — Zogins iejautājās bez jebkādas pārejas.

— Nē, nē, ko jūs runājat! — Anatolijs aši atbildēja.

— Kur nu! Mēs tikai kopā braucām vilcienā. Sēdējām uz viena sola. Vilcienu vēlāk sabombardēja . . .

— Nu labi, — Zogins noteica gandrīz priecīgi, labprāt piekrizdams tādam apgalvojumam, — reče, arī biedrs Kravcovs stāsta, ka jūs nepazīstot. Nu, un labi, — viņš atkārtoja. — Bet tagad nāciet man līdzi!

Viņš pirmais lēni un smagi sāka kāpt augšā. Pēc brītiņa visi trīs jau bija bēniņos. No vaļā palikušajām durvīm krita plata gaismas josla. Uz grīdas bija siena pabiras. Stūrī atradās lupatu kaudze. Nelielais lodziņš bija cieši aizsists ar dēļiem.

Zogins palaida Anatoliju un Veru sev garām un pats palika stāvam pie durvīm. Tad viņš sacīja:

— Nu tā, jaunie ļaudis, — un šoreiz viņa balss skanēja sausi un lietišķi, — stāvoklis ir tāds. Pagaidām jums būs jāpaliek te. Kad saimniece pārnāks no lauka, atnesīšu ko ēdamu. Nav vajadzīgs, lai jūs kāds redzētu. Tas var nākt par ļaunu gan jums, gan man. Tātad sēdiet te. Ja rodas katla vajadzība, teiksim, iziet sevis pēc, piedauziet ar kāju pie grīdas. Vispār — veltīgi gan troksni neceliet!

— Bet. .. bet vāciešus taču katrā ziņā iznīcinās! — Anatolijs iesaucās.

— Protams, tas ir iespējams, — 2ogins sacīja tapat kā pirmīt — nosvērti, pēc katra vārda apstādamies, — bet der atminēties: sargies pats, tad arī dievs tevi sargas. Turklāt esmu par jums atbildīgs biedra Kravcova priekšā. Saņēmu no viņa stingru norādījumu. Bet Kravcovs ir vērā ņemams vīrs. Jokus nemēdz dzīt.

— Klausieties, — Anatolijs steidzīgi ierunājās un paspēra soli uz Zogina pusi, — gribu jums jautāt. . . jus taču esat šejienietis un jums jāzina .. . vai mūsu karaspēks te ir? Kā tas varēja notikt, ka vācieši ...

Viņš neuzdrošinājās sacīt «ir šeit» un apklusa.

— Par karaspēku nekā nezinu, neesmu redzējis, — 2o gins tūlīt atbildēja. — Bet, kā tas varēja tā gadīties, labāk uzprasiet vāciešiem pašiem. Ja nu tā sanāks .. .

— Vai tiešām jūs domājat... — Vera iesāka no satraukuma aizkritušā balsī.

— Ziniet, jaunkundzīt, labāk lai domā zirgs, — Žogins pēkšņi viņu rupji pārtrauca, — zirgam ir lielāka galva. Par mums domā padomju vara. Kā kuram jādzīvo, kas kuram jādara. Mēs esam pie tā pieraduši. Nu... lai jums labi klājas jaunajā vietā!

Viņš strauji pagriezās, pārkāpa pār slieksni un aiztaisīja durvis. Pēc mirkļa zem viņa smagajiem soļiem iečīkstējās kāpnes.

Kādu laiku Anatolijs un Vera apjukuši stāvēja un klusēja. Pa aiznaglotā loga dēļu spraugām lauzās iekšā šauras gaismas svītras. Acis pamazām aprada ar pustumsu. Anatolijs kaktā parakņājās pa lupatu kaudzi, uzgāja tur cietu, saplēstu matraci un nolika to zemē gar sienu pie aiznaglotā loga.

— Sēdies! — viņš sacīja Verai un pats pirmais nolaidās uz matrača.

Vera tomēr palika stāvam.

— Sēdies! — Anatolijs atkārtoja.

— Vai tev neliekas, ka viņš smīnēja? — Vera izbrīnījusies klusi jautāja.

— Smīnēja? Kurš? 2ogins? Kad?

— Nu tad, kad tu teici, ka vāciešus katra ziņā iznicinās. Un par Kravcovu viņš runāja tā savādi.

— Vai tad viņš ko runāja par Kravcovu? — Anatolijs jautāja, kļūdams uzmanīgs.

— Protams. Vai tiešām tu nedzirdēji?

— Ak jā, par norādījumu, — Anatolijs nomierinādamies sacīja. — Acīm redzot, viņam tikai tāds runas veids .. . Patīk visādi žākstīties, vai kā to teikt... Sēdies taču, ko tu stāvi!

Viņa lēnām noslīga uz matrača un apsēdās, kājas paraudama sev apakšā un ar muguru piespiezdamās pie sienas.

— Vai tev ēst negribas? — Anatolijs jautāja.

— Nē. Un tev?

— Arī ne. Ir gan dīvaini! Pēdējo reizi esam ēduši pirms kādām divpadsmit stundām, ne mazak. Un miegs nenāk?

— Nē.

— Man arī — ne. Nav ne prātā. Bet mēs taču visu nakti esam pavadījuši uz kājām.

— Vai tev nav temperatūra?

— Ko tagad domāt par temperatūru! .. .

Viņi sēdēja un kā norunājuši uzdeva viens otram gluži nenozīmīgus jautājumus, kuriem bija tikai tāls sakars ar visu to, kas notika ar viņiem. Abiem gribējās dzirdēt vienam otra balsi, un abi baidījās no klusuma.

Anatolijs apvaicājās, vai Verai nav auksti, lai gan bēniņos bija karsti un smacīgi, vai skriedama viņa nav savainojusi kājas, vai viņai ir ērti sēdēt un atkal — vai viņai negribas est un gulēt, bet Vera jautāja, vai Anatolijam nesāp galva, vai viņam neceļas temperatūra un vai viņš nevēlas atgulties.

Beidzot tomēr pienāca brīdis, kad šie jautājumi iz sīka, un viņi abi apklusa, baidīdamies skatīties acīs patiesībai.

Kādu laiku viņi klausījās skaņās, kas retumis no tālienes atnāca līdz viņiem, — bērnu balsīs, suņu rejās, ratu rīboņā.

Pirmā neizturēja Vera. Viņa pievirzījās tuvāk Anatolijam un gandrīz čukstus vaicāja:

— Toļa! ... Kā tu domā: ar ko tas beigsies?

Tāda čukstēšana Anatoliju nomāca. Viņš atbildēja demonstratīvi skaļi:

— Ar ko citu tas var beigties? Vāciešus katrā ziņā no šejienes padzīs, ja tas jau nav izdarīts. Esmu pārliecināts, ka no viņiem vairs nav ne smakas pāri palicis. Atceries, tobrīd mežā mēs dzirdējām rūkoņu. Bet tagad? Visapkārt klusums. Esmu pārliecināts, — viņš runāja aizvien možākā un spēcīgākā balsī, — ka tā vispār bijusi maldīga trauksme. Ļaunākajā gadījumā vāciešiem izdevies ar izpletņiem nomest nāvinieku grupu. Lai radītu paniku. Padomā pati: ko gan spēj izdarīt šeit, netāiu no Ļeņingra das, saujiņa vācu kareivju, kuriem visapkārt ir mūsu armija? Viņi taču jau pašā sākumā lemti bojā ejai. Piesardzība, protams, nav par ļaunu, dažas stundas bus te jāpasēž, bet es esmu drošs, ka jau šovakar vai velakais rit no rīta būsim Ļeņingradā.

Vera klusēja, tomēr Anatolijs juta, ka šie vardi izkliedējuši viņas bažas.

— Bet kur varētu būt Kravcovs? — Vera pēkšņi jautāja.

Šis jautājums Anatolijam, ko gandrīz bija nomierinājuši viņa paša vārdi, lika atgriezties satraukuma pilnajā īstenībā. Viņš jau bija aizmirsis Kravcovu, tā uzticēto uzdevumu un nemaz negribēja par to domāt. Viņš pūlējās izdzēst no atmiņas gan baismīgo degošo vilcienu, gan no bailēm prātu zaudējušos cilvēkus, kas veļas leja pa uzbērumu, gan sarunu ar Kravcovu, gan pašu Kravcovu.

Viņam gribējās Veru nomierināt, kaut ko darīt, lai rastu izeju no stāvokļa, kurā viņi bija nonākuši. Tomēr vairāk par visu viņš vēlējās atgūt ierasto līdzsvaru, atkal nokļūt apstākļos, kur vispār nav jaizlemj nekas svarīgs.

Šajos mirkļos Anatolijs vēl nekā skaidri nezināja. Nezināja, vai vācieši tiešām ir tuvu, nezināja, kā nokļūt līdz Ļeņingradai, nezināja, kā vēlāk izturēsies Vera . .

Tomēr vissvarīgākais bija tas, ka Anatolijs vēl nezināja, kāds ir viņš pats. Visu savu apzināto dzīvi viņš bija pieradis sevi uzskatīt par drosmīgu, izturētu, ar vadītāja spējām apveltītu cilvēku. Turpretim tagad, pirmoreiz mūžā nokļuvis bīstamā, sarežģītā situācijā, viņš pēkšņi saprata, ka nespēj neko jēdzīgi izlemt un ilgojas tikai pec tā, lai notiktu brīnums un viss pārmainītos pats no sevis, viss atkal būtu pa vecam, tā, kā jau pierasts .. .

— Kāpēc viņš aizgāja no mums? — Vera atkal jautaja.

— Nu . .. kā es to varu zināt? Varbūt viņam te ir vel citi paziņas.

Bet kāpēc viņš teica, ka mums abiem jāizliekas par svešiniekiem? Nu, gadījuma ...

Anatolijs pārtrauca Veru, lai neļautu viņai teikumu izrunāt līdz galam:

Tikai elementārā piesardzība. Tādos gadījumos vienmēr ir labāk, ja viens ... nevelk sev līdzi otru.

— Un tu domā ... ka tāds gadījums ... ir iespējams?

— Es nekā nedomāju, — Anatolijs sacīja — jau mazliet aizkaitināts. — Tu man jautāji, un es atbildēju.

Vera viņā cieši paraudzījās, un, lai gan Anatolijs pustumsa nespēja saredzēt viņas acu izteiksmi, viņš juta, ka meitenes skatienā ir bailes un pārmetums.

Viņam kļuva kauns. Apskāvis Veru, viņš teica:

— Nevajag uztraukties, nevajag taču! Esmu pārliecināts, ka šis piedzīvojums beigsies laimīgi.

— Tu .. . mani nepametīsi?

Jautājums bija negaidīts. Bet pēc mirkļa Anatolijs jau saprata, ka tagad viņš ir Verai vienīgā cerība, galvenais balsts. Viņam bija Veras žēl, un reizē viņu darīja lepnu apziņa, ka viņam ir tāda liela, izšķirīga nozīme otra cilvēka dzīvē.

Anatolijs apskāva Veru vēl ciešāk un nodomāja, ka nu vairs nekad viņu nepametīs, darīs visu, lai viņu pasargātu no jebkurām briesmām, arī tad, ja tas maksās paša dzīvību. Un, jo vairak viņš par to domāja, jo stiprāk ticēja sev, saviem spēkiem, savai apņēmībai stāties pretim visam, kas varētu viņiem draudēt.

Sīs jūtas piepildīja Anatolija sirdi un beidzot izlauzās uz aru.

— Veročka, mana dārgā, nebaidies ne no kā, es vienmēr būšu kopā ar tevi! — viņš teica, un vārdi paši plūda pāri lupām. — Mēs vienmēr paliksim kopā — gan šeit, gan tur, kad būsim atgriezušies. Tikai tagad esmu sapratis, ko tu man nozīmē! Jā, tev bija taisnība toreiz Beloka menskā, kad tu teici . . . nu, tu taču atceries? . . . Tas ir pareizi, tad es vēl nesapratu, ka mīlu tevi, domāju, ka tas ir tikai ta, uz laiku . . . Bet tagad es zinu, ka manā mūžā nebūs nevienas citas, ka mēs vienmēr paliksim kopā, bet, kad es atradīšos frontē, tu mani gaidīsi un es tev rakstīšu, katru dienu rakstīšu ...

Viņš būtu runājis vēl un vēl, bet šai mirklī aiz durvīm kļuva dzirdami smagi soļi un iečīkstējās kāpnes.

Vera atrāvās no Anatolija, viņš paliecās uz priekšu trauksmainās gaidās un atviegloti uzelpoja, kad atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Zogins.

Pieliecies, lai ar galvu neatsistos pret mazo durvju palodu, viņš ienāca bēniņu telpā un teica:

— Tā . . . atnesu jums ēst. — Zogins nolika uz grīdas māla krūzi un sniedza Anatolijam pamatīgu maizes riku. — Piens un maize. Zemnieku ēdiens. Pusdienas šodien nevārām. Nav laika par tām domāt. . .

Anatolijs klusēdams paņēma maizi.

Vera pacēlās uz ceļiem un nedroši jautāja:

— Vai kaut kas noticis? Esat uzzinājis... kaut ko nelabu?

Zogins atbildējā tikai pēc brīža. Pamīņajies durvīs, viņš sacīja:

— To, jaunkundzīt, grūti pateikt, kā būs uz priekšu. Labu un nelabu katrs saprot citādi. Teiksim, kaķis spēlējas ar peli, kaķim tas ir prieks, bet pelei — bēdu negals. Tā tas ir ar visu pasaulē!

Viņš apklusa.

Ka Vera, tā Anatolijs gaidīja, ka viņš vēl ko sacīs, kaut ko paskaidros, bet Zogins tikai piebilda:

— Tātad — paliek spēkā agrākā noruna. Sēdiet klusu! Ja rodas kāda vajadzība — piedauziet ar kāju pie grīdas. Teiksim — trīs reizes.

Viņš pagriezās un pārkāpa par slieksni, atkal kārtīgi aiztaisīdams durvis. Iečīkstējās kāpnes.

— Dīvaini, — Anatolijs pusbalsī ierunājās, — tas viss ir ļoti dīvaini...

— Ieēd, Toļa! — Vera klusi sacīja.

Viņš atmeta ar roku.

— Nē, katrā ziņā paēd! — Vera uzstāja. — Tā var galīgi zaudēt spēkus. Neaizmirsti, ka esi noslimojies.

Anatolijs paraustīja plecus, negribīgi atlauza no maizes rikas mazu kumosiņu un iebaza to mutē. Maize bija svaiga un garšīga. Pēc ilga laika viņš atkal juta, ka ii izsalcis. Paņēma augsto māla krūzi ar šauru kaklu un iedzēra vairākus malkus. Piens bija silts un saldens. Kādu brīdi viņš ar labpatiku ēda maizi, uzdzerdams virsū pienu.

Kad izsalkums pamazām pierima, Anatolijs atcerējās Veru.

— Tagad ed tu, — viņš teica, sniegdams krūzi, — nu, bez varda runas! . . .

Viņa paklausīgi saņēma krūzi abas rokās, pielika pie mutes un iedzera vienu malku.

Tad nolika krūzi uz grīdas un, it kā vainīga juzdamās, sacīja:

— Negribas, Toļa ... Itin nemaz negribas. Ne ēst, ne dzert.

— Kā nu tā var? Tu taču neesi ēdusi gandrīz veselu diennakti!

Viņa uz to neatbildēja — vai nu nebija nekā dzirdējusi, vai arī viņai tas likās nenozīmīgi.

Beidzot Vera lēnām teica, it kā brīnīdamās pati par saviem vārdiem, par savu uzminējumu:

— Es taču saprotu, ko viņš nupat gribēja teikt... Visu saprotu. Un tu?

Anatolijs nodrebēja. Viņš tikko brīdi bija ļāvies patīkamai sāta sajūtai, un viņam ne par ko negribējās domāt, viņš velējās tikai aizvērt acis, klusītēm sēdēt vai snaust un aizmirst visu pasauli.

— Vai tu gribi teikt, ka ... — Anatolijs iesāka.

— Jā, jā, tieši to es gribu teikt, Toļa, — Vera stingri sacīja. — Šis Žogins kaut ko zina. Es tikai baidījos viņam jautāt atklāti, bez aplinkiem.

—■ Bet... bet kā tas var būt! — Anatolijs izsaucās un pieleca kājās. — Ja nu tiešam . . . viņi... nu, viņi ... — Anatolijs sastomījās, baidīdamies skaļi izrunāt vārdu «vācieši», — ja viņi ir tepat tuvumā, kā šis Žogins var būt tik mierīgs?! Viņš taču ir padomju cilvēks, kolhoznieks, viņam taču tie ir tikpat bīstami kā mums?!

Vera klusēja.

— Nē, tu maldies, — Anatolijs turpināja jau mierīgāk.

— Šim Zoginam ir tikai tāds divkosīgs runas veids. Viņam patīk neskaidri mājieni. Turklāt, man šķiet, viņš mazliet zobojas par mums. Nu, zini, pilsētas jaunieši, pieraduši pie ērtībām . . . Bet viņš ir lauku cilvēks, īsts zemes arajs, ka teica agrāk.

— Sēdies, Toļa, es gribu, lai tu būtu man blakus.

Viņš paklausīgi atkal noslīga uz matrača.

— Man tev kas jāsaka, — Vera svešādi ierunājās.

— Beidzot esmu sapratusi, ko es tagad jūtu. Tā ir ceturtā dimensija.

— Kas? — Anatolijs pārsteigts noprasīja.

— Jā, jā. Neatceros, kur es to lasīju. Varbūt tas bija Herbertam Velsam? Vai ... Tur bija runa par zaļiem vārtiņiem. Puisēns pēkšņi ieraudzīja sienā vārtiņus, legaja pa tiem un nokļuva citā pasaulē. Pavisam citā. Pec tam atgriezās. Bet, kad atkal gribēja nokļūt tai otrajā pasaule, vārtiņu vairs nebija. Nekā nebija.

— Nesaprotu, kāds tam sakars ... — Anatolijs izbrīnījies iesāka, bet Vera viņu pārtrauca:

— Kā tu to nesaproti? Tas taču ir tik vienkārši! Tātad ši otrā pasaule pastāv. Bija un ir. Vienmēr ir bijusi. Kaut kur blakus. Pavisam citāda. Tikai tur, stāstā, tā ir gaiša un laba. Bet mēs neesam nokļuvuši tajā pasaule. Un šķiet, ka mūsu pasaule, nu, tā pasaule, kurā mēs dzīvojam visu laiku, arī atrodas kaut kur blakus, bet ieiet tajā nav iespējams. Nav ne sienas, ne žoga, tomēr atgriezties nevar.

Anatolijs paraustīja plecus un īgni sacīja:

— Atradusi laiku, kad filozofēt. Sī pasaule, tā pasaule ... Es tev teicu, ka pavisam drīz būsim Ļeņingradā.

— Tu tam tici?

— Rimsties! — Anatolijs iesaucās un atkal pieleca kājās. Viņam gribējās ar vārdiem, ar kustībām izkliedei, padzīt no jauna uznākušās bažas. Viņš sāka straujiem soļiem staigāt no viena gala uz otru, un zem kājām viņam čabēja siens.

— Paklau! — Anatolijs beidzot sacīja, apstādamies pretim Verai un apzinādamies, ka nespēj pārvarēt bailes, kas mācas virsū. — Ja tu domā ... ja esi pārliecinātā, ka . .. viņi var ierasties šeit, tad mums kaut kas jādara! ... Ir taču muļķīgi sēdēt te un gaidīt, kamēr ... 11u, kamēr viņi atnāks, saproti — muļķīgi! — Viņš runāja skaļi un dusmīgi, it kā viņi tur atrastos Veras dēļ un viņa butu vainīga, ka viņiem tā jāslapstās. — Es nedomāju te slēpties kā pele alā, Tā taču ir tīrā aplamība: būt pavisam tuvu Ļeņingradai un . ..

— Vai tu ierosini iet? — Vera viņu pārtrauca.

— Jā, protams! Tūlīt pat!

— Bet uz kuru pusi mēs iesim? Pa labi vai pa kreisi? Varbūt taisni?

— Mēs taču neesam mazi bērni! Te dzīvo cilvēki, mēs varam paprasīt ceļu.

— Bet ja mēs nokļūsim ... pie viņiem?

Mirkli Anatolijs iedomājās baismīgu ainu — tuvojas svešos formas tērpos ģērbušies cilvēki ar ieročiem rokas, un viņam šķita, ka viņš dzird runājam vāciski. Viņš aplaizīja sausās lūpas.

— Ko lai mēs darām? — Anatolijs jautāja vājā balsī.

— Sēdies, Toļa! — Vera sacīja. — Es taču teicu, ka man vajadzīgs, lai tu atrastos blakus. Apsēdies un noliec galvu man uz ceļiem, nu, noliec, man tā būs labāk.

Viņš nometās līdzās un nolika galvu viņai uz ceļiem. Verai svārki bija saplēsti, un Anatolija vaigs pieglaudās pie viņas kailās kājas. Vera uzlika roku viņam uz galvas un sāka lēnām bužināt matus.

— Gan būs labi, Toļa, gan būs labi, — viņa atkārtoja vienmuļā, iežūžojošā balsī, un siltā āda, kurai viņš pieskārās ar vaigu, Veras balss, vārdi, ko viņa teica, nomierināja Anatoliju.

— Mums jāsagaida nakts, — Vera sacīja paklusi un tik mierīgi, it kā teiktu kaut ko tādu, kas pats par sevi saprotams. — Ja nu mēs ejam, tad labāk tumsā. Un varbūt līdz tam laikam viss būs jau noskaidrojies ... Esmu pārliecinātā: drīz atnāks Žogins un pavēstīs, ka visapkārt ir mierīgi un mēs varam iet ārā.

— Tu pati netici saviem vārdiem, — Anatolijs sacīja, lielākoties tāpēc, lai pamudinātu viņu runāt.

— Nē, nē, es ticu! Vai tad es nesaprotu, ka tu uztraucies manis dēļ, tikai negribi to rādīt? Es zinu, ka bez manis tu būtu pavisam mierīgs. Toreiz vilcienā tiešām bija par ko uztraukties: mēs taču varējām aiziet bojā. Bet tagad? ... Nu, pasēdēsim vēl stundu, divas stundas, un būs cauri...

Viņa runāja un runāja, klusām atkārtodama nomierinošus vārdus, un Anatolijam sāka mākties virsū snaudiens.

Viņš juta briesmīgu nogurumu, lielu smagumu kājās un aizvēra acis ...

Anatolijs pamodās it kā no spēcīga, iekšēja grūdiena. Rija pavisam tumšs.

— Vera! — viņš skaļi iesaucās, pēkšņa nemiera sagrābts.

— Klusāk! — Vera atbildēja.

Viņš strauji piecēlās pussēdus, pastiepa roku un pieskārās viņas plecam. Viņa sēdēja, ar muguru cieši pie sienas piespiedusies.

— Rudas . . . biju iesnaudies, — Anatolijs neapzināti ierunājās klusākā balsī. — Bet tu? Vai ari tu gulēji?

— Jā, — Vera čukstus atbildēja. — Klausies! ...

Un tad viņš izdzirda rūkoņu. To pašu dobjo, metālisko, urdzošo rūkoņu, ko bija dzirdējis jau meža. Tā bija tāla un nāca it kā no zemes dzīlēm.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami, kā pamiruši, baidīdamies kustēties.

Un tad viņi izdzirda šāvienus. Sākumā tie sprakšķēja tālumā, bija līdzīgi jaungada eglites plaukšķeņu sprādzieniem. Pagāja vēl kāds brītiņš, un kaut kur sāka bērt ložmetējs, tikai sākumā viņi nesaprata, kas tas tāds ir, unar sasprindzinātu uzmanību klausījās šai tarkšķēšanā, šai troksnī, kas bija līdzīgs ātrai jo ātrai bungu rīboņai.

Pēkšņi starp dējiem, ar kuriem bija aizsists logs, parādījās gaismas svītras. Tās izskatījās nevis pēc dienas gaismas, bet drīzāk gan pēc sarkanā zīmuļa švīkām.

Anatolijs un Vera saspringuši, kā hipnotizēti raudzījās šajās svītrās, kamēr tās apdzisa, bet pēc mirkļa jau parādījās citas, šoreiz zaļas, un kaut kur tālumā atkal sākas tāda kā atra jo ātra bungu rībināšana.

Pēkšņi Anatolijs metās pie loga un, ieķēries kādā dēlī, sāka to plēst nost.

— Ko tu dari, Toļa, kāpēc?! — Vera iesaucās un satvēra Anatoliju aiz pleca, pūlēdamās viņu dabūt nost no

loga

— Man jaredz, man jāredz! — Anatolijs atkartoja, mēģinādams nokratīt no pleca Veras roku. Viņš ar spēku gribēja atraut kādu dēli un, kad tas mazliet pakustējās, iebāza pirkstus spraugā, aplauza nagus, nobrāza rokas asiņainas un vilka dēli uz savu pusi. Beidzot dēlis padevās, Anatolijs rāva to vēlreiz, tas čīkstēdams atnāca vaļa, un logā radās plata sprauga.

Viņi pieplaka pie spraugas un kā sastinguši raudzījās ainā, kas viņiem pavērās. Debesīs lēnām kāpa aizvien augstāk sarkanas un zaļas svītras, šķita, kaut kas neredzams ar milzīgu zīmuli tās ievelk tumšajā debess malā.

— Kas tas ir, Toļa, kas tas ir? — Vera čukstēja viņam pie pašas auss.

Anatolijs klusēja. Arī viņš nezināja, kas tas ir, nekā tāda agrāk nebi ja redzējis.

Šai mirklī viņi izdzirda jaunu troksni, it kā tālu debesīs būti^1 pārsprādzis milzīgs gaisa balons, un pēkšņi visu apspīdēja balta, rēgaina gaisma.

Tagad viņi redzēja ielas otrā pusē koka mājas ar tumšiem, no iekšpuses rūpīgi aizsegtiem logiem, saulgriezes dārziņos, aku ar vindu, mežu, kurā varēja saskatīt katru koku ...

Anatolijs un Vera atlēca nost no loga, jo viņiem šķita, ka arī viņi tāpat redzami no visam pusēm, kā redzamas šīs mājas, aka, spainis, kas karājas pie gaisā saslējušās vindas, koki mežā, bet šai mirklī gaisma pie debesim apdzisa, viss iegrima tumsā, atkal bija dzirdami tāli šāvieni un dobja, metāliska rūkoņa.

Tie ir viņi, To]a, tie ir viņi! — Vera čukstēja, cieši piekļaudamās Anatolijam.

Viņš mēģināja savaldīties un teica:

— Kāpēc viņi? Varbūt tie ir mūsējie!

Ne . .. nē, tie ir viņi, — Vera atkārtoja, ar pūlēm izrunādama vārdus.

Anatolijs atkal sāka klausīties. Bet tagad pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Vairs nedzirdēja ne tanku rūkoņu, ne šāvienus.

— Nu redzi, — Anatolijs sacīja, tik tikko spēdams saglabāt pamācošo toni, — viss norimis. Droši vien mūsējie pašlaik beidz šos likvidēt. ..

Vera neatbildēja. Joprojām viņa cieši turēja Anatolija roku un vilka viņu sev klāt, baidīdamās kaut vai uz mirkli zaudēt viņa tuvuma sajūtu.

Pilnīga klusumā aizritēja vēl divas, trīs, piecas minūtes.

Šajās ilgajās, bezgalīgajās minūtēs gar Veras acīm aizslīdēja visa viņas dzīve. Tā bija īsa, ne ar ko neievērojama pavisam ikdienišķas padomju meitenes dzīve, bet tagad Verai tā likās ļoti neparasta, gaiša, priecīga un tikpat neatsaucama kā bērnība, kā milzīgā, ugunīs un spožos vizuļos mirdzošā egle Pionieru pilī... Un viss, ko viņa bija darījusi tai lieliskajā dzīvē, kura pēkšņi bija kļuvusi lula un neaizsniedzama, lai gan Vera to bija dzīvojusi vel vakar, tagad ieguva dziļu jēgu. Pionieru sanāksmes un komjauniešu sapulces, arī tās, kas agrāk Verai bija likušās garlaicīgas, maznozīmīgas, tagad atmiņā viņai šķita ļoti svarīgas, tik svarīgas, ka bez tām viņa nemaz nebutu varējusi iztikt. Institūta mācību spēku sejas, mājas, kurās viņa bija dzīvojusi, rūpīgi salocīta, pēc tipogrāfijas krāsas smaržojoša avīze, kas nolikta tēvam uz jau uzklāta brokastgalda, Pirmā Maija un Oktobra svētku demonstrācijas, viļņu šūpotā laiva, kurā stāvēja Anato lijS( — tas viss Verai atmiņā slīdēja garām saraustīta secībā, tomēr ārkārtīgi spilgti.

Tad viss sajuka, zaudēja asumu, palika tikai neskaidras kontūras, gluži kā atmiņas par tikko redzētu, bet gandrīz jau aizmirstu sapni, ko atsaukt prātā ir veltīgas pulēs. Un, lai gan krāsas ir izplūdušas, lai gan pabālējusi tik spilgta, tik koši zaļā zāle, pelēkā dūmakā ietinusies dzidra, bezgalīgā debess zilgme, tomēr sapnī redzētais vēl ir tava acu priekšā kā neskaidra vīzija un aicina tevi uz šķietami tik tuvo, bet varbūt uz visiem laikiem zaudēto pasauli. Verai pašreiz tada pasaule bija dzimtā Ļeņingrada. Tā viņai tēlojās kā milzīgs kuģis, kas peld baltā naktī, torņu smailes bija tā masti, krastmalas — klāji, un tas attālinājās aizvien vairāk un vairāk.

Tad viss izgaisa, visu aizsedza tumsa, un Verai šķita, ka tagad tūkstošiem neizpētītu kilometru viņu šķir no tās pasaules, kurā viņa bija dzīvojusi. Kā tajā atgriezties, uz kuru pusi iet? Ja to varētu zināt!

Bet viņa nezināja. Verai likās, ka no tas dzīves, kas viņai vienīgā ir pieņemama, viņu šķir akla siena un tagad ar pagātni saglabājusies tikai viena dzīva saite — Anatolijs.

— Vai tu zini, kas tas bija? Nu, tas dažādās ugunis debesīs? — Vera beidzot jautāja.

— Nē. Droši vien kādi norunāti signāli.

— Bet man tagad šķiet, ka šīs ugunis bija no tās pasaules... nu, no tās neredzamās pasaules, kas atrodas mums blakus ... Toļa! — Viņa pēkšņi vēl ciešāk pievilka Anatoliju sev klāt. — Man visu laiku liekas, ka mes nekad, nekad vairs tajā neatgriezīsimies!

— Apklusti!

— Nē, es neklusēšu! Varbūt šīs ir pēdējas stundas, pat pēdējās minūtes, kad mēs esam kopā! Kāpēc tu liec man klusēt? Klusu sēdēt un gaidīt? Kāpēc?

— Ko tad tu gribi... — Anatolijs iesaka, bet Vera viņu pārtrauca:

— Nē, nē, nesaki nekā, klusē, runāšu es, tikai es... Man tev tik daudz kas jāsaka, tik daudz . . . Vēlos, lai tu zinātu, ja mums nebūs lemts palikt kopa — nu, nebūs lemts, — ka tu biji man visdārgākais, vismīļākais cilvēks, un mana lielākā kļūda ir tā, ka es baidījos no savas mīlestības, baidījos no tevis, neticēju, ka atnāks mana laime, bet tagad man ir žēl, žēl sevis, un es visu laiku sev jautāju, kāpēc es, kāpēc es, kāpēc . . .

Viņa .gribēja vēl ko teikt, bet šai mirklī klusums uzreiz izgaisa, pēkšņi visapkārt sāka tarkšķēt un sprakšķēt.. .

Anatolijs metās pie loga un, pieplacis pie spraugas, ieraudzīja, ka pa ielu garām mājai joņo motocikli, ceļu apgaismodami ar spožām ugunīm, un uz tiem sēž cilvēki pelēkzaļos, nepazīstamos formas tērpos, galvās — bruņu cepures.

— Tie ir viņi, Vera, tie ir .. . vācieši! — Anatolijs šausmas iekliedzās, atlēca nost no loga, aizskrēja pie sienas un, piespiedies pie tās ar muguru, palika stāvam kā sastindzis.

. „Viņš nespēja aptvert, cik ilgi bija atradies tādā stingumā — minūti, desmit minūtes, pusstundu. Tikai pēc kāda laika viņš skaidri izdzirda skaļus vāciešu saucienus kaut kur lejā, motociklu sparkšķus un bērnu raudas.

Aizritēja vēl kāds bridis, un vācu valoda kļuva dzirdama turpat blakus, tad — klauvējieni pie lejas durvīm, troksnis, soļu dimdoņa, kāpņu čīkstēšana.

Pēkšņi durvis plaši atvērās, gaišs baterijas stars apžilbināja Anatolijam acis, viņš tās piemiedza un, kad atkal atvēra, ieraudzīja, ka turpat blakus — pāris soļu no viņa stāv cilvēki ar kaskām galvā.

Tas, kas stāvēja vistuvāk, pavērsa gaismas staru uz Veru. Viņa sēdēja, sarāvusies čokurā, tikai galva bija atmesta atpakaļ; gaismas stars aptaustīja viņu, skraidīdams no kailajām kājām uz seju, no sejas — atkal uz kājām, un tas šķita kā ass, griezīgs asmens. Kāds vācietis iesmējās, tad viņi sāka runāt visi reizē, un šī runāšana saplūda kopā svešā un biedējošā rēkoņā; pēc tam vācietis, kas atradās vistuvāk, — varen garš vīrs platiem pleciem atdeva bateriju blakusstāvētājam un sāka ātri iet uz Veras pusi.

Neapzinādamies, ko dara, Anatolijs metās aizšķērsot vācietim ceļu, bet tas pat nepaskatījies ar kājas spērienu atsvieda viņu sāņus, un viņš sāka vāļāties pa grīdu, aiz sāpēm smakdams nost.

Tad Anatolijs iekliedzās un, pārvarēdams briesmīgas sāpes cirkšņos, piecēlās kājās, bet divi vācieši tūlīt satvēra viņu, atlieca atpakaļ rokas un suka vilkt uz durvju

pusi.

.. . Viņu vilka pa ielu, pec tam rausus uzrava pa kokgriezumiem greznotu divpakāpienu lieveni un iegrūda istabā.

Spilgtas gaismas apžilbināts, Anatolijs sakumā piemiedza acis, bet, kad atkal tās atvēra, ieraudzīja sev taisni pretim pie sienas galdu, aiz kura sēdēja garš, gaišmatains vācietis karavīra drēbēs. Uz tukšā galda bija nolikta cepure ar augstu virsu. Viņam abās pusēs stāvēja citi vācieši tādos pašos formas tērpos.

To redzēdams, Anatolijs piemirsa Veru. Vienā acumirklī viņu pilnīgi paņēma savā varā naids pret vāciešiem un reizē bailes no viņiem, savas nevarības un neaizsargātī bas apziņa un doma, ka nedrīkst padoties, ka jāizstrāda noteikta izturēšanās līnija.

Un tūlīt kāds neliels, resns, vasarraibumains vācietis Anatolijam teica:

— Kāpt trīs soļi!

Anatolijs sākumā nesaprata, ka tas attiecas uz viņu, un palika stāvam uz vietas. Nākamajā mirklī kāds no mugurpuses viņu spēcīgi pagrūda, viņš ātri ietenterēja dziļāk istabā un pakrita, nesasniedzis tas vidu.

Celties! — kliedza vasarraibumainais vācietis.

Anatolijs lēnām piecēlās. Viņa skatiens nejauši apstājas pie cepures, kas vienīgā atradās uz tukšā galda. Tā likās neticami liela, gandrīz vai dzīva, sabozusies, uzpūtusies būtne, kaut kas līdzīgs krupim. Šī cepure Anatoliju tikpat kā hipnotizēja, un viņš vairs nespēja no tās novērst skatienu.

— Skatīties uz majora kungs! — atkal iebļāvās vasarraibumainais vācietis.

Tas notika tieši tai mirklī, kad Anatolijs, sasprindzinājis redzi, pūlējās saskatīt emblēmu, kas slēpās zem augstu uzslietās cepures virsas, un beidzot ari saskatīja — ērgli ar kāškrustu nagos, tāpēc viņš neizpildīja pavēli tūlīt un uzreiz nesaprata, kurš no klātesošajiem ir majors. Bet ilgi prātot viņam neļāva. Kāds, kas stāvēja aiz muguras, pastiepa roku un, palicis zem Anatolija zoda platu plaukstu, ar strauju kustību pasita viņa galvu uz augšu.

— Oficieris pie galda ir majors Danvics, — teica vasarraibumainais, rūpīgi izrunādams katru vārdu. — Viņš tev pavēl runāt tikai patiesība. Citādi — nošaušana. Saprot? Nošaušana!

Šie vārdi Anatolijam likās nākam no tālienes. Izņēmums bija tikai viens vārds: nošaušana. Tas nodārdēja kā pērkons. Pirms maza brītiņa Anatolijs — gan neskaidri, gandrīz neapzināti vēl bija domājis par to, kā viņam noturēties, nezaudēt cieņu tagad, kad viņš nokļuvis aci pret aci ar ienaidnieku, kā palikt tādam, kādu viņš sevi agrāk bija iztēlojies briesmu brīdī, bet pašlaik visu citu nomāca bailes. Anatolijs saprata, ka tūlīt viņu nogalinās, ka drīz visam pienāks gals, ka viņa vairs nebūs pasaulē.

— Nē, nē! — viņš skaļi iesaucās. — Es runāšu patiesība! Es runāšu patiesība! — viņš atkārtoja, pats nemaz nemanīdams, ka kropļo vārdus tāpat kā vasarraibumainais vācietis.

Šis vācietis noliecās pie virsnieka, kas sēdēja aiz galda, un viņam kaut ko klusi pasacīja. Virsnieks atbildēja, galvu nepagriezdams.

— Tu zini, kas šis cilvēks? — vasarraibumainais atkal pievērsās Anatolijam.

Anatolijs apjucis pārlaida skatienu vāciešiem, kas stāvēja pie galda.

— Skatīties tur! — vasarraibumainais pavēlēja un pastiepa garu rādītājpirkstu.

Anatolijs pagriezās un ieraudzīja Kravcovu. Viņš stāvēja pie sienas netālu no durvīm, balstīdamies uz tās pašas nūjas, ko Anatolijs toreiz mežā viņam bija nolauzis. Kravcova seja bija asiņaina. Uz mirkli viņu skatieni sastapās, un Anatolijam šķita, ka Kravcovs raugās viņā draudzīgi, pat uzmudinoši smaidīdams. Pāris soļu no Kravcova pie pašām durvīm stavēja Žogins, garās rokas nolaidis uz leju, — tās sniedzās gandrīz līdz ceļiem.

Anatolijs atkal pievērsa skatienu Kravcovam un pēkšņi sajuta atvieglojumu, apzinādamies, ka Kravcovs it kā atbalsta viņa alkas saglabāt dzīvību, pavēl viņam palikt dzīvam, lai notiek kas notikdams.

Vēl pirms brīža Anatolija apziņā bailes bija jaukušās kopā ar kaunu par to, ka viņš nespēj, ka nav viņa spēkos šīs bailes uzvarēt, bet tagad viņa domas sāka darboties apbrīnojami skaidri. Viņš gribēja dzīvot, katrā ziņā dzīvot. Anatolijam šķita, ka viņš nokļuvis briesmīgas — mitras un tumšas akas dibenā, bet augstu jo augstu redzams mazs zilu debesu stūrītis. Debesis bija, tās pastāvēja, un Anatolijs bija gatavs rāpties augšā pa sirdīgajām, gļotām un pelējumu klātajām akas sienām, lai tikai tiktu tām tuvāk. Viņš bija ar mieru lūgties, lūgties pazemīgi un dedzīgi. . . Un Anatolijs par to nekaunējās, jo viņu no kauna paglaba apziņa, ka viņš sadarbojas ar Kravcovu, ka Kravcovs tādu rīcību atzīst par pareizu.

Viņš atkal pagriezās pret galdu, bet šai mirklī majors, kas bija pie tā sēdējis, piecēlās un panāca uz priekšu. Viņš bija gara auguma, ar Joti tievu, cieši apjoztu vidukli. Majors lēnām tuvojās Anatolijam. Vasarraibumai nais sekoja majoram pa pēdām. Divi kareivji, kas stāvēja pie sienas, pacēla melnus automātus. Vasarraibumainais atkal pagrieza Anatoliju ar seju pret Kravcovu. Tagad viņi stāvēja viens otram pretim, bet majors un tulks atradās mazliet iesānis.

— Tu zini šis cilvēks? — tulks jautāja un ar pirkstu parādīja uz Kravcova pusi.

— Mēs . . . mēs satikāmies vilcienā ... — Anatolijs neskaidri atbildēja, — kopā braucām ... nejauši sagadījāmies.

Viņš nedroši ielūkojās Kravcovam acīs, un viņam atkal šķita, ka tās skatās līdzjūtīgi, pat it kā uzmudinādamas.

— Jā, jā, vilcienā, — Anatolijs tagad stingri atkārtoja.

— Kad sākās uzlidojums un vagons aizdegās, mēs bēgām prom no turienes. Velak mežā saskrējāmies. Pavisam nejauši.

Pēkšņi Anatolijs juta, ka viņam kļuvis viegli runāt.

— Vai tu zin, kas viņš ir? — tulks atkal jautāja un atkal pastiepa garo pirkstu, rādīdams uz Kravcovu.

— Piķis viņu zina, kas šis tāds ir! — Anatolijs nevilcinādamies atbildēja un nobrīnījās, cik dabiski un nepiespiesti skan balss.

— Mežā, jūsu labdzimtība, viņi visi bija kopā, — pēkšņi ierunājās Zogins, kas līdz tam bija klusējis, un paspēra soli uz priekšu. — Visi kopā, — viņš atkārtoja.

— Šie divi un skuķis.

— Nu, protams, — Anatolijs steidzās viņu pārtraukt,

— es jau arī teicu, ka mēs visi kopa braucām . . .

— Kas ir skuķis? — skarbi noprasīja vasarraibumainais, atkal pievērsdamies Anatolijam.

Šai mirkli viens no vāciešiem, kas bija atvedis Anatoliju, piegāja pie tulka un smaidīdams kaut ko pačukstēja. Arī tulks pasmaidīja un klusi izsaucās: «Oho!» Bet Anatolijs to visu redzēja kā miglā, viņš domāja tikai par to, kā iestāstīt vāciešiem, ka viņš runā patiesību.

— Mēs iepazināmies vilcienā, vilcienā iepazināmies, es jau teicu, — Anatolijs atkārtoja, — bet vēlāk kopā bēgām projām. Mēs . ..

Anatolijs aprāvās gandrīz pusvārdā — viņu atkal sagrāba bailes: nav taču zināms, ko pratināšanas laikā teiks Vera, vai viņa atcerēsies, ka agrakā pazīšanās ar Anatoliju ir jānoliedz.

— Turpināt! — vasarraibumainais pavēlēja.

— Jā, jā, protams, — iztapīgi sacīja Anatolijs, ko bija iedrosminājusi atļauja runāt. — Biju brīvdienās aizbraucis uz Belokamensku — saprotiet? Bet meiča — viņu sauc par Veru — arī bija tur, saprotiet? Agrāk mēs viens otru gan nepazinām, sapazināmies tikai vilcienā . . . vagons, saprotiet, bija ar cilvēkiem bāztin piebāzts, un gadījas, ka mēs sēdējām uz viena sola ...

— Kas tu ir?

— Es? Esmu students, parasts students, — Anatolijs steigšus atbildēja. — Mācos Ļeņingradā, institūtā, trešajā kursā ...

— Boļševiks? Komjaunietis? — viņu pārtrauca vasarraibumainais.

— Nē, ko jūs runājat! — Anatolijs iesaucās.

Vasarraibumainais kaut ko pasacīja majoram, tas atbildēja, tad piegāja pie Anatolija un, viegli pieskāries viņam pie pleca, teica:

— Labi.

Šis vārds Anatolijam likās visjaukākais, visvairāk kārotais no visiem vārdiem, kādus viņš jebkad bija dzirdējis. Viņam rādījās, ka zilo debesu stūrītis, kas vēl pirms brīža bija licies nesasniedzams, kļuvis tuvāks.

Bet viņš maldījās. Majors, kas nupat bija vēlīgi paplikšķinājis pa plecu, pēkšņi ar delnas virspusi iesita Anatolijam pa pazodi un kaut ko ātri nobēra, tikpat kā noķērca.

— Majora kungs apgalvo, ka tu melo, — tulks teica. — Tu esi viena banda ar šo čekist. Tu esi viņa palīgs.

— Bet es . . . bet es . . . Kurš ir čekists? — Anatolijs izmisīgi iesaucās. Viņš baidījās no nāves, un šis bailes viņa izsaucienam piešķīra neviltotas neizpratnes un bezpalīdzības nokrāsu.

Tad atkal ierunājās Zogins. Līdz šim viņš rāmi bija stāvējis pie durvīm un abās rokās turējis saņurcītu cepuri. Zogina nošļukušie pleci un iztapīgi noliektā galva, tas, kā viņš ar lielajiem, resnajiem pirkstiem ņurcīja cepuri, kuru viņš turēja uz vēdera, — visa šī poza Anatolijam bija kaut kas jauns, agrāk dzīvē nepamanīts. Tikai teātrī klasiskajās lugās viņš bija redzējis līdzīgus cilvēkus, kas stāv, lūk, tādā pazemīgā pozā, — vecus, pirmsrevolūcijas laiku zemniekus, kuri atnākuši lūgties muižnieka lielkungu . .. Un, lai gan Anatolijs bija ļoti uzbudināts, viņš nevilšus, neapzināti ievēroja šo dīvaino, teatrālo Zogina pārvēršanos.

— Tātad jus, jaunekli, nepazīstat Kravcova biedru? — Zogins teica klusā, saldenā balsī. — Bet mums gan viņš ir labi pazīstams. Visu mūžu viņu atminēsimies. No tās reizes, kad viņš sēdināja mūs ratos un ar viņa svētību mēs devāmies tālā ceļā. Desmit gadi pagājuši, bet mēs neesam to aizmirsuši. . .

Viņš paraudzījās nekustīgajā Kravcovā un turpināja:

— Bet vai tu, pilsoni priekšniek, nolādētais politpār valdniek, to atminies? Kā mūsu sievas vaimanāja, kā mazi bērni ratiem pakaļ skrēja? — Viņa balss kļuva spēcīgāka un skaļāka: — Vai atminies, kā tu rokas man sasēji, kad gribēju ar cirvi tev likties virsū, kā pavēlēji manu mantu stiept ārā no mājas un vākt prom uz kolhoza sētu?

Viņš žņaudzīja cepuri tik stipri, ka vēnas viņa rokās piemilza, un paspēra soli uz Kravcova pusi.

— Halt! — majors uzsauca, un Zogins palika stāvam.

Anatolijs viss drebēja. Viņš ar šausmām saprata, ka

starp Kravcovu un šo neganti nikno bārdaini pastāv briesmīgs, neremdināms naids, ka šis naids kaut kā skar arī viņu un viņa stāvokli padara vēl bezcerīgāku. Šai mirklī viņš atkal saskatījās ar Kravcovu.

Tagad asiņainajā Kravcova sejā cik necik redzamas bija vienīgi acis, un tās raudzījās Anatolijā tāpat kā pirmīt — stingri, it kā uzmudinādamas. Un tad, pievērsies vasarrai bumainajam, Anatolijs sāka raudat un, reizreizēm atņemdamies, sauca:

— Bet, virsnieka kungs, virsnieka kungs, ticiet taču, ticiet man, es nemeloju, es nemeloju, es nekā nezināju par

šo cilvēku, pirmoreiz viņu satiku vilciena! Un, ja viņš ir čekists, es viņu ienīstu, saprotiet, es nemaz nevaru būt ar viņu uz vienu roku, viņi taču nošāva manu tēvu, es nemeloju, es runāju patiesību, patiesību, tikai patiesību! . ..

Majors nesaprazdams palūkojās tulkā un, kad tas sāka ātri bērt vāciski, izbrīnījies parava uz augšu uzacis.

Beidzis tulkot, vasarraibumainais vācietis atkal pievērsās Anatolijam.

— Kad nošāva tavu tēvu? — viņš strupi jautāja, skatīdamies Anatolijam taisni acīs.

— Saprotiet, saprotiet, — Anatolijs teica, vēl joprojām šņukstēdams, — es to nevaru skaidri pateikt. Bet es to zinu, krusttēvs man izstāstīja, tas bija revolūcijas laikā. Liekas, astoņpadsmitajā gadā .. . Viņu apsūdzēja sazvērestībā ... virsnieku sazvērestībā ... Es uzaugu bērnu namā ... es .. .

— Tavs uzvārds? — vasarraibumainais viņu pārtrauca, runādams tikpat skarbi un draudīgi kā agrāk.

— Avilovs, Avilovs! — Anatolijs steigšus atbildēja. — Es jums parādītu arī dokumentus, bet man viss palika vilcienā, bija taču uzlidojums, viss sadega . ..

— Interesanta situācija, — vasarraibumainais tagad ierunājās pieļāvīgāk, it kā savā nodabā. Tad viņš sāka majoram kaut ko ātri stāstīt vācu valodā. Tas klusēdams noklausījās, pēc tam pateica dažus aprautus teikumus.

— Majora kungs runā, ka tu visu melo, — vasarraibumainais teica, — tu esi jauns čekist!

— Nē, nē! — Anatolijs iekliedzās. — Es ienīstu čekistus, esmu gatavs viņus nosist, es nevaru būt čekists, es ...

Viņš apklusa, nespēdams vairs atrast vārdus.

Majors un tulks kaut ko runāja viens ar otru.

«Par ko, par ko viņi runā?» šausmu nomākts, Anatolijs sev jautāja atkal un atkal. «Kāpēc man šie vardi ir sveši? Es taču institūtā mācos vācu valodu, tomēr nekā nesaprotu! Mans dievs, viņi droši vien grib mani šaut nost! Kā ir vāciski «nošaut?» Rādās — erschiessen.» Viņš sāka klausīties vāciešu sarunā, mokās un šausmās gaidīdams, vai netiks izrunāts šis briesmīgais vārds, tomēr visi vārdi bija sveši.

Un pēkšņi viņš sarāvās kā dzelts. Majors pateica tieši šo vārdu. Ja, jā, viņš teica — erschiessen! Tas nozīmēja, ka viņu nošaus. Nekavējoties, tūlīt! ...

— Klausies, — vasarraibumainais vācietis sacīja, — mēs darīsim mazs pārbaudījums. Tu runā, ka esi cara virsnieka Avilova dēls?

— Jā, jā!

— Ienīsti cilvēkus no čekas?

— Ienīstu!

— Tad vācu armija dod tev labu iespēju atmaksāt par tēvu. Nošauj šis cilvēks!

To teikdams, vasarraibumainais attaisīja vaļā revolvera maksti, kas viņam karājās labajā pusē pie jostas, izvilka pistoli un smaidīdams sniedza Anatolijam. Viņš gandrīz neapzināti to paņēma, un daudz netrūka, ka būtu to nometis zemē. Pistole bija ļoti smaga, ar garu stobru un platu, rievotu rokturi.

Anatolijs nobijies paraudzījās uz pistoli, pēc tam — uz vasarraibumaino. Vācietis, acīm redzot, bija pārpratis viņa skatienu un paskaidroja:

— Tas ir parabellums, vācu ierocis. Automāts. Nekas nevajag darit. Nospiež pirksts un — puf!

Viņš pastiepa uz Kravcova pusi rādītājpirkstu un reizē noknakšķināja ar mēli.

Anatolijs stāvēja kā sasalis, ar abām rokām turēdams smago, auksto pistoli. Tikai tagad viņš beidzot saprata, ko no viņa prasa. «Nē, nē, nekad!» Anatolijs domās izsaucās. «Jādara kas cits, pavisam cits, pistole jāpavērš pret šo majoru un jānospiež gailis.» Bet tai pašā mirklī viņš atcerējās, kas ar viņu notiks, ja viņš to izdarīs. Un viņam gribējās nosviest pistoli un bēgt, mesties ārā pa durvīm vai izlēkt pa logu, vienalga, kā, bet bēgt projām.

Tomēr nebija kur bēgt. Pie durvīm stavēja kareivji, logs bija ciet.

Anatolija piere aprasoja aukstiem sviedriem, kad viņš iedomājās, ka jau gulētu zemē miris, ja būtu spēris kaut vienu soli sāņus.

— Schnell! — majors skarbi uzkliedza Anatolijam, tikpat kā ar pātagu uzcirzdams.

Anatolijs stulbi raudzījās uz priekšu, vēl vienmēr turēdams pistoli nolaistā rokā.

Majors pateica vairākus teikumus vāciski, vasarraibumainais tūlīt pievērsās Anatolijam un sacīja:

— Tu ir nejauks melis. Tu nav cara virsnieka dēls.

Majora kungs pavēlēja ņemt pistole atpakaļ. Tevi — nošaut! Dod!

Viņš pastiepa roku.

— Nē, nē! — Anatolijs iekliedzās, spēji pakāpdamies atpakaļ — tālāk no pastieptās rokas. Un, pats neapzinādamies, ko dara, strauji pacēla pistoli krūšu augstumā un pagriezās pret Kravcovu.

Šai mirkli Kravcovš atmeta atpakaļ galvu un aizsmakuša, ķērcošā balsi sacīja:

— Nu šauj, draņķi, šauj! Es nemaz nezināju, ka tu esi tāds baltgvardu palieka! Šauj, izdzimteni! Nobeidz mani, nolāpītais mīkstčauli!

Anatolijs ar šausmām klausījās šajos vārdos. Tie bija visnicinošākie, visaizvainojošākie vārdi, kādos varēja nosaukt padomju cilvēku. Anatolijam šķita, ka viņam sit pa seju ar tievu pātagu, kas pāršķeļ ādu. Viņam nodarīja fiziskas sāpes katrs vārds, ko Kravcovš, likās, nevis izrunāja, bet izspļāva. Viņam gribējās kliegt tūlīt, ne mirkli negaidot, kliegt, ka tie ir meli, salti meli, ka viņš nekad nav bijis un nebūs baltgvardu izdzimtenis, ka viņš ir godīgs padomju cilvēks un komjaunietis . .. Tomēr Anatolijs tūlīt nobijās no šīs vēlēšanās, jo mēģinājums to piepildīt būtu beidzies ar viņa nāvi. No pārsteiguma apstulbis, pirmajā brīdi viņš aizmirsa pat to, kas viņam bija teikts mežā. Pēc mirkļa sapratis, ka Kravcovš turpina spēli — briesmīgu spēli uz dzīvību un nāvi un ka šai spēlē slēpjas iespēja glābties, Anatolijs tūlīt uzelpoja vieglāk. Viņš stāvēja, turēdams rokā paceltu, pret Kravcovu vērstu pistoli, bet Kravcovš tikai runāja un runāja:

— Gļēvuli, zaķapastala, baidies pirkstu pakustināt! Būtu man dota tāda iespēja, es tevi nobeigtu arī bez pistoles! Nu, ko tu gaidi, mīkstčauli, pretīgais izdzimteni? ...

«Ko man darīt, kā man jārīkojas, kā?!» Anatolijs domāja, deniņos viņam pulsēja asinis, un, pats to nemanīdams, viņš aizvien ciešāk un ciešāk žņaudza pistoles rokturi, instinktīvi juzdams, ka tajā slēpjas glābiņš. Bet Kravcovš nerimās. Viņš aizmeta projām nūju, paspēra soli uz Anatolija pusi, piedurknē noslaucīja asinis no sejas un turpināja vēl niknāk:

— Nu, nobeidz mani, nospied gaili, tev taču pavēl to darīt! ...

Grīļodamies viņš paliecās uz priekšu — līkas, Ivilīl nokritis zemē — un ielūkojās Anatolijam tieši acīs. Skatieni sastapās, un Anatolijam šķita, ka Kravcova acīs ar uztūkušiem, puspievērtiem plakstiem, ar zilumiem un nobrāzumiem visapkārt kaut kur dziļumā slēpjas mēms lūgums.

Bet viņš nelūdzās dzīvību. Anatolijs nodomāja, ka Kravcovs ar acīm, ar pārsistajām, cieši sakniebtajām lupām grib viņam teikt: «Šauj, nu šauj taču, To]a, nebaidies! Citas izejas nav. Tā vajadzīgs. Es tev pavēlu to darīt. Nebaidies, šauj!»

Šai brīdī Anatolijs ar vienu aci pamanīja, ka majors, kas stāv mazliet nomaļus, lēnām attaisa maksti un izņem mazu pistoli ar spīdīgu perlamutra rotājumu. Viņš pagrieza to pret Anatoliju un skaļi uzsauca:

— Schnell! . . .

Tai .pašā mirklī Anatolijs piemiedza acis, roka viņam sāka drebēt, un nemērķēdams, nezinādams, kur šauj, viņš izmisīgi nospieda pistoles gaili.

Norībēja šāviens, atsitiens bija tik spēcīgs, ka Anatolijs nosvieda pistoli zemē.

Atvēris acis, viņš ieraudzīja Kravcovu ar plati izplestām kājām guļam uz grīdas. Anatoliju sagrāba šausmas, kad viņš paskatījās guļošajā cilvēkā. Viņš nejuta, neapzinājās nekādu sakaru starp nupat norībējušo šāvienu un to, ko tagad redzēja, tomēr novērsās no Kravcova un sāka glāžainām acīm raudzīties kaut kur taisni uz priekšu, baidīdamies noliekt galvu.

— Slikti šauj! — vasarraibumainais nobļāva, un šoreiz vācieša vārdi izraisīja Anatolijā īstu prieku. «Es viņu neesmu nonāvējis, neesmu nonāvējis, pat ievainojis neesmu!» Anatolijs domās iesaucās, juzdams, ka ap sirdi kļūst priecīgāk un vieglāk. «Kravcovs nokritis cita iemesla dēļ, varbūt saļimis aiz noguruma un sāpēm, bet es tur neesmu vainīgs, es neesmu!»

Šai mirklī ierunājās Žogins:

— Atļaujiet man, jūsu labdzimtība! Es to pratīšu . ..

Atbildi negaidīdams, viņš piegāja pie Anatolija, paņēma nokritušo parabellumu, nez kāpēc to saudzīgi noslaucīja krekla apakšā, nesteigdamies notēmēja guļošajam Kravcovam galvā un izšāva.

Pirmoreiz pēc desmit dienām, kas bija aizritējušas nepārtrauktās kaujās, pirmoreiz kopš tā brīža, kad ģenerāļa Hepnera tanku divīzijas un motorizētās divīzijas ielauzās Krievijā, majoram Arnimam Danvicam un viņa kareivjiem bija jāapstājas — jāuzkavējas panīkušā sādželē, kas nav atzīmēta nevienā no Vāci cijā izgatavotajām štābu kartēm.

Priekšā — Pleskava. Bet Danvica tanki, automašīnas un motocikli jau atrāvušies gan no Hepnera galvenajiem spēkiem, gan no savām benzīna cisternām. Degviela Danvica mašīnās iet uz beigām, viņu kaitina šī piespiestā atpūta, tomēr jāgaida vien ir . ..

Un tā nu viņš sēž pie galda bijušajā kolhoza «Sarkanais stars» kantorī.

Viņš ir viens. Nakts. Istabas logi rūpīgi aizsegti ar kareivju segām: krievu aviācija laiku pa laikam uzlido šim rajonam. Uz grīdas svaigs asiņu plankums: pagājis pavisam neilgs laiks, kopš kāds zemnieks, bijušais kulaks, vāciski — der Grossbauer, nošāva čekistu; līķi tikai nesen iznesa no istabas. Visās malās mētājas saplēsti saraksti, sadriskātas kantora grāmatas, ko izņēmuši no galdiem un nometuši uz grīdas Danvica automātisti. Pie sienas Staļina ģīmetne, kuru vācu kareivis sadurstījis ar nazi.

Pie kantora durvīm un logiem stāv sargi. Danvics sēž pie galda, noliecies pār biezu burtnīcu. Pirmajā lappusē pagaidam uzrakstīts tikai datums. Tā ir dienasgrāmata.

Blakus nolikta pildspalva.

Danvics vispirms grib sakārtot domas. Grib atcerēties visu, kas noticis kopš tā brīža, kad viņš saņēma pavēli ierasties pie ģenerālfeldmaršala Ritera fon Lēba, kas komandē armiju grupu «Ziemeļi».

... Toreiz ģenerālfeldmaršala štābs vēl atradās vācu zemē, Austrumprūsijā, dažus kilometrus no padomju robežas, bet liels štāba autobuss, kas bija nokrāsots aizsarg krāsā, apgādāts ar radiostaciju, garu galdu karšu izklā šanai, mīkstiem krēsliem un guļamkabīni, jau stāvēja netālu no štāba ēkas. Uz šo autobusu pavēlnieks bija nodomājis pārcelties divas stundas pirms karadarbības sākuma.

Lai gan Danvics feldmaršalu ne vienreiz vien bija re

dzējis Hitlera pieņemamajā istabā, personiski viņš to nepazina un sevišķas simpātijas nejuta pret šo augstprātīgo karavadoni. Nekādu taustāmu iemeslu tam nebija. Viņu tikai ietekmēja tā klusā, ar neuzticēšanos jauktā skaudība, ko nacionālsociālistu aprindas juta pret vecajiem kadru virsniekiem.

Tiesa, tadai neuzticībai nebija nekādu svarīgu iemeslu, jo ģenerāļi ne tikai atbalstīja fīrera plašos, vērienīgos plānus, bet bija arī daudz darījuši, lai viņš tiktu pie varas. Tomēr gadījās, ka šie prūšu aristokrāti, kas nāca no bagātām ģimenēm, pulkveži un ģenerāļi, kuru tēvi un vectēvi arī bija bijuši pulkveži un ģenerāļi, atļāvās ironiskas piezīmes par Hitleru un viņam tuvākajām aprindām. Šie ķeizara laiku virsnieki savā sirdī bija neapmierināti, ka tagad viņus komandē cilvēks, kam nav slavenu radu rakstu, bijušais jefreitors. Vai tad kāds no viņiem ticēja, ka fīreram piemīt tādas pašas militārās spējas kā Fridriham Lielajam, Napoleonam un Moltkem kopā.

Fīrera aģentūra tomēr strādāja nevainojami, un tā nu ģenerāļu kurnēšana laiku pa laikam kļuva zināma tiem, kuru pienākums bija to zināt.

Tas nacistu aprindās arī izraisīja mazliet piesardzīgu attieksmi pret kadru ģenerāļiem, lai gan viņi fīreram kalpoja ar sirdi un dvēseli.

Riters fon Lēbs piederēja pie vecās formācijas militārajiem darbiniekiem, tomēr tas viņu nekavēja ne tikai piedalīties Hitlera militāro plānu izstrādāšanā, bet arī kļūt par vienu no šo plānu realizēšanas vadītājiem. Rietumu frontē fon Lēbs bija komandējis armiju grupu, viņa vārds bija saistīts ar Mažino līnijas pārraušanu, par ko viņš tika apbalvots ar Bruņinieka krustu (patiesībā nekāda pārraušana gan nebija notikusi — vācieši bija šo līniju tikai apgājuši).

Tieši šo apstākļu dēļ fon Lēbs tika iecelts par armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieku; šai grupai Hitlers bija uzdevis straujā triecienā no Austrumprūsijas ieņemt Baltiju, tur nemaz neapstāties un sadarbībā ar somu armiju vispirms sagrābt savās rokās, bet pēc tam noslaucīt no zemes virsas Ļeņingradu.

Garais, kalsnais, kustībās mazliet gausais, sešdesmit gadus vecais feldmaršals bija ne tikai pieredzējis karavīrs, bet arī tīri labs diplomāts.

201

19271

Šis cietsirdīgais, valdonīgais cilvēks, kam nepavisam nebija vienalga, kāda ir viņa reputācija vadošajās nacistu aprindās, bija smalki izpētījis Hitlera raksturu. Viņš zināja, ka jebkurš augstākais virsnieks, kas fīrerā izraisījis kādas aizdomas, pazūd no skatuves. Lielā dzīves pieredze un pēdējo septiņu gadu novērojumi viņam lika secināt, ka vecos ģenerālus, kad viņi kā uzticami pavalstnieki būs padarījuši savu daļu nacistu plānu realizēšanā, pakāpeniski izspiedīs jauno militāro darbinieku paaudze — tādi ka Models, Rommels, Šerners un, protams, Jodls, kas jau pašā sākumā savu dzīvi saistījuši ar nacionālsociālismu.

Riters fon Lēbs to saprata ļoti labi. Taču, vācu militārista loģikas mudināts un apstulbots, viņš nelokāmi gāja pa ce|u, kādu viņam noteica šī loģika.

Tomēr fon Lēbs bija arī piesardzīgs. Uzzinājis, ka viens no jaunajiem Hitlera adjutantiem, kā stāsta, fīrera mīlulis, kaut kāds majors Danvics atsūtīts uz viņa komandētās armiju grupas štābu, viņš uzskatīja par vajadzīgu kaut ko darīt.

Fon Lēbarn gandrīz nebija šaubu, ka šis Danvics štābā pildīs fīrera okšķera pienākumus.

Protams, viņu varētu uzpirkt, ieceļot štābā samērā augstā un samērā maz bīstamā amatā. Tomēr ziņas, ko fon Lēbs bija saņēmis par Danvicu, liecināja, ka šoreiz nav darīšana ar kārtējo nacistu karjeristu, ko visvairāk interesē dienesta pakāpes, ordeņi un sava paša drošība, bet, tā teikt, ar idejisku cilvēku, kas ir pārliecināts par nacionālsociālisma doktrīnu neapstrīdamību un turklāt ir neapšaubāmi drošsirdīgs. Fon Lēbarn bija ziņots, ka no amata štābā Danvics atteicies, aizbildinādamies ar Jodia štāba doto solījumu uzticēt viņam bataljona komandēšanu, kad sāksies iebrukums Krievijā.

Parastajos apstākļos kaut kāda majora liktenis nekad nebūtu interesējis militāro darbinieku, kam ir tik augsta dienesta pakāpe, kāda bija fon Lēbarn.

Bet šis bija sevišķs gadījums . . . Fīrera sadomātajā karagājienā izšķirsies arī paša fon Lēba liktenis . . .

Iepazinies ar Danvica personisko lietu, kurā bija spožs viņa politiskās uzticamības raksturojums un lieliskas militārās atestācijas, fon Lēbs izlēma viņa turpmāko likteni, un tā nu majors tika izsaukts pie pavēlnieka.

Uz Danvica nacistisko sveicienu atbildējis ar nevērīgu

saliektas rokas mājienu un noklausījies viņa īso ziņojumu par ierašanos, fon Lēbs kādu brīdi klusēja, viņu pētoši aplūkodams. «Tā, tā,» feldmaršals domāja, «šis jaunais cilvēks izskatās ļoti efektīgs. Labs augums, lieliska stāja. Ja seja nebūtu mazliet parupja un tajā netrūktu rētu, ko atstājuši divkaujās gūti ievainojumi, viņu viegli varētu noturēt par manu jaunības laiku virsnieku, kas cēlies no labas prūšu karavīru ģimenes ... Starp citu, viņam piemīt tieši tas, kas sevišķi augstu tiek vērtēts mūsdienās: blondi mati, smags zods, plānas lūpas, tēraudpelēkās acis raugās vērīgi, nemirkšķinādamās. Nu labi, sāksim ...»

— Esmu nolēmis, — fon Lēbs ierunājās, dažus soļus paiedams uz Danvica pusi, — uzticēt jums, major, svarīgu uzdevumu.

Jaunie, blāvi spīdīgie zābaki mazliet čīkstēja, kad feldmaršals gāja pa parketu. Šaurie stulmi cieši apņēma kājas. Fon Lēbs apstājās dažus soļus no Danvica un apklusa, it kā vēlēdamies redzēt, kādu iespaidu uz majoru atstājuši viņa vārdi.

Bet arī Danvics klusēja. Viņš stāvēja nekustēdamies, aiz lakotā naga pieturēdams cepuri, kas bija uzlikta uz saliektas rokas. Vērīgi, acis nemirkšķinādams, Danvics raudzījās feldmaršala sejā un centās paturēt prātā viņa ārieni — garu, šauru seju, tumšus lokus ap aukstām, pelēkām acīm, divas dziļas rievas, kas sākas deguna abās pusēs un beidzas gandrīz pie zoda, nelielas ūsas, cietinātu, žilbinoši baltu apkaklīti, kas mazliet paceļas virs formas svārku apkakles, blāvi mirdzošu Bruņinieka krustu.

Fon Lēbam bija patīkami, ka jaunais virsnieks ir tik savaldīgs, ka nesāk teikt skaļas frāzes par savu uzticību fīreram un Lielvācijai, pat nenoklausījies, kādu uzdevumu viņam grib uzticēt.

Feldmaršals, kuru traucēja nesen ieliktie mākslīgie zobi, pašķobīja lūpas un teica:

— Neslēpšu, ka uzdevums ir ne tikai svarīgs un godpilns, bet arī stipri bīstams. Vai jums šai sakarā nekas nav sakāms?

— Nē, ģenerālfeldmaršala kungs, — Danvics īsi atbildēja.

— Ļoti labi, — tikpat īsi noteica fon Lēbs un pēc mirkļa piebilda: — Iesim pie kartes!

Viņš pirmais piegāja pie sienas, kurai bija aizvilkti priekšā smagi aizkari, un strauji parāva auklu ar kuplu pušķi gala. Aizkari atvērās uz abām pusēm, atsegdami lielu pie sienas piestiprinātu karti, uz kuras bija melnas bultas gan taisnas, gan izliektas.

— Šeit, — feldmaršals sacīja, pielikdams pie kartes rādītājpirkstu un ar garu, smailu nagu, kas mazliet saliecās, pavilkdams pa vienu no bultām, — šeit ir parādīts mūsu karaspēka grupas galvenā trieciena virziens. Mūsu frontes sektorā galvenie krievu spēki ir koncentrēti Lietuvā, Latvijā un Igaunijā.

Fon Lēbs uz mirkli pievērsās Danvicam, kas stāvēja viņam aiz muguras, pārliecinājās, ka tas uzmanīgi raugās karte, un turpināja:

— Mēs pārrausim aizsardzības līnijas Baltijas kara apgabalā, ko boļševiki dēvē par īpašo apgabalu . ..

Viņš brītiņu klusēja, tad, pārlicis pirkstu uz platas, melnas bultas, kas, veidodama pusloku, liecās no Vācijas robežas uz dienvidaustrumiem, bet pēc tam strauji pagriežas uz ziemeļiem, atkal ierunājās, šoreiz — skaļākā balsī:

— .. . Pēc tam, reizē dodami arī triecienu no dienvidiem, mes nokļūsim pie šīs pilsētas, ko sauc par Ostrovu. Es sašķelšu daļās padomju karaspēka grupējumu, kas atrodas pierobežā, tad atgriezīšu nost visu, kas koncentrēts Baltija. Ieņēmuši Ostrovu un pēc tam Pleskavu, mēs iegūsim brīvu operatīvu telpu, lai dotu triecienu Ļeņingradai. Mēs to ieņemsim, nemaz neapstādamies! ...

Viņš pagriezās pret Danvicu.

— Vai jums saprotams šis nodoms, major?

Bet majors klusēja arī tagad.

«Kāpēc viņš nerunā?» fon Lēbs sev jautāja. Tagad viņam virsnieka klusēšana vairs nepatika. Viņš nodomāja, ka šim Danvicam galva droši vien vairāk piebāzta ar nacionālsociālistu doktrīnām nekā ar taktikas zināšanām. Šis virsnieks nemaz neprot domāt operatīvās mākslas kategorijās. Bet Riteram fon Lēbam šeit ir trīsdesmit divas izlases divīzijas, vesela gaisa flote!

Viņš klusēja, sevī skaizdamies, ka stāsta par saviem nodomiem kaut kādam majoram. Bet šai brīdī Danvics ierunājās.

— Es zinu, ģenerālfeldmaršala kungs, ka Oslrovas rajonā ir Staļina līnija. Mēs to sadragāsim ar tanku tarānu ... — viņš sacīja, joprojām kā apburts raudzīdamies kartē. — No Pleskavas līdz Ļeņingradai mums būs atlicis vairs tikai trīssimt kilometru ... Atkal tarāns — un Ļeņin grada tiks ieņemta!

Pēkšņi viņš strauji pagrieza galvu uz fon Lēba pusi un iesaucās:

— Tas ir lieliski izdomāts!

Emocionāla reakcija uz augstākās pavēlniecības plāniem, lai gan tā bija pozitīva, ierindas virsnieka mute skanēja netaktiski un fon Lēbam bija nepatīkama. Tomēr vienlaikus viņa patmīlībai glaimoja neviltotā sajūsma, kas bija jūtama Danvica vārdos. Viņš ievēroja arī to, ka Dan vics, acīm redzot, ir pamatīgi izstudējis turpmākās darbības rajona karti, zina par Staļina līniju un samēra precīzi nosaka attālumu no Pleskavas līdz Ļeņingradai. Tomēr fon Lēbs nekādi neparādīja savu gandarījumu un tīšam sausi sacīja:

— Izdarīt šo pārrāvumu uzdots ģenerālpulkveža Hep nera ceturtajai tanku grupai.

Un atkal apklusa. Klusēja arī Danvics. Pirms brīža viņš bija pārliecināts, ka tūlīt uzzinās, kāpēc feldmaršals viņu izsaucis. Bet tagad? . .. Kāds tam visam sakars ar viņu? Tik tiešām — fon Lēbs nevar būt viņu izsaucis tāpēc, lai uzzinātu viņa domas par šiem plāniem. Pat tad, ja fīrers būtu turējis solījumu un licis feldmaršalam saprast, ka Danvicam viņš dāvā sevišķu uzticību, pat tad būtu muļķīgi pieļaut, ka tāds slavens karavadonis nolaidīsies tik zemu, ka sāks savus nodomus apspriest ar nieka majoru.

Tāpēc Danvics klusēja. Domās viņš jau bija sevi izrājis par dedzīgo izsaucienu, kas neatbilda militārās subordinā cijas garam, tomēr saprata, ka feldmaršals tāpēc vien nebūs mainījis savus nodomus, kas skar viņu, Danvicu.

— Vai jūs, major, nenojaušat, kāpēc esmu pavēlējis jums ierasties? — fon Lēbs jautāja, gluži kā Danvica domas lasīdams.

— Nē, ģenerēlfeldmaršala kungs! — Danvics noteikti atbildēja un piemetināja: — Katrā ziņā tā ir man goda parādīšana, ko neesmu pelnījis.

— Jūs gaida vēl lielāks gods, — fon Lēbs sacīja, apvaldīdams tikko jaušamu smīnu. — Esmu pavēlējis ģenerālim

Hepneram izveidot priekšējo vienību, grupu, kuras uzdevums būs ieņemt nocietināto rajonu Krievijas iekšienē — pie Ostrovas. Šai vienībai būs visi nepieciešamie transportlīdzekli, tanku apakšvienības, spridzinātāji un liesmu metēji. Man jāizlemj, kam uzticēt šīs vienības komandēšanu . . .

Danvicam bija jāliek lietā visa pašsavaldīšanās, lai saglabātu nesatricināmi mierīgu sejas izteiksmi un neļautu izsprukt pirmajiem vārdiem, kas iešaujas prātā.

Viņa sirds bija gaviļu un sajūsmas pilna. Viņš taču jau saprata, skaidri saprata, par ko ir runa.

Uz laiku būdams piekomandēts karaspēka grupas «Ziemeļi» štābam, gaidīdams, kad viņam piešķirs apsolīto bataljonu, Dan vies visas šīs dienas bija lūdzis dievu, nē, nevis dievu, jo nacionālsociālistu partija reliģiozitāti neatbalstīja, bet to augstāko būtni, kurā iemiesots seno tei toņu gars, tie noslēpumainie spēki, kas vada katru fīrera soli, lai viņam, Danvicam, tiktu dota iespēja izdarīt varoņdarbu Lielvācijas labā. Un tagad . ..

— Jūs klusējat? — fon Lēbs jautāja, veikli ielikdams acī monokli un raudzīdamies Danvicam tieši virsū.

— Kad vācu armijas virsnieks stāv sava ģenerālfeld maršala priekšā, tam ir tiesibas tikai atbildēt uz jautājumiem un izpildīt viņa pavēles, — Danvics atteica izslējies, līdz pēdējai iespējai sasprindzinājis muskuļus.

— Labi, — fon Lēbs sacīja, tikko manāmi paraustīdams uzaci. No acu dobuma izkritušais monoklis palika karājamies melnā zīda auklā. Aizlicis rokas aiz muguras un mazliet atmetis atpakaļ galvu — šaurais, gluži kā aptēstais zods tāpēc likās vēl smailāks, —"fon Lēbs sacīja lēnām, katru vārdu uzsvērdams: — Major Danvic, vai esat gatavs uzņemties šīs vienības komandēšanu?

Danvics aši aplaizīja sausās lūpas un atbildēja:

— Es to uzskatīšu par lielu godu, ģenerālfeldmaršala kungs.

Fon Lēbs viegli pamāja ar galvu un teica:

— Tādu atbildi es arī gaidīju. Jums būs jādodas pie ģenerāļa Hepnera un jāsaņem no viņa turpmākās pavēles. Ejiet! . . . Tomēr — vēl ne. Atvadoties gfibu jums sacīt, dažus vārdus, lai jums būtu zināms arī tas, ka Ļeņingradas ieņemšanu mūsu fīrers izvirzījis kā pirmo uzdevumu grandiozajā cīņā, līdz kuras sākumam vairs atlicis tikai nedaudz stundu. Vienībai būs milzīga nozīme jau militāro operāciju sākuma posmā. Tikpat ka ar zobenu mes saskaldīsim galvenos ienaidnieka spēkus, bet nocietinātajā rajonā jūs pavērsiet tālāku ceju karaspēka dajām, kas piedalās pārrāvuma operācijā. Vai jūs apzināties, cik liela ir jūsu atbildība?

— Mana dzīvība pieder fīreram un Lielvācijai, — Danvics atbildēja, domādams vienīgi par to, lai tikai ar kādu nepārdomātu vārdu vai kustību nedotu feldmaršalam ieganstu grozīt lēmumu.

— Mēs visi esam gatavi atdot dzīvību par fīreru un Lielvāciju, — fon Lēbs pamācoši sacīja, drusciņ saraukdams biezās uzacis.

Brīdi viņš klusēja, viegli pašūpodamies — mazliet paceldamies uz pirkstgaliem un nolaizdamies uz pēdas, un tad teica:

— Man ir zināms, ka jūs baudāt fīrera uzticību. Jums būs iespējams vēlreiz pierādīt, ka esat tādas uzticības cienīgs. Šīs operācijas sekmes pavērs jums, jaunam virsniekam .. . neierobežotas perspektīvas.

Danvics gribēja atbildēt, ka viņam jau pati fīrera uzticēšanās ir visaugstākais apbalvojums, bet tūlīt saprata, ka fon Lēbs viņa vārdus var iztulkot nepareizi. Tāpēc viņš neatbildēja nemaz.

Feldmaršals vēlreiz pētoši aplūkoja Danvicu no galvas līdz papēžiem un sacīja:

— Izpildiet pavēli, major! Vēlu panākumus!

. . . Kad Danvics bija atstājis kabinetu, fon Lēbs kādu brīdi raudzījās uz durvīm, aiz kurām tikko bija pazudis majors. Feldmaršals bija apmierināts ar sevi. Dzīvodams intrigu pasaulē un nemitīgu aizdomu atmosfērā, zinādams, ka ģenerāli pastāvīgi tiecas izkalpoties un iemantot Hitlera labvēlību, fon Lēbs saprata, ka personiska operatīva uzdevuma uzticēšana majoram iziet ārpus, tā teikt, parastajiem rīkojumu ietvariem. Protams, viņš uzskatīja par (oti nozīmīgu šo nodomu ieņemt nocietinājumus tik dziļā pārrāvumā un tātad par ļoti svarīgu arī to, kas tādu vienību komandēS. Laikam gan cilvēku, kas kandidē uz šo amatu, viņš jebkurā gadījumā būtu izsaucis pie sevis, lai iegūtu par viņu pats savu priekšstatu.

Šoreiz viņš tomēr ņēma vērā arī citus diezgan svarīgus

apstākļus. Fon Lēbs negribēja turēt savā štābā fīrera atsūtītu okšķeri. Ieceldams Danvicu par parasta bataljona komandieri, viņš varbūt noskaņotu pret sevi šo majoru. Turpretim, ieceldams viņu par pārrāvuma grupas priekšējās vienības komandieri, fon Lēbs viņam deva godpilnu anratu un reizē arī aizvāca viņu tālāk no štāba. Būdams caur un cauri karavīrs, viņš tomēr saprata, ka Hepnera un tā avangarda daļu panākumi daudzējādā ziņā noteiks Ļeņingradas ieņemšanas plāna realizēšanu vispār un tātad arī feldmaršala Ritera fon Lēba likteni. Viņš nekad nebūtu par tādas vienības komandieri iecēlis virsnieku, par kuru nebūtu drošs.

Izpētījis Danvica personisko lietu un noklausījies savus adjutantus, kuriem bija uzdots jauno majoru novērot, fon Lēbs secināja, ka viņš neizdarīs kļūdu, ja uzticēs vienības komandēšanu šim, pēc visa spriežot, spējīgajam, aukstasinīgajam un arī drošsirdīgajam cilvēkam.

Ja operācija būs sekmīga, Danvics saņems apbalvojumus, jaunu, augstāku amatu. Un, tos saņemdams, viņš katrā ziņā atcerēsies, kuram par tiem visvairāk jāpateicas. Bez šaubām, majors vēl ne vienreiz vien uzturēsies Hitlera galvenajā mītnē. Fon Lēbam likās ļoti svarīgi, ka tur būs cilvēks, kam viņš pavēris ceļu uz karjeru.

Bet ja nu Danvicam nelaimēsies un viņš ies bojā? .. . Nu, ko tur teikt — karš paliek karš. Nav grūti atrast vienībai jaunu komandieri. It vienkārši — viņa štābā būs par vienu Danvicu mazāk ...

... Un tā nu pagājušas desmit dienas. Desmit dienas no . tā laika, kad Danvicu bija izsaucis fon Lēbs. Desmit dienas no tā laika, kad pēc ģenerālpulkveža Hepnera pavēles tika izveidota motorizētās divīzijas priekšējā vienība, kurai bija piekomandētas arī divas tanku rotas, ložmetējnieki uz motocikliem, papildus piešķirtas automašīnas ar lielgabaliem un mīnmetējiem. Vienībā bija arī liesmu metēji tanki un spridzinātāji.

Desmit dienas no tā laika, kad Hepners bija Danvicam uzdevis pēc robežaizsardz.ības līnijas pārraušanas iet tikai uz priekšu un pēkšņā triecienā ieņemt placdarmu nocietinātajā rajonā, kas atrodas pie Ostrovas.

Un visas šīs desmit dienas un naktis — nepārtrauktas, asiņainas kaujas, kurās piedalījās gan Hepnera galvenie spēki, gan Danvica vienība.

Tas, ko vācieši pārāk augstā stilā dēvēja par Staļina līniju, rakstīdami avīzēs, ka tā esot grūtāk ieņemama nekā Mažino un Mannerheima līnija kopā, patiesībā bija daļēji demontētas aizsardzības būves uz vecās robežas. Pēc 1940. gada padomju pavēlniecība tās jau uzskatīja par mazak svarīgām. Visas pūles tika veltītas nocietinātu rajonu izbūvei pie jaunās robežas ar Vāciju, trijās Baltijas republikās, kas bija iestājušās Padomju Savienībā. Dabiski, tik īsā laikā nevarēja pilnībā izbūvēt jaunos nocietinātos rajonus, un 1941. gada 22. jūnijā tie vēl nebija gatavi. Vācu pavēlniecība to ļoti labi zināja.

Salauzuši pierobežā dislocētā padomju karaspēka pretošanos atsevišķos mezglos (šis karaspēks kopš rīta bija pakļauts spēcīgai artilērijas ugunij un vācu aviācijas triecieniem), 22. jūnija pievakarē ģenerālpulkveža Hep nera ceturtās tanku grupas motorizētie korpusi jau atradās ziemeļrietumos no Kauņas, bet ģenerāļa Zota komandētais trešās tanku grupas karaspēks forsēja Nemunu, izmantodams to, ka nodevīgā uzbrukuma pārsteigtās padomju karaspēka daļas nebija paguvušas uzspridzināt tiltus.

Majora Danvica priekšējā vienība, kas nāca no dienvidaustrumiem, tūlīt iegāja pārrāvuma vietā. Danvics visiem spēkiem lauzās uz Ostrovas rajonu, uz savu mērķi, un arī sasniedza to. Jūlija sākumā viņam izdevās ieņemt vairākus betona bunkurus šai nocietinātajā rajonā. Lielākajā daļā bunkuru nebija ne ieroču, ne garnizona. Padomju karaspēks, kas atkāpās no Baltijas, un rezerves, kas steidzās uz šo rajonu no citām vietām, vēl nebija paguvušas tur izveidot aizsardzības līniju.

Danvics varēja sev teikt, ka uzdevumu viņš spoži izpildījis. Taču, kad bija nobraukti vēl daži kilometri Pleska vas virzienā, viņam neatlika nekas cits kā apstāties. Degviela tankos un automašīnās gāja uz beigām. Radio-gramma uz Hepnera štābu bija nosūtīta, un Danvics nu varēja atvilkt elpu, kamēr ieradīsies benzīna cisternas.

Priekšējā vienība tomēr bija apstājusies ne tikai degvielas trūkuma dēļ. Pareizāk sakot, pats šis trūkums bija izskaidrojams ar apstākļiem, ko nebija paredzējis ne majors, ne tie pulkveži un ģenerāļi, kas ar galvenajiem spēkiem mazliet lēnāk nāca aiz Danvica vienības.

Kara otrajā nedēja aizlauzies līdz betona nocietinājumiem, ko krievi kādreiz bija uzcēluši uz robežas ar Baltijas valstīm, Danvics nešaubījās, ka ieņems šos nocietinājumus straujā triecienā. Pa radio pārraidītās aviācijas izlūkziņas liecināja, ka šai rajonā nav vērojama lielāka padomju karaspēka kustība. Katrā ziņā izlūkošanas dati atjāva secināt: ja padomju karaspēka dajas, kas ar kaujām atkāpjas no Baltijas, arī nodomājušas nostiprināties šajos betona dotos, tas tomēr neizdosies, jo Danvica vienība savā straujajā reidā jau aizsteigusies priekša. Vienība bija sasniegusi nocietināto rajonu agrāk nekā padomju karaspēks, kas atkāpās no robežas. Un nez vai bojševiku ģenerāļi maz paredzēja izmantot šos vecos dotus. Varbūt tagad viņiem bija cits nodoms — visus atlikušos spēkus koncentrēt Ļeņingradas tiešai aizstāvēšanai.

Lai nu kā tas bija, bet, kad Danvica ceļā parādījās pirmās nelielās aizsardzības būves, kurās nevarēja būt vairāk kā pieci seši krievu kareivji, viņš šo šķērsli uzskatīja par maznozīmīgu un bija pārliecināts, ka ar pretinieku tiks gala vienā paņēmienā. Nekādas Stajina līnijas pagaidām nebija.

Danvica pašpaļāvība vēl vairāk nostiprinājās, kad — sev par lielu prieku — viņš pārliecinājās, ka pirmajos bunkuros nekā nav. Pāris metru biezajās dzelzsbetona kārbu sienās bija redzamas tukšas ambrazūras.

Pārsēdies no štāba autobusa kādā tankā un jau pilnīgi atmetis piesardzību, pa pusei izlīdis no tanka lūkas, lai labāk varētu novērot tanku, bruņumašīnu un motociklu kustību, Danvics deva komandu strauji doties uz priekšu. Viņa vienība nostājās kolonnā.

Un tieši tai brīdī kāds attāls bunkurs, kas arī bija licies tukšs, pēkšņi atklāja niknu ložmetēja uguni uz motociklistiem, kuri vairs nemaz nepiesargājas.

Danvics redzēja, kā krīt no segliem motociklisti, kā, zaudējušas vadību, mašīnas bezjēdzīgi metas uz visām pusēm, izdzirda pret sava tanka bruņām atsitamies lodes. Viņš steidzīgi aizcirta ciet lūku un pa radio pavēlēja izvērst kaujas ierindu.

Lamādams sevi par bezrūpību, kas bija maksājusi dzīvību kādiem desmit motociklistiem, no niknuma zaudē

dams savaldīšanos, Danvics pavēlēja izšaut uz nolādēto bunkuru vairākus tanku lielgabala šāviņus.

Bunkurs apklusa. Danvics sprieda, ka ar to ir tikts galā un saujiņa krievu kareivju, ja arī nav nonāvēti, tad vismaz ir zaudējuši kaujas spēju. Viņš pavēlēja divām bruņumašīnām piebraukt dotam pavisam klāt.

Dots joprojām klusēja. Bet, tiklīdz kareivji pameta bruņumašīnas, lai aplūkotu būvi, viņus tikpat kā nopļāva jaunas, niknas ložmetēja kārtas.

Danvics vēroja šo ainu binoklī. Ar savu tanku viņš jau bija devies dziļāk vienības kaujas ierindā. Šis notikums, kas ilga tikai dažas minūtes, viņu ļoti pārsteidza, un viņš sāka lādēties. Ceļa sazarojumā stāv tāds vientuļš bunkurs, un nekādi nevar tikt tam garam! Kreisajā pusē — motorizētai kolonnai neizbraucams mežs, labajā — nebeidzami muklāji.

Stāvoklis bija nejēdzīgs, pazemojošs, un Danvics jau zaudēja pacietību. Pēc visa spriežot, cilvēki, kas atradās bunkurā, nevarēja cerēt uz atbalstu no ārienes. Tuvējais mežs klusēja, tātad padomju karaspēka daļu tur nebija. Klusēja arī citi doti, kas, pēc izlūku ziņām, atradās ziemeļrietumos no šī ceļa sazarojuma. Iespējams, ka arī tie bija tukši — tāpat kā tie bunkuri, kurus Danvica vienība jau bija atstājusi aiz muguras, bet varbūt to garnizoni tikai nogaidīja, kad vienība būs piebraukusi bunkuriem tuvāk. Lai nu kā tas būtu, pašreiz Danvica tālāko virzīšanos uz priekšu kavēja viens vienīgs nieka bunkurs. Viņš jutās apkaunots un pazemots.

Danvics nešaubījās, ka pēc kāda laiciņa iznīcinās šos krievus. Tomēr viņš domāja arī par to, ka šī apkaunojošā «kauja» ar pieciem vai sešiem padomju kareivjiem kļūs zināma ģenerāļa Hepnera štābā. Tieši doma par to saniknoja Danvicu. Viņš izsauca tanku rotas komandieri un pavēlēja, lai tas nosūta divus ar liesmu metējiem apgādātus tankus sadedzināt bunkurā visu, kas tur ir dzīvs. Lai tie pašnāvnieki iet bojā ugunī!

Šai mirkli Danvics saņēma ziņu, ka sakarnieki atklājuši telefona līniju, kas, iespējams, saista šo bunkuru ar citiem. Telefonisti jau bija pieslēgušies vadam un dzirdēja krievu sarunas.

* Šī ziņa lika Danvicam apturēt pavēles izpildi. Viņam radās jauna doma: varbūt labāk sagūstīt šos mežoņus, šos

t

fanātiķus? Lai tie uz vedera līstu pie viņa kā jām un vācu kareivji to redzētu! Tas laikam gan izlīdzinātu negaidīto pārrēķināšanos un zaudējumus. Tā bija laba ideja . . . Danvics pavēlēja izsaukt tulku, vecigo kapteini Zeidingeru, kas tīri ciešami runāja krieviski: savā laikā viņš apmēram gadu bija nostrādājis pie Vācijas vēstniecības militārā atašeja Maskavā.

Kad kapteinis bija atvests pie Danvica, viņi kopā devas uz mežu, kur atradās sakarnieki.

Vācu jefreitors bija nometies uz ceļiem, noliecies pār biezajā zālē tikko manāmu vadu un piespiedis pie auss telefona klausuli. Danvics to nepacietīgi izķēra no jefrei tora rokas un sāka klausīties. Cauri šņākoņai, sprakstiem un citiem traucējumiem laiku pa laikam kļuva dzirdamas balsis. Tās bija aizsmakušas, pārpūlētas balsis, un runātāji neapšaubāmi bija ārkārtīgi uzbudināti. Dažus mirkļus Danvics uzmanīgi klausījās nepazīstamajos vārdos, it kā pūlēdamies iespiesties tās otrās, viņam naidīgās pasaules noslēpumos, tad pasniedza klausuli Zeidingeram. Tulks pietupies pielika klausuli pie auss . ..

— ... Viņi lūdz papildspēkus, — Zeidingers pēc brīža teica, nolaizdams klausuli un saspiezdams to starp ceļgaliem. — Ziņo, ka drīz beigšoties munīcija ...

— Turpiniet, turpiniet! — Danvics nepacietīgi skubināja.

Zeidingers atkal pielika klausuli pie auss.

— ... viņiem liek pamest bunkuru un atkāpties ... — tulks beidzot sacīja.

— Lieliski! — Danvics iesaucās, pavēlēja rūpīgi novērot bunkuru un katrā ziņā sagūstīt padomju kareivjus, tiklīdz viņi mēģinās tikt projām.

Pagāja vēl pusstunda, bet dots klusēja, un neviens no tā ārā nenāca. Tuvojās nakts. Danvics pavēlēja bunkura tuvumā stāvošajām mašīnām ieslēgt starmešus. Nedrīkstēja piejaut, ka krievi aizlien projām. Bet, tiklīdz iespīdējās gaisma, no bunkura atkal tika raidītas ložmetēja kārtas, kas starmešus sašķaidīja smalkās druskās. No jauna viss iegrima pustumsā.

Danvica nepacietība un niknums sasniedza augstāko pakāpi. Viņš pavēlēja tulkam vēlreiz pieslēgties krievu telefona vadam un pieprasīt, lai krievi padodas gūstā.

Zeidingers piespieda mikrofonu pie lūpām un sāka lēni un skaidri runāt:

— Krievu kareivji, kas atrodas bunkuros! Jūs esat aplenkti! Vajag nogalināt katram savs komandieris un komisārs un pēc tam iznākt laukā! Jūs padoties un palikt dzīvi. Citādi jus sadegs vācu liesmu metējs!

Zeidingers nekad nebija mācījies krievu valodas gramatiku. Viņš zināja, ka runā stipri kļūdaini, un instinktīvi mēģināja to izlīdzināt ar stingru un skaidru izrunu. Vienus un tos pašus vārdus Zeidingers atkārtoja vairākas reizes, pēc tam sāka klausīties. Kādu laiku valdīja klusums. Acīm redzot, krievus bija nobaidījusi, pārsteigusi svešā balss, kas tik pēkšņi ierunājās.

Bet tad Zeidingers izdzirda veselus vārdu plūdus. Viņš klausījās, sasprindzinādams uzmanību, pūlēdamies cauri šņākoņai un sprakstiem uztvert vārdu saturu, un beidzot arī saprata. Tā bija tikai lamāšanās! Ļoti rupja lamāšanās, tāda, kas vācieti spēja sevišķi aizvainot!

Viņš nolaida uz leju klausuli un ziņoja majoram par krievu atbildi. Danvicam pietvīka seja, un viņš pavēlēja tanku rotas komandierim nekavējoties, tūlīt pat izdedzināt bunkuru. Neganti nikns viņš devās atpakaļ uz savu tanku.

Danvics uzkāpa uz tanka un skatījās, kā uguns strūkla šaujas uz bunkura ambrazūru, dzirdēja, kā krievu kareivji atbild ar ložmetēja uguni. Viens no liesmu metējiem tankiem pēkšņi tikpat kā aizrijās — ložmetēja kārta droši vien bija trāpījusi novērošanas spraugā. Otrs tanks piebrauca gandrīz cieši klāt bunkuram, uguns strūkla atkal šāvās uz ambrazūru . .. Sai mirklī nodunēja dobjš sprādziens, kas likās nākam no zemes apakšas. Liesmu metējs tanks it kā palēcās uz augšu un tad sāka grozīties uz vienas vietas, tam bija sabojāta vai ieķīlējusies kāpurķēde.

Danvics redzēja, kā aiz degošajiem dzeloņstiepļu aizžogojuma stabiņiem tumšajās debesīs lido betona bluķi un paceļas gaisā zemes mākonis.

Ko tas nozīmē? Kas uzspridzināja bunkuru? Kuram no Danvica tankiem izdevās ar precīzu lielgabala šāviņu beidzot trāpīt ambrazūrā un iznīcināt dotu?

Bet tai laikā uz bunkuru bija šāvuši vienīgi liesmu metēji tanki.

Krievu kareivji, kas vairs nespēja turpināt kauju, bija paši sevi uzspridzinājuši.

. . . Un tagad Danvics sēž Kļopiku sādžā, kura šķiet, izmirusi. Viņam tomēr bija vajadzējis te piestāt, jo izbeidzās degviela. Iespējams, ka dažiem kilometriem vēl būtu arī pieticis, ja viņš nebūtu tik daudz laika un spēka izšķiedis tā sasodītā bunkura dēļ.

Tagad viņš sēž, gaidīdams benzīna cisternas, atkal un atkal atcerēdamies neseno, tik pazemojošo kauju ...

Kas viņi bija, šie fanātiķi? Cik viņu bija? Seši, astoņi, desmit?... Viņu līķi bija sakropļoti, saraustīti gabalos. Bunkura drupās nebija palicis nevienas kartes, neviena dokumenta, viss bija sadedzis, visu bija iznīcinājusi uguns un sprādziens.

Tomēr ne gluži visu. Atrada metāla kastīti. Vāks bija sakusis kopā ar sienām, un to varēja dabūt vaļā tikai ar autogēno griešanu.

Kastītē glabājās dažas papīra lapas un divas sarkanas grāmatiņas. Tās bija sametušās, pa pusei sadegušas. Zei dingers ar pūlēm daļēji izlasīja to, kas bija rakstīts uz papīra lapam. Tur bija bunkura aizstāvju uzvārdi. Lapas bija sadalītas ailēs: uzvārds, dzimšanas gads, partijas piederība, no kurienes ieradies. Parastie krievu uzvārdi: Ivanovs, Vasiļjevs, Korostiļovs . .. No septiņiem uzvārdiem diviem bija pretim atzīmes: «VK(b)P biedrs» un «VK(b)P kand.». Citiem — «bezp.».

Pusizplēnējušie kartona un papīra gabaliņi kādreiz bija bijuši partijas biedru kartes. Tur atradās arī dzeltenīgas lapiņas vai avīzes stūris. Uz tā bija rakstīts: «Nāvi vācu ...»

Tik vien bija palicis pāri no bunkura. No tā cilvēkiem. Kas viņus bija spiedis izvēlēties nāvi, nevis mēģināt saglabāt dzīvību? Bailes no komisāriem? Spriežot pēc dokumentiem, komisāri vai komunisti tur bija tikai divi. Pārējie varēja tos nogalināt un tādējādi glābties: viņi taču bija dzirdējuši Danvica priekšlikumu.

Un tomēr visi bija uzskatījuši par labāku mirt. Pašnāvība. Bet viņu pretošanās Vācijai maksāja pārdesmit kareivju un vienu sabojātu tanku. Tā vairākas stundas aizkavēja vienības virzīšanos uz priekšu.

Kāpēc šie cilvēki joprojām pretojās, lai gan tam nebija nekādas jēgas? Vai tad viņi neredzēja, ka sakāve ir nenovēršama? ...

Jā, fīreram taisnība. Padomju kareivji jānonave, jāiznīcina. Un ne tikai komisāri vien. Nē. Visi. Tikai miris krievs ir labs. Tikai miris ...

Danvics atcerējās arī citus gadījumus. Kauju laikā, kad viss gāja juku jukām, tie bija piemirsušies, bet tagad, kad, pārdomās iegrimis, viņš sēdēja pie dienasgrāmatas, tie cits pēc cita atausa atmiņā. Kāds kareivis, kas nebija paguvis pabeigt tilta minēšanu, kad strauji tuvojās vācu lanki . .. Viņš sevi uzspridzināja kopa ar tiltu. Vēlāk nekur nemanīja pat spridzekļa saplosītā ķermeņa daļas... Kāds fanātisks zemnieks, kas, spriežot pēc ziņojumiem, bija saindējis ūdeni, iemezdams akā ķimikālijas tai brīdī, kad slāpju mocītie Danvica kareivji bija iegājuši kādā mazā, netīra sādželē... Danvics pavēlēja šo zemnieku pakārt turpat pie akas vindas.

Ja tā padomā, līdzīgu gadījumu bijis daudz. Krievi la bnk mirst nekā padodas gūstā. Starp citu — vai tad Danvics varēja noņemties ar gūstekņiem? Viņam taču bija jaiet uz priekšu, tikai uz priekšu! . ..

Kad Danvicam ziņoja, ka ieradies kāds zemnieks, kas agrāk bijis bagāts, pēc boļševiku terminoloģijas — bijušais kulaks, un apgalvojot, ka Kļopikos slēpjoties čekists, las ir, īsts komisārs, un vēl kāds jauneklis no Ļeņingradas, viņš pavēlēja tos abus sameklēt un atvest pie viņa.

Nav ko teikt, viņš tīri prasmīgi izmantoja šo krieva ziņojumu par krieviem ... Komisāra līķis tikai nesen bija iznests no istabas, asiņu plankumi uz grīdas vēl nebija izžuvuši.

Bet tas puika gan bija gļēvulis, viņš, acīm redzot, nekad vēl nebija turējis rokā ieroci, tomēr, savu ādu glābdams, bija ar mieru nošaut komisāru. Šis puika bija pelnījis, lai viņu saudzētu. Tiesa, viņš tā drebēja, ka nošāva garām. Lode trāpīja sienā pusmetru virs komisāra galvas, tās pēdas vēl tagad redzamas .. .

Jā, Danvics atļāvās apžēlot to puiku. Pavēlēja viņu aizvest līdz mežam, kurā varbūt klīst viens otrs krievu kareivis.

Protams, viņš to nedarīja aiz žēlsirdības — īstam vācietim nepiemīt tādas nekur nederīgas jūtas. Tā bija teito niska viltība. Lai šis smurgulis aizkuļas līdz Ļeņingradai.

Lai visiem, ko satiek, stāsta par vācu armijas spēku un varenību. Pēc kādas nedēļas tā taču ieies Ļeņingradā. Šis lupata un tie, kas viņam līdzīgi, tur noderes, kad būs jāsāk nodarboties ar Ļeņingradas komisāriem . . .

Stāsta, ka kopā ar viņu bijusi meitene. Bet kaut kur pazudusi. Protams, nekur tālu viņa netiks . ..

Tā, pašreiz Danvicam ir vismaz trīs četras stundas brīva laika — kamēr ieradīsies benzīna cisternas . . .

Un viņš nu sēž savā pagaidu štābā, bijušajā kolhoza valdes kantorī, un pirmoreiz šajās dienās viņam ir iespēja visu pārdomāt, apjēgt to, kas noticis . ..

...Jā, fīreram taisnība, taisnība — kā vienmēr. Trieciens krieviem bija pēkšņs, negaidīts. Tas bija ģeniāls, vadoņa cienīgs plāns — dot Krievijai triecienu tieši tagad, kamēr tā nav paguvusi nocietināt savu jauno rietumu robežu, apbruņot armiju ar modernākiem ieročiem.

Un vecais fon Lēbs arī ir uzdevumu augstumos. Viņa plāns dot triecienu Baltijā koncentrētajam karaspēkam, to vienlaicīgi aplencot no dienvidaustrumiem, dara godu vācu karavadonim. Un tā nu ir izdevies operāciju tūlit plaši izvērst, nokļūt uz īsākā un taisnākā ceļa, kas ved uz galveno mērķi — Ļeņingradu. Jā, viss sokas labi...

Un tomēr bija kaut kas tāds, kas izraisīja neskaidru, neapzinātu nemieru. Bet nez vai par to jāraksla pat dienasgrāmatā . ..

Šķita, ka Danvicam nav nekāda iemesla bažām. Fon Lēba un Hepnera doto uzdevumu viņš bija izpildījis. Viņa vienība traucās uz priekšu kā vētra, kā viesulis . .. Tās bija labākās dienas Danvica mūžā. Ar štāba mašīnu braukdams uzbrūkošās vienības kolonnas vidū un laiku pa laikam, kad vienība nokļuva kontaktā ar ienaidnieku, pārsēzdamies savā komandiera tankā, Danvics varēja pārliecināties par fīrera virsnieku un kareivju augstajām kaujas spējām. Viņam gribējās, lai šajos brīžos viņu redzētu pats fīrers. Lai redzētu, kā viņš, Danvics, pa pusei izliecies no tanka lūkas, neskuvies, ar salipušiem, pieputējušiem matiem, ģērbies drēbēs, kas ož pēc benzīna un deguma, joņo uz priekšu pa ienaidnieka zemi!

Viņi sadragāja, sadedzināja, apšaudīja savā ceļā visu: sādžas, mežsargu mājiņas, cilvēkus, kas bēga, kad viņi tuvojās . . . Viņi šāva ar lielgabaliem un ložmetējiem tiešā tēmējumā, atklāja mīnmetēju uguni turpat mašīnās, ar tanku kāpurķēdēm sašķaidīja bēgjus, kas viņus kavēja ātri tikt uz priekšu. Fīrera vārdi, ka Krievija ir pasaulei nevajadzīga valsts un tā ir ne tikai jāiekaro, bet ari jaiz nīcina, jāizdzēš no ģeogrāfijas kartes, Danvica uztverē vairs nebija kaut kas abstrakts, šie vardi bija ieguvuši pavisam konkrētu, redzamu un taustāmu jēgu. Viņš iepazina vislielāko baudījumu, kādu var sniegt varenība, visspēcība.

Danvica sapņi piepildījās. Viņam bija laimējies kļūt par vienu no pirmajiem fīrera karavīriem, par heroldu, kas cilvēkiem pasludina Lielvācijas vadoņa gribu. Tāda dzīve bija viņa gaumē. Viņš jutās kā mājās starp saviem netīrajiem, neskūtajiem, drosmīgajiem, rupjajiem, vēja appūstajiem, noputējušajiem, desmit dienas bez jebkādās atpūtas nodzīvojušajiem karavīriem ar uzrotītām piedurknēm, ar automātiem, kas no šaušanas kļuvuši karsti. Danvicu uzbudināja motoru rūkoņa, benzīna un pārkarsušas eļļas smaka. Apziņa, ka viņam pieder vara svešā zemē, ka tās iedzīvotāju dzīvība un nāve ir atkarīga tikai no viņa, sagādāja baudu ...

Un tomēr ...

Un tomēr skaidro, secīgo Danvica domu gaitu jauca mulss, prātam neaptverams nemiers, nē, drīzāk neizpratne, kāpēc tik pārdroši cīnījās viņa pretinieki, kas, šķita, bija jau lemti bojā ejai.

Viņš rakstīja, bet laiku pa laikam nolika pildspalvu pie malas.

Vai jāpiemin arī tas? Kas būs, ja dienasgrāmata nokļūs kāda cita rokās?

Vai viņam ir tiesības uzticēt papīram fanātiskas krievu pretošanās epizodes, kas tomēr itin nekā nenosaka lielajā Vācijas karā, kad armija kopumā iet uz priekšu kā uzvarētāja? Visi vācu radioziņojumi tikai apstiprina fīrera aprēķinu pareizību . ..

Pirms dažām dienām radio bija pārraidījis Vācijas valdības preses nodaļas vadītāja Oto Dītriha preses konferenci. Fīrera vārdā viņš bija paziņojis visai pasaulei, ka krievu armija ir iznīcināta. «No militārā viedokļa,» Dīt rihs teica, «ar Padomju Savienību mēs esam jau tikuši galā.»

. . . Majors Arnims Danvics zināja, ka daudzi vācu armijas virsnieki un ģenerāļi jau toreiz, kad notika

karagājieni uz Poliju, Franciju un Beļģiju, bija sākuši rakstīt dienasgrāmatas, vēlēdamies atstāt vēsturei aculiecinieka stāstus par vēsturiskajām Lielvācijas uzvarām. Nu, lai būtu — arī viņam ir ko rakstīt. ..

Tolaik Danvics nezināja, ka diendienā raksta dienasgrāmatu arī Vacijas sauszemes karaspēka štāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Halders.

Jūlija pirmajās dienās viņš uzrakstīja: «Nebūs nekas pārspīlēts, ja teiksim, ka Krievijas kampaņā uzvara iegūta četrpadsmit dienu laikā ...» Bet nedaudz vēlāk Halders izdarīja jaunu ierakstu: «Ziņas no frontes apstiprina, ka krievi visās malās cīnās līdz pēdējam vīram... Armiju grupas «Ziemeļi» frontē ģenerāļa Hepnera tanki tikai lēnām virzās uz priekšu ...»

Tas bija lakonisks, protokolisks ieraksts. Ja Halders būtu uzdrošinājies sīkāk izklāstīt tajā ietverto brīdinājumu vāciešiem, viņam būtu bijis daudz kas rakstāms ...

Vispirms tas, ka fašistu karaspēks gan joprojām virzās uz priekšu visā frontē, tomēr šī virzīšanās kļuvusi jūtami lēnāka.

Un kļuvusi lēnākā nevis tāpēc, ka vācu karaspēkam trūktu tanku, automašīnu un lidmašīnu. Nevis tāpēc, ka lietus izmiekšķētie ceļi būtu sliktāki, nekā bija paredzējusi pavēlniecība. Nevis tāpēc, ka laikā netiktu piegādāta degviela. Un arī ne tāpēc, ka taktiskajos aprēķinos būtu iezagušas kādas nepareizības.

Virzīšanās uz priekšu kļuva lēnāka tāpēc, ka padomju karaspēks ar katru dienu, likās, ieguva aizvien jaunu spēku, lai gan, šķiet, jau pirmajās kara stundās bija saņēmis iznīcinošu triecienu.

Viss, ar ko vācieši bija domājuši sadragāt šo karaspēku un tautu, kas aiz tā stāvēja, — šāviņi, fugasa bumbas, ka ratavas, pārākums tanku, lidmašīnu un automašīnu ziņā, it ka nevis nomāca tautu, bet tikai pastiprināja tās gribu pretoties un iededza lielāku niknumu pret ienaidnieku. Šķita, ikviens padomju karavīrs mirdams atdod šo gribu, šo niknumu citam karavīram un dzīvais kļūst divkārt stiprāks.

Vai Halders to saprata jau tajās jūlija dienās? . .. Vai viņš saprata, ka uz ātru roku uzrakstītajos vārdos: «. . . krievi visās malās cīnās līdz pēdējam vīram ...» — slēpjas draudīgs brīdinājums, kuru vācu armija pilnībā sāks saprast jau drīzā nākotnē? Nez vai. Vēl nebija pienācis īstais laiks. Pagaidām Vācijas sauszemes karaspēka štāba priekšnieks ar vācieša metodiskumu, ar grāmatveža precizitāti tikai konstatēja faktu, kas izrietēja no ziņām, kuras tika saņemtas no Austrumu frontes vispār, bet it īpaši no armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieka štāba. Droši vien tolaik Halders šos ziņojumus vēl neuzskatīja par kaut cik nopietniem, par tādiem, kuriem var būt izšķīrēja nozīme.

Viņam būs lemts vēlāk savu pierakstu vairākkārt pārlasīt. Pārlasīt un līdz galam izprast tā draudīgo jēgu.

XVII

Vaļickis un Koroļovs stāvēja viens otram pretim. Koroļovs brīdi vēl nekustējās no vietas, tad sāka lēnām iet pa tumšdzelteno, blāvi spīdošo parketu un apstājās pie dziļa, ar ādu pārvilkta krēsla.

— Sēdieties taču! — Vaļickis kā pavēlēdams sacīja, tomēr pats palika stāvam arī tad, kad Koroļovs bija apsēdies. — Tagad, — viņš turpināja, lūkodamies pāri sēdošajam Koroļovam, — man gribētos uzzināt. . . hm . . . kaut ko tuvāk. Spriežot pēc jūsu vārdiem, mans dēls un jūsu meita . . . Mazu brītiņu! — Viņš brīdinoši pacēla roku, domādams, ka Koroļovs grib viņu pārtraukt. — Neesmu vel beidzis! Uzskatu par savu pienākumu jums pateikt, ka mans dēls pašreiz atrodas ārpus Ļeņingradas, un citos apstākļos, es domāju, būtu pareizāk, ja viņš pats ar jums izskaidrotos. Es vēlreiz saku: sīkumos man negribētos iedziļināties. Varat būt drošs, ka, tiklīdz dēls būs atgriezies, es darīšu viņam zināmu šo jūsu ... vizīti.

Fjodors Vasiļjevičs gaidīja, ka vecais, pelēcīgais virs nodurs acis, ka to nomāks šo vārdu pazemojošais dzed rums. Bet sev par pārsteigumu viņš pamanīja, ka Koroļovs, mazliet piemiedzis acis, ap kurām jau tā bija daudz šiku krunciņu, veras viņā ar ziņkārīgu un reizē nicīgu neizpratni, it kā būtu ieraudzījis kaut ko retu un ērmigu.

Vaļickis neatcerējās, ka uz viņu kāds būtu tā skatījies. Naidīgi, godbijīgi un skaudīgi skatieni viņam nebija nekas jauns. Bet šis cilvēks raudzījās viņā tā, kā raugās zvēru dārza apmeklētājs, stāvēdams pie krātiņa un

aplūkodams kādu eksotisku dzīvnieku pasaules pārstāvi. Viņš neizturēja vērīgo un nicīgo Koroļova skatienu un aizgriezies vēsi sacīja:

— Domāju, ka ar to mūsu saruna varētu ari beigties.

— Es tūlīt iešu projām, — Koroļovs mierīgi teica. — Arī man nav laika garam runām. Atnācu tikai pajautāt.. . vai jums nav kādas ziņas no dēla.

— Mans dēls aizbrauca brīvdienās, — Vaļickis atbildēja, Korojova nepalūkodamies, — tomēr es nešaubos, ka, ņemot vēra . . . ārkārtējos notikumus, viņš atgriezīsies pavisam drīz.

— Tātad jūs nezināt, kur viņš atrodas?

— Es taču jums teicu, ka viņš atgriezīsies šodien vai rīt! — Vaļickis ierunājās skaļāk. — Varbūt jūs turat mani ... — Viņš jau gribēja teikt «cienījamais kungs», tomēr laikā atģidās, ka tas izklausītos ne tikai aplam, bet arī komiski. — Varbūt jūs turat mani aizdomās, — viņš atkārtoja, — ka es slēpju dēla atrašanās vietu?

Koroļovs pēkšņi piecēlās un piegāja pie Vaļicka.

— Klausieties, — viņš pārmetoši sacīja kā pieaudzis cilvēks pusaudzim, kas pārmērīgi draiskojas, — jūsu Anatolijs ir aizbraucis kopā ar manu Veru. Uz Beloka mensku. Es to nezināju, un, kā redzu, arī jūs to nezinājāt. Vera aizbrauca pie radiniekiem. Es ar viņiem sazinājos pa telefonu. Viņi teica, ka Vera no viņiem aizgājusi. Jūsu Anatoliju viņi agrāk esot redzējuši. Bet tagad arī viņš nerādoties. Tā tas ir ... Es atnācu painteresēties, vai jums nav kas zināms. Tagad taču tāds laiks . .. Bet jūs spēlējat man teātri.

Viņš atmeta ar roku, pagriezās un devās uz durvīm.

— Pagaidiet! — Vaļickis iesaucās un pats nobrīnījās, cik spiedzīga kļuvusi viņa balss. — Pagaidiet! — viņš klusāk atkārtoja.

Koroļovs apstājās un pāri plecam paraudzījās Va ļickī — no augšas uz leju, gluži kā uz šuneli, kas ķeras biksēs.

— Atļaujiet uzdot dažus jautājumus, — Vaļickis ierunājās neparasti lūdzošā balsī, baidīdamies, ka šis cilvēks tūlīt aizies un viņš neuzzinās, kas īsti noticis ar Anatoliju.

Bet, tiklīdz Koroļovs atgriezās kabineta vidū, Vaļickis atkal sāka runāt augstprātīgi, kā bija pieradis.

— Man tomēr gribētos zināt, — viņš teica, labās rokas

īkšķi iebāzdams vestes kabatiņā, — ar ko man galu gala ir tas gods ...

Un viņš ar vaicājošu un izaicinošu skatienu paraudzījās Korojovā.

— Par ko jūs runājat? Vai par darba vietu? — Koro ļovs jautāja, paraustīdams stūrainos plecus. — Nu tad lūdzu, — viņš sacīja, un viņa balsī bija jūtama vāji slēpta zobgalības pieskaņa. — Strādāju par meistaru Kirova rūpnīcā — varbūt esat tādu dzirdējis? Senāk to sauca par Putilova rūpnīcu — to es saku, lai jūs labāk saprastu, — viņš piebilda, zobgalību vairs neslēpdams.

Koroļovs vēlreiz aplūkoja Vaļicki no galvas līdz papēžiem, tad paraustīja piecus un noteica:

— Piedodiet! Man jābrauc atpaka] uz rūpnīcu. Mēs šodien pārgājām uz kazarmu režīmu.

— Kazarmu? Ka to saprast, kad runa ir par rupnīcu? — pats sev par pārsteigumu vaicāja Vaļickis, kas visu laiku juta neapzinātu vēlēšanos izdibināt kaut ko sīkāk par to, kas notiek pasaulē, no kuras viņš patiesībā bija nošķirts.

Koroļovs paraustīja plecus un atbildēja:

— Kas tur ko nesaprast? Mēs rūpnīcā gan dzīvojam, gan strādājam.

— Bet. . . kādēļ? — Vaļickim paspruka jautājums. Nākamajā mirklī viņš saprata, ka tas ir muļķīgs, bet neko labot vairs nevarēja, jo Koroļovs tūlīt vēsi atbildēja:

— Tādēļ, lai sakautu vāciešus.

Viņš gāja uz durvīm.

— Pagaidiet! — Vaļickis atkal iesaucās, bet šoreiz nepārprotami apjucis. — Jūs ... jūs taču man nekā nepastāstījāt . . . par Anatoliju!

— Tik, cik zināju, esmu pateicis, — Koroļovs atturīgi atbildēja. — Domāju, ka jūs zināt vairāk nekā es.

— Nē, nē, tā nedrīkst, — Vaļickis steidzīgi sacīja, te iedams blakus Koroļovam, te aizsteigdamies priekšā un ielūkodamies viņam sejā. — Es lūdzu jūs apsēsties... man jānoskaidro ... es tūlīt pateikšu, lai jums atnes kafiju vai tēju, ja jūs dodat tai priekšroku. .. Maša! Nastja! — viņš sauca, un balss atkal bija augsta un spiedzīga.

— Nē, atvainojiet, bet man nav laika, — Koroļovs sacīja tikpat atturīgi, — dzeriet vien pats savu kafiju. Man jāstrādā...

Viņš izgāja no kabineta. Pec brīža aizcirtās parādes durvis.

Va|ickis palika viens. Viņam bija kauns. Mirkli viņš iztēlojās ainu, kā, sevi pazemodams, nupat bija lūdzis Koroļovu neiet projām.

«Kauns, kauns!» Fjodors Vasiļjevičs klusībā sev teica. «Taisni tā kā sliktā vodevijā ... Nenoklausījies līdz galam, tūlīt iedomājos nez ko... Protams, Anatolijam ir kāds romāns, tomēr, acīm redzot, šim Korojova apmeklējumam ar to nav nekāda sakara. Viņš nebija nācis tāpēc, lai . . . Ak, kāds kauns, kāds kauns!»

Ja Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis būtu spējis savu rīcību novērtēt objektīvāk, viņš būtu sapratis, ka šis kauns viņu moka ne tikai tāpēc, ka viņš izturējies neveikli un netaktiski. Galvenais bija kas cits. Fjodoru Vasiļjeviču pazemoja apziņa, ka tādā laikā, kad visi cilvēki nodarbināti ar kaut ko svarigu, viņš nevienam nav vajadzīgs, visi viņu aizmirsuši un vienīgais iemesls, kāpēc viņu kāds meklējis, ir dēla mīlestības romāns.

Kaunu un pazemojumu vēl pastiprināja tas, ka šis strādnieks, Putilova rūpnīcas meistars, bija izturējies savaldīgāk un cienīgāk par viņu. Pēc visa spriežot, Koroļovu interesēja vienīgi tas, kur atrodas viņa meita. Bet Vaļic kis bija domājis . ..

— Kauns! — Fjodors Vasiļjevičs skaļi sacīja un tūlīt izdzirda sievas balsi:

— Fedja, kas tas bija par cilvēku?

Marija Antonovna stāvēja uz kabineta sliekšņa. Lai gan laiks bija tveicīgs, viņa tinās lielā Orenburgas lakatā un izskatījās vēl mazāka nekā parasti.

— Nav tava darīšana! — Vaļickis atcirta.

— Nē, ir gan mana! — Marija Antonovna iebilda neparasti uzstājīgi. — Viņš kaut ko runāja par Toļu, es dzirdēju!

— Noklausījies?! — Vaļickis nikni iesaucās. — Jā, runāja! Bija atnācis pateikt, ka tavs dēls iepinies kādā... mīlestības dēkā. Dievs vien zina, ar ko sācis saieties! Ka viņš ...

— Tu nedrīksti tā runāt, nedrīksti! Marija Antonovna viņu partrauca negaidīti skaļi. — Viņam taču būs jadodas nāvei pretim, bet tu ...

Viņas acis pieriesās pilnas asaru. Viņa raudāja klusi: vīrs taču necieta neapvaldītu prieka vai bēdu izpausmi. Marija Antonovna gaidīja jaunu dusmu uzliesmojumu, bet viņai par izbrīnu Fjodors Vasiļjevičs neteica ne vārda.

Viņš stāvēja kabineta vidū zem zemās bronzas lustras, tai gandrīz pieskardamies ar sirmo galvu, stavēja nekustēdamies, gluži kā sastindzis.

Laikam gan pats neapzinādamies, ko dara, Fjodors Vasiļjevičs pēkšņi piegāja sievai klāt un uzlika rokas uz viņas šaurajiem pleciem.

Viņš juta, ka Marija Antonovna notrīs no ši neparastā pieskāriena, un pirmoreiz ilgajos kopdzīves gados viņam kļuva sievas žēl.

— Toļam nekas nedraud, Maša, — Fjodors Vasiļjevičs dobji sacīja, — viņam dots pagarinājums līdz institūta beigšanai.

— Nē, Fedja, nē, — viņa bezcerīgi teica. — Tagad taču ir karš!

— Nerunā muļķības! — Fjodors Vasiļjevičs viņu pārtrauca, atkal ierunādamies parastajā, kategoriskajā tonī. — Pēc dažām dienām šis karš būs beidzies. Viņiem nebūs vajadzīgs neapmācīts divdesmit trīs gadus vecs puika, kas nekad nav šauteni rokās turējis.

— Nē, Fedja, nē, — viņa atkārtoja tikpat bezcerīgi un neatlaidīgi. — Tu pats netici tam, ko runā.

— Izbeidz! — Vaļickis uzsauca un tūlīt novērsās, jo viņam bija kauns par savu skarbumu.

Labi, es klusēšu, — Marija Antonovna padevīgi teica. — Pasaki man tikai to, vai šis cilvēks zina, kur ir Toļeņka.

— Nekā nezina. Viņam šķiet, ka Anatolijs aizbraucis kopā ar viņa meitu. Bija atnācis uzzināt, vai nav atgriezies.

— Bet kā tad . ..

— Es nezinu! — Fjodors Vasiļjevičs iesaucās, un viņa balsī bija skaidri saklausāms izmisums. — Saproti taču: es nekā nezinu! Bet tagad, lūdzu, liec mani mierā!

Un neatskatīdamies viņš lēnām piegāja pie rakstāmgalda.

Aizritēja vēl divas dienas. Pie Vaļicka neviens nenāca, neviens nezvanīja pa telefonu. Tovakar Fjodors Vasiļje vičs bija atzvēlies krēslā sava kabinetā un sēdēja kā sastindzis. Rokas, kājas, galva pēkšņi bija kļuvušas neparasti smagas. «Ko man darīt?» viņš sev jautāja. Un neatrada atbildi. Viņš lēnām pārlaida skatienu kabineta sienām, smagajiem, tumši zaļajiem aizkariem, stiklotajiem grāmatu skapjiem, gleznām vecmodīgos, zeltītos ietvaros — visam tam, kas allaž viņā izraisīja miera un drošības sajūtu, sava nozīmīguma apziņu un nošķīra viņu no netaisnās, pārmērīgi rosīgās, trokšņainās, nekulturālās pasaules, kur dzīvoja cilvēki, kurus viņš necienīja.

Šoreiz šī tīkamā sajūta neradās. Fjodors Vasiļjevičs pēkšņi pirmoreiz ievēroja, ka aizkaros sakrājušies putekļi, ka gleznu ietvariem daudzās vietās atlobījies zeltījums, ka bronzas lustrai trūkst dažu matstikla kupolu.

Viņš nolieca galvu, jo negribēja to redzēt, un atkal sev jautāja: «Ko man darīt?» Pēkšņi apziņā atskanēja atbilde: «Neko.» — «Protams — neko! Kam tu esi vajadzīgs? Kāda vajadzība ir pēc tevis?»

Vaļickis atbalstījās ar elkoņiem uz galda un ar plaukstam cieši aizspieda ausis, lai nedzirdētu balsi, kas šķita nākam kaut kur no malas. Ja kāds viņu būtu tai brīdī redzējis! Nē, ne tikai redzējis, bet arī dziļi izpratis, ko īsti domā un jūt šis aukstais, egoistiskais cilvēks, kurš, galvu rokas saķēris, tobrīd sēdēja pie platā, vecmodīga, ar inkrustācijām rotātā melnkoka galda.

Tie bija izmisuma un pazemojuma pilni brīži. Vēl pavisam nesen viņš bija pārliecināts, ka pasaulē nav un nevar būt nekā tāda, kas spētu viņam atņemt līdzsvaru, izjaukt ierasto domu gaitu un to mērauklu sistēmu, pēc kuras viņš vērtēja cilvēkus, notikumus un lietas. Bet tagad viņš jutās nomākts, gluži kā salauzts. Vaļicki mocīja apziņa, ka viņš nevienam nav vajadzīgs.

Viņš pēkšņi saprata, ka ne tikai šodien vai vakar ir labprātīgi atrāvies no apkārtējās pasaules, no cilvēkiem, no visa tā, kas viņu dzīvē ir svarīgs.

Šajos brīžos Vaļickis ienīda sevi. Ilgus gadus viņš bija pārliecināts, ka visi apkārtējie cilvēki viņu apskauž un jūt pret viņu cieņu, lai gan slēpj to, bet tagad pēkšņi saprata, ka tas viss bijis tikai savā iztēlē. Un viņam gribējās atrast izeju, kaut ko izdomāt, izdarīt kaut ko tādu, kas uzreiz sagrautu sienu, kuru viņš jau daudzus gadus tik rūpīgi, ar īstu maniaka neatlaidību cēlis starp sevi un cilvēkiem. Varbūt viņš būtu uzmeklējis šo izeju, ja blakus būtu bijis dēls Anatolijs. Varbūt ar dēla starpniecību viņš

būtu atradis savu vietu šajos draudīgajos notikumos, kas bija ielauzušies cilvēku dzīvē. Anatolijs taču dzīvoja to pašu dzīvi, ko dzīvoja citi, viņam bija tās intereses un rūpes, pret kurām viņa tēvs vienmēr bija izturējies ironiski, kā pret «grābstīšanos pēc vēja», kā pret kaut ko tādu, kas nav savienojams ar to īsto dzīvi, ko viņš bija pats sev izdomājis. Būtu Anatolijs bijis līdzās! . .. Tagad viņš būtu mācējis ar dēlu aprunāties, atrast kopīgu valodu. Bet Anatolija nav. Kur viņš ir? Kāpēc neatsūta telegrammu, kāpēc nebrauc mājās?! Ar ko varētu aprunāties? Ar Osmiņinu? Bet tas ir tālu projām, lai gan it ka būtu tepat pilsētā, kaut kur tuvumā. Jā, jā, Osmiņins ir jau tur, piedalās karā, bet viņš taču ir gandrīz tikpat vecs kā Vaļickis. «Ko man tomēr darīt?!» Fjodors Vasiļjevičs atkal un atkal sev skumji jautāja. Un tā pati aukstā, vienaldzīgā balss atbildēja: «Tagad jau ir par vēlu.»

Ta viņš kādu laiku sēdēja. Balss apklusa, un tad viņš izdzirda saraustītu zvanīšanu.

Fjodors Vasi]jevičs vēl ciešāk aizspieda ausis, lai paglābtos no šī trokšņa, un tikai pēc brīža saprata, ka zvana telefons.

Viņš steigšus paķēra klausuli un skaļi iesaucās: «Klausos!» — jo baidījās, ka zvanītājs, nevarēdams sagaidīt atbildi, nenoliek klausuli.

— Biedrs Vaļickis? — atskanēja nepazīstama vīrieša balss.

— Esmu pie telefona, — Vaļickis atbildēja, klausuli ciešāk piespiezdams pie auss.

— Runa arhitektūras pārvaldes dežurants. Biedrs Ros ļakovs lūdz jūs ierasties pie viņa rīt no rīta deviņos. Vai jūs mani dzirdat?

Citreiz ar vienu pašu vārdu «ierasties» būtu pieticis, lai Vaļickis kļūtu briesmīgi nikns. Parasti viņu uzaicināja, lūdza iegriezties, pašam pateikt, kurā laikā viņam būtu izdevīgi. ..

Tagad Fjodors Vasiļjevičs šo vārdu palaida gar ausīm.

— Jā, jā, es dzirdu, — viņš steidzīgi sacīja un atkārtoja: — Rīt deviņos. — Tad nedroši apvaicājās: — Vai jūs nezināt, kādā sakarā tas ir?

— To jums pateiks, kad būsiet atnācis, — viņam atbildēja.

Aparāts noklakstēja. Klausule bija nolikta.

Ari Va|ickis nolika klausuli, tad izņēma no kabatas mutautu un noslaucīja no pieres sviedru lāses.

«Kas Rosļakovam no manis vajadzīgs?» Vaļickis nodomāja — šoreiz bez īgnuma, bez nepatikas, pat ar zināmu sirsnību.

Bet tad viņš atminējās, cik nevērīgi Rosļakovs bija viņu uzņēmis pirms pāris dienām.

Šīs atmiņas tūlīt ievirzīja Vaļicka domas ierastajā gultnē. Viņš, pilnīgi civils cilvēks, kam nav nekādu militāru zināšanu, netiek aizmirsts tādā laikā, kāds ir pašreiz, un tas nozīmē, ka viņš ir neaizstājams, ka viņu nav iespējams nogrūst malā ne tikai miera, bet arī kara laikā.

Tātad rūgtajām domām nav bijis nekāda pamata! Tātad viņš tikai ļāvies vājuma brīdim, nav sevi pienācīgi novērtējis!

Apziņa, ka arī šoreiz viņš ir uzvarējis, viesa lepnumu Fjodorā Vasiļjevičā. Viņš piecēlās, izslējās, pastaigāja pa istabu no viena gala uz otru, tad, pavēris durvis, uzsauca, lai viņam uzvāra kafiju, un tai pašā mirklī ietrinkšķējās parādes durvju zvans. Pēc brīža, no uztraukuma aizelsusies, kabinetā ieskrēja Marija Antonovna un sniedza kādu papīru. Vaļickis ķeršus paķēra šo pelēko papiru — tā bija telegramma.

«NEUZTRAUCIETIES MAZLIET SAAUKSTĒJOS IERADĪŠOS PEC DAŽAM DIENĀM ANATOLUS.»

Vaļickis atviegloti uzelpoja — vēl viens smagums bija novēlies no pleciem.

... Todien viņš, kā parasti, piecēlās pusastoņos un nesteigdamies apģērbās tikpat rūpīgi kā vienmēr.

Kad Fjodors Vasiļjevičs devās uz pārvaldi, viņam mēdza iešauties prātā, ka «tauriņu» laikam gan derētu apmainīt pret parasto kaklasaiti un zelta kabatas pulksteni — pret parasto rokas pulksteni, bet todien viņš ar īpašu tīksmi apģērbās tieši tāpat kā allaž.

Šoreiz Vaļickim bija sevišķi patīkami apzināties, ka cilvēkiem viņš jāpieņem tāds, kāds viņš ir, ka tie ir spiesti to darīt, lai gan viņš tiem nekad nav piekāpies ne par mata tiesu.

Precīzi aprēķinājis laiku, Vajickis izgaja no mājām bez divdesmit minūtēm deviņos un tieši deviņos nepieklauvējis iegāja arhitektūras pārvaldes priekšnieka vietnieka kabinetā.

Ar tikko manāmu galvas mājienu pasveicinājis Rosļa kovu — Vajickis nespēja piedot tā izturēšanos iepriekšējā reizē — un uzaicinājumu negaidījis, viņš apsedas uz viena no diviem krēsliem, kas bija nolikti pie rakstāmgalda. Un juta klusu gandarījumu, pamanījis, ka Rosja kovs, šis resnais, pavecais cilvēks, kas parasti bija pašpārliecināts un izturējās pavēlnieciski, tagad ir neskuvies, ar pelēkiem maisiņiem zem acīm, izskatās noguris un apjucis.

— Ar ko varu pakalpot? — Vajickis dzedri jautaja, viegli atspiezdamies uz spieķa, ko turēja abās rokas, un jau nopriecājās, cik patīkami būs noklausīties lūgumu.

Nekā neatbildējis, Rosjakovs paņēma no galda kādus vākus, atvēra tos, no plastmasas glāzes izņēma smaili uzasinātu zīmuli un vienaldzīgā, neizteiksmīgā balsī vaicāja — gluži kā ārsts kārtējam pacientam no garum garas rindas:'

— Jūsu ģimenē, Fjodor Vasiļjevič, ir trīs cilvēki, vai ne?

— Piedodiet! — Vajickis pārsteigts ierunājās. Viņam šķita, ka nav sapratis jautājumu.

— Es vaicāju par ģimenes sastāvu, — Rosjakovs turpināja, tagad runādams mazliet skaļāk un pārspīlēti skaidri. — Pēc saraksta ir tā: jūs pats, jūsu dzīvesbiedre Marija Antonovna, sešdesmit gadus veca, un dēls Anatolijs, divdesmit trīs gadus vecs, pakļauts karaklausībai, vai ne?

— Jums ir pilnīga taisnība, — Vajickis izbrīnījies vēsi atbildēja, — es tikai nesaprotu, par ko ir runa.

Rosjakovs pacēla galvu, paraudzījās uz aizvērtajām durvīm, atkal pievērsa skatienu Vajickim un pusbalsī sacīja:

— Par evakuāciju.

— Par ko? — Vajickis vaicāja.

— Es taču teicu — par evakuāciju, — Rosjakovs gurdi atkārtoja. — Ir partijas apgabala komitejas biroja lēmums. Protams, uz jūsu dēlu tas neattiecas. Tuvākajās dienās jums paziņos jauno dzīves vietu, kā arī izbraukšanas dienu un stundu.

— Bet... bet es nekur negatavojos braukt! — Vaļickis sašutis iesaucās, vēl vienmēr ne gluži skaidri saprazdams Roslakova vārdu jēgu, tomēr jau sākdams to apjaust.

Rosļakovs pārmetoši papurināja galvu un gurdeni teica:

— Ek, Fjodor Vasiļjevič, kad jūs beidzot sapratīsiet, ka jūsu vēlēšanās vai nevēlēšanās ne vienmēr ir galvenā! Es taču jums teicu: ir apgabala komitejas biroja lēmums. Ceru, ka tādu iestādi esat dzirdējis.

Vaļickis pielēca kājās.

— la jūs, — viņš skaļi sacīja smalkā balsī — kā allaž liela uztraukuma brīžos, — esat tikai instance, kas lēmumus paziņo tālāk, tad papūlieties man pateikt.. . pašas varas iestādes adresi! Jums, cienījamais... biedri, es gribu darīt zināmu, ka šai pilsētā esmu dzimis un uzaudzis. Te ir mājas, ko esmu projektējis! Un nav jūsu spēkos ...

No dusmām un aizvainojuma viņam aizrāvās elpa, viņš krampjaini norija siekalas, gribēja vēl ko piebilst, bet nespēja izrunāt ne vārda, skaļi uzsita ar spieķi pa grīdu, pagriezās un gandrīz vai skriešus izskrēja no kabineta.

Smagi vicinādams spieķi, viņš devās pāri skvēram uz Nevas prospektu.

Spīdēja saule. Cilvēki raka grāvi. «Apbrīnojama kaislība — rakt un rakt!» Fjodors Vasiļjevičs nodomāja. «Šodien noasfaltē, rīt asfaltu uzlauž un rok atkal.»

Garām iedams, viņš mirkli pabrīnījās, ka grāvi rok cilvēki, kas nemaz nav līdzīgi parastajiem būvstrādniekiem: jauni un veci žaketēs ģērbušies cilvēki, daudziem galvā platmale vai žokejcepure.

Vaļickis tomēr neuzskatīja par nozīmīgiem šos neparastos sīkumus, tikai neviļus tos ievēroja un devās tālāk, joprojām aiz dusmām vārīdamies.

Viņš pat necentās līdz galam apjēgt Rosļakova vārdus. Fjodors Vasiļjevičs saprata tikai to, ka viņam un viņa sievai liek vākties projām no Ļeņingradas, kur viņi nevienam nav vajadzīgi.

Viņš gāja pa skvēru rūgta aizvainojuma apstulbots, dusmīgi klaudzinādams ar spieķi, ne uz ko neskatīdamies un nevienu neievērodams, kamēr viņam ceļu neaizšķērsoja plats, nupat izrakts grāvis.

Fjodors Vasiļjevičs tajā gandrīz vai iekrita, jo gāja, galvu augstu pacēlis.

— Velns viņu sazin, kas te notiek! Bez jēgas rok grāV' jus pašā pilsētas centrā! — sev par pārsteigumu viņš iesaucās skalā balsī, tik tikko saglabādams līdzsvaru, pakāpās atpakaļ un ieraudzīja, ka mazliet tālāk pāri grāvim pārlikts koka tiltiņš un cilvēki iet pa šo tiltiņu.

— Tas, tēvocīt, nav nekāds grāvis, tā ir tranšeja! — Fjodoram Vasiļjevičam aiz muguras kāds ierunājās puiciska balsī. — Kur sprukt iekšā, kad parādās lidmašīnas!

Vaļickis pagriezās un ieraudzīja gadus divpadsmit vecu zēnu, kas viņā raudzījās nicīgi un augstprātīgi.

— Velns viņu sazin! — Vaļickis noburkšķēja — šoreiz bez pirmītējās pārliecības par savu taisnību.

Viņš pievienojās citiem cilvēkiem, pārgāja pāri tiltiņam un nonāca uz Ņevas prospekta. Ļiteinija prospekta stūrī Vaļickis apstājās, pūlēdamies apjēgt, uz kurieni viņš galu galā iet.

Viņam nebija kur iet. Viņš pastāvēja uz stūra, apsvērdams, vai nevajadzētu vēlreiz doties uz pārvaldi un pasacīt šim Rosļakovam — šoreiz mierīgi un prātīgi, ka viņš nekur nebrauks un atnācis uzzināt, vai viņu netaisās no pilsētas padzīt ar varu.

Fjodors Vasiļjevičs jau gribēja griezties atpakaļ, bet tūlīt pats sev noteica: «Nav nekādas jēgas. Rosļakovs ir tikai izpildītājs. Viņš allaž bijis tikai izpildītājs. Marionete. Bet es, es neesmu marionete, ko katrs var raustīt, kā viņam prātā ienāk! . . .»

Pēkšņi viņam kļuva skaidrs, kas jādara. Nu, protams, jāiet taču pie augstākās priekšniecības! Pie tiem, uz kuru lēmumu atsaucās Rosļakovs! . .. Bet vai viņu laidīs klāt šai priekšniecībai, vai ar viņu kāds runās?

Jau tada doma vien, ka ar viņu, Vaļicki, varētu nerunāt, no jauna viņā izraisīja ārkārtīgu sašutumu. Viņš pavicināja spieķi, it kā kādam draudēdams, enerģiski devās uz pieturu, sagaidīja autobusu un iespraucās iekšā. .. Tikai konduktora sauciens: «Smoļnijs!» — iztraucēja Va ļicki no pārdomām.

Viņš izkāpa no autobusa, pagāja dažus soļus uz priekšu, apgriezās ap stūri un apstājās, itin nekā nesaprazdams. Lielo, balto Smoļnija mūra ēku ar diviem plati izvērstiem flangiem sedza milzīgs zaļš tīkls. Tādus tīklus, uz kuriem uzlīmētas butaforiskas lapotnes un koku silueti, Vaļickim bija gadījies redzēt vienīgi teātrī.

Šeit pārsteidza apmēri. Tīkls sedza daudzus simtus kvadrātmetru lielu laukumu. Tik pieredzējušam arhitektam un tādam glezniecības pazinējam kā Vaļickim nebija grūti iedomāties, ka no augšas Smoļnija rajons tagad izskatās pēc liela meža vai parka.

Kādu brīdi viņš stāvēja nekustēdamies, pārsteigts par maskēšanās apjomu un asprātīgo izdomu, taču ļoti drīz atcerējās brauciena mērķi un devās uz ēku.

Fjodors Vasiļjevičs tur nebija bijis daudzus gadus. Viņa uztverē Smoļnijs simbolizēja, koncentrēja sevī tos viņam naidīgos spēkus, pēc kuru gribas viņš jau pirms daudziem gadiem bija kritis nežēlastībā un netika pielaists ne pie viena cik necik nozīmīga darba. Fjodors Vasiļjevičs šos spēkus apzīmēja ar vietniekvārdu «viņi». Dažreiz viņš vēl pievienoja vārdiņu «tur». «To lai izlemj viņi!», «Vai tad viņi tur atļaus! ...» — tā Vaļickis ne vienreiz vien bija sarkastiski teicis, reizē pavicinādams roku.

Iegājis lielajā, krēslainajā vestibilā, viņš apjucis palūkojas apkārt. Kādus desmit metrus no viņa atradās platas, pazemas akmens kāpnes, uz kurām bija uztaisīta koka barjera, atstājot tikai šauru eju. Pie ejas stāvēja karavīrs, kam galvā bija cepure ar zilu virsu.

«Pie kā man patiesībā būtu jāiet?» Vaļickis pirmoreiz sāka par to domāt. Viņš zināja vienīgi Ždanova uzvārdu no visiem tiem uzvārdiem, kuriem bija sakars ar Smoļ niju. Ar šo cilvēku viņš nebija pazīstams, tomēr nepieļāva domu, ka Ždanovam būtu pilnigi svešs Vaļicka uzvārds. Tā nu viņš nolēma iet tieši pie Ždanova.

Mazliet atmetis galvu, ar visu izskatu parādīdams savu nozīmīgumu un neatkarību, Fjodors Vasiļjevičs enerģiski devas augšā pa kāpnēm.

Kad viņš tuvojās barjerai, karavīrs paspēra soli uz priekšu, nostājās ejā un jautājoši pavērās cilvēkā, kas bija ģērbies dīvaini, viņa acij ļoti neierasti un rokā turēja spieķi.

— Jūsu caurlaidi! — karavīrs teica.

— Es eju pie Ždanova, — Vaļickis nevērīgi atbildēja, galvu nepagriezdams.

— Lūdzu, caurlaidi! — karavīrs pieklājīgi atkārtoja un nostājas ejai pašā vidū.

— Es esmu arhitekts akadēmiķis Vaļickis, — Fjodors Vasiļjevičs svarīgi sacīja, no augšas uz leju skatīdamies karavīrā, kas viņam sniedzās tikko līdz plecam.

— Vai jūs gaida? — karavīrs jautāja, un viņa balsī bija jūtama tāda kā svārstīšanās, tomēr viņš neatkāpās ne soli.

Vaļickis ar atbildi nesteidzās, pārdomādams, vai viņš drīkst pazemoties līdz sīkiem meliem.

— Nē, — viņš augstprātīgi atbildēja, — bet man ir svarīgas, neatliekamas darīšanas.

— Jums jāiet uz caurlaižu biroju, — karavīrs teica, ar roku parādīdams kaut kur uz leju, un piebilda: — Lūdzu, paej iet malā!

Vaļickis tūlīt paspēra soli sāņus, palaida garām divus komandierus, kas ar planšetēm rokās bija stāvējuši viņam aiz muguras, un sāka lēnām kāpt lejā.

Pie caurlaižu biroja lodziņa viņam pasacīja, ka uz biedra Ždanova sekretariātu jāzvana pa telefonu, un iedeva numuru. Aparāti karājās turpat pie sienas, bet pie tiem drūzmējās cilvēki. Vaļickis pagaidīja, kad pienāks viņa kārta, nosauca numuru un, pieminējis visus savus titulus, sacī ja, ka gribētu runāt ar Ždanovu.

Vīrieša balss mierīgi un pieklājīgi atbildēja, ka biedra Ždanova pašreiz neesot un nez vai vispār viņš šodien ieradīšoties Smoļnijā.

— Ko lai dara? — Vaļickis apjucis teica. — Man ir ļoti nepieciešams ...

Uz īsu brīdi iestājās klusums; cilvēks vada otrā galā droši vien apdomāja atbildi. Beidzot viņš sacīja:

— Brītiņu pagaidiet pie telefona!

Klausulē bija dzirdama tāla, klusināta balss, tomēr Vaļickis, lai kā klausuli spieda pie auss, nekā nevarēja saprast no šiem vārdiem, kas neapšaubāmi nebija domāti viņam.

— Vai jūs klausāties? — atkal ierunājās skaļa un skaidra balss.

— Jā, jā! — Vaļickis steidzīgi apstiprināja.

— Es aprunājos ar biedru Vasņecovu. Viņš varēs jūs pieņemt. Ejiet, lūdzu, pie caurlaižu biroja lodziņa. Ārpus kārtas.

«Kas tas tāds par biedru Vasņecovu?» Vaļickim gribējās vaicāt, bet viņš tūlīt atcerējās, ka ne vienreiz vien bija lasījis šo uzvārdu avīzē «Ļeņingradskaja pravda», kad tur tika minēti pilsētas vadītāji.

— Liels paldies! — Vaļickis iesaucas daudz sirsnīgāk, nekā būtu vēlējies.

Viņš pakāra klausuli un devās pie lodziņa, kur bija rinda. Pēkšņi viņš izdzirda saucam: «Biedri Vaļicki!» Cilvēki, kas stāvēja pie paša lodziņa, tūlīt pakāpās sāņus, un Fjodors Vasiļjevičs ieraudzīja pa lodziņu ārā pabāztu galvu ar karavīra cepuri.

— Jūsu partijas biedra karti! — sacīja karavīrs, kam uz zīmotnēm bija trīs kubiki, un apsēdās uz krēsla, no kura bija piecēlies, lai sameklētu Vaļicki. Viņš vienlaicīgi noliecās pār galdu un pastiepa roku uz lodziņa pusi, kur stāvēja Vaļickis.

— Piedodiet... es neesmu ... — viņš iesāka, bet karavīrs partrauca:

— Tad iztiksim ar pasi.

— Bet. .. bet pase man nav līdzi, — Vaļickis sacīja, vēl vairāk apjucis. — Es esmu arhitekts, akadēmiķis! Mani pazīst visa pilsēta!

Karavīrs pacēla galvu, izbrīnījies paraudzījās sirmajā cilvēkā, kam parastās kaklasaites vietā bija «tauriņš», piecēlās, piegāja pie cita galda, kur atradās vairāki telefoni, paņēma kādu klausuli un, aizlicis mikrofonam priekšā plaukstu, sāka ar kādu runāt.

Tad viņš atgriezās pie lodziņa un, Vaļickī neskatīdamies, teica:

— Jūs aizvedīs pie biedra Vasņecova. Pagaidiet pie ieejas!

Vaļickis kādu brīdi bija stāvējis netālu no barjeras, kad, mazliet klibodams, pa kāpnēm nonāca lejā jauns cilvēks zābakiem kājās, karavīra blūzi mugurā. Viņš kaut ko pasacīja karavīram, kas pārbaudīja caurlaides, un pēkšņi uzrunāja Vaļicki vārdā un tēvvārdā, it kā būtu jau sen pazīstami:

— Lūdzu, Fjodor Vasiļjevič, nāciet!

.. . Lielas, gaišas istabas otrā galā pie galda, kas bija novietots starp diviem platiem logiem, sēdēja kalsns, melnmatains cilvēks ar biezām, gandrīz kopā saaugušām uzacīm; mugurā viņam bija karavīra blūze bez zīmotnēm.

Tiklīdz Vaļickis bija pārkāpis pār istabas slieksni, šis cilvēks piecēlās, pameta galdu un dažus soļus panāca viņam pretim.

— Sveicināts, Fjodor Vasiļjevič, — viņš sacīja, sniegdams Vaļickim šauru, dzīslainu roku.

Vaļicka patmīlībai glaimoja tas, ka pat Vasņecovs zina viņa vārdu un tēvvārdu. Viņš jutās mazliet neērti, ka nav laikus uzzinājis, kā sauc Vasņecovu, tomēr viegli apspieda šīs jūtas, atkal visas domas pievērsdams nāciena mērķim.

Vaļickis ievēroja, ka Vasņecovs ir jauns, acīm redzot, reizes divas jaunāks par viņu, un tas apstāklis, ka viņa liktenis ir tāda pienapuikas rokās, atkal lika Fjodoram Va siļjevičam kļūt piesardzīgam.

Līdz šim brīdim viņš nebija bildis ne varda. Klusēdams, saglabādams aukstu pašcieņu, viņš spieda pasniegto roku, tomēr nesteidzās to darīt tūlīt, bet mirkli nogaidīja tas bija ļoti vecs Vajicka paradums, kas viņam palīdzēja tūlīt radīt distanci starp sevi un sarunas biedru, — un lēnam pārlaida skatienu kabinetam, meklēdams vietu, kur nolikt spieķi.

— Lūdzu, — Vasņecovs teica un gāja pie sava galda.

Tā arī neizlēmis, kur nolikt spieķi, Vaļickis gāja viņam

līdzi, apsēdās ar ādu pārvilktā krēslā, uz ko bija norādījis Vasņecovs, un atspiedās uz spieķa, turēdams to starp

kājām.

Vasņecovs apsēdās pie galda un, mazliet paliecies uz Vaļicka pusi, vēsi, bet pilnīgi pieklājīgi teica:

— Man stāstīja, ka jums esot kas svarīgs runājams.

— Neesmu pārliecināts, ka tas, kas šķiet svarīgs man, liksies tāds arī jums, jo tas attiecas tikai uz manu neievērojamo personu, — Vaļickis iesāka atturīgi un pārspīlēti oficiāli. — Biju spiests ierasties pie jums vizītē sakarā ar jautājumu par manu ... — Uz mirkli viņš apklusa, pūlēdamies nepierasto, nesen dzirdēto vārdu aizstāt ar kādu citu, bet nekas neiešāvās prātā, un viņš pateica to pašu: — Sakarā ar manu evakuāciju.

Vasņecovs viegli sarauca uzacis — tagad tās pavisam cieši saplūda kopā, mazliet pacēla uz augšu roku un sacīja:

— Piedodiet, vienu mirkli!

Viņš pastiepa roku uz galda malu, izvilka kādus no kaudzē saliktiem vākiem, atvēra, tad aiztaisīja ciet un teica:

— Šis jautājums ir jau izlemts, Fjodor Vasiļjevič. Jūs tiksiet evakuēts pirmajā grupā. Jums nav ko uztraukties.

Viņš to sacīja mierīgi, tomēr nevērīgi un vienaldzīgi.

— Biedri Vasņecov, — Vaļickis ierunājās, ar spēku atspiezdamies uz spieķa, it kā vēlēdamies to izgrūst cauri grīdai, — es neloloju cerību, ka jums mans vārds kaut ko izteiktu. Tāpēc uzdrošinos atgādināt, ka esmu akadēmiķis jau no tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada. Pēc maniem projektiem savā laikā, — divus pēdējos vārdus viņš it īpaši uzsvēra, — šai pilsētā tika uzceltas mājas! Nezinu, vai tas liecina man par labu, — viņš sarkastiski piebilda, — bet vairākas arhitektu biedrības ārzemēs uzņēmušas mani par goda biedru un ...

Pēkšņi viņš apklusa, jo bija pamanījis Vasņecova sejā tikko jaušamu iecietīgu smaidu. Tas tomēr izzuda, tiklīdz Vaļickis apklusa.

— Tas mums ir zināms, — Vasņecovs teica tikpat mierīgi un vienaldzīgi kā pirmīt, — un, varat man ticēt, mēs centāmies to visu paturēt vērā. Jums un jūsu dzīvesbiedrei tiks ierādīta kupeja starptautiskajā vagonā. Jūs varēsiet ņemt līdzi nepieciešamās . .. mantas. Valdība darīs visu iespējamo, lai jaunajā dzīves vietā — droši vien tā būs Sverdlovska — jums tiktu radītas maksimālas ērtības. Maksimālas pēc kara laika iespējām, — viņš piemetināja, neslēpdams rūgtu smīnu. — Turklāt jūs aizbrauksiet pirmajā grupā. Agrāk par citiem. Nez vai jūs varat no mums prasīt kaut ko vairāk.

Vasņecovs parāva uz augšu blūzes kreiso piedurkni, palūkojās pulkstenī un, Vaļickī vairs neskatīdamies, sacīja:

— Bet tagad atvainojiet! Esmu ļoti aizņemts.

Vaļickis bija klausījies, juzdams aizvien lielāku neizpratni, jau vairākkārt pavēris muti, lai pārtrauktu Vasņe covu, bet tas, tiklīdz Vaļickis mēģināja ko iebilst, viņu no tā atturēdams, pacēla roku. Kad Vasņecovs bija apklusis, Vaļickis joprojām viņā raudzījās plaši ieplestām acīm, smagi elpodams un juzdams, ka reibst galva. Gribējās kliegt: «Blēņas! Murgi! Absurds!» — bet viņš tikai mulsi noteica:

— Es... es... es taču nekur negribu braukt! Vai jūs to nesaprotat? Nekur!

Viņam tomēr šķita, ka Vasņecovs nekā nav dzirdējis vai arī viņa vārdus uzskata par nenozīmīgiem. Un tad

Vajickis pielēca kājās, izslējās visā augumā un, sizdams ar spieķi pa grīdu, iesaucās:

— Man nav vajadzīgi jūsu starptautiskie vagoni! Man nekas nav vajadzīgs — vai jūs tiešām nespējat to sn prast?! — Viņš sparīgi nosvieda spieķi pie malas un tin pināja vēl skaļāk: — Es lūdzu tikai to, lai mani liktu mierā! Es neesmu nekāda grabaža, nekāds krāms, ko var iemest, kur vien gribas, un aizvest, kur tikai patīk! .Jums nav tādu tiesību! Es... es sūtīšu telegrammu Staļinam! Tā ir patvaļa! Es . ..

Vajickis aprāvās, pamanījis, ka Vasņecovs viņā noraugās ar vērīgu un, kā viņam šķita, bargu skatienu, saprata, ka sarunājis daudz kā aplama un atliek pateikt vēl vienu vārdu, lai šis stingrais askētiskā izskata cilvēks, kam neapšaubāmi pieder liela vara, pavēlētu viņam atstāt kabi lietu. Uz brīdi iestājās klusums. Vajickis stāvēja nekustēdamies, tikai vairs nebija izslējies visā garumā, bet pēkšņi bija vecīgi sagumis, nevarīgi nokāris uz leju garās rokas

— Labi, — viņš beidzot sacīja dobji, tikko saprotami — Redzams, es jūs kavēju darbā. Piedodiet! To visu e.c esmu sarunājis... lieki. Man tikai gribējās... uzzināl patiesību. Bet tagad es iešu.

Vajickis ar skatienu sameklēja nosviesto spieķi. Tai bija turpat tuvumā, bet viņš juta, ka nav spēka pieliek lies un pacelt. Lēnām pagriezies un ar pūlēm stīvās kāja; celdams, viņš devās uz durvīm.

— Pagaidiet! — aiz muguras atskanēja paklusa balss

Vajickis pagriezās un ieraudzīja, ka Vasņecovs ir pie

cēlies no galda un nāk pie viņa straujā, atsperīgā soli

Pienācis klāt, Vasņecovs pieskārās viņa svārku pie durknei un teica negaidīti saudzīgi:

— Piedodiet! Acīm redzot, mēs nebijām viens otri sapratuši. — Neviens jūs nespiež braukt projām. Un to mēr... būtu labāk, ja jūs to darītu.

— Bet kāpēc? — Vajickis iesaucās, no jauna ntgūdam spēkus.

— Tāpēc, ka pilsēta... var nokļūt bīstamā stāvokli Evakuēdami no Ļeņingradas mūsu materiālās un... intc lektuālās vērtības, mēs saglabājam tās nākotnei. Sapin tiet — šoreiz nav vietā runāt par emocijām. Tā ir kar laika prasība.

Viņš runa ja stingri, bet lēni, reizēm apklusdams, rūpīgi apdomādams katru vārdu.

Tieši tas, tieši sajūta, ka Vasņecovs atstāj nepateiktu kaut ko ļoti svarīgu, izšķirošu, Vaļicki pārsteidza visvairāk.

Beidzot viņš klusi jautāja:

Vai jūs uzskatāt stāvokli par tik nopietnu?

Vasņecovs atbildēja, raudzīdamies viņam acīs, tad, brīdi klusējis, piebilda: — Jūs taču gribējāt, lai es saku patiesību.

Bet kāpēc.. . — Vaļickis iesāka, tomēr tūlīt apklusa. Pēkšņi viņam galvā saka griezties vesels domu spiets. Viņš gribēja jautat, kāpēc atkāpjas mūsu karaspēks, kur palikuši mušu tanki, lielgabali un lidmašīnas, kas vainīgs, ka vācieši ielaisti mušu zemē, ko domā maršali un ģenerāļi, ko galu gala dara Staļins... Bet viņš to nespēja pajautāt. Ne jau tapec, ka būtu baidījies. Vaļickis tikai juta, ka viņam nav morālu tiesību to darīt. Saprata, ka nevienam nav pienākums dot viņam kādu pārskatu,' ka pašreiz nevar but jautataju un atbildētāju, ka visus, arī viņu pašu, tagad vieno kopīga nelaime un kopīga atbildība.

Tai mirklī atvērās durvis un kāds, uz sliekšņa stāvēdams, skaļi teica:

Sergej Afanasjevič, Kara padomes sēde sākas pēc divām minūtēm.

Durvīs stāvēja jauns karavīrs — izslējies, rokas piespiedis pie sāniem un, gaidīdams atbildi, raudzījās Vas ņecova.

Es eju, viņš īsi sacīja. Tad steidzīgi atgriezās pie galda, paņēma biezus, sarkanus vākus, attaisīja tos vaļā, pārlaida acis kādam dokumentam, atkal aiztaisīja ciet,' pacēla galvu un teica: — Man jāiet, Fjodor Vasilievič Piedodiet!

Viņš pagāja dažus soļus uz durvju pusi, tad apstājās, pacēla nomesto spieķi un, sniegdams to Fjodoram Vasiļ jevičam, piebilda:

— Manuprāt, jums vajadzētu braukt. Bet par to, ka gribējāt palikt, paldies! Tas ir viss, ko varu jums pašreiz teikt. ^

• Pieņemamajā istabā Vaļicki gaidīja tas pats jaunais cilvēks karavīra blūze bez zīmotnēm, kurš bija viņu atvedis šurp. Jaunais cilvēks pamāja ar roku, aicinādams līdzi, un, palaidis Fjodoru Vasiļjeviču pa durvīm pirmo, gaiteni sāka iet viņam blakus.

Viņi devās lejā pa kāpnēm, uz kurām bija koka barjera. Pēkšņi Vaļickis apstājās.

— Piedodiet, — viņš sacīja, pievērsdamies pavadonim,

— cik jums gadu?

— Man? — tas apjucis atjautāja, bet tūlīt atbildēja:

— Divdesmit septiņi.

— Jūs . .. armijā neesat iesaukts?

Vaļickis redzēja, ka pavadonis tumši pietvīkst.

— Nēē ... — viņš atbildēja. Un piemetināja: — Man tā kāja tāda ... Bet rīt manis te vairs nebūs. Iešu uz pretgaisa aizsardzības vienību.

«Muļķīgi, muļķīgi, netaktiski!» Vaļickis nodomāja. «Es taču redzēju, ka viņš ir klibs.»

Viņi piegāja pie barjeras. Jaunais cilvēks karavīra blūzē saskatījās ar karavīru, kas stāvēja pie barjeras. Karavīrs pielika roku pie cepures naga un teica:

— Lūdzu!

Vaļickis mirkli vilcinājās, tad pagriezās pret savu pavadoni un sacīja:

— Piedodiet man! Esmu vecs muļķis.

Atbildi negaidījis, viņš saka iet leja pa kāpnēm.

. . . Smagi balstīdamies uz spieķa, viņš pagājadažus soļus uz priekšu pa aleju, ko sedza maskēšanas tikls.

«Tā,» Fjodors Vasiļjevičs domās noteica, «tatad es esmu vecs. Pārāk vecs. Tā tas ir.»

Viņš pagāja vēl dažus soļus un pēkšņi sajuta sāpes sirdī.

— Vai jums ir slikti? — aiz muguras kāds ieprasījās. Vaļickis pagriezās, ieraudzīja aiz sevis nakam pavecu

karavīru ar taisnstūriem uz zīmotnēm un aprauti atbildēja:

— Nē! Kāpēc?

Viņš izslējās, atmeta galvu un devās uz priekšu ierastiem, vienmērīgiem soļiem, pūlēdamies apklusināt sāpes sirdī...

.. . Mūsu zemes rietumu robeža jau bija liesmās. Pirmajās ieņemtajās pilsētās un ciemos vācieši jau bija nodibinājuši savu «jauno kārtību» — mūsu ļaudīm tie bija divi drausmīgi, cilvēku asinīm noplūduši vārdi. Tūkstošiem padomju kareivju un jūrnieku jau bija izvēlējušies labāk nāvi nekā dzīvi uz ceļiem, un desmitiem lidotāju no saviem lidlaukiem jau bija startējuši nemirstībā.

Viņi aizgāja no dzīves kā karavīri, kā cīnītāji, kā varoņi.

Pat tad, kad nepietika ieroču, viņi aizstāvējās līdz pēdējai asins lāsei, cīnījās ar ienaidnieku lidz pēdējam šāviņam, līdz pēdējai patronai, bieži vien pēdējo lodi pataupīdami paši sev.

Viņi nekrita uz ceļiem ienaidnieka priekšā, necentās zeme ielīst, kad tuvojās tanku lavīnas, kā bija cerējis Hitlers, nē! Padomju kareivji, kas vēl vakar bija redzējuši virs galvas plešamies mierīgas debesis, vēl nebija pieraduši pie ienaidnieka lielgabalu grāvieniem un fugasa bumbu sprādzieniem, tagad, šajās baismajās stundās, sevišķi skaidri apzinājās, ar visu būtni sajuta, cik dārga viņiem ir Dzimtene . ..

Karš gan plosījās tikai rietumu#rajonos, taču jau bija pārvērtusies visa zeme, pilsētu iela's, šosejās un lauku ceļi ieguvuši jaunu, skarbu izskatu.

Miera laika armijas dzīve vairumam cilvēku parasti bija slēpta. Tā norisinājās kazarmās aiz augstiem mūra * žogiem, poligonos, kas atrodas tālu no apdzīvotām vietām, stepju un mežu milzīgajās platībās, kur notiek manevri, lidlaukos, juru plašumos, štābu kabinetos.

1 ikai divreiz gadā — Maija un Oktobra svētkos — armijas dzīve it kā izlauzās uz āru pilsētu centrālajos laukumos, jūru piekrastes ūdeņos, ierasti klusajās un mierīgajās debesīs, kuras drīkstēja raudzīties no katras ielas, no katra loga.

Karš pārvērš pilsētu izskatu. Ielu krustojumos pierasto miliču vieta stājas armijas kustības regulētāji, ielas pie ’ * pilda ierindā soļojoši sarkanarmieši, kravas mašīnas, nez kur uzradušies tanki un lielgabali, un cilvēki, stāvēdami uz ietvem, ar bažām un cerībām vēro šo neikdienišķo

kustību un saprot, ka sākusies gluži jauna dzive, par kuru nav zināms, kāda tā būs.

Pārvēršas ne tikai pilsētu ielas. Rūpnīcas un fabrikās, direktoru kabinetos, partijas komiteju telpās aizvien biežāk parādās karavīri. Dažiem no viņiem ir jauni formas tērpi, kas vēl nav pāršūti pēc auguma, un arī pec šo cilvēku gaitas, pēc viņu runas ir viegli nosakāms, ka vel vakar viņi valkājuši žaketes un bikses virs zābakiem.

No malas skatoties, šķiet, ka armija tagad sāk vadīt miljoniem cilvēku ikdienas dzīvi, diktēdama viņiem jaunu, skarbu un trauksmainu dzīves veidu, pagātni no tagadnes kā ar nazi nogriezdama. Patiesība tomēr tūkstošiem vadošo partijas, padomju un saimniecības darbinieku paliek savos posteņos vai arī uz fronti aizgājušo vieta ir stājušies citi, un partija joprojām nes uz saviem pleciem visu atbildības un organizatoriskā darba smagumu, kas kara laikā kļūst simtkārt lielāks.

Acīm redzami pārvērtās arī Ļeņingrada.

Pirmie to ievēroja lidotāji, kas patrulēja virs pilsētas, — viņi sāka zaudēt agrākos orientierus. Ar milzīgu maskēšanas tīklu pārvilktais Smoļnijs bija pazudis, pārvērties parkā ar varen sakuplojušiem kokiem un krūmiem.

Šķita, ka pazudis arī Uricka laukums kopā ar Ziemas pili un kara apgabala štābu.

y/' Aizsargkrāsa bija’ apdzēsusi Izaka katedrāles zeltīta

kupola mirdzumu, savu spožumu bija zaudējušas slavenas Petropavlovskas cietokšņa un Admiralitātes smailes...

Daudzi komunisti un komjaunieši jau bija saņēmuši partijas ceļazimes un aizgājuši armijā. Daudzi iznīcinātāju , bataljoni — pirmās ļeņingradiešu brīvprātīgās vienības,

kuras tika nodibinātas cīņai pret ienaidnieku izpletņu lece v jiem un diversantiem, jau dienu un nakti apsargāja ceļus,

kas ved uz Ļeņingradu, dežurēja pilsētas ielās un pie aiz » sardzibas rūpniecības uzņēmumiem. Vakaros tūkstošiem

ļeņingradiešu, aplikuši sarkanu saiti ap žaketes vai darba apģērba piedurkni, stājās sardzē namu priekšnamos, bēniņos un uz jumtiem.

Un tomēr likās, ka šajās pirmajās kara dienos Ļeņingra das dzīvē ārēji nekas nav mainījies un pilsētas ielās valda pilnīgs miers, ka nav un nevar būt tāda spēka, kas spētu nomākt šai pilsētā kūsājošo neiznīcināmo dzīvesspēju un ticību nākotnei.

Joprojām bija atvērti puķu kioski Ņevas prospekta stūros. Joprojām parki, restorāni un kafejnīcas vakaros bija cilvēku pilni.

Un šķita, ka trauksmainos ziņojumus, kas aicināja būt modriem, krāsainos plakātus, ar kuriem tagad bija aplīmētas māju sienas, cilvēki vēl vienmēr uzlūko par kaut ko svešm pārejošu, kas nespēj ietekmēt viņu līdzšinējo dzīves plūdumu.

Varbūt tā tas bija tāpēc, ka karš vēl notika tālu, simtiem kilometru no Ļeņingradas, — tā vismaz domāja ļeņingradieši, kas lasīja novēlotus Informācijas biroja ziņojumus. Pārāk stipra bija viņu ticība Sarkanās Armijas varenībai, viņu vēlēšanās jebkuru neveiksmi uzskatīt par mazsvarīgu, pavēlniecības paredzētu un tāpēc arī par tādu, kas nespēj radīt nopietnas sekas. Klīda valodas par mūsu karaspēka izšķirīgām uzvarām, par kurām kaut kādu apsvērumu dēļ vēl nav ziņots.

Informācijas biroja rīta ziņojumā par šīm uzvarām nekā neatraduši, cilvēki tomēr ticēja, ka viņi par tām uzzinās vakara ziņojumā . ..

Tikai ar maskēšanas tīklu pārvilktajā Smoļnijā, no kura cieši aizsegtajiem logiem naktī neizlauzās neviens gaismas stars, tikai Ļeņingradas kara apgabala štābā, kas atradās bijušajā Pils laukumā, tikai tur gan militārie, gan civilie darbinieki, kas nebija gulējuši jau trīs naktis no vietas, bija aizsmakuši no nemitīgajām telefona sarunām, daudzkārt noliekušies pār kartēm, uz kurām bija sazīmētas draudīgas, pret Ļeņingradu vērstas bultas, stāvējuši aiz salīkušajam telegrāfistu mugurām, vērodami, kā no «Bodo» un «ST» aparātiem lien ārā šauras papīra lentes, — tikai tur cilvēki jau saprata, cik lielas ir briesmas un cik ātri tās tuvojas . . .

Nē, vēl neviens no viņiem nezināja, ka Hitlera plānos un pavēlēs vācu karaspēkam Ļeņingrada ir minēta kā sakta kara pirmais mērķis.

Bet viņi jau zināja, ka 22. jūnija novakarē vācu tanku divīzijas pārrāvušas Baltijas kara apgabala robežaizsar dzības līnijas, ka fašisti atrodas ziemeļrietumos no Kau ņas, ka viņiem izdevies forsēt Nemunu.

Arī nākamās divas dienas neatnesa ziņas, kas dotu cerības. Vācu armiju grupas «Ziemeļi» pārspēks bija tik liels, ka Baltijā dislocētais padomju karaspēks ar kaujām atkāpās divos dažādos virzienos — uz Rīgas pusi un no Kauņas uz Viļņu, bet tālāk — uz Polocku. Tādos apstākļos centrālajā virzienā — Viļņa, Daugavpils, Ostrova — ienaidnieka motorizētajām divīzijām un tanku divīzijām kļuva iespējams izrauties uz priekšu ...

Divdesmit ceturtajā jūnijā ap pusnakti Zvjagincevu izsauca štāba priekšnieka vietnieks pulkvedis Koroļovs (tagad tas bija nevis apgabala, bet frontes štābs). Majors jau no pirmās kara dienas atradās pilnīgā operatīvās pārvaldes rīcībā un īstenībā bija pakļauts Koroļovam.

Nesasveicinājies — trīs iepriekšējās bez miega pavadītās dienas un naktis bija aizritējušas kā dažas stundas — Koroļovs paziņoja, ka Smoļnijā, no kura viņš nupat atgriezies, pieņemts svarīgs lēmums. Tur vēl palicis pavēlnieka vietnieks un inženieru karaspēka pārvaldes priekšnieks — viņus aizkavējis 2danovs. Bet Zvjagincevam būs steidzams uzdevums ...

Pulkvedis to pateica dzedri. Viņu attiecības bija kļuvušas mazliet saspīlētas. Zvjagincevs pirmajā kara diena bija iesniedzis raportu, kurā lūdza viņu komandēt no štāba uz frontes karaspēku, un mēģinājis panākt, lai šo viņa nodomu atbalsta štāba priekšnieka vietnieks. Koro ļovs bija atteicies to darīt, sacīdams, ka gļēvums dažreiz maskējoties ar drošsirdību. Toreiz Zvjagincevs, nekā neatbildējis, bija apgriezies un izgājis no kabineta, aizvainojumā drebēdams. Tagad, kad viņu bija izsaucis Koro ļovs, viņš nolēma ieturēt pienācīgo oficiālo distanci.

Koroļovs paņēma kādu karti, kas atradās uz galda, un ar rokas, mājienu aicināja majoru pienākt tuvāk.

— Tā ... Būs jārada aizsardzības līnija, kurai jābūt pavērstai pret dienvidiem . ..

— Kur? — Zvjagincevam paspruka jautājums.

— Es teicu — pret dienvidiem! — Koroļovs skarbi atkārtoja. Tad pārvilka ar nagu pār karti un piemetināja: — Lūk, šeit. .. Gar Lugas krastu.

Koroļovs vērīgi paraudzījās Zvjagincevā, it kā brīnīdamies, ka viņš klusē. Pulkvedis jau bija pieradis atvēsināt Zvjagincevu.

Bet viņš klusēja. Nesenais aizvainojums un ar to

saistītas domas atkāpas, tiklīdz Koroļovs bija pateicis: «Gar Lugas krastu . . .»

Kādu laiku viņi klusēdami cieši vērās viens otrā, un Zvjagincevam šķita, ka mazajās Koroļova acīs, kas parasti bija diezgan neizteiksmīgas, lasāms lūgums: «Neuzdod man liekus jautājumus, tāpat jau ir grūti.»

Pēc tam, Zvjagincevā vairs neskatīdamies, Koroļovs lietišķi turpināja:

— Kara padome apstiprinājusi pamatnoteikumus, pēc kuriem izbūvējama šī līnija. Par tiem ziņoja pavēlnieka vietnieks ģenerālis Pjadiševs. Darbu vadīšana uzdota inženieru karaspēka pārvaldes priekšniekam. Mēs tūlīt sāksim atsevišķu sektoru rekognoscēšanu. No operatīvās pārvaldes uz turieni dosies vairaki komandieri. Arī tu tur esi norīkots. Brauksi rīt no rīta. Tev ir kādi jautājumi?

Zvjagincevs joprojām klusēja. Viņš gan nebija palaidis garam nekā no tā, ko teica Koroļovs, un viņa pie kartēm pieradušajā iztēlē jau iezīmējās uzdevuma tehniskais risinājums, tomēr viņš joprojām nespēja aptvert to briesmīgo jēgu, kas slēpās Koroļova vārdos: «Gar Lugas krastu.»

«Gar Lugu, gar Lugu! . . .» Zvjagincevs klusībā atkārtoja. Ne viņam, ne, protams, Koroļovam nekad nebija ienācis prātā, ka tur varētu risināties karadarbība. Visas apgabala štāba darbinieku rūpes, viņu bažīgie skatieni vienmēr bija pievērsti tikai ziemeļiem, Somijas robežai. Vēl pirms dažām dienām nodoms būvēt nocietinājumus Lugas krastā, tas ir, tādas iespējas pieļaušana, ka ienaidnieks varētu ielauzties gandrīz vai Krievijas centrā, būtu labākajā gadījumā licies aplams, bet sliktākajā — sakav niecisku noskaņu izpausme.

.Tikai pēc ilgākas klusēšanas Zvjagincevs atrada sevī spēku vaicāt:

— Bet... kā tad tā, Pāvel Maksimovič? . .. Mums taču tur ... itin nekā nav! Ne karaspēka daļu, ne . . . Viss mūsu plāns taču domāts tikai ziemeļu virzienam! Un ko tad Baltijas kara apgabals? ...

Koroļovs strauji pagriezās uz viņa pusi.

— Izbeidz šo pļāpāšanu, major Zvjagincev! — viņš nobļāva, pēkšņi kļuvis nikns. — Vai tu domā, ka mēs abi vēl sēžam viesnīcas «Maskava» istabā? Tagad ir karš, un

tā jautājumi nav izšķirami tribīnēs! Vai tu to vari saprast vai ne?!

— Es visu saprotu, biedri pulkvedi, — Zvjagincevs ļoti rūgti sacīja, cieši vērdamies Koroļovā, — tieši tāpēc pašreiz esmu vēl vairāk pārliecināts, ka mana vieta ir nevis štāba kabinetā, bet karaspēka daļā. Galu galā man ir Somijas kara pieredze, esmu ierindas komandieris . ..

Viņš sastomījās un apklusa, ieraudzījis, kā sažņaudzas milzīgās Koroļovā dūres un viņa pilnīgajā, mazliet uztūkušajā sejā parādās sarkani plankumi.

— Ak tad šitā! ... — Koroļovs lēnām noteica, atkāpdamies soli atpakaļ un ar smagu skatienu caur pieri zobgalīgi aplūkodams Zvjagincevu no galvas līdz papēžiem. — Kāds ir jūsu uzvārds, biedri major? Suvorovs? Vai varbūt Kutuzovs? Vēlaties karaspēka komandēšanu ņemt savās rokās? Varbūt, uz balta zirga sēdēdams, kailu zobenu vicinādams, auļot virsū tankam — uz priekšu, uz priekšu?! Es tev jau teicu: gļēvuļi ir dažādi...

— Biedri pulkvedi, — sašutušais Zvjagincevs iesaucās, sasprindzis kā uzvilkta stīga, — jums... jums nav tādu tiesību! Es esmu komunists un Sarkanās Armijas komandieris! Es zinu savu vietu un esmu gatavs uzņemties bataljona vai galu galā sapieru rotas komandēšanu!

— Un tālāk? — Koroļovs noprasīja; viņa balsī atkal bija dzirdams dzēlīgs izsmiekls.

— Par to, kas būs tālāk, nav jārūpējas jums! — iesaucās aizvainojuma un sašutuma apstulbotais Zvjagincevs, aizmirsdams subordināciju. — Es vismaz nebēgšu no ienaidnieka, kā bēg daži citi, un, ja būs vajadzīgs, es miršu tur, kur stāvēšu, — savā pozīcijā! Un jums nav tiesību mani saukt par gļēvuli!

— Ir gan! — Koroļovs atkal sāka kliegt. — Vai tu domā, ka mani var apmānīt ar skanīgām frāzēm? Domā, ka es nespēšu pamanīt tavu sīko nolūku, kas aiz tām slēpjas? Vai gribi, Lai es tagad to skaļi pasaku? Tu baidies no pārmetumiem, no atbildības! Tev uztic svarīgu darbu — izveidot aizsardzības līniju, aizsegu, kas sargās no ienaidnieka simtiem tūkstošu padomju cilvēku. Bet tev rūp tikai tava reputācija! Tā teikt, tas neesmu es, kas atkāpjas, bet gan citi! Negribu atbildēt par Sarkano Armiju, gribu atbildēt tikai par sevi, par savu rotu! Cīnījos

līdz pēdējai asins lāsei, nāves nebaidījos! Ja mana nāve ienaidnieku neapturēja, es tur neesmu vainīgs! N

— Kas drīkst apgalvot, ka cīnīties līdz pēdējai asins lāsei nozīmē būt gļēvulim?! — Zvjagincevs atkal sašutis iesaucās.

— Tev jāstāv un jāmirst tai vietā, kur partija tev likusi stāvēt! Neizraugies vietu pats! — Koroļovs viņu pārtrauca, tad atmeta ar roku un piebilda: — Esi gan tu! Un mēs tevi esam ievēlējuši partijas birojā! . ..

Iestājās klusums. Zvjagincevs bija nomākts un nekā nesacīja.

Bet pulkvedis stāvēja pāris soļu no viņa, joprojām smagi elpodams. Viņš atpogāja blūzes apkakli, un kļuva redzams, ka viņa īsā kakla vēnas ir piemilzušas.

— Kas man jādara? — Zvjagincevs kā nemaņā jautāja.

— Jāpilda pavēle, — Koroļovs strupi atbildēja. Tad viņš pagrozīja galvu, aizpogāja apkakli, pabāza pirkstus zem jostas, lai sakārtotu blūzi, piegāja pie Zvjaginceva un uzlika viņam roku uz pleca. — Neapvainojies! Dabūji, ko biji pelnijis, — viņš sacīja negaidīti saudzīgi, — neplāties ar gatavību doties nāvē! Mums jāmācās uzvarēt, nevis mirt. .. Un prātošanu met pie malas. Miera laikā vēl var šā un tā. Tas ir paciešams. Vienam otram tāda prātošana pat tīk — skat, kas tas par cilvēku! Nav nekāds rupjš tēviņš, bet filozofs! Tagad ir karš. Tas prasa stingrību. Kad karš būs beidzies, sūtīsim tevi specializēties kara zinātniskajā vadīšanā. Varēsi analizēt. Bet tagad . .. nepie savinies sev tiesibas tikai kritizēt un jautāt, Aleksej! Jautāt vienmēr ir vieglāk nekā atbildēt. Vai saprati? ...

Viņš vērīgi paraudzījās Zvjagincevam acīs. Un tam šķita, ka Koroļova skatienā atkal lasāma slēpta doma: «Saproti taču: ne es, ne tu neesam vainīgi, ka tā iznācis. Pašreiz to skaidrot nav nekādas jēgas. Nav īstais laiks. Ja esi saņēmis pavēli — izpildi. Mūsu dzīves augstākā jēga pašreiz ir pildīt savu pienākumu. Vairāk man nav tev ko teikt. Vismaz šodien ne.»

— Vai atļaujat iet? — Zvjagincevs klusi jautāja.

— Ejiet! — Koroļovs atbildēja.

Zvjagincevs militāri pagriezās un izgāja no kabineta.

Ne tikai Zvjagincevs, bet arī vairāki citi komandieri, kas strādāja štābā un inženieru karaspēka pārvaldē, šai vēlajā stundā saņēma pavēli nekavējoties izpētīt apvidu, kas atrodas uz dienvidiem no Ļeņingradas, un izstrādāt aizsardzības līnijas izbūves plānu.

Zvjagincevam bija iedalīts Lugas rajons — tieši pretim Pleskavai, no kuras uz Ļeņingradas pusi virzījās ienaidnieks.

Atgriezies pirmajā stāvā savā mazajā kabinetā ar vienu vienīgu iekšpusē aizrestotu logu, kam tagad piedevām bija aizklāts priekšā biezs, zils gaismas maskēšanas papīrs, Zvjagincevs palūkojās pulkstenī, atvēra seifu, izņēma karti un izklāja to uz galda.

Tāpat kā daudzi komandieri, kas strādāja apgabala inženieru karaspēka pārvaldē, ari Zvjagincevs bija pietiekami labi informēts par aizsardzības būvju stāvokli pie robežas ar Somiju. Viņš pats nesen bija pārliecinājies, ka jaunie Viborgas rajonā izbūvētie nocietinājumi, kas sargā Ļeņingradu no tās puses, kur ienaidnieks atrodas vistuvāk, nav gan pilnīgi pabeigti, tomēr ir kaujas gatavībā.

Turpretim dienvidu pusē Ļeņingradai nebija tāda aizsega. Par nocietinātajiem rajoniem Pleskavas un Ostrovas tuvumā — pie agrākās robežas ar Latviju un Igauniju — Zvjagincevs zinaja tikai to, ka pirms diviem gadiem būvdarbi tur pārtraukti, bet daļa iekārtas un ieroču demontēta.

Zvjagincevam bija liela mēroga karte, padomājis un turpat uzskicējis uzmetumu, viņš piecēlās no galda, piegāja pie citas — maza mēroga Ļeņingradas apgabala kartes un sāka pētīt apgabala kontūras kopumā, pilsētu, upju un ezeru izvietojumu uz kartes.

Ostrova, Pleskava, Pļusa, Luga, līmeņa ezers ... Zvjagincevs tur kādreiz bija braukājis un tagad centās iztēloties dažādus aizsardzības līnijas variantus, kas atbilstu reljefam un pilsētu izvietojumam, bet tad pēkšņi nodrebēja un, kā neredzama valga vilkts, ar seju gandrīz vai pieplaka pie kartes. Viņš bija ieraudzījis melnu, tikko pamanāmu punktu, virs kura ar ļoti sīkiem, bet labi salasāmiem burtiem bija rakstīts: «Belokamenska.»

«Vera!» viņš domās iesaucās un izbrīnījies, it kā

neticēdams pats sev, klusībā sacīja: «Kā tad tā? Tur taču ir Vera! .. .»

Zvjagincevs neatlaidīgi raudzījās mazajā melnajā punktā, un vipa acu priekšā neskaidri parādījās klusas, provinciālas pilsētiņas ainavas — nebruģētas, kokiem apstādītas ielas, akas vai ūdensvada krāni uz šīm ielām, nelieli dārzi, mājiņas ar slēģiem . ..

Un vienā tādā mājiņā dzīvo Vera, nemaz nenojauzdama, kadas briesmas viņai draud.

Zvjagincevs paraudzījās uz kartes mēroga apzīmējumu tin atkal uz melno punktiņu. Vēl pirms stundas viņš bija domājis, ka šis apvidus nav gan dziļā aizmugurē, tomēr katrā ziņā atrodas diezgan tālu no frontes. Tagad viss mainījies! Saņemtais uzdevums liecināja, ka pavēlniecībai ir pilnīgs pamats visu šo rajonu uzskatīt par iespējamu kara lauku.

Ko lai dara? Kā paziņot Verai, lai viņa tūlīt brauc mājās? Ar viņas tēva starpniecību? Bet viņi jau pirms divām dienām, kad satikās Smoļnijā, bija runājuši, ka Verai vajadzētu atgriezties . . . Varbūt viņa ir jau mājās? . .. Bet ja nu nav? Ja pēc avīžu ziņojumiem par fašistu aviācijas mēģinājumiem uzlidot Ļeņingradai gan Veras vecākiem, gan viņai pašai sācis likties, ka tur, klusajā Belokamen skā, ir drošāk pārlaist karu? . ..

«Pārlaist karu! .. .» viņš klusībā atkārtoja, rūgti pasmīnēdams. Nē, tūlīt jānoskaidro, vai Vera ir vai nav mājās. Un, ja nav, jābrīdina viņas tēvs. Protams, jābrīdina mierīgi, neradot liekas bažas un jautājumus. Ne vārda neminot par lēmumu izbūvēt aizsardzības līniju gar Lugas upi — tas pagaidām ir kara noslēpums, bet liekot viņam saprast, ka Verai būs labak, ja viņa tūlīt atgriezīsies Ļe ņingradā.

Lai nu būtu kā būdams, steidzīgi jāaprunājas ar vecāko Koroļovu. Veras telefona numuru Zvjagincevs zināja, apa rats bija uz galda, un viņš enerģiski pastiepa roku pēc klausules . . .

Bet tai mirklī cita doma lika viņam roku nolaist: «Pārak vēls! Jau pusviens!» Zvanīšana tādā laikā nenovēršami radītu satraukumu Koroļovu mājā.

Ko lai dara? Tomēr jāzvana ... Iespējams, ka Vera jau atbraukusi un tagad pati pienāks pie telefona. Tad, nekā nebildis, viņš mierīgi noliks klausuli. Bet ja atsauksies

māte? Ko teikt viņai? Varbūt palūgt, lai uzmodina Ivanu Maksimoviču? ...

Dažus mirkļus Zvjagincevs vēl svārstījās, prātodams, vai zvanīt tūlīt vai labāk atlikt uz rītu. lad paraudzījās uz galda noliktajā kartē, kur bija jau uzskicēts rekognoscēšanas un darbu rajons, sparīgi paņēma klausuli un nosauca labi zināmo numuru. Kādu brīdi neviens neatbildēja. Zvjagincevs aizvien stiprāk spieda rokā klausuli un nezaudēja cerību, ka pēc dažiem mirkļiem viņam atbildēs Vera, tomēr neviens neatsaucās. Pēkšņi aparāts noknak stēja, un vīrieša balss klusām teica:

— Klausos.

— Vai biedrs Koroļovs? Ivans Maksimovičs? — Zvjagincevs nedroši jautāja, lai gan bija viņu tūlīt pazinis.

— Es.

— Piedodiet, es jus uzmodināju, — Zvjagincevs iesaka, juzdams, ka balss ir satraukta, un visiem spēkiem pūlēdamies runāt mierīgi, — zvana Zvjagincevs.

— Kas? — Koroļovs izbrīnījies jautāja.

— Es, es, Aleksejs Zvjagincevs! ... Droši vien jūs uzcēlu no miega?

— Ak tā, majors! ... — bija dzirdams klausulē. — Kas noticis?

— Nē, nē, nav nekā sevišķa, — Zvjagincevs steigšus atbildēja, joprojām pūlēdamies, lai viņa balss skanētu kā parasti. — Vai es jūs neuzmodināju? — viņš vēlreiz apvaicājās, apzinādamies, ka šoreiz viņa jautājums ir muļķīgs.

— Nekā tu mani neuzmodināji, — Koroļovs īdzīgi atbildēja, — man tagad ir kazarmu režīms. Mājās biju atnācis tikai veļu apmainīt. Es tev prasu: vai kas noticis?

— Nē, nē, nekas! Gribēju tikai uzzināt, vai Vera ir pārbraukusi.

— Vēl ne, — Koroļovs pavilcinājies atbildēja.

— Vai viņa joprojām ir tur? ... Belokamenskā? — Zvjagincevs vaicāja no satraukuma aizlūstošā balsī.

— Paklau, major! — Koroļova balss skanēja stingri, un tajā bija skaidri saklausāms uzbudinājums. — Es tev prasu: kas noticis?

— Ivan Maksimovič, viņai jābrauc mājās! Jūs taču saprotat, mēs jau toreiz pilsētas komitejā par to runājām! Jums jāliek viņai tūlīt atgriezties Ļeņingradā.

— Jāliek! — Korolovs zobgalīgi atkārtoja. — Vai tu pats vienmēr esi darījis to, ko tev vecāki lika?

— Saprotiet, jautājums ir ļoti nopietns! — Zvjagincevs gandrīz iekliedzās, vairs nedomādams par to, kā slēpt satraukumu. — Ir taču kara laiks!

— Paldies, ka paskaidroji, — Koroļovs rūgti atbildēja, tad, brīdi klusējis, teica: — Mēs abi domājam par karu, bet viņa . .. Tur kāds saslimis. Nu, viņas puisis — saproti. Es šodien pa telefonu runāju ar radiniekiem.

— Bet... vai tad viņa neaizbrauca viena pati?! — Zvjagincevam paspruka jautājums.

— Iznāk, ka ne.

— Jā... jā... Es saprotu, — Zvjagincevs nesakarīgi nomurmināja, blūzes piedurknē slaucīdams slapjo pieri, — un tomēr paziņojiet... paziņojiet, ka noteikti jābrauc mājās ...

Atbildi negaidījis, viņš lēnām nolika klausuli.

«Ak tad tā . ..» Zvjagincevs domās sacīja, «viss skaidrs. Man nav par viņu ko uztraukties . . .»

Kas tas par puisi? Kā viņu sauc? Par Nikolaju? Nē, par Anatoliju. Tas pats students. Nu, protams, viņi aizbrauca abi kopa. Ko tur teikt — viņai ir drošs aizstāvis. Garš, platiem pleciem ... Uz rokām iznesīs, ja kaut kas gadīsies . . . Saslimis? Kas viņam, tādam spēcīgam tēvainim, varēja lēkties?

Un dīvaini, lai gan Zvjagincevam bija rūgti ap sirdi, viņam tomēr kļuva ari vieglāk, tāpēc ka Vera tādā laikā nav viena, ka blakus viņai ir cilvēks, kas grūtā bridi spēs palīdzēt un aizstāvēt.

Zvanīja telefons, Zvjagincevs steidzīgi paķēra klausuli, klusībā cerēdams, ka atkal izdzirdēs vecākā Koroļova balsi. Aizmirsis, ka tas nevar viņam piezvanīt jau tāpēc vien, ka nezina viņa darba vietas telefona numuru, Zvjagincevs steigšus ievaicājās:

— Biedrs Koroļovs?

— Jā, — atbildēja pulkvedis, mazliet izbrīnījies. — Vai tad tu redzi sienām cauri?

_■— Nē, nē, piedodiet, — Zvjagincevs nesakarīgi atbildēja, — es tikai strādāju pie sava uzdevuma un ...

— Tas ir labi, ka tu strādā, — pulkvedis apmierināts sacīja. — Brīdinu: no Smoļnija zvanīja ģenerālis Pjadi ševs, interesējās, kā veicas. Drīz ieradīsies, tad izsauks

pie sevis tos, kas nodarbojas ar šo uzdevumu. 1as ir viss, ko gribēju sacīt. Strādā vien!

— Klausos, — Zvjagincevs teica un, nolicis klausuli, bažīgi paraudzījās pulkstenī...

Adjutants Zvjagincevu izsauca pie pavēlnieka vietnieka divos naktī. Ģenerālis noklausījās īsus ziņojumus, ko sniedza tie, kuri piedalījās nocietinājumu būves plānošanā, izdarīja dažus labojumus un, atgādinājis, ka uzdevums ir ļoti steidzams, pavēlēja aprēķinus vel precizēt.

Zvjagincevs atgriezās savā istabiņā, uzmeta skatienu šaurajai saliekamajai gultai, kurā nebija atlaidies jau trešo nakti, un iegrima darbā.

Viņš strādāja rūpīgi, sasprindzināti, bet, jo vairāk iedziļinājās aprēķinos, jo vairāk arī uzbudinājās.

Tagad viņu vairs neuztrauca pati nepieciešamība būvēt nocietinājumus pie Lugas: pilnīgi nododamies uzdevuma izpildei, ar šo domu viņš jau bija apradis. Tagad neatvairāmi mācās virsū cita doma, cits jautājums: kā, ar kādiem līdzekļiem varēs realizēt šo uzdevumu, realizēt nevis uz kartēm, nevis aprēķinos, bet uz vietas? Kur pavēlniecība ņems veselu armiju karavīru? Lai visus aprēķinus realizētu betonā un metālā, lai uzceltu dzotus, izbūvētu eskarpus, blindāžas un tranšejas, būs vajadzīgi desmitiem tūkstošu cilvēku, tūkstoši un atkal tūkstoši darba roku!

Varbūt pavēlniecība vienojusies ar Maskavu, ka šo pa pildarmiju uz turieni, uz Ļeņingradas pievārti, pārsviedīs no rezervēm? . ..

. . . Jau tuvojās rīts, kad, juzdams, ka apzīmējumi uz kartes un cipari viņa acu priekšā sāk izplūst, Zvjagincevs piecēlās no galda, apsēdās gultā, novilka zābakus, noņēma vidusjostu un, atpogājis blūzes apkakli, gribēja atgulties kaut uz vienu stundu, bet šai mirklī atkal iezvanījās telefons.

Šoreiz zvanīja pats ģenerālis Pjadiševs. Viņš pavēlēja Zvjagincevam paņemt karti un aprēķinus un tūlīt braukt uz Smoļniju pie Ždanova.

Dažus mirkļus Zvjagincevs apjucis klusēja. Tad ģenerālim apjautājās, vai viņš pareizi sapratis, ka viņam pavēl doties pie paša Ždanova.

— Nezaudējiet veltīgi laiku, biedri major, jums jau ir

aizsūtīta mašīna, — ģenerālis sacīja un piebilda: — Kara padomes loceklis Ždanovs grib aprunāties ar kādu no tiem, kas pats izdara aprēķinus. Brauksiet jūs!

— Bet par ko man jāziņo biedram Ždanovam? — Zvja gincevs jautāja, joprojām apjucis.

— Atbildiet uz jautājumiem, ko jums uzdos, — ģenerālis teica mazliet nepacietīgi un pēc brīža piemetināja: — Jūsu kompetences un jūsu uzdevuma ietvaros. Esmu visu pasacījis.

Telefons noknakstēja un atvienojās.

Zvjagincevs nolika klausuli, brīdi nespēja izšķirties, ko darīt, tad steidzīgi iebāza portfelī karti un aprēķinus, pūlēdamies uzminēt, kādus jautājumus viņam uzdos Zda novs — partijas Centrālās Komitejas un apgabala komitejas sekretārs, frontes Kara padomes loceklis.

... Zvjagincevu jau gaidīja zajganpelēka, plankumaini nokrāsota emka. Jauns sarkanarmietis, kas sēdēja pie stūres, ieraudzījis iznākam majoru, pastiepa roku un attaisīja kabīnes durtiņas. Zvjagincevs apsēdās blakus šoferim, nolika portfeli uz ceļiem un aši pateica:

— Uz Smoļniju! Labi veicīgi! . ..

Šoferis iedarbināja mašīnu, strauji, ar troksni ieslēdza ātrumu un sāka braukt.

Tikai tagad Zvjagincevs pamanīja, ka pa debesīm taustās asmeņiem līdzīgi prožektoru stari. Viņš sāka uzmanīgi klausīties. Lielā tālumā bija dzirdama zenītartilērijas šāvienu dunoņa, ko nomāca automašīnas motora rūkšana.

— Tūlīt izziņos trauksmi, — viņš sacīja.

— Tā jau izziņota pirms divām stundām! — šoferis labprāt atsaucās.

«Tad šitā?» Zvjagincevs izbrīnījies nodomāja; strādādams viņš nebija pat dzirdējis brīdinājumu pa radio.

— Man patīk naktī braukt, — valodīgais šoferis turpināja, — vienmēr pats piesakos. Nav nedz cilvēku, nedz mašīnu! Drāzies tik uz priekšu — viss ceļš pieder tev! Nu, nu! — viņš brīdinoši iesaucās, redzēdams, ka no ietves nokāpj milicis, kas grib mašīnu apturēt. — Vajag skatīties! — Viņš ar pirkstu piebakstīja caurlaidei — kartona kvadrātam, kas bija piestiprināts pie priekšējā stikla.

Zvjagincevs smaidīdams paraudzījās šoferī. Un nodomāja, ka šis jaunais puisis ar gaišam acīm, ar kareivja laiviņu, kas braši uzbīdīta uz pieres līdz pat uzacij, droši

vien karu vēl uzskata par kaut ko romantisku, trauksmainu, satraucošu, bet nepavisam ne bīstamu. «Ja tu zinātu, kādā uzdevumā es braucu uz Smoļniju!» Zvjagin cevs nodomāja.

— Biedri major, — šoferis atkal ierunājās, — vai tiesa, ka mūsējie izmetuši desantu Berlīnes tuvumā? Tātad darbojas no aizmugures?

— Nezinu, neesmu nekā dzirdējis, — Zvjagincevs atbildēja.

— Bet pilsētā tā runā! — šoferis nerimās. —' Vakara pusē vedu kādu ģenerāli, arī viņam apjautājos. Bet viņš klusē! Pēc izskata jūtu, ka zina, tomēr klusē. Tad iznāk, ka jums nekas nav zināms?

Pēdējos vārdus viņš izrunāja ar tādu kā iecietības pieskaņu, skaidri likdams saprast, ka cilu atbildi nemaz nav gaidījis no komandiera, kuram salīdzinājumā ar ģenerāli ir tik zema dienesta pakāpe.

Viņš traucās pa tukšajām ielām, neievērodams satiksmes noteikumus, braukdams te pa labo, te pa kreiso pusi, atklāti izbaudīdams neierobežotās iespējas.

Tālo ceļu no štāba līdz Smoļnijam viņi nobrauca kādās piecpadsmit minūtēs. Metrus trīsdesmit šaipus vārtiem šoferis strauji apturēja mašīnu — tik strauji, ka bremzes žēlabaini iekaucās, un sacīja:

— Esam klāt, biedri major. Tālāk nedrīkst braukt — izdota jauna pavēle. Es gaidīšu aiz stūra, tur, kur ir tramvaja loks. Uz turieni tad arī nāciet.

Zvjagincevs izkāpa no mašīnas un jau gribēja aizcirst durtiņas, kad atkal atskanēja šofera balss. Pārliecies pāri sēdeklim, viņš teica:

— Biedri major, ja nu tā izgadās, pamēģiniet to izdibināt no priekšniecības! Nu, par to pašu desantu. Tur, — viņš ar galvu pamaja uz Smoļnija pusi, — droši vien visu zina. Tikai nedomājiet, ka es nemāku klusēt. Savus dienesta pienākumus es apzinos . ..

Tikai pirms trim dienām Zvjagincevs bija Smoļnijā piedalījies apspriedē, tomēr viņam šķita, ka nav tur bijis ļoti sen. Un ne tikai tāpēc, ka pa šo laiku Smoļnija izskats bija pārvērties līdz nepazīšanai, piebrauktuvei aizsegts priekšā milzīgs maskēšanas tīkls, un arī ne tāpēc, ka

Zvjagincevam, lai iekļūtu iekša, trīs reizes bija jāuzrāda posteņiem apliecība, sākot jau no vārtiem, un jauni apsardzes leitnanti trīs reizes rūpīgi salīdzināja viņa uzvārdu ar saviem sarakstiem. Citāda bija pati Smoļnija atmosfēra.

Bezgalīgajos gaiteņos parasti bija valdījis klusums, un cilvēki tajos it kā pazuda, kļuva nemanāmi.

Tiesa, jau tajā pirmskara naktī, kad Zvjagincevs ieradās apspriedē pie Vasņecova, otrajā stāvā bija neparasta rosība.

Tagad viss Smoļnijs, visi tā gaiteņilika Zvjagincevam atcerēties to veco Smoļniju, ko viņš pazina pēc kinofilmām par Oktobra revolūciju. Pa gaiteņiem šaudījās norūpējušies cilvēki, daudziem bija armijas vai flotes formas tērps, un Zvjagincevs, kas bija kadru komandieris, tūlīt pamanīja, ka viņi šo formas tērpu uzģērbuši pavisam nesen. Armijas sakarnieki, pakāpušies uz pārvietojamām kāpnēm, zem dzegas vilka gar sienu telefona vadu. Straujā gaitā, bet neiejukdami citos cilvēkos, aizsteigdamies viņiem garām, gāja speciālie kurjeri — viņus viegli varēja pazīt pēc cepurēm ar zilu virsu un lieliem, vienādiem dermatīna portfeļiem. Kad Zvjagincevs gāja pa garajiem gaiteņiem, reizreizēm atvērās durvis un no istabām nāca ārā cilvēki, kas iedami lasīja papīra lapas vai šauras telegrāfa lentes, bet viņiem aiz muguras viegli klabēja rakstāmmašīnas. Pie sienām, kas parasti bija'.kailas un vienmēr likās nupat krāsotas, tagad bija piestiprināti krāsaini kara laika plakāti.. . Zvjagincevs nezināja, kurā stāvā atrodas Ždanova kabinets. Viņam nebija ienācis prātā to pajautāt ģenerālim Pjadiševam, un tagad, klīzdams pa Smoļnija gaiteņiem, viņš cerēja kabinetu atrast pēc uzrakstiem, kuros minēti arī uzvārdi; Zvjagincevs atcerējās, ka pirms trim dienām tādi uzraksti bija uz visām durvīm.

Bet tagad uzrakstu nebija. Tos atgādināja tikai šauri, gaiši plankumi uz durvīm.

Sai piesardzības un bažīgās lietišķības noskaņojumā Zvjagincevs neuzdrošinājās kuram katram pretimnācējam jautāt, kur atrodas Ždanova kabinets. Viņš jau gatavojās doties atpakaļ pie apsardzes posteņa, lai uzzinātu vajadzīgas istabas numuru, pagriezās un saskrējās krūtīs ar Vas ņecovu, kas tai mirklī nāca ārā pa tuvākās istabas durvīm.

Vasņecova seja bija barga un saspringusi, biezās uzacis

sarauktas kopā. Vēl viens mirklis — un viņš butu pagajis garām, Zvjagincevā pat nepaskatījies.

— Biedri Vasņecov! — Zvjagincevs viņam klusi uzsauca, bet tūlīt nostājās miera stājā un ierunājās skaļakā balsī: — Atļausiet griezties pie jums? . . .

Vasņecovs apstājās, izklaidīgi paraudzījās Zvjaginceva, acīm redzami vēl vienmēr domādams pats savu domu, un sacīja:

— Ahā, biedrs majors! ...

Tad tikko manāmi pasmaidīja un piebilda:

— Man būtu gribējies, lai tev toreiz nebutu bijusi taisnība. Visiem tā gribētos . ..

Smaids pazuda no sejas, uzacis atkal bargi saraucās. Viņš teica:

— Par to gan pašreiz nav ko runāt.

Zvjagincevs vēl nebija aptvēris, uz ko šie vārdi attiecas, kad Vasņecovs jau vēsāk vaicāja:

— Pie biedra Ždanova?

— Jā ... bet es nezinu, kur atrodas viņa kabinets, — Zvjagincevs steidzās pasacīt.

— Te, — Vasņecovs teica, rādīdams uz durvīm, pa kurām nupat bija iznācis, un piemetināja: — Savu ierašanos piesakiet viņa palīgam — pulka komandierim Kuzņeco vam.

Nelielā istabā aiz dzeltenīga sekretera ar rievotu plati, kas pašreiz bija vaļā, sēdēja karavīra blūzē ģērbies cilvēks vidējos gados. Pa kreisi no viņa bija galds ar telefoniem.

Zvjagincevs apstājās uz sliekšņa un pēc karavīra paraduma skaļi jautāja:

— Vai atļausiet? . ..

Kuzņecovs pārtrauca kāda dokumenta lasīšanu, pacēla galvu un it kā vaicādams, it kā apstiprinādams sacīja:

— Biedrs Zvjagincevs? ... Tūlit ziņošu Andrejam Alek sandrovičam.

Viņš piecēlās, piegāja pie polsterētam, ar adu apsistam durvīm, kas atradās pa kreisi no sekretera, pagrieza mazu, plakanu, durvīs ieliktu atslēgu un iegāja iekša. Pēc mirkļa viņš bija jau atpakaļ un teica:

r Mazliet uzgaidiet. Biedrs Ždanovs tūlīt beigs ... Sēdieties!

Zvjagincevs nesaprata, ko īsti Ždanovs beigs — apspriedi vai telefona sarunu, bet, dabiski, nekā nejautāja un apsēdās uz kāda no krēsliem, kas bija salikti gar sienu.

Pēkšņi viņš nodomāja: «Kāda dienesta pakāpe ir Ždanovam? Viņš taču tagad ir Kara padomes loceklis. . .»

Jautāt Kuzņecovam, kas atkal bija iegrimis dokumentu lasīšana, Zvjagincevam likās neērti, un viņš sagatavojas pacietīgi gaidīt, klusībā atkārtodams savu ziņojumu, ko bija jau pārdomājis, kad brauca mašīnā. Tomēr ilgi nebija jāgaida. Apritēja tikai dažas minūtes, ar ādu apsistās durvis atkal atvērās, un pa tām steidzīgi iznāca Zvjagincevam nepazīstams ģenerālis. Zvjagincevs pielēca kājās, izslējās. Piecēlās arī Kuzņecovs.

Durvis atvērās vēlreiz, izlaizdamas kontradmirāli un divus pulkvežus. Viņi ašiem soļiem izgāja cauri pieņemamajai istabai.

— Ejiet iekšā, biedri major, — Kuzņecovs sacīja.

Vērdams vaļā durvis, Zvjagincevs jau gatavojās teikt reglamenta paredzētos vārdus par ierašanos, bet ieraudzīja, ka nokļuvis nelielā, tumšā tamburā. Viņš pastiepa roku, sataustīja nākamo durvju rokturi un viegli to paspieda ...

Tā bija liela, spoži apgaismota istaba ar paklāju uz grīdas, ar istabas vidū novietotu garu, kartēm noklātu galdu, un gar šo galdu lēnām nāca neliels, paresns cilvēks. Mugurā viņam bija cieši aizpogāts frencis ar uzšūtām kaba tam un parastas, zābakos ieautas bikses, kas bija mazliet pārkārušās pāri stulmiem.

«Tāpat kā Staļinam!» Zvjagincevam pazibēja prātā. Viņš izslējās, joprojām stāvēdams uz sliekšņa, un gatavojas ziņot par savu ierašanos, bet tai mirklī Ždanovs apstājas, vērīgi paraudzījās ar tumšām, mazliet izvelbtām acīm, . kas likās esam bez zīlītēm, un teica:

— Sveicināti, biedri Zvjagincev!

— Biedri Kara padomes locekli, esmu ieradies pēc pavēlnieka vietnieka rīkojuma ... — Zvjagincevs sāka ziņot, bet Ždanovs, kas nāca pie viņa, nenoklausījās ziņojumu līdz galam un, roku sniegdams, atkal sacīja:

•— Sveicināti!

Zvjagincevs labajā rokā turēja portfeli, tāpēc viņš apjuka, gribēja to ātri pārlikt no labās rokas kreisajā, bet Ždanovs, droši vien pamanījis šo apjukumu, pastiepto

roku pacēla augstak, viegli pieskārās Zvjaginceva plecam un teica:

— Biedrs Pjadiševs jūs minēja kā vienu no tiem, kas tieši piedalās darbu plana sagatavošana. Runa ir par Lugas virzienu. Viņa domas par paredzētajiem darbiem mums ir zināmas. Gribētu dzirdēt arī tiešā izpildītāja domas, piemēram, jūsējās, biedri, Zvjagincev.

Ždanovam bija augsta, paklusa, tomēr labskanīga balss. Valoda viņam raisījās gludi, mierīgi, un likās, ka viņš tīšām izvairās no militāriem teicieniem. Viņi joprojām stāvēja pie durvīm. Beidzis runāt, Ždanovs negaidīja atbildi, bet, ar roku pamājis uz galdu istabas vidu, sa cīja:

— Lugas rajona karte ir tur. Bet varbūt jums ir ērtāk izmantot savējo.

Viņš piegāja pie galda un, lai atbrīvotu vietu, ar plaukstas sāniem pagrūda tālāk tur izklātās kartes.

Klusēdams, cenzdamies iegūt laiku un sakārtot domas, Zvjagincevs izvilka no portfeļa karti un noklāja to uz galda. Pēc tam izņēma piezīmju bloku, kura bija ierakstīti aprēķini, nolika to blakām un, pamanījis, ka Žda novs pacietīgi gaida, tomēr uzmanīgi vēro viņa priekšdarbus, saprata, ka ilgāk vilcināties vairs nedrīkst, paņēma no plastmasas glāzes uzasinātu zīmuli un saka runāt.

— Biedri Kara padomes locekli! ... Cik man zināms, visu aizsardzības līniju paredzēts izbūvēt gar Lugas upi — no tās ietekas Somu jūras līci līdz līmeņa ezeram. Turklāt paredzēts viņpus Lugas pilsētas gar P)usas upi izveidot aizsprostu joslu, ko mēs dēvējam par priekšlauku.

Zvjagincevs ar zīmuli rādīja aizstāvēšanas virzienus, kas jau bija atzīmēti kartē, un juta gandarījumu, ievērojis, ka viņa balss skan droši un stingri. Ždanovs noliecas pār karti, sekodams zīmuļa kustībai, un Zvjagincevs varēja redzēt viņa gludos, sānos pāršķirtos matus.

— Es saņēmu uzdevumu sagatavot darbu plānu un aprēķinus nocietinājumu līnijas centrālajai daļai — Lugas pilsētas rajonā. — Viņš sastomījās un apklusa, pamanījis, ka Ždanovs vairs nevēro zīmuļa kustību, bet stāv izslējies, raudzīdamies kaut kur pāri noliektajai Zvjaginceva galvai.

Tad arī Zvjagincevs atliecās taisns un pavērās Ždanovā, it kā vēlēdamies ko vaicāt.

— Biedri Zvjagincev, — atskanēja Ždanova mierīgā balss, — visus aizstāvēšanās virzienus mēs jau esam apsprieduši ar pavēlniecību . ..

Uz mirkli viņš apklusa, it kā viņam būtu ienācis prātā kas cits, un tad pēkšņi jautāja:

— Bet kādas ir jūsu paša domas, biedri Zvjagincev?

Zvjagincevs izbrīnījies paraudzījās Ždanovā, pūlēdamies pareizi saprast jautājumu. Viņš nodomāja, ka Zda novu tik tiešām nevar interesēt kaut kāda majora domas, ja visi nocietināto joslu rajoni ir jau izraudzīti un apspriesti kopā ar augstāko pavēlniecību. Turklāt arī pats Ždanovs nupat bija sacījis, ka aizstāvēšanās virzieni ir jau izraudzīti. Ko tad viņš tādā gadījumā īsti vaicā? Bet Ždanovs gaidīja, cieši skatīdamies Zvjagincevā, un viņš nedroši sacīja:

— Es domāju tāpat, biedri Kara padomes locekli. Ja nu vispār jāceļ nocietinājumi dienvidos no Ļeņingradas, tad visizdevīgākās ir tās vietas, par kurām jums ziņots.

— Tā ir diplomāta atbilde, — Ždanovs teica, drusciņ piemiegdams tumšās, mazliet izvelbtās acis, tomēr viņa mierīgajā balsī, likās, nebija ne īgnuma, ne nosodījuma.

— Piedodiet, biedri Kara padomes locekli, — Zvjagincevs samulsis nomurmināja, — bet es gluži skaidri nesapratu ...

— Jūs teicāt: «Ja nu vispār jāceļ nocietinājumi dienvidos no Ļeņingradas . ..» Vai jūs šaubāties par to nepieciešamību?

—JEs ... Es nezinu, — Zvjagincevs atbildēja, galīgi samulsis, — to izlemj pavēlniecība . .. Man nav pietiekami labi zināms, kāda situācija ir frontēs . . . mēs galvenās pūles veltījām ziemeļu nobežas nocietināšanai . ..

Ždanovs vērīgi paraudzījās Zvjagincevā, tad, brīdi klusējis, sacīja:

— Jums taisnība. Neapvainojieties! Es to vaicāju tāpēc, ka gribēju zināt, kāds noskaņojums ... — viņš mirkli klusēja, it kā nebūtu ar šo vārdu apmierināts un meklētu tā vietā citu, — kāds psiholoģiskais stāvoklis ir štāba darbiniekam. Jūs taču esat piedalījies karā pret baltso miem, vai ne? — viņš pēkšņi jautāja.

— Jā. No paša sākuma.

— Tā ... — Ždanovs domīgi noteica, pagāja dažus soļus gar galdu un, atgriezies atpakaļ pie Zvjagincevā, turpināja: — Jums jāsaprot, pareizāk sakot, mums visiem jā saprot, — viņš to sacīja ar īpašu uzsvaru, — ka šis karš ir sevišķs karš. Tas nav līdzīgs ne pilsoņkaram, ne Halhin golai, ne karam ar Somiju. Šis karš ir ... uz dzīvību un nāvi.

Tik precīzu formulējumu par šo karu, kas jau turpinājās ceturto diennakti, Zvjagincevs ne no viena nebija dzirdējis.

Vēl pirms brīža viņš bija gribējis Ždanovam uzdot to jautājumu, ko veltīgi bija uzdevis gan pats sev, gan Ko roļovam, bet tagad, kad Ždanovs bija paklusi pateicis šos vārdus, kas tomēr bija tik smagi kā vesera sitieni pa laktu, Zvjagincevs saprata, ka visi viņa jautājumi kļuvuši lieki.

Viņš atkal izdzirda mierīgo Ždanova balsi:

— Mums draud uzbrukums no visām pusēm. No jūras un no gaisa. No ziemeļiem, no rietumiem un no dienvidiem. Tāpēc mūsu uzdevums ir ienaidnieku sagaidīt pilnā kaujas gatavībā. Vienalga, no kurienes viņš parādās.

Ždanovs piegāja pie galda un kādu brīdi skatījās kartē. Tad pagriezās pret Zvjagincevu un vaicāja:

— Cik daudz laika un cik daudz cilvēku vajadzīgs, lai paveiktu šos darbus? Vai jūs pārvaldē esat to aprēķinājuši?

Tieši par to Zvjagincevs bija visvairāk domājis kopš tā mirkļa, kad uzzināja, ka viņu izsauc Ždanovs. Viņš jau paķēra piezīmju bloku, kurā bija aprēķini, bet tūlit to nolika pie malas. «Kāpēc?» viņš nodomāja. «Šos skaitļus es taču zinu no galvas.»

— Biedri Ždanov, — Zvjagincevs sacīja, pirmoreiz viņu nosaukdams uzvārdā, — nocietinājumu izbūve ar mūsu pašu spēkiem prasīs vismaz trīs mēnešus ...

— Bet tā jāpabeidz ne vēlāk kā pēc divām trim nedēļām, — Ždanovs teica lēnām, it kā turpinādams Zvjagin ceva teikumu.

— Tas ... tas nav iespējams! — Zvjagincevs kategoriski sacīja. — Būs vajadzīgs tik milzīgs skaits cilvēku, kāda mums nav! Protams, ja virspavēlniecība piešķirtu mums papildus vienu armiju, tad ...

— Tas ir izslēgts, — Ždanovs viņu stingri pārtrauca, tomēr joprojām nepacēla balsi.

— Saprotiet taču, — Zvjagincevs iesaucās, aizmirs

dams subordināciju un domādams, ka Ždanovs, vadošs partijas darbinieks, tomēr nesaprot, nevar iedomāties ne to, cik liels ir inženiertehnisko darbu apjoms, ne to, cik sarežģīti ir šie darbi, — būs vajadzīgs desmitiem tūkstošu cilvēku, varbūt pat simts tūkstošu! Kur tos ņemt! Atsaukt no ziemeju aizsardzības līnijas un padarīt to vājāku? Kas mums dos šos cilvēkus?

— Partija, — Ždanovs atbildēja mierīgi, bez jebkāda patosa. — Būvdarbos piedalīsies tūkstošiem komunistu no partijas Ļeņingradas organizācijas. Tūkstošiem bezpartejisko. Visi, kam dārga padomju vara. Visi, kas nav armijā. Visi, kas spēj noturēt rokās lāpstu. Savu militāro biedru vadībā, acīm redzot, arī jūsu vadībā, biedri Zvja gincev, viņi uzbūvēs šos nocietinājumus ...

Zvjagincevs klausījās, nekā nebilzdams. Tiešām, kāpēc viņš savos aprēķinos bija ņēmis vērā tikai vienu darbaspēka avotu — armiju, karaspēka daļas, kāpēc viņš bija atstājis malā visus iedzīvotājus, tautu? Vai viņš bija tos aizmirsis?

— Es zinu, jums ir vēl viens jautājums, — Ždanovs atkal ierunājās. — Jūs droši vien gribat vaicāt, kāpēc tāda gadījumā es esmu izsaucis jūs. Pietiek, ka par apgabala komitejas lēmumu paziņo pavēlniecībai... Vai ne?

Zvjagincevs joprojām klusēja, domādams savu domu un pamanīdams, ka tagad sev atbild it kā ar Ždanova vārdiem.

— Nē, ar to nepietiek, — Ždanovs turpināja. — Ne tikai augstākajiem komandieriem, bet arī pārējiem, itin visiem, ieskaitot ierindas sarkanarmiešus, jāzina, ka šai karā armija un tauta cīnīsies blakām. Jūs man stāstījāt par darba apjomu līnijas būvē. Bet es gribu, lai jūs izjustu šī kara apjomu, tā mērogus. Savos aprēķinos jūs esat ņēmis vērā tikai armiju. Pārstrādājiet šos aprēķinus! Paturiet prātā visus tautas saimniecības spēkus un līdzekļus. Visus, itin visus ...

— Jā, biedri Kara padomes locekli, — Zvjagincevs gluži automātiski atbildēja; domās viņš jau bija atgriezies štābā, savā mazajā istabiņā ar aizrestoto logu. Viņš jau bija aizrāvies ar citiem apsvērumiem, gribēja tūlīt rēķināt, cik daudz iedzīvotāju un cik daudz transportlīdzekļu būs vajadzīgs pirmajā, otrajā, trešajā dienā, kad pēkšņi atkal izdzirda Ždanova balsi:

— Biedri Zvjagincev, tomēr esmu jūs ataicinājis ne tāpēc, lai jau šodien pateiktu to, ko jūs tik un tā butu uzzinājis rīt.

Viņš pienāca Zvjagincevam gandrīz klāt un jautāja:

— Vai jums ir ziņas par mīnu un sprāgstvielu daudzumu jūsu noliktavās?

Šis gluži jaunais jautājums pārsteidza Zvjagincevu, kam bija licies, ka saruna jau beigusies. Daudz nedomādams, viņš atbildēja, ka inženieru karaspēka pārvaldes rīcībā sprāgstvielu un mīnu ir samērā maz, it īpaši, ja patur vērā arī nupat pārrunātā plāna vajadzības.

— Tā, — Ždanovs piekrizdams pamāja ar galvu. — Un ja nu mums būs vēl jārada partizāņu bāzes mežos un purvos starp Gdovu un Lugu? ... Tiesa, kaut ko jau esam darījuši... — viņš piebilda it kā savā nodabā.

— Partizāņu bāzes? — Zvjagincevs pārsteigts atkārtoja.

— Kāpēc jūs brīnāties, izdzirdis vardu «partizāņi», ja ir skaidrs, ka jākaro būs ne vien armijai, bet arī tautai? Sakiet: vai jūs varētu parādīt uz kartes, kur, pēc jūsu domām, šīs bāzes būtu jāierīko, paturot prāta aizsardzības liniju izvietojumu? — Ždanova balss skanēja sausi un stingri.

Zvjagincevs noliecās pār karti un, brīdi padomājis, uzvilka divus aplīšus.

Ždanovs vērīgi paskatījās, tad paņēma no glāzes sarkanu zīmuli un atzīmēja šos aplīšus vēlreiz.

— Tā. Pieņemsim, ka šeit, — viņš teica it kā pats sev. — Es jūs lūgšu par to ziņot savam priekšniekam. Viņam un nevienam citam, — Ždanovs uzsvēra. — Sakiet, lai trūkstošās sprāgstvielas pieprasa Sprāgstvielu rūpniecības pārvaldē. Kamēr nebūs beidzies karš, civilie darbi būs jāpārtrauc, — viņš piemetināja, ar roku it kā kaut ko no cirzdams.

— Klausos, — Zvjagincevs tagad ierunājās noteiktā karavīra tonī. — Jūsu norādījums tūlīt tiks paziņots tieši inženieru karaspēka pārvaldes priekšniekam. Man viss ir skaidrs, biedri Kara padomes locekli...

— Nē, biedri Zvjagincev, nav vis, — Ždanovs papurināja galvu, — jums ir skaidra tikai uzdevuma pirmā puse. Bet ir arī otrā. Jums būs jāvada šo bāzu ierīkošana. Mēs domājam, ka nocietinājumu būves laikā to būs iespējams izdarīt lielākā slepenībā. Pavēlniecība majoru

Zvjagincevu mums ieteica kā cilvēku, uz kuru var paļauties. Jūs, šķiet, tiecaties uz fronti. Vai ne?

— Jā . .. jā, biedri Ždanov, — Zvjagincevs iesaucās, — es lūdzu norīkot mani aktīvajā armijā, bet man atteica!

— Iespējams, ka šī arī būs jūsu fronte, biedri Zvjagin cev, — Ždanovs teica, ar zīmuli norādīdams uz abiem sarkanajiem aplīšiem. — Iespējams, ka ļoti svarīga fronte.

Iestājās klusums.

— Vai atļausiet iet? — Zvjagincevs jautāja.

— Jā, protams, — Ždanovs atbildēja kā gluži civils cilvēks. — Tikai mazu brītiņu . . .

Viņš piegāja tuvāk un sacīja:

— Es taču jūs atceros, biedri Zvjagincev, ļoti labi at ceros. Un arī iegaumēju jūsu runu toreiz Kremlī. . . Tagad šis karš ir sācies. Uz dzīvību un nāvi. ..

... Bija agrs rīts, kad Zvjagincevs izgāja no Smoļņija.

Uz laukuma starp citām mašīnām stāvēja arī viņa po lēkzaļā emka. Šoferis ieraudzīja Zvjagincevu jau no tālie nes un, izliecies pa atvērtajām durtiņām, sauca:

— Nāciet šurp, biedri major!

Milzīgā pilsēta bija klusa un barga. Blāvajās debesīs taustījās gandrīz vairs neredzami prožektoru stari.

— ... Trauksmes atsaukuma vēl vienmēr nav bijis, — šoferis atkal jautri ierunājās, — bet es no mašīnas gan ārā nekāpu. Tā jau cilvēks var bez kājām palikt, ja tūlīt laižas uz pagrabu, tiklīdz izdzird trauksmi. Daži šoferi aizgāja uz patvertni, bet es viņiem teicu: «Tātad jūs slēpsieties no Hitlera kopā ar invalīdiem un zīdaiņiem?» Bet viņi man atbild — tāda ir pavēle. Es viņiem saku — pavēle nav izdota, paturot prātā gļēvuļus . ..

Viņš brīdi klusēja, tad, ievērodams, ka domās nogrimušais Zvjagincevs nekādi neatsaucas uz viņa vārdiem, sacīja:

— Biedri major! Vai par desantu ko noskaidrojāt? Te daži šoferi stāsta velns zin kādas pasakas. Saka, vācietis jau esot ieņēmis visu Baltiju . . . Bet es domāju: žadziniet vien, žagatas, atnāks mans majors, viņš man pateiks visu tā, kā tas ir . . . Nu kā tad ir, biedri major, vai pie Berlīnes nomests mūsu desants?

Un viņš uz mirkli pievērsa Zvjagincevam jauno va

sarraibumaino seju. Tad Zvjagincevs uzlika viņam uz ceļgala roku un skaļi un nikni teica:

— Nekāda desanta nav bijis, kareivi! Nav bijis! Bet būs! To ne tikai es tev saku, to teica ari Smoļnijā! Būs mūsējie Berlīnē! Vai saprati? Būs! ... Bet tagad — uz štābu!

Pirmās grāmatas beigas.

А лексан др Чаковски й БЛОКАДА Роман. Книга I Советский писатель Москва 1009 Издательство «Лнесма» на латышском и:шке Художник Георг Крутой

Aleksandrs Čakovskls Blokāde

Redaktore V. Poikāne. Māksi, redaktors V. Grants. Teliņ, redaktore I. Solde. Korektore L. Zeilāra. Nodota salikšanai 1971. g. 14. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 15. jūlijā. Avīžu papīrs, formāls 84X10832. 10,78 f iz. iespiedi.; 18,11 uzsk.

M'sjiļiuHrT^20,07 izdevu. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 7Zkap. Izdevniecība «Liesma* Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 24399,D32I. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Riga, Ļeņina ielā 137,139, Pasūt, Nr. 271,

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokade-1