Čakovskis Aleksandrs

Blokade-2

Aleksandrs Čakovskis

Blokāde 2

ALEKSANDRS ČAKOVSKIS

Svelmainajās, vasaras saules sakarsētajās 1941. gada jūnija dienās Sarkanā Armija izcīnīja grūtas aizstāvēšanās kaujas visā plašajā frontē no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai.

Vācijas bruņoto spēku virspavēlniecība divreiz dienā triumfēdama ziņoja par vācu armiju virzīšanos aizvien dziļāk padomju teritorijā, un visā pasaule klausījās pārsteigta, elpu aizturējusi, ar bailēs trīsošu sirdi pūlēdamās uzminēt savu turpmāko likteni. Sl virspavēlniecība tomēr slēpa to, ka pirmo reizi kopš otrā pasaules kara sākuma vācu karaspēks savā ceļā sastapies ar sīvu pretošanos, kas ar katru dienu kļūst stiprāka.

Līdz tam bija licies, ka pasaulē nav spēka, kas spētu stāties pretim vācu armijai. Tā bija jau pakļāvusi Austriju, Čehoslovakiju, Norvēģiju, Beļģiju, Holandi, Grieķiju un Dienvidslāviju. Pār satriekto Varšavu jau gandrīz divus gadus plīvoja fašistu karogs ar kāškrustu vidū, un šim kāškrustam bija kaut kāda līdzība ar cilvēku, kas lokās sāpēs. Tāds pats baismīgs karogs plandījās virs Eifeļa torņa, kura galā bija pacelta visaugstākā karoga kārts Eiropā.

Paies gadi, paies gadu desmiti, un cilvēki analizēs hitleriešu armijas zibenīgo uzvaru cēloņus. Viņi strīdēsies par to, kad tiešām izšķīrēja nozīme bija šīs armijas varenībai un kad bija vainojams to cilvēku gļēvums un nodevība, kas tajos traģiskajos gados vadīja valstis, pret kurām vērsās hitleriešu agresija.

Fakts tomēr paliek fakts: neviens nespēja ienaidniekam pretoties enerģiski un iedarbīgi. Kad 1941. gada jūnijā starplaikos starp militāriem maršiem, kuros, likās, bija dzirdama neatvairāma vācu karaspēka virzīšanās uz priekšu, Guderiāna, Hepnera un Manšteina tanku dārdoņa, kāpurķēžu klaboņa, kareivju solu duna un lidmašīnu rūkoņa, vācu armijas virspavēlniecība ziņoja par sava karaspēka virzīšanos aizvien dziļāk padomju teritorijā, miljoniem satriektu, iebiedētu un pieviltu cilvēku uz visas planētas šķita, ka nav tāda spēka, kas varētu vāciešus apturēt ceļā uz pasaules kundzību.

Tajās dienās bija grūti iedomāties, ka nebūs apritējis ne menesis kopš fašistu karaspēka iebrukuma Padomju zemē, kad hitleriešu armijas sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšniekam Francim Halderam, kas ar automāta precizitāti atzīmēja dienasgrāmatā katras kara dienas notikumus, bus jāizdara pirmais zīmīgais ieraksts: «Mēs netikām pienācīgi novērtējuši milzīgās Krievijas spēku ne tikai ekonomikas sfērā un transporta iespēju ziņā, bet arī no tīri militāra viedokļa ...»

Sis Haldera ieraksts tomēr kļuva zināms daudz vēlāk. Pagāja ilgi gadi, iekāms kāds cits ievērojams vācu militārais darbinieks — feldmaršals Ēvalds fon Kleists sarunā ar kara vēsturnieku angli Lidlu Hārtu atklāti pateica, ka «Hitlera pārliecība par uzvaru daudzējādā ziņā bija saistīta ar cerību, ka vāciešu iebrukums izraisīs Krievijā politisku apvērsumu ...». Fon Kleistam bija pamats tā runāt, jo iebrukuma priekšvakarā Hitlers bija lielīgi teicis savam uzticamajam Jodlam: «Mums tikai jāpieklauvē pie krievu durvīm, un visa viņu sociālā sistēma tūlīt sabruks...»

Bet tajās karstajās 1941. gada jūnija dienās, kad sauli aizsedza ugunsgrēku dūmi, kad īsās naktis darīja gaišas liesmojošās padomju pilsētas un sādžas, kuras bija aizdedzinājis ienaidnieks, tajā laikā vācu militārie ziņojumi vēstīja vienīgi par panākumiem. Ziņojumos ņirbēja uzvaras gājienā noietie kilometri, ieņemto apdzīvoto vietu nosaukumi, iegūto trofeju uzskaitījumi...

Šajos ziņojumos nebija runa par to, ka Ukrainā padomju karaspēks izjaucis vāciešu plānoto straujo izrāvienu uz Kijevu. Netika ziņots, ka nesatricināms stāv aplenktais Brestas cietoksnis, ka Sarkanā Armija atkarojusi vāciešu ieņemto Peremišju. Šie ziņojumi klusēja par to, cik varonīgi turas pretim ienaidnieka spiedienam četras padomju divīzijas Minskas nocietinātajā rajonā, kā startē nemirstībā lidotāji, kas taranē ienaidnieka lidmašīnas...

Un tomēr ienaidnieks uzbruka. Vācieši tajās dienās bija apskurbuši no panākumiem, no drīzas uzvaras nojausmas. Toreiz viņi neievēroja neko — ne padomju karaspēka sīvo pretošanos, ne to, ka vācu armija vairākos neaptve rami plašās Austrumu frontes sektoros sākusi virzīties uz priekšu lēnāk.

Hitlers un viņa ģenerāli bija pilnīgi pārliecināti, ka Padomju Savienība un tās armija patiesībā ir jau sakautas.

Hitlera dzelzsbetona bunkuram visi daudzo istabu logi bija ziemeļu pusē — fīreram nepatika saules gaisma. Viņš bija priecīgs, ka saule reti iespīdēja tumšajā Rastenburgas meža biezoknī, kur atradās dziļā slepenībā turētā vācu bruņoto spēku virspavēlniecības galvenā mītne.

Starp citu, Hitlers sevi reti sauca par virspavēlnieku, lai gan ar speciālu pavēli bija sevi par tādu pasludinājis, vienlaikus likvidēdams kara ministriju. Sis nosaukums viņam likās pārlieku parasts, pasaulīgs, ikdienišķs — tāpat kā prezidents vai valsts kanclers.

Pēc Hitlera domām, Napoleons mūsdienu vēsturē bija vienīgais cilvēks, kas kādu brīdi bija atradies tuvu tam mērķim, uz kuru tagad tiecās viņš, — kļūt par pasaules valdnieku, taču Vācijas diktatora uztverē pat Napoleona cieņu mazināja tas, ka viņš nebija spējis noturēties pretim kārdinājumam un pieņēmis tradicionālo ķeizara titulu. Pārcilvēks, pusdievs nedrīkst kārot pēc nosaukumiem, kas pieejami parastajiem mirstīgajiem.

Vārds «fīrers» Hitleram likās nozīmīgāks, visu aptverošs, tāds, kas viņu paceļ augstāk par visiem pārējiem šīs pasaules varenajiem, — karaļiem, prezidentiem un feldmaršaliem, jo šai jēdzienā viņš ietvēra ne tikai parasto, laicīgo varu, bet arī kādu mistisku varu, tiesības ne tikai cilvēkiem pavēlēt, bet būt arī viņu jūtu un domu valdniekam.

Tāpēc Hitlera militārā rezidence Rastenburgas mežā Austr.umprūsijā oficiālajos dokumentos tika saukta nevis par virspavēlnieka galveno mītni, bet gan par fīrera galveno mītni; Hitlers pats vislabprātāk lietoja drūmo un romantisko nosaukumu «Vilka midzenis».

Betona bunkurus — vienstāva ēkas, kurām apakšā bija bumbu patvertne, — daudzus mēnešus bija cēlusi Tota organizācija. Hitlers bija ar Totu sīki jo sīki apspriedis viņa projektus, jo uzskatīja sevi ne tikai par izciiu mākslinieku, kas apracis savu talantu cildena mērķa dēļ, bet ari par labāko arhitektu Vācijā.

Pirms kara Hitleram bija mākusies virsū doma uzcelt jaunu Minheni un jaunu Nirnbergu, šīs pilsētas padarīt par nacionālsociālisma pieminekļiem, kā arī radīt jaunu Vacijas galvaspilsētu, jo viņam nepatika Berlīnes klimats. Nevienu kaut cik nozīmīgu sabiedrisku ēku Vācijā nevarēja uzcelt, ja fīrers to nebija atzinis par labu.

Berlīnē, jaunajā impērijas kancelejā, Hitleram bija atsevišķa istaba, kurā atradās arhitektu projektiem apkrauts galds; šajos projektos bija bezgaumīgi apvienots modernisms un klasicisms, ampīrs un viduslaiku gotika.

Hitlers bija pārliecināts, ka viņš arhitektūrā rada īpašu stilu, kas atbilst «jaunās kārtības» idejām. Viņš ne vienreiz vien plātījās, ka ēkām, kuras tiktu uzceltas pēc viņa projektiem, būtu ilgāks mūžs nekā Partenonam un Koli zejam un cilvēki par tām jūsmotu tūkstošiem gadu.

Un tomēr Hitlera «jaunradi» iedvesmoja ne tikai vēlēšanās radīt savu — jaunu arhitektūras stilu. Arī šai gadījumā viņu reibināja varas apziņa, iespēja pēc savas iegribas ar vienu rokas mājienu pārveidot ēku un veselu pilsētu izskatu, nojaukt tās vai uzcelt no jauna.

«Vilka midzenis» bija Hitlera kārtējais lolojums.

Gatavodamies sākt Austrumos karu, par ko viņš bija sapņojis ilgus gadus, uz ko bija dedzīgi aicinājis jau grāmatā, kuru viņš nodiktēja Hesam, kad viņi 1924. gadā kopā atradas cietumā, Hitlers jau pilnīgi pārstāja sevi uzskatīt par parastu mirstīgo. Tāpat kā dievam Odinam — viņam vajadzēja savu Valhallu. Hitlers to nespēja uzcelt debesīs, bet mežu biezokņi un zemes dzīles bija viņa rīcībā. Un ta nu Austrumprūsijā radās «Vilka midzenis».

Tur grūti bija iekļūt īstam vilkam un vēl grūtāk — cilvēkam. Jaunizbuvētos ceļus, kas veda uz Rastenburgas mežu, aizsprostoja daudzi aizšķērši, atklāti un arī slepeni, labi nomaskēti apsardzes punkti; no tiem uz abam ppsēm vairakas rindas stiepās dzeloņstiepļu žogi, kuriem bija pieslēgts augstspriegums.

Lai iekļūtu tai nometnes zonā, kur betona bunkuros un koka mājās bija štābu virsnieku dzīvokļi, kanceleju telpas, sēžu zāles, sakaru mezgli, ēdnīcas un viesnīcas uz galveno mītni izsauktajiem virsniekiem, ģenerāļiem un partijas darbiniekiem, bija daudzkārt jāuzrāda caurlaide. «Drošības zonā Nr. 1», kur atradās Hitlera bunkurs, pastāvīgu caurlaižu vispār nebija. Tās tika mainītas gandrīz katru dienu, turklāt ikviens cilvēks, ko fīrera miesassargi nepazina, tika izkratīts, kaut arī viņam bija caurlaide.

Hitlers pats noteica, kur Rastenburgas mežā jāapmetas viņa štāba locekļiem.

«Drošibas zonā Nr. 1» dzīvoja tikai Hitlera adjutanti un viņa sevišķie pilnvarotie valsts, partijas un armijas jautājumos. Starp citu, viens virsnieks ar ne visai augstu dienesta pakāpi — pulkvedis Serfs, historiogrāfs, bija izņēmums, jo ikviens notikums, kas norisinājās pec fīrera gribas, bija jāzina arī nākamajām paaudzēm.

Pat Gēringam, ko Hitlers pats bija pasludinājis par otro cilvēku valstī, vajadzēja apmesties atsevišķi. Starp citu, pie greznības pieradušo reihsmaršalu tas tikai iepriecināja. Gaisa kara spēku komandpunktu viņš iekārtoja pēc savas gaumes netālu no Augenburgas — ari mežā, vairākus desmitus kilometru no «Midzeņa».

Starp Berlīni un «Vilka midzeni» dienu un nakti kursēja vilcieni un lidmašīnas, jo ārlietu ministrija, kā arī visas pārējās ministrijas un pat jūras kara flotes pavēlniecība bija palikušas Berlīnē.

Rastenburgas mežā atradās tikai augstākie armijas un gaisa kara spēku vadītāji. Viņi uzturējās dažādās drošības zonās, tomēr katru dienu sastapās Hitlera bunkurā. Divreiz dienā viņi sapulcējās uz apspriedi, lai nesteigdamies saskaitītu, cik daudz cilvēku pēc viņu pavēles jau nogalināts, cik daudz pilsētu un sādžu nodedzināts un cik daudz kvadrātkilometru svešas zemes uzaruši artilērijas šāviņi un aviācijas bumbas.

Dzeloņstieplēm nožogotā nometne ar radiāliem asfaltētiem ceļiem, ar telefona un telegrāfa līnijām bija līdzīga milzīgam zirnekļa tīklam. Un šī tikla ziemeļu pusē tupēja drausmīgs zirneklis — cilvēks ar neproporcionālu ķermeni, ar pārāk īsām kājām, garu, vāju seju, no kuras atmiņā palika tikai matu šķipsna, kas aizsedza dalu jau tā šaurās pieres, un Jaunas, blāvi pelēkas acis. Visi galvenie pavedieni saplūda kopā pie viņa, tur atradās milzīgās nežēlīgās mašīnas — Trešās impērijas galvenās sviras.

Tai dienā, kā parasti, desmitos no rīta SS šturmbanfīrers Heincs Linge, kas izpildīja Hitlera personiska sulaiņa pienākumus, pieklauvēja pie guļamistabas durvim. Hitlers nepamodās tūlīt — mocīdamies ar bezmiegu, viņš ar pūlēm aizmiga tikai rīta pusē pat tad, ja bija ieņēmis lielu miega zāju devu.

Kā allaž pirmajos brižos pēc atmošanās Hitlers bija apātisks. Lai atgūtu ierasto uzbudinātību un darbīgumu, viņš norija divas kofeīna tabletes, virsū uzdzerdams kumelīšu tēju, kas bija palikusi glāzē no iepriekšējā vakara, un nomazgājas loti karstā vannā.

Brokastis — glāze piena, marmelādes gabaliņš un divas maizītes — jau bija noliktas guļamistabā uz galda. Turpat atradās iepriekšējā vakara pārskats par ārzemju aģentūru un preses ziņojumiem; to bija sagatavojis Ribentrops, un nakti tas bija no Berlīnes atgādāts «Vilka midzenī».

Hitlers ziņkārīgi pārlaida acis pārskatam, reizē iedzerdams no glāzes pa malkam piena. Viss bija labākajā kārtība. Ne tikai Eiropas laikraksti, bet arī Amerikas Savienoto Valstu prese bija pilna ar ziņojumiem par vācu armijas uzvarām un virzīšanos uz priekšu, aizvien dzijāk Padomju Savienībā. Nebija neviena raksta, kurā būtu izteiktas šaubas par vāciešu panākumiem karagājienā uz Krieviju. Domstarpības bija tikai par tās kapitulācijas laiku.

Pārskatu lasīšana Hitleru reibināja. Vispār — šajās dienas viņš bija jautrā, pacilātā noskaņojumā. Tas radās drīz pec tam, kad iīrers pilnīgi bija ticis vajā no smagā miega, un nebija zināms, kas to veicināja vairāk — kofeīns un karsta vanna vai Ribentropa sastādīto pārskatu lasīšana un rīta apspriede militārajos jautājumos.

Izlasījis pārskatus, viņš piegāja pie kartes, kas karājās pie sienas.

Hitlers bija rūpīgs aprēķinātājs, slimīgi attīstītajā atmiņā viņš glabāja divīziju numurus, šo divīziju komandieru uzvārdus un ieņemto apdzīvoto vietu nosaukumus, bet viņam patika arī Jauties apokaliptisku himeru varai, iztēloties neredzētu kauju ainas, iedomāties, kā miljoniem vācu kareivju līdz ceļiem brien pa ienaidnieka asinīm, kā vācu tanku dārdoņa nomāc visas citas skaņas zemes virsū, bet vācu lidmašīnu armādas aizsedz bezgalīgās debesis.

Tajās dienās Hitleram itin viss šķita apstiprinām, ka viņš kara norisi Austrumos aprēķinājis ar pārcilvēcisku nekļū dību.

Viss norisinājās pēc izstrādātā plāna, ienaidnieka karaspēks atkāpās, nespēdams turēties pretim varenajiem Vācijas bruņoto spēku tanku un aviācijas triecieniem, un

Hitleram vairs ne mirkli nelika miera doma, ka kļuvuši nepieciešami jauni stratēģiski lēmumi, kas dotu iespēju karā uzvarēt vēl drīzāk, nekā bija paredzēts.

Kad izstrādāja «Barbarosas plānu», neizlemts palika jau tājums, uz kurieni vērst triecienu pēc tam, kad vācu kara spēks būs sasniedzis Daugavu un Dņepru — uz ziemeļiem vai uz centru, uz Maskavu.

Ģenerālštābs bija vairāk noskaņots par otro variantu jo domāja, ka pēc padomju galvaspilsētas krišanas karš tūlīt arī beigsies ar uzvaru. Turpretim Hitlers Maskavas ieņemšanu un iznīcināšanu plānoja kā kara beigu akordu un bija pārliecināts, ka pirms tam jāiegūst izšķirīgas uzvaras ziemeļos un dienvidos. Tikai tad padomju galvaspilsētas krišanai būs ne vien simboliska, bet arī reāla nozīme.

1940. gada decembrī, kad tika izstrādāts «Barbarosas plāns», šis jautājums vēl nebi ja aktuāls, un Hitlers atlika tā galīgu izlemšanu uz vēlāku laiku. Bet tagad, kad sekmīgi tuvojās beigām pirmais posms šai karā, kas aprēķinos vispār bija paredzēts tikai dažas nedēļas ilgs, Hitlers atkal atgriezās pie vecās idejas. Viņam bija vajadzīga liela uzvara — nevis jebkura okupētas zemes platība, bet tāda pilsēta, tāds Krievijas centrs, kura krišanai būtu ne tikai liela stratēģiska nozīme vien — tai bija ari japaralize ienaidnieka griba pretoties, jāsaiauž viņa morālie spēki. Tagad Hitlers atkal sāka domāt, ka tāda pilsēta ir Pēterburga (fīrers un viņa ģenerāļi Ļeņingradu sauca tikai par Pēterburgu).

Hitlers savā iekarsušajā iztēlē atkal un atkal skatīja šo pilsētu, ko nebija nekad redzējis un spēja iedomāties tikai pēc filmām, fotogrāfijām un grāmatās iespiestām gravīrām.

Viņš jau redzēja kāškrusta karogus plīvojam Petropav lovskas cietokšņa torņu galos, virs Admiralitātes smailes, uz rostrālajām kolonnām. Viņš redzēja vācu kareivju rindas, kas svinīgā maršā soļo pa Pils laukumu, soļo pa boja ejai letnto pilsētu, jā, jā, tieši tā — bojā ejai lemto, jo pec tam pilsēta tiks iznīcināta, Krievijas «logs uz Eiropu», ko pašpaļāvīgi izcirta Pēteris, tiks cieši aiznaglots, boļševisma šūpulis pārvērtīsies putekļos un pelnos ... Baltijas jūrai jākļūst par vācu jūru!

Savos aprēķinos Hitlers neņēma vērā ne Sarkanās Armijas spēku, ne padomju tautas pretošanās gribu. Bet viņš

U

bija labi iegaumējis vienu no kara stratēģijas aksiomām: nav iespējams but stipram visur. Tas nozīmēja, ka armiju nepieciešams maksimāli koncentrēt tai frontes sektorā, kas pašreiz ir galvenais.

Lai ieņemtu Pēterburgu, fon Lēba karaspēkam jārlod papildspēki. Uz kā rēķina to darīt? Pieprasīt no Boka? Vai no Rundšteta? Bet tad lēnāka kļūs virzīšanās uz priekšu Ukrainā. No otras puses, ja pastiprinātās Lēba armijas spēs ieņemt Pēterburgu ļoti īsā laikā, atbrīvojušos karaspēku drīz vien — dažās dienās, pat dažās stundās — varēs pārsviest uz dienvidiem. Tā nu Hitleru jau vairākas pēdējas dienas nodarbināja jautājums, uz kurieni vērst triecienu — uz ziemeļiem vai uz dienvidiem, un šis jautājums bez mitas skanēja viņam ausīs arī tagad, kad viņš pidžamā un rīta kurpēs stāvēja pie kartes, to vērīgi pētīdams.

Divdesmit minūtes pirms divpadsmitiem Hitlers sāka ģērbties. Jau agrā rītā fīreram bija sagatavots tīrs krekls (viņš stipri svīda, tāpēc mainīja kreklu trīs reizes dienā, bet citiem stāstīja, ka tādējādi piepildot trūkumā pavadīto gadu sapni: sasniedzis augstu stāvokli, viņš iegādāsies vairākus dučus kreklu); frencis ar pirmās pakāpes Dzelzs krustu pie krūtīm un tam blakus piespraustu no bronzas darinātu ievainojuma nozīmīti; kaklasaite ar spraudi, uz kuras bija nacistu emblēma; sarkana piedurknes apsaite ar ballu kāškrustu.

Kad, pēdējo reizi aplūkojis sevi spogulī un pēc veca paraduma bikšu mugurkabatā ielicis mazu, ar perlamutru rotātu Valtera sistēmas revolveri, tieši pulksten divpadsmitos Hitlers parādījās uz sava kabineta sliekšņa, bija jau sanākuši visi, kuriem vajadzēja apspriedē piedalīties: Vācijas sauszemes karaspēka pavēlnieks Brauhičs, virspavēlniecības štaba priekšnieks Keitels, sauszemes karaspēka štāba priekšnieks Halders, operatīvās vadības štāba priekšnieks (šis štābs faktiski bija arī fīrera personiskais štābs) Jodls, fīrera adjutanti, historiogrāfs Serfs, operatīvās pārvaldes un izlūkdienesta virsnieki. Mazliet nomaļus sēdēja Himlers, kas parasti nepiedalījās militārajās apspriedes, bet todien viņš bija ieradies no Berlīnes, lai satiktos ar fīreru, un la nu bija klāt ari viņš. Trūka vienīgi Gē ringa: viņš novēlojās.

Sie cilvēki, kuri bija sapulcējušies, lai kārtējo reizi rezumētu tikko iesāktās milzīgās kaujas rezultātus, šie cilvēki, kurus vienoja alkas pēc varas visā pasaulē, juta cits pret citu nepatiku, ko viņi cītīgi slēpa. Brauhičs, kadru virsnieks, kas jau pirmā pasaules kara laikā bija strādājis ģenerālštābā, pieredzējis štāba darbinieks, tomēr pec savām spējām — nepavisam ne karavadonis, un Halders, kas pretendēja uz galvenā Austrumu kampaņas stratēģa l°roui juta slēptu nepatiku pret Jodlu, nepazīstamu artilērijas ģenerāli, iznireli, kas bija iemantojis sevišķi lielu fīrera uzticību. No otras puses, Jodlam un Brauhičam nepatika Halders, uzpūtīgs bavārietis, kas bija nokļuvis augsta postenī, kurā agrāk pēc tradīcijas atradas prūši. Un visi trīs ar skaudību un rūpīgi slēptu augstprātīgu nicinājumu izturējās pret Keitelu, šo «fīrera raitnieku», kas paziņoja tālāk fīrera norādījumus, kurus viņš viegli butu varējis dot tieši tiklab Brauhičam, kā Halderam.

Cits citu slepenībā neieredzēja ari Hitlera adjutanti — milzīgi garais obergrupenfīrers Brikners ar sarkanu seju, cilvēks, kas pretendēja uz vecākā stāvokli, jo bija kopa ar Hitleru sēdējis Landsbergas cietumā; drūmais Saubs, kas mūždien valkāja melno SS formu; Fēgeleins, kas saņēma dienesta, pakapes citu pēc citas, kopš bija apprecējies ar Evas Braunas — fīrera slepenās mīļākās māsu. Un viņi visi klusībā apskauda šefadjutantu apakšpulkvedi Šmuntu un nicināja Danvicu, kura pašlaik nebija klāt, jo, ka viņiem šķita, tuvību ar fīreru viņš bija apmainījis pret militāru karjeru.

SS reihsfīrers Himlers, kluss, uzvedīgs cilvēks ar bezkrāsainu, neizteiksmīgu seju, nevarēja ciest Gēringu. Visādi uzsvērdams savu askētismu, savu spartisko dzīves veidu, sirds dziļumos viņš apskauda Gēringu, kas varēja atļauties laikā neierasties uz apspriedi pie fīrera, apskauda tāpēc, ka šis treknais, miesaskārigais vepris ar fīrera pavēli bija iecelts par otro cilvēku valstī.

Gestapo šefa iekairinātajās smadzenēs pastāvīgi dzima jauni, asiņaini plāni, un viņš bija pārliecināts, ka ir vienīgais, kas spēj tik labi iedziļināties fīrera nodomos un tik sekmīgi tos piepildīt. Gēringa izdoma Himleram likās pārlieku nabadzīga, bet reihsmaršala slimīgā tieksme uz ne sātību, mīlestība uz visādiem spīguļiem un trokšņainā, nekautrīgā izturēšanās viņu kaitināja. Pret ģenerāļiem SS reihsfīrers, dabiski, juta antipātijas, jo bija pārliecināts, ka viņam ir karavadoņa talants, un uzskatīja sevi par spējīgu ieņemt arī visaugstāko armijas komandiera posteni.

Un visi šie cilvēki, baidīdamies tādā grēkā atzīties pat sev,Juta nepatiku pret Hitleru.

Tā bija savdabīga nepatika, kura līdz zināmam laikam ārēji nekadineizpaudās, savdabīga tāpēc, ka tās pamatā bija nevis būtiskas domstarpības, bet neapmierināta godkāre un skaudība, kas radās, ja kāds cits iemantoja lielāku fīrera labvēlību nekā viņš.

Hitlers savukārt nemīlēja viņus. Keitelu viņš uzskatīja par neapdāvinātu karavadoni, bet Halderam sirds dziļumos neuzticējās, lai gan tas bez gala uzsvēra savu nacionālsociālistisko domāšanu, neuzticējās tāpēc, ka Halders tiecās kļūt par galveno stratēģi. Pret profesionālo karavīru Brauhiču fīrers juta aizdomas, jo vispār apšaubīja veco kadru virsnieku uzticamību, lai gan viņi vai no ādas lida āra, pulēdamies to pierādīt.

Pretrunīga attieksme Hitleram bija arī pret Gēringu, jo kaut kur zemapziņā viņš nespēja tam piedot popularitāti nacistu vidū un viņam bija neskaidras aizdomas, ka izšķirīga brīdī Gēringā varas kāre var gūt pārsvaru pār uzticību fīreram.

_Un tomēr šie cilvēki, kuri sirdsapziņu un alkas pēc cilvēku vienlīdzības bija pasludinājuši par himeru, bet varmācību un slepkavošanu padarījuši par galveno līdzekli savu mērķu sasniegšanai, šie cilvēki, kurus bija apsēdusi godkāre un skaudība citam pret citu, šie cilvēki, kuri verdziski izdabāja Hitleram, tajās dienās bija vienoti gan nodomos, gan rīcībā, jo tobrīd viņiem šķita, ka gadiem ilgi lolotais mērķis ir jau tuvu.

Un tā nu tieši pusdienā Hitlers parādījās uz sava kabineta sliekšņa un, nevērīgi pavicinājis roku ar mazliet atpakaļ atliektu plaukstu, uzaicināja kājās pielēkušos ģenerāļus un virsniekus atkal sēsties pie garā, ar kartēm noklātā galda.

Viņš pārlaida neapmierinātības pilnu skatienu tukšajam gaisa kara spēku virspavēlnieka krēslam, piegāja pie galda gala un, ar rokām pret to atspiedies, paklusā, bet pavēloša balsī teica:

— Halderl

Sauszemes karaspēka štāba priekšnieks piecēlās.

— Mans fīrer, — Halders iesāka, — mūsu aprēķins ir pilnīgi attaisnojies, mūsu iebrukuma pēkšņuma faktors, bez šaubām, vēl ilgi ietekmēs krievu pavēlniecības rīcību.

Manuprāt, krievi vispār nav spējīgi organizēt operatīvu pretdarbību mūsu uzbrukumam. Visur, kur ienaidnieks mēģinājis pretoties, mēs to esam atsvieduši atpakaļ un ar kaujām virzāmies uz priekšu. Tādējādi mūsu mobilajam vienībām ceļš ir vaļā.

— Runājiet konkrētāk! — Himlers sacīja, tik tikko pavērdams plānās lūpas.

Taču Hitlers, kas bija neapmierināts, ka vēl kāds iedrošinās pārtraukt ziņojuma sniedzēju, īsi noteica:

— Turpiniet!

— Atļaujiet sākt ar armiju grupas «Centrs» darbību, — Halders sacīja. — Bez šaubām, jau tuvākajās dienās mūsu karaspēkam izdosies pilnīgi sagraut ienaidnieka spēkus, kas koncentrēti starp Minsku un Smoļensku. Esmu pārliecināts, ka...

— Mans fīrer, — Himlers atkal partrauca Halderu, šoreiz pievērsdamies Hitleram pašam, — mums ir ziņas, ka atsevišķas krievu karaspēka vienības un daļas neatlaidīgi pretojas.

— Protams, — Halders piesardzīgi piekrita, — tādi gadījumi ir bijuši. Tas, ka cilvēki nolemti bojā ejai, izraisa viņos izmisumu, kas savukārt viņus mudina uz rīcību, kuru ir grūti izskaidrot no loģikas un vesela saprāta viedokļa. Mūsu priekšrocības karaspēka daudzumā, ieroču ziņa un vadības lietpratīgumā ir tik lielas, ka krieviem vajadzētu tikai nolikt ieročus. Tomēr izmisums viņus mudina pretoties pat tad, kad par mūsu spēku pārākumu nav nekādu šaubu.

— Esmu pārliecināts, — Himlers atkal iejaucās, — ka, nošaudami vai pakārdami vēl dažus simtus komisāru, turklāt — es uzsveru — šo pakāršanu izdarīdami sagūstīto krievu kareivju vai iedzīvotāju acu priekšā, mēs krietni vien vājinātu krievu neatlaidību.

Himlers atgāzās pret krēsla atzveltni, un viņa pensneja stikli nozibsnīja.

— Himleram taisnība, — piebilda Hitlers, kurā tieksme uzrīdīt savus tuvākos darbiniekus citu citam bija guvusi virsroku pār Himlera iejaukšanās izraisīto neapmierinātību. — Tālāk!

Halders godbijīgi nolieca galvu.

— Tātad atgriežoties pie jautājuma par stāvokli armiju grupas «Centrs» frontē ...

Viņš turpināja ziņojumu, ar pūlēm izrunādams neierastos vietu nosaukumus, minēdams divīziju numurus un komandieru uzvārdus ...

Bet Hitlers vairs neklausījās Haldera runā. Viņam pietika ar to, ka viņš zināja: uzbrukums ir sekmīgs. Hitlers jau bija izšķīries, ko darīt, un gatavojās pēc brīža savu lēmumu paziņot apspriedes dalībniekiem.

Un, kā parasti, kad bija kaut ko izlēmis, Hitlers sāka domāt par formu, kādā lēmumu ietērpt.

Kas tas būs — vai īsa un skarba pavēle, tāda kā šāviens, vai aplinkus iesākta runa? ...

Hitlers iegrima pārdomās. Viņš joprojām dzirdēja kaut kādus skaitļus un nosaukumus, izklaidīgi vēroja, kā kustas smaili noasinātais zīmulis, ar kuru Halders laiku pa laikam izdarīja kartē atzīmes, un jau priecājās par to brīdi, kad, noklausījies līdz galam ziņojumu, viņš pateiks vārdus, kas liks tūkstošiem vācu kareivju, simtiem smago lielgabalu mainīt uzsākto virzienu, lai paklausītu fīrera gribai. Un visos štābos, sākot ar bataljonu štābiem un beidzot ar ģenerālštābu, operatori nolieksies pār kartēm, steidzīgi iezīmēdami jaunas līnijas un bultas! ...

Hitlers atkal uzmanīgāk ieklausījās Haldera vārdos, bet tad pēkšņi, atsacīdamies no sākotnējā nodoma noklausīties ziņojumu līdz beigām, nespēdams apvaldīt satraukumu, kas viņu sagrāba, viņš pārtrauca štāba priekšnieku:

— Kāpēc jūs ziņojat vispirms par centrālo grupu? Es gribu zināt, kas notiek ziemeļos. Kāds stāvoklis ir Lēbam?

Halders pazemīgi nodūra galvu, tā apliecinādams gatavību tūlīt stāstīt par kara notikumiem ziemeļos, un steidzīgi pāršķīra vairākas ar mašīnu aprakstītas lapiņas, kas bija vākos, kurus viņš turēja acu priekšā.

— Mans fīrer, ziemeļos uzbrukums, kura mērķis ir savienoties ar somu karaspēku un ieņemt Pēterburgu, sekmīgi turpinās visā frontē! — viņš sacīja, mazliet paaugstinādams balsi, un pēc īsa brīža klusāk piebilda: — Netiek uz priekšu vienīgi divi simti deviņdesmit pirmā divīzija, kas uzbrūk Liepājai.

Hitlers izbrīnījies sarauca uz augšu uzacis; viņa Ūsiņas mazliet raustījās.

— Tā tas ir tāpēc, — Halders steigšus turpināja, — ka šīs divīzijas sektorā krievi izdara pretuzbrukumus. Viņus pagaidām nav izdevies padzīt no pilsētas. Pastiprinātais feldmaršala fon Lēba grupējuma labais flangs pavirzījies līdz Ukmerģei...

Viņš nolika vākus, paņēma zīmuli un lielā kartē, kas odza visu galda vidusdaļu, izdarīja atzīmi.

— Uzskatu par nepieciešamu ziņot, — Halders teica, acis no kartes nepaceldams, — ka šai frontes sektorā krievi sīvi pretojas . ..

— Muļķibas, — Hitlers pēkšņi iesaucās augstā, spiedzīgā balsī, — jūs runājat muļķības, Halder! Kas gan nezina, ka krievi atkāpjas visā frontē, visā frontē! Viņi nespēj pat plānveidīgi atkāpties, bet jūs runājat par pretuzbrukumiem! Un vispār — kāda nozīme var būt tādiem pretuzbrukumiem, mums taču labi zināms, ka pilnīgs prāvāku operatīvu rezervju trūkums atņem krievu pavēlniecībai jebkuru iespēju jūtami ietekmēt karadarbības norisi!

Hitlers apklusa, smagi elpodams. Viņu itin nemaz neuztrauca šie pretuzbrukumi, un viņš tiem nepiešķīra itin nekādu nozīmi. Viņš tikai dusmojās uz Halderu, tāpēc ka tas ar nelaikā pateiktu piezīmi par krievu nikno pretošanos nebija ļāvis viņam izmantot iespaidīgu brīdi, lai pasludinātu jauno lēmumu.

— Varbūt man atļauts piebilst, — beidzot ierunājās arī Keitels, izņemdams no acs dobuma monokli un turēdams to labajā rokā starp īkšķi un rādītājpirkstu, — ka mums zināmas visas ziemeļos koncentrētās krievu karaspēka daļas, kuras, protams, nav uzskatāmas par nopietni ņemamām rezervēm, un pašreiz nav skaidrs tikai tas, kur atrodas Pleskavas tanku grupa. Pēc izlūkdienesta ziņām — agrākajā vietā tās nav. Iespējams, ka tā pārsviesta . . .

Viņš izlaida monokli no pirkstiem — tas palika karājamies melnā zīda auklā, paņēma zīmuli, noliecās pār karti un, vilkdams treknu līniju, teica:

— Lūk, uz šejieni. Uz rajonu starp Šauļiem un Daugavu. Domāju, — viņš turpināja, atkal izslējies taisni un ielicis monokli acī, — domāju, ka tādā gadījumā, ja mūsu aviācijas darbība būtu ...

Keitelam neizdevās teikumu pabeigt, jo tūlīt atskanēja skaļš dārdošs sauciens:

— Kurš ir tas, kas atļaujas par gaisa kara spēkiem runāt vēlējuma izteiksmē?!

Visu skatieni pievērsās durvīm. Uz sliekšņa stāvēja Gērings — resns, milzīgs, tukliem vaigiem. Rokā viņš turēja sarkanu safjāna mapi.

Nekaunīgi un pašapmierināti smaidīdams, Gērings parlaida visiem skatienu, strauji pacēla labo roku un nodārdināja:

— Heil, mans fīrer! Lūdzu piedot novēlošanos! Es tūlit attaisnošos.

Pēc tam viņš ar galvu pamāja pārējiem un lieliem soliem, piešus šķindinādams, piegāja pie sava brīvā krēsla, kas atradās nomaļus kādus divus metrus no tās vietas, kur staveja Hitlers. Istabā izplatījās viegla smarža.

Apspriedes dalībnieki tikko manāmi saskatījās. Nevarētu teikt, ka viņus būtu pārsteidzis Gēringa apģērbs — lidotājā iormas svārki un sarkanas ādas zābaki ar zelta piešiem. Gerings vispār ģērbās ekstravaganti, visi jau bija pieraduši redzēt reihsmaršalu, Vācijas gaisa kara spēku ministru un virspavēlnieku, Prūsijas premjerministru, Prūsijas policijas priekšnieku, reihstāga prezidentu, impērijas galveno mežzini un — tas bija pats galvenais — Hitlera oficiālo pecteci ģērbušos te melnā zīda fraka ar divrindu pogām un gaišzilās biksēs, te baltos gabardina formas svārkos ar daudziem ordeņiem un zelta uzšuvēm un kavalērista biksēs, kas iebāztas zābakos ar lakādas stulmiem. Dažreiz viņš valkāja paša sagudrotu galvenā mežziņa tērpu, kas bija šūts pēc viduslaiku modes: ar platu siksnu sajozta adas veste, pie siksnas — liels mednieka duncis.

Mans fīrer, esmu atnesis fotouzņēmumus, kas jums neapšaubāmi būs interesanti. Jūsu acu priekšā vairāki Pēterburgas rajoni, ko izdevies nofotografēt maniem lidotājiem. Ja jūs vērīgi ielūkosieties un salīdzināsiet ar šiem miera laika uzņēmumiem, jūs redzēsiet, ka veseli pilsētas rajoni izskatās citādi — maskēšanās dēļ. Pēterburgā drudžaina steigā noris būvdarbi, tur rok grāvjus un tranšejas. Tagad pievērsiet uzmanību šiem uzņēmumiem! Šeit nofotografētas Pēterburgas dienvidu puses pieejas. Ja neņem vērā karaspēka kolonnu pārvietošanos, jūs šeit nepamanīsiet nekā neparasta. Tātad, pēc visa spriežot, Pēterburga gatavojas mūsu uzlidojumiem, bet no dienvidiem nekādās briesmas negaida. Ja mūsu sauszemes karaspēka izlūki un aģentūras tīkls strādātu labāk, mēs, bez šaubām, būtu saņēmuši apstiprinājumu tam, ko es nupat teicu. Tas ir viss, ko es gribēju ziņot, mans fīrer. Piedodiet novēlošanos — es gaidīju uzņēmumus.

Keitels, Jodls, Halders un Himlers saskatījās. Neviens no viņiem neticēja, ka Gērings novēlojies šo uzņēmumu deļ. Droši vien reihsmaršals bija pārāk ilgi izraudzījies sev

formas tērpu vai ari viņu bija aizkavējusi pompoza ceremonija, kas notika katrreiz, kad devās ce|ā baltais četrva gonu dīzeļvilciens, ar kuru viņš divreiz dienā no savas mītnes ieradās «Vilka midzenī».

Lai nu kā būtu bijis, reihsmaršals zināja, ko viņš dara. Viņa izlēcienu, kas bija vērsts pret izlūkošanu uz zemes, varēja arī atstāt neievērotu — galu galā ikvienas ieroču šķiras karaspēka vadītājs reti laida garām izdevību uzsvērt to, ka viņš ir vislabāk informēts par ienaidnieka nodomiem. Tomēr šai gadījumā Gēringam katra ziņa bija nozīmīgāki nolūki. Viņš labi zināja, ka sektorā uz dienvidiem no Pripetes purviem frontes līnija ar katru dienu vairāk paliek iepakaļ un sauszemes karaspēka štābā tāpēc briest nodoms ieteikt fīreram, lai viņš apsver iespeju galvenos spēkus pagriezt no centra uz dienvidiem ...

Ģenerālštābam formāli bija pilnīgs pamats iesniegt tādu priekšlikumu, jo savā laikā jautājums par galvenā trieciena virzienu pēc kara pirmā posma pabeigšanas bija palicis neizlemts. Bet ikviens, kas tajās dienās tikās ar fireru, zināja, ka, apreibis no pirmajiem panākumiem, viņš ir atgriezies pie domas, kuru bija izteicis jau «Barbarosas plāna» izstrādāšanas laikā, — nepieciešams straujš izrāviens ziemeļu virzienā.

Un tagad Gērings, acīm redzot, bija nolēmis izdabat Hitleram, vēlreiz pierādīt, ka domā tāpat kā fīrers.

Protams, neviens savas šaubas neizteica skaļi, jo visi zināja, cik liela ir Gēringa ietekme, un arī to, ka viņa platais; labsirdīgais smaids var vienā mirklī pazust, dodot vietu nežēlīgam vilka atņirdzienam. Jo vairāk tāpēc, ka Hitlers, aplūkodams uzņēmumus, parādīja acīm redzamu interesi.

Beidzot viņš novērsa skatienu no tiem un lēnām sacīja:

— Bez šaubām, ar Pēterburgu jātiek galā. Un pēc iespējas drīzāk ...

— Pavēliet, mans fīrer! — Gērings iesaucas. — Un gaisa kara spēku armādas jau rīt...

— Mazliet vēlāk, Gēring, — Hitlers viņu pārtrauca. Viņš jau bija nolēmis izdarīt masveida uzlidojumu Ļeņin gradai tad, kad karaspēks būs gatavs to triecienā ieņemt.

Gērings paplātīja rokas (uz viņa resnajiem pirkstiem iemirdzējās daudzi gredzeni), likdams saprast, ka viņa aviācijai gan nav nekā nepieejama, tomēr fīrera pavēle viņam ir likums. Nošķindēja pieši, viņš apsēdās krēslā un, pašapmierināti smaidīdams, pārlaida skatienu klātesošajiem.

Taču smaids pazuda no Gēringa sejas, tiklīdz viņš saskatījās ar Himleru. SS reihsfīrera lūpas bija cieši sakniebtas, blāvās acis aiz apaļajiem pensneja stikliem — ironiski piemiegtas. Gluži tāpat tās bija piemiegtas pirms dažiem mēnešiem, kad Himlers pēc kada angļu uzlidojuma Berlīnei, saldi smaidīdams, teica Hitlera klātbūtnē: Ja atmiņa mani neviļ, Gēring, jūs fīreram apsolijāt, ka pat neviena bezdelīga nepārlidos pāri Lamanšam, ja tai nebūs Vācijas gaisa kara spēku atļaujas.

Gērings toreiz viņam pamatīgi atcirta, atbildēdams:

— Ja atmiņa mani neviļ, mans Himler, jūs savā laikā fīreram apsolījāt, ka Dimitrovs tiesā runās to, kas būs vajadzīgs, lai jums tas maksaiu ko maksādams . ..

«Nolāpītais jezuīts, netīrais putnu audzētājs!» Gērings tagad klusībā noteica.

Viņš, bijušais lidotājs, viens no vācu asiem pirmajā pasaules karā, nespēja samierināties ar to, ka valsti gandrīz tādu pašu stāvokli kā viņš tagad ieņem cilvēks, kas kādreiz audzējis putnus savā sīkajā fermā.

Gērings ilgus gadus bija cieši sadarbojies ar Himleru, pilnīgā vienprātībā viņi kopā bija izstrādājuši reihstaga dedzināšanas plānu un visas operācijas, kas tai sekoja: komunistu iznīcināšanu, Tēlmaņa apcietināšanu, ebreju grautiņus . . .

Jau no seniem laikiem viņus abus saistīja kopatbildiba, tomēr Gērings nemīlēja Himleru, mazliet no viņa baidījās un galu galā arī nicināja.

Nemīlēja un baidījās tāpēc, ka labi zināja, cik velnišķīgi godkārīgs ir gestapo šefs, cik rafinēta ir viņa kaislība uz intrigām un sazvērestībām un cik grūti viņam samierināties ar to, ka nevis viņu, bet kādu citu fīrers iecēlis par otro cilvēku valstī. Un nicināja tāpēc, ka atšķirībā no viņa — no Gēringa, pasaulīga cilvēka, kam patika sievietes, dārglietas, nauda, labs ēdiens un medības ar suņiem, Himlers allaž uzsvēra savu askētismu.

Gēringam tāds askētisms bija svešs un nesaprotams: kāpēc tad cilvēks dzīvo, ja ne tāpēc, lai iegūtu visas pasaules bagātības, vislielākos briljantus, visdārgākās gleznas, visskaistākās sievietes?

Gērings domās pasmīnēja, atcerēdamies, kā savā medību pilī netālu no Berlīnes viņš reiz bija atsēdinājis šo puritāni. Himlers taču neapšaubāmi bija gribējis viņam glaimot, kad, apstājies pie kādas gleznas, izsaucās:

— Cik lieliska slavenā Rubensa kopija, Gēring!

— Kopija? Tas taču ir pats slavenais Rubenss, mans I limler! — Gērings atbildēja ...

Starp citu — pašas galvenās kaislības viņiem bija vienādas. Abiem patika valdīt, abi cilvēka dzīvību neturēja ne plika vērdiņa vērtu, abi juta baudījumu, plānodami akcijas, kurās bija paredzēts iznīcināt simtiem, tūkstošiem, desmitiem tūkstošiem cilvēku ...

Gērings laiski nolaida plakstus. Viņam pēkšņi kļuva garlaicīgi. Domās viņš pārcēlās uz kādu no savām rezidencēm — uz to, kas viņam piederēja kā Prūsijas premjerministram. Gērings iztēlojās, ka sēž iemīļotajā melnajā ozolkoka krēslā pie milzīga, kokgriezumiem rotāta galda, ko grezno smagi sudraba svečturi, ap viņu ir gleznas, kas atvestas no ievērojamākajiem pakļautās Eiropas muzejiem, un ļoti retas grāmatas, kas iegūtas daudzās dažādu zemju bibliotēkās, un viņš nu tā sēž un jūsmo par savu kolekciju — ar zeltu rotātiem viduslaiku zobeniem, kas sakārti pie sienām.

«Nu ko tad,» Gērings nodomāja, «pavisam drīz es varēšu papildināt savas kolekcijas. Spriežot pēc reprodukcijām, Ļeņingradas Ermitāžā ir šis tas ievērības cienīgs...»

Tai mirklī viņa patīkamās pārdomas iztraucēja Hitlera balss.

— Tagad, kad kļuvis skaidrs, ka šai karā ar Krieviju praktiski esam jau uzvarējuši, gribu jums paziņot savu svarīgo lēmumu par turpmāko operāciju norisi.

Viņš to pateica lēnām, pēc kārtas ielūkodamies ikvienam sejā.

— Es pasludinu par visupirmo uzdevumu iegūt Somu jūras līci, lai nodrošinātu brīvu kuģošanu Baltijas jūra. Ja Smolensku mēs ieņemsim jūlija vidu, Maskava, acīm redzot, kritis mūsu rokās ne agrāk kā augustā. Bet Lēbam līdz tam laikam jau jāieņem Pēterburga un jāiztīra visi ziemeli.

Hitlers uz mirkli apklusa un savu dzeļošo skatienu pievērsa Halderam.

Ģenerālis iekšēji nodrebēja. Hitlera paņēmiens ar skatienu kavēties pie tiem, kas domā citādi nekā viņš, bija labi pazīstams sauszemes karaspēka štāba priekšniekam. Protams, fīrers atceras, ka Halders savā laikā ieteica galveno triecienu vērst pret Maskavu.

— Mums pašreiz pirmām kārtām vajadzīga Pēterburga,

jā, liesi Pēterburga! — Hitlers skaļi sacija, kā vienmēr tādos gadījumos reibdams pats no saviem vārdiem. — Mums vajadzīgs Somu jūras līcis un visa Baltijas jūra. Bet ne jau tas vien. Mums pēc iespējas drīzāk jāsavienojas ar somiem un jānodrošina kreisais flangs karaspēkam, kas uzbruks Maskavai.

Runādams Hitlers nenovērsa no Haldera skatienu tik ilgi, kamēr viņš nenolieca galvu.

— ... Tomēr, — Hitlers apmierināts noteica, tagad skatienu pievērsdams Brauhičam, jo viņš zināja, ka tam ir tāds pats viedoklis kā Halderam, — es neesmu pārliecināts, ka ar Leba rīcībā esošo karaspēku pietiks, lai izpildītu uzdevumu, ko esmu izvirzījis ...

Tagad bija pienākusi Brauhiča kārta pazemīgi noliekt galvu. Viņš paķēra zīmuli un sāka kaut ko steidzīgi atzīmēt bloknota.

~Tāpēc, ~ Hitlers turpināja, lūkodamies tālumā, pāri visiem, — vakara sede Brauhičs ziņos par iespējām pastiprināt Lēba grupējumu, šai nolūkā izmantojot «Centra» armijas. Sevišķa uzmanība pievēršama ātrākai tanku grupu apgādei ar aizdedzinošu maisījumu uguns melēju vajadzībām. Un tagad pierakstiet manu pavēli, Jodl! Keitel, karti!

Šis skarbais, pavēlošais uzsauciens bija tik negaidīts, ka feldmaršalam monoklis izrita no acs. Viņš pielēca kājās kā skolnieks, ko izsaucis bargs skolotājs, un ar abām rokām pakalpīgi pievirzīja tuvāk Hitleram Ziemeļu frontes karti.

— Tātad, — Hitlers svinīgi paziņoja, — fon Lēbam tūlīt japaātrina uzbrukums. Mobilās vienības koncentrēt šeit, — viņš pabakstīja ar pirkstu pa karti, — un Reinharta tanku korpusu virzīt uz Jēkabpili. Hepnera mobilajām vienībām izveidot aizsegu pie Krustpils, lūk, šeit, — viņš novilka ar nagu pa karti, — un sākt strauju uzbrukumu Ostrovai un Pleskavai. Tādējādi padomju karaspēks, kas atrodas Baltija, būs atgriezts nost un Pēterburga kritīs tuvākajās dienas. Jautājumi ir? ...

Kādu brīdi bija klusums. Tad Halders nedroši sacīja:

— Tas nebūs pat jautājums, manu fīrer . . . Nez vai mēs drīkstam but pārliecināti, ka uzbrukums Pēterburgai turpināsies tādā pašā tempā, kāds tam ir pašreiz. Nav šaubu, ka agrak vai vēlāk krievi sapratīs mūsu nodomu . . .

— Ia ir fantāzija, Halder! — Hitlers iebrēcās. — Pēterburgas krievi ir savu tradicionālo priekšstatu varā un galveno ienaidnieka triecienu gaida no ziemeļiem, no Somijas ļuises. Turklāt: ko viņi spēj izdarīt?! Ceļš uz Pēterburgu no dienvidiem mums ir vaļā! Gandrīz trešo daļu sava ka inspēka mēs raidīsim kaujā par Pēterburgu!

Un, ar plaukstu uzsitis pa karti, viņš to strauji pabīdīja pie malas.

II

— ... Ko tad mēs galu galā zinām par ienaidnieku? ... — pēc laba brīža Ždanovs paklusi ierunājās it kā jautādams, it kā skaļi domādams. — Ir zināms, ka vācieši uzbrūk ar divām armijām — ar sešpadsmito un astoņpadsmito. Vai tā ir, biedri Jevstigņejev?

— Tieši tā, — atbildēja frontes štāba izlūkošanas nodaļas priekšnieks brigādes komandieris Jevstigņejevs, gadus četrdesmit vecs, neliela auguma cilvēks ar gaišiem matiem un lielu pieri. Viņš tikko bija beidzis ziņojumu un vēl joprojām stāvēja, nenovērsdams skatienu no izlūkošanas kartes, kas bija noklāta uz galda.

— Mēs pagaidam nezinām ne šo armiju lielumu, — Ždanovs turpināja, — ne karaspēka daļu numurus, ne apbruņojumu. Bet tas viss mums jāzina un —jo drīzāk, jo labāk!

Jevstigņejevs paplātīja rokas.

— Mēs darām visu iespējamo. Vakar papildus nosūtījām savus cilvēkus ar radioraidītājiem uz tiem rajoniem, kur ienaidniekam ir saskare ar Ziemeļrietumu frontes karaspēku. Līdzīgi rīkojas arī Iekšlietu tautas komisariāts.

Ždanovs nospieda zvana pogu un, kad bija ienācis dežurējošais sekretārs, sacīja:

— Vēlreiz mēģiniet dabūt savienojumu ar Ziemeļrietumu fronti! A.r pavēlnieku. Izmantojiet visus militāros un civilos sakaru līdzekļus!

— Bēdīgi, biedri, ļoti bēdīgi! — Ždanovs teica, kad sekretārs bija izgājis.

Visi klusēja: Ždanova kabinetā sanākušie cilvēki — pilsētas komitejas sekretārs Vasņecovs, Ziemeļu frontes pavēlnieks Popovs (Ļeņingradas kara apgabals tagad bija pārdēvēts par Ziemeļu fronti), viņa vietnieks Pjadiševs, štāba priekšnieks Ņikiševs, viņa vietnieks Koroļovs, izlūkošanas nodaļas priekšnieks Jevstigņejevs un inženieru karaspēka pārvaldes priekšnieks Bičevskis jau bija pateikuši visu, ko zināja teikt.

Skaidrs bija tikai tas, ka vācu karaspēkam, kas uzbruk Ziemeļrietumu frontē, neapšaubāmi ir skaitlisks pārsvars un Sarkanās Armijas daļas, kuras aizstāv Baltiju, gan izmisīgi pretojas, tomēr nespēj izturēt triecienus, kas tās atšķeļ citu no citas.

Pēc stipri nepilnīgajām ziņām, kas bija saņemtas no Ģenerālštābā izlūkošanas pārvaldes, ka ari no Ziemeļrietumu 1 roni es štāba, ar kuru sakari bija kļuvuši ļoti nepastāvīgi jau pirmās kara dienas novakarē, izrietēja vēl cits draudīgs fakts; padomju karaspēka grupējumu Baltijā vācieši apiet no dienvidaustrumiem, tiekdamies to atgriezt no pārejam Sarkanās Armijas daļām, un pēc Daugavas forsēšanas virzas uz Pleskavu.

Uz robežas ar Somiju pagaidām ir mierīgi. Bet cik ilgi būs šis miers? Dažas stundas? Dienas? ...

lāpāt ir zināms, ka Galējos Ziemeļos atrodas triecienam sagatavojusies vācu armija «Norvēģija», kurā ir arī somu vienības. Tai pretim stāv mūsu četrpadsmitā armija. Skaidrs, to kustināt no vietas nedrīkst.

Uz ziemeļiem un rietumiem no Lādogas ezera un Karē lijas zemes šauruma koncentrētas divas somu armijas. Tām pretim stāv mūsu septītā un divdesmit trešā armija. Protams, ari tās nedrīkst aiztikt.

Un kas zina, ko tuvākajās stundas un dienās darīs vācieši? Varbūt nometis desantus? Rīkos masveida uzlidojumus Ļeņingradai? Varbūt ienaidnieks nodomājis aprobežoties ar Baltijas grupējuma sakāvi un dot galveno triecienu frontes centra — Maskavas virzienā? Bet varbūt vācu karaspēka lavīna arī turpmāk velsies no dienvidiem uz ziemeļiem, tas ir, taisni uz Ļeņingradu?

Tāds bija galvenais, nepielūdzamais jautājums, kas tobrīd nodarbināja ikvienu, kurš sēdēja partijas Centrālās Komitejas un Ļeņingradas apgabala komitejas sekretāra Ždanova kabinetā pie garā un šaurā, ar smagu, tumšzaļu tūku pārsegta sēžu galda. Un neviens no viņiem nespēja atbildēt uz šo un daudziem citiem jautājumiem par tuvākajiem ienaidnieka nodomiem.

Viņi nespēja atbildēt, tāpēc ka bija pagājusi tikai nepilna nedēļa no tās dienas, kad sākās karš, un bija vajadzīgs laiks, lai precīzi noteiktu, ar kādiem ienaidnieka spēkiem ir darīšana katra milzīgās frontes sektorā.

Tomēr neviens nešaubījās par nepieciešamību darīt kaut ko ārkārtēju, lai sagatavotos gadījumam, ja vāciešiem izdotos arī turpmāk vērst uzbrukumu plašuma.

Jau pirms Ždanova atgriešanās Kara padomes locekļi 1,11,1 nolēmuši ierosināt pasākumu, kas mobilizācijas plana nebija paredzēts, pasākumu, kas ne tikai kara priekšvakara, bet ari pirmajās kara stundās butu licies nepamatots un pat panikas izraisīts.

Viņi bija vienojušies ieteikt Ždanovam šo pasākumu jau pirmajā Kara padomes sēdē, kurā viņš piedalīsies.

Un tagad ikviens, kas atradās istabā, savā sirdī bija apņemies neiet projām, iekams nebūs pateicis to, kas tobrīd līkas vissvarīgākais, un gaidīja, ko sacīs Ždanovs.

Bet Ždanovs klusēja . ..

Šis nelielā auguma cilvēks ar uztūkušu, slimīgi bālu seju, kurā izcēlās gudras, brūnas, spridzīgi mirdzošas acis, vispār nekā nedarīja steiga.

Daudzi, kuri Ždanovu pazina maz, uzskatīja viņu — atšķirībā no Vasņecova — par mierīgu cilvēku, kas nekad nezaudē līdzsvaru, un viņam pašam ļoti gribējās ne tikai tādam izlikties, bet arī tiešām būt. Patiesībā Ždanovs tomēr ātri iekarsa, bija straujš un bezgalīgi prasīgs pret sevi un citiem.

Tieši šis prasīgums viņam lika visa pilnība apzināties milzīgo atbild'bu par Ļeņingradu, par miljoniem tās iedzīvotāju — atbildību, kas gūlās uz viņa pleciem.

Un tagad, šajās ilgajās minūtēs, kad visiem šķita, ka Ždanovs tikai gaida savienojumu ar Ziemeļrietumu frontes pavēlnieku, viņš spriegi domāja, kāds būtu vienīgais pareizais lēmums pašreizējos draudīgajos apstākļos.

Pavisam nesen, kad notika karš ar Somiju, Ļeņingrada vairākus mēnešus bija ne tikai piefrontes pilsēta, bet arī tas centrs, no kura tika tieši vadītas kaujas Karēlijas zemes šaurumā. Tāpēc tagad, kad bija sācies lielais karš, Ždanovs sevišķi asi juta, kādas briesmas draud visai zemei.

No Sočiem, kur viņu pārsteidza karš, braukdams uz Ļeņingradu, Ždanovs bija apstājies Maskava un devies uz Kremli. Staļins bija licies mierīgs un pašpārliecināts, lai gan viņš ar neslēptu rūgtumu runaja par to, ka pirmajās kara stundās ienaidniekam izdevies iznīcināt daudz mūsu lidmašīnu uz vietas lidlaukos. Viņa balsī ieskanējās bažas, kad viņš pieskārās jautājumam par stāvokli Minskas virzienā. Un tomēr, pēc visa spriežot, Staļins nešaubījās, ka jau tuvākajās dienās vispārējā situācija frontē spēji uzlabosies. Par Ļeņingradu nemaz nebija runas, jo kaujas nolika Baltijā un pilsētai nekas vēl nedraudēja.

īsajā laikā, kas bija pagājis kopš Ždanova sarunas ar Staļinu, daudz kas bija grozījies. Un Ždanovs, no vienas puses, joprojām atradās šīs sarunas ietekmē, bet, no otras puses, viņu ietekmēja arī jaunie, draudīgie notikumi, kas nenovēršami tuvojās, tāpēc viņš pašreiz domāja, kāds lēmums būtu jāpieņem, paturot vērā šos notikumus.

Klusēja arī visi pārējie. Svarīgo priekšlikumu, par ko viņi bija vienojušies pirms Ždanova ierašanās, viņi gribēja izteikt tikai tad, kad būs pārliecināti, ka partijas Centrālās Komitejas un apgabala komitejas sekretārs un frontes Kara padomes loceklis ir pasacījis visu, kas viņam sakāms.

Klusēšana tomēr ieilga, un, kad beidzot atvērās durvis un istabā atkal ienāca dežurējošais sekretārs, visi nevilšus atviegloti uzelpoja.

Sekretārs steidzīgi šķērsoja lielo kabinetu, piegāja pie Ždanova un, drusciņ pieliecies, sacīja pusbalsī, tomēr tik skaļi, ka visi dzirdēja:

— Savienojumu izdevās dabūt. Bet pavēlnieka štābā nebija. Man atbildēja, ka ģenerālis atrodoties karaspēka daļās un pašlaik ar viņu nodibināt sakarus neesot iespējams.

Sākumā cilvēkiem šķita, ka Ždanovs nedzird šos vārdus, jo brīdi viņš sēdēja nekustēdamies, mazliet noliecis galvu.

Beidzot viņš sacīja:

— Labi. Paldies. Varat iet.

Tad Ždanovs strauji pacēla galvu, sarauca uzacis, it kā pats sev pārmezdams ilgo klusēšanu, un stingri noteica:

— Tātad, biedri, atcerēsimies galveno: dienvidi var kļūt par vissvarīgāko mūsu frontes kara lauku. Tas nozīmē, ka sīkas ziņas par vācu grupējumu, kas uzbrūk Ostrovai, mums jāsaņem pēc iespējas drīzāk. Un vēl...

Brīdi vilcinājies, Ždanovs turpināja:

— Runāsim atklāti: pašreiz mēs, ļeņingradieši, neesam gatavi sagaidīt ienaidnieku dienvidos no pilsētas. Ne tikai no militāra, bet arī no psiholoģiska viedokļa. Potenciālo ienaidnieku mēs vienmēr esam gaidījuši no ziemeļiem. Baidos, vai tikai viens otrs šai faktā tagad nerod sev iekšeju attaisnojumu. Manuprāt, tas jāizbeidz. Ar objektīviem apstākļiem var taisnoties miera laikā . .. Tagad jāņem vēra reālais stāvoklis un jārikojas.

Viņš atkal apklusa. Un, lai gan klātesošie nebija mēģinā jtiši skaļi taisnoties ar objektīviem apstākļiem, viņi saprata, ka Ždanovam taisnība. Mierināt sevi ar domu, ka neviens nav vainīgs, ja ienaidnieks parādījies tur, kur nav imidīls un kur viņu arī nevarēja gaidīt, tas ir, dienvidos no pilsētas, tagad būtu bijis ne tikai nelietderīgi, bet arī kai tigi, jo pašreiz galvenais bija nevis taisnoties, aizstāvēt savu prestižu, bet darīt visu, lai atvairītu briesmīgos, kaut ari vēl attalos draudus, kas bija radušies pilsētai.

Tieši par to domāja arī frontes pavēlnieks Popovs, klausīdamies Ždanovā.

Viņš saprata, ka apspriede tuvojas beigām, ka Ždanovs tūlīt visus aicinās izklīst, jo pēc stundas šai kabinetā sāksies rajonu komiteju sekretāru apspriede un tai vēl jasa gatavojas.

Šis apstāklis satrauca Popovu. Satrauca tāpēc, ka neviens klātesošais, ari viņš pats, vēl nebija pateicis Ždanovam to svarīgo priekšlikumu, ko Kara padomes locekļi bija nolēmuši viņam paziņot, tiklīdz viņš būs atgriezies Ļeņingradā un iepazinies ar stāvokli. Par to domāja arī frontes inženieru karaspēka pārvaldes priekšnieks pulkvedis Bičevskis. Tās pašas domas bija pārņēmušas štāba priekšnieka vietnieku pulkvedi Koroļovu. Viņa ilgā militārā pieredze un piedalīšanās Somijas kampaņā lika viņam secināt, ka Ļe ņingrada var nokļūt lielās briesmās. Būdams gatavs bargi apspiest jebkuru paniska noskaņojuma izpausmi, viņš reizē uzskatīja par savu pienākumu līdz galam pastāvēt uz to, kas viņam, kadru komandierim un komunistam, likās nepieciešams aizsardzības interesēs.

Tomēr pašlaik klusēja arī Koroļovs, domās sev pārmezdams, ka ilgajos gados ieaudzinātā subordinācijas sajuta liedz viņam, vecam komandierim, tik svarīgā apspriedē aizsteigties priekšā tiešajiem priekšniekiem.

Un tad, kad Koroļovs tik tikko novaldījās neierunājies, bet Popovs bažīgi domāja, ka Ždanovs jebkuru mirkli var apspriedi beigt, un klusībā jau bija sagatavojies lūgt vārdu, atskanēja Vasņecova balss.

— Andrej Aleksandrovič, — viņš sacīja, mazliet paliecies uz Ždanova pusi un saraudams uz priekšu šauros, stūrainos plecus, — nezinu, vai jūs Maskavā esat ticies ar Mereckovu. Viņš te bija ieradies kā Virspavēlniecības pārstāvis svētdien, divdesmit otrajā jūnijā, un pirmdien tika izsaukts atpakaļ uz Maskavu, bet, braukdams projām,

Kirils Afanasjevičs izteica kādu svarīgu apsvērumu, ko mēs uzskatām par vajadzīgu ziņot jums.

Vasņecovs to pateica ātri, it kā vēlēdamies neuzsvērt runātā ārkārtīgo nozīmīgumu.

— Kas tas ir par apsvērumu? — Ždanovs jautāja, kļūdams uzmanīgs un pievērsdamies Vasņecovam.

— Runa ir par aizsardzības līnijas izraudzīšanos un rekognoscēšanu rajona starp Pleskavu un Ļeņingradu. — Tagad Vasņecovs jau runāja lēnāk.

— Kur?! — Ždanovs jautāja un pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā vaicādams, vai viņš nav pārklausījies, un gaidīdams, vai kāds neapstiprinās vai ari nenoliegs to, ko nupat bija sacījis Vasņecovs.

— Starp Pleskavu un Ļeņingradu, — Vasņecovs stingri atkārtoja un, paņēmis zīmuli, ar strupo galu novilka pa karti, kas bija izklātā uz galda. — Biedrs Mereckovs deva padomu tūlīt pēc rekognoscēšanas plaši izvērst aizsardzības līnijas būvi un iesaistīt šai darbā ne tikai inženieru karaspēka daļas, bet arī vietējos iedzīvotājus. Mums šķiet, ka ir vērts uzklausīt padomu, ko devis bijušais Ģenerālštāba priekšnieks. Tādas ir mūsu visu domas.

Viņš ar vieglu klaudzienu nolika zīmuli uz galda un atspiedās pret krēsla atzveltni.

Pirmajos mirkļos pēc tam, kad Vasņecovs bija apklusis, neviens nebilda ne vārda, tomēr visiem kļuva vieglāk. Pār viņiem vēl bija vara vecajam militārajam viedoklim, kas nepieļāva pat pieņēmumu, ka ienaidnieks varētu tuvoties kadai no lielajām padomju pilsētām un apdraudēt to. Jau pirmajās kara dienās tādi draudi bija kļuvuši par drūmu īstenību un cilvēki jau praktiski darīja visu iespējamo, lai šos draudus atvairītu, lai atsistu ienaidnieka uzbrukumu, tomēr vēl daudz bija tādu, kas neuzdrošinājās skaļi runāt par to, cik lielas ir briesmas.

Priekšlikums celt aizsardzības būves ziemeļos no Ples kavas nozīmēja, ka ienaidnieku var gaidīt ierodamies Ļe ņingradai tik tuvā rajonā, lai gan padomju karaspēks nikni pretojas, un tāpēc šis ierosinājums, kam bija tik drausmīgs iztulkojums, draudošajām briesmām piešķīra skaidrākas kontūras, tātad ari lielāku noteiktibu un skaidrību tiem uzdevumiem, kas bija jāveic frontes pavēlniecībai.

Ždanova kabinetā sēdošajiem militārajiem vadītājiem, ka aiī pilsētas komitejas sekretāram Vasņecovam bija pieticis laika jau aprast ar tādu domu, bet Ždanovam tā bija j.iuna, negaidīta, lai gan viņš apzinājās, cik lielas briesmas draud valstij.

— Tātad jums šķiet, ka ienaidnieks var pienākt tik tuvu? ... — Ždanovs ierunājās lēnām, it kā'to vaicādams ne tikai citiem, bet arī pats sev, un tad viņu steidzīgi pārtrauca Popovs, kas klusībā nespēja sev piedot, ka tas tomēr nebija viņš, kurš pateica Ždanovam šo priekšlikumu.

— Jā, Andrej Aleksandrovič! Kā zināms, vācieši ir jau forsējuši Daugavu. Bet tā atrodas pusceļa starp valsts robežu un Pleskavu.

— Tā . .. — Ždanovs domīgi noteica, pievilka sev tuvāk «Palmiias» paciņu un aizsmēķēja. Viņš smēķēja klusēdams, un cilvēkiem, kas sēdēja pie galda, šķita, ka viņš grib iegūt laiku, lai attālinātu tik svarīga lēmuma pieņemšanu. Bet Ždanovs tobrīd skaudri vēlējās uzzināt to vācu ģenerāļu nodomus, kas kaut kur tālu, nezin kur izvietotos štābos pašreiz noliekušies par kartēm, plānodami turpmāko pret Padomju zemi vērsto operāciju norisi. Ždanovs zināja, ka Hitlers ir gan apdomīgs, gan arī impulsīvs, ka no panākumiem viņam reibst galva un sekmīga vācu karaspēka virzīšanās uz priekšu Ziemeļrietumu frontē var viņu pamudināt uz jauniem un negaidītiem avanluristiskiem lēmumiem.

Ždanovs bažīgi domāja par to, kas notiek Baltijā, par to, ka ne viens vien mēģinājums pa telefonu sazināties ar Ziemeļrietumu frontes pavēlnieku beidzies nesekmīgi.

«Karaspēka daļās .. . karaspēka daļās ... Sakarus nodibināt nav iespējams.. .» Ždanovs klusībā atkārtoja parasto atbildi, ko bija saņēmis no štāba arī pēdējo reizi.

Vai var cerēt, ka tuvākajās stundās un dienās stāvoklis radikāli uzlabosies un Ziemeļrietumu frontes karaspēks kļūs par drošu vairogu vācu karapūļu ceļā? ...

Vasņecova izteikta priekšlikuma militāro lietderīgumu Ždanovs pienācīgi novērtēja vienā mirklī. Tomēr tikpat ātri viņš novērtēja priekšlikuma otru pusi, kam bija sakars ar plašu iedzīvotāju slāņu iesaistīšanu būvdarbos.

Atgriezies Ļeņingrada, Ždanovs tūlīt bija pārliecinājies, ka pilsēta ir mierīga. Paziņojumi un kara laika plakāti uz māju sienam un rindas pie kara komisariātiem bija vienīgās ārkārtējā stāvokļa ārējās pazīmes, ko viņš pamanīja.

Veikali strādāja normāli, pircēju tajos nebija vairāk kā parasti, un kustība ielās izskatījās tikpat rosīga kā agrāk, cilvēki gan raka tranšejas apstādījumos, parkos un

bulvāros un par logu rūtīm līmēja šauras papīra strēmeles — varēja būt uzlidojumi.

Bet ar domu par uzlidojumu iespēju ļeņingradieši jau bija apraduši somu kara laikā, kad, sākot ar pirmajām kauju dienam, pilsēta bija noteikta aptumšošana. Tagad, kad norisa lielais karš, rēķināšanās ar iespēju, ka ienaidnieka lidmašīnas varētu atkļūt līdz Ļeņingradai, bija vēl jo vairak dibinātā un likumsakarīga.

Taču no Vasņecova izteiktā priekšlikuma, ko neapšaubāmi atbalstīja frontes pavēlniecība, izrietēja kaut kas cits. Atzīt šo priekšlikumu par pareizu nozīmēja publicēt aicinājumu iedzīvotājiem un tātad atklāti paziņot, ka vācieši var apdraudēt Ļeņingradu ne tikai no gaisa vien, atzīt, ka iespējama ienaidnieka armijas pienākšana tuvu pilsētai.

Ždanovs tagad spriegi par to domāja. Viņš pūlējās ap tvert un paredzēt visas iespējamās sekas, kādas varētu but šim solim, uz ko viņu aicināja.

Vasņecovs it kā uzminēja Ždanova domas un šaubas.

~. Antirei Aleksandrovič! — viņš sacīja. — Jau pirms mobilizācijas oficiālās pasludināšanas kara komisariāti saņēma tūkstošiem ļeņingradiešu iesniegumu. Pēc Molotova runas apbraukāju vairākus komisariātus. Un visos bija giūti iekļūt rindu dēļ. Par ļeņingradiešu morālo spēku mēs nešaubāmies ne mirkli!

Pēdējos vārdus Vasņecovs pateica skaļi un pat neapvaldīti.

Neviens nešaubās par ļeņingradiešu morālo spēku, biedri Vasņecov, — Ždanovs stingri piezīmēja.

Es saprotu, Andrej Aleksandrovič, visu saprotu, — Vasņecovs teica, piespiezdams sevi nomierināties. — Es tikai gribu sacīt: jo vairāk konkrētu aizsardzības uzdevumu bus izvirzīts cilvēkiem, jo pilnīgākā būs viņu kaujas gatavība.

Viņš uz mirkli apklusa, tad, pāri galdam pieliekdamies tuvāk Ždanovam, turpināja pavisam klusi:

Ja mēs radīsim tautai tādu iespaidu, ka visu izdarīs armija viena pati un citiem nav ko uztraukties, bet vēlāk nošķaidi osies, ka ienaidnieks drāžas uz Ļeningradu, tad gan būs grūti galvot par morālo stāvokli!

Viņš piecēlās, brīdi pastaigājis pa istabu, apstājās pretim Ždanovam un sacīja parastā, ikdienišķā balsī:

1 ie īeizes pilsētas kara komisārs, kā ari Kirova un

tāpat Maskavas rajona komitejas sekretārs lūdz biroja izlemt jautājumu, ko darīt ar brīvprātīgajiem. Viņi pieteikušies joti kuplā skaitā, bet nav nekādu skaidru direktīvu. Ždanovs klusēdams vērīgi klausījās Vasņecovā.

— Ko domā štāba operatīvā pārvalde? — viņš jautaja, kad Vasņecovs bija beidzis.

Piecēlās Koroļovs.

_ Biedri Kara padomes locekli, — viņš sacīja, manāmi

uztraucies, — tāpat ka biedrs Jevstigņejevs, arī es esmu šai apgabalā jau divdesmit gadu. Tepat Ļeņingradas pievārtē cīnījos ari pilsoņkara laika .. .

— Jums nav vajadzīgs atgādināt savu biogrāfiju, biedri Korolov, — Ždanovs viņu pārtrauca, — apgabala komitejai tā ir zināma ...

— Es atļāvos to darīt, biedri Kara padomes locekli, Koroļovs ierunājās mazliet skaļāk, atliekdams plecus un noraustīdams blūzi, — lai atgādinātu ko citu. To, ka Os trova un Pleskava ir, ta teikt, bijis tradicionāls virziens ikvienam ienaidnieka uzbrukumam, kas no Baltijas vērsts pret Pīteru. Atcerieties Judeņiču, inlerventus, pilsoņkara vēsturi... Biedram Vasņecovam taisnība. Līnija jabuve .. .

Ždanovs atkal paņēma papirosu, aizsmēķēja, vairakkart steidzīgi ievilka dūmu, tad, nolicis papirosu uz pelnu trauka malas un pievērsies Pjadiševam, kura vispārējā vadībā jau miera laika bija notikusi apgabalā nocietināto rajonu izbūves plānu izstrādāšana, stingri sacīja:

— Precīzi paradiet paredzamo būvdarbu rajonu!

Visi, kas sēdēja pie galda, kļuva rosīgi, steigšus pabīdīja tālāk izlūkošanas karti, bet pulkvedis Bičevskis tikmēr veicīgi izklāja jaunu karti, uz kuras jau bijji atzīmētas paredzēto nocietinājumu vietas. Visi noliecas pār šo karti. Klusumu pārtrauca Pjadiševs, kas ziņoja, kur tieši nodomāts izveidot aizsardzības līniju un kādi nocietinājumi katrā vietā izbūvējami.

_ Biedri Pjadišev, — Ždanovs viņu partrauca, — mēs

pašreiz runājam par būvdarbiem. Bet ir vēl cits, ne mazāk svarīgs jautājums: kas šīs pozīcijas aizstāves? — Viņš pievilka sev tuvāk karti, paņēma zīmuli un turpināja: — Pagaidām mūsu frontes galvenie spēki koncentrēti Ļeņingradas aizsardzības ziemeļu sektorā, rajonā no Karelijas zemes šauruma līdz Murmanskai. Vai ne? viņš jautaja, pievērsdamies Popovam, bet šis jautājums bija tīri retorisks, jo visi labi zinaja, ka tā tas ir.

Popovs klusēdams pamāja ar galvu.

— Tātad, — Ždanovs turpināja, — mēs varēsim kādu dalu karaspēka pārsviest uz jaunajām pozīcijām dienvidos, tikai samazinot spēkus ziemeļu sektorā. Vai jūs to apzināties? — Viņš atkal pagriezās uz Popova pusi.

— Bez šaubām, — Popovs apstiprināja. — Ja nav izredžu ar jūsu palīdzību, Andrej Aleksandrovič, panākt, ka Galvenā mītne mums piešķir kaut ko no savām rezervēm ... — Redzēdams, ka Ždanovs saīgst, viņš paplātīja rokas un klusākā balsī piebilda: — Tad mums būs jāpār sviež uz dienvidiem vismaz divas divīzijas no Petroza vodskas rajona. Tas būs riskanti un tomēr būs jādara . ..

— Ir vēl viens variants, — sarunā iejaucās štāba priekšnieks Ņikiševs. — Saskaņā ar mobilizācijas plānu mēs pašreiz formējam divas divīzijas: strēlnieku un kalnu strēlnieku divīziju. Formēšana beigsies pēc pāris dienām. Mēs varam tas sūtīt nevis uz ziemeļiem, kā paredzēts plānā, bet uz jaunajām pozīcijām dienvidos. Acīm redzot, kaut kāda mērā būs jāizmanto ari kara skolu resursi. Protams, ja. .. — Ņikiševs uz mirkli apklusa.

Ždanovs viņā paraudzījās ar vērīgu, jautājošu skatienu.

— Ja .. . — Ņikiševs pēc īsa brīža nedroši turpināja, — ja nenotiks kaut kas cits . . .

— Kas? — Ždanovs strauji vaicāja.

—Nu ... ja nenotiks lūzums un Ziemeļrietumu frontes karaspēks pretinieku neapturēs, — Ņikiševs atbildēja, Ždanovā neskatīdamies.

— Tā ... — Ždanovs noteica. Un tad turpināja: — Sakiet, biedri Popov, un jūs, biedri Ņikišev, vārdu sakot, jus visi, biedri, sakiet pavisam atklāti kā komunisti un karavīri: vai jūs domājat, ka mums ir kāds pamats cerēt uz tādu lūzumu jau tuvākajā laikā?

Iestājās klusums.

— Labi, — Ždanovs ierunā jās, it ka rezumēdams šo klusēšanu. — Lai tapat kā vecos laikos kara padomes sēdēs vārdu ņem tas, kas pēc dienesta pakāpes ir visjaunākais. Kādas ir jūsu domas, biedri Koroļov?

Korolovs piecēlās.

— Biedri Kara padomes locekli, — viņš sacīja skaļi un stingri, — operatīvās ziņas, kas ir mūsu rīcībā, nedod nekādā pamata cerēt, ka tuvākajā laikā notiks tāds lūzums.

Viņš noraustīja blūzi un apsēdās.

— Tā ... — Ždanovs atkal noteica. — Kā domā pārējie?

— Tas ir mūsu visu viedoklis, Andrej Aleksandrovič, — Popovs paklusi sacīja.

Ždanovs piecēlās, piegāja pie sienas, kur bija Ļepingrādās apgabala karte, un ilgi tajā skatījās. Tad atgriezās pie galda un, kājās stāvēdams, jautaja Pjadiševam:

— Tātad jūs domājat, ka karaspēks viens pats netiktu galā ar nocietinājumu būvi pat tad, ja mēs steidzīgi pārsviestu uz turieni divas divīzijas no ziemeļiem?

— Karaspēka daļas spēs šo uzdevumu veikt, — Pjadi ševs atbildēja, — tikai tādā gadījumā, ja Galvenā mītne dos mums palīgā kara inženieru karaspēku no rezervem. Brītiņu klusējis, viņš piebilda: — Cik varu spriest, uz to nav ko cerēt.

— Jā, uz to nav ko cerēt... — Ždanovs domīgi atkārtoja, — Nekas cits neatliek kā iesaistīt šai darbā iedzīvotājus, — viņš teica stingri un noteikti.

Pēkšņi viņš strauji pagriežas un devas uz rakstāmgalda pusi, kur stāvēja mazs, zems galdiņš ar divās rindas saliktiem telefona aparātiem. Paņēmis kādu klausuli, viņš lēnām uzgrieza četrus ciparus.

— Biedrs Poskrobiševs? pēc mirkļa viņš jautaja. — Zvana 2.danovs. Es gribētu runāt ar biedru Staļinu.

Jau tai bridi, kad Ždanovs uzlika roku uz telefona klausules, kabinetā bija iestājies klusums, bet tagad, pēc viņa pirmajiem vārdiem, šis klusums kļuva vel jūtamāks, vēl smagāks.

Izņemot Vasņecovu un Popovu, visi bija mazliet pacēlušies no krēsla, it ka vaicādami, vai viņiem nav jāiet ārā, bet Ždanovs ar roku deva zīmi, lai paliek. Kādu brīdi, kas visiem likās ļoti ilgs, Ždanovs klusēdams spieda klausuli pie auss. Tad, drusku noliecies pār galdiņu, sacīja:

— Biedri Staļin, Kara padome uzskata par nepieciešamu steidzīgi būvēt aizsardzības līniju Lugas rajonā.

Ždanovs to pateica nesasveicinājies, bez jebkādiem ievadvārdiem, it kā turpinādams jau agrāk iesāktu sarunu.

Dažus mirkļus viņš klusēja, klausīdamies Staļina atbildē un ar kreisās rokas plaukstu apsegdams klausules mikrofonu. Tad viņš sacīja:

— Nē. Runa ir par aizsardzības līnijas būvi simt piecdesmit kilometru uz dienvidiem no Ļeņingradas .. . Vai jums ir tuvumā karte?... Gar Lugas upi gandrīz visā tās garumā, pēc tam . ..

Viņš tikko manāmi ar galvu pamāja uz garā galda pusi, Pjadiševs tūlīt paņēma karti un noklāja to uz rakstāmgalda, pie kura tagad stāvēja Ždanovs.

— ... pēc tam, — viņš atkārtoja, noliekdamies pie kartes, — pa līniju Mšaga — Šimska lidz līmeņa ezeram.

Ždanovs atkal apklusa. Ikvienam no klātesošajiem tagad vairāk par visu gribējās dzirdēt Staļina atbildi, bet no klausules, ko Ždanovs bija cieši piespiedis pie auss, neizlauzās ne skaņa.

Beidzot Ždanovs teica:

— Problēmu, biedri Stajin, rada tas, ka tik garas līnijas būvei mums nepietiek brīvu karaspēka daļu ... Nē, nē, es saprotu, uz to mēs neceram. Mums ir priekšlikums būvdarbos iesaistīt plašus iedzīvotāju slāņus un ...

Pēkšņi Ždanovs apklusa.

Un tad visi ieraudzīja, ka viņa bālā, uzblīdusī seja piesarkt. Viņš lēnām izslējās.

Atkal pagāja daži bezgalīgi mirkļi, iekārns Ždanovs no jauna ierunājās:

— Mēs visu saprotam, biedri Staļin. Un tomēr apstākļi prasa to darīt. Vācieši atrodas apmēram pusceļā starp valsts robežu un Pleskavu. Pec ziņām, ko esam saņēmuši no Ģenerālštāba un mūsu izlūkiem ...

Acīm redzot, Staļins atkal pārtrauca Ždanovu, jo viņš apklusa pusteikumā. Viņa īsie pirksti, kas turēja klausuii, kļuva balti.

— Esmu pārliecināts, — Ždanovs atkal neatlaidīgi ierunājās, — ka partijas organizācija mūs sapratīs. Tāpat arī iedzīvotāji. Tagad mums būs vieglāk visu izskaidrot nekā tad, ja cilvēki kādreiz prasīs, kāpēc netika darīts tas, kas bija nepieciešams. Mēs esam pārliecināti, ka ...

Viņš atkal apklusa. Varēja dzirdēt viņa smago, astma tisko elpu.

Pēkšņi Ždanovs sacīja skaļi un pat skarbi:

— Mēs tomēr tā domājam un lūdzam jūs ...

Arī šoreiz Ždanovam neizdevās pabeigt teikumu.

Viņš stāvēja klusēdams, tad paņēma klausuli nost no auss un lēnām to nolika.

Visi vērīgi raudzījās viņā.

Ždanovs saprata: cilvēki gaida. Bet laikam gan nebija neviena tāda, kuram Ždanovs būtu spējis precīzi atkārtot visu, ko nupat bija teicis Staļins.

Ždanovam bija draudzīgas, pat tuvas attiecības ar Sta linu, kura domas un lēmumus viņš atzina par vienīgajiem pareizajiem, bet Staļina negatīvās īpašības neievēroja vai arī tās nekad neuzskatīja par negatīvam. Staļins vienmēr bija viņam paraugs. Visās lietās.

Staļins pret Ždanovu allaž izturējās draudzīgi un paļāvīgi. Bet šoreiz viņš bija runājis neparasti skarbi.

Tomēr ne jau tas bija iemesls, kāpēc Ždanovs nolēma nevienam par šo sarunu nestāstīt sīkāk, — saskarē ar Staļinu viņa patmīlība klusēja.

Un ne jau tāpēc Ždanovs pašlaik nekā neteica, ka Staļins nebija tūlīt piekritis civiliedzīvotāju iesaistīšanai aizsardzības līnijas būvē, — viņa iebildumi galu galā bija tādi paši kā tie, ko domēs bija izvirzījis ari Ždanovs, kad rūpīgi apsvēra visus «par» un «pret».

Galvenais bija tas, ka Staļina balsī, viņa neparasti skarbajā tonī Ždanovs pirmoreiz bija saklausījis īpašu satrauk tibu, kādu nebija jutis, nesen ar viņu tikdamies personiski. «Ar Minsku ir bēdīgi!» Staļins bija izmetis īgnā balsī. «Stāvoklis ļoti nopietns, bet tu vēl gribi sacelt paniku Ļeņin gradā!»

Vārdos «Ar Minsku ir bēdīgi» un «Stāvoklis loti nopietns!» Ždanovs bija sadzirdējis satraucošu vispārinājumu: īsajā laikā, kas aizritējis pēc viņu tikšanās, stāvoklis strauji pasliktinājies.

Ždanovs par to visu pašlaik domāja, stāvēdams pie telefona galdiņa.

Beidzot viņš pagriezās un dobji sacīja:

— Biedrs Staļins piekrita . .. Jautājumu par iedzīvotāju iesaistīšanu būvdarbos jau šodien pat izvirzīsim rajonu komiteju sekretāru apspriedē. Biedrs Staļins norāda, ka pirms būvdarbu sākšanas jāveic liels izskaidrošanas darbs. Esmu pārliecināts, ka ļeņingradieši mūs sapratīs un atbalstīs. Turklāt gribu jums paziņot, ka biedrs Staļins apsolīja pārsviest uz Ostrovas rajonu vienu divīziju no rezervēm. Stāvoklis Ziemeļrietumu frontē viņam ir zināms. Tālāk. Centrālā Komiteja pašlaik gatavo svarīgu direktīvu. Acīm redzot, mēs to saņemsim pēc pāris dienām. Runa ir par to, ka no piefrontes jāevakuē uz valsts iekšieni viss, ko vien var izvest. Bet tas, ko nevar izvest, jāiznīcina. Nekā neatstāt ienaidniekam! Nekā tāda, kas varētu tam noderēt par atbalstu, padarīt to stiprāku. Ne darba kārtībā esošas rūpnīcas, ne labību laukos, ne lopus. Uzspridzināt vai sadedzināt visu, ko nespējam evakuēt! Lopus dzīt projām!

Citas izejas nav, kamēr mums nebūs izdevies ienaidnieku apturēt un pagriezt atpakaļ... Bet mēs to izdarīsim! — Ždanovs iesaucās negaidīti skanīgā balsī. — Padzīsim viņu! Ne šodien, ne rit... bet padzīsim!

Viņš enerģiski piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās krēslā, pievilka sev klāt tīru papīra lapu un ierunājās parastajā, smalkaja tenorā.

— Ar jautājumiem par aizsardzības būvēm pa partijas līniju nodarbosies Vasņecovs. Tālāk. Šovakar sapulcēsimies un izlemsim, kas būs atbildīgs par bāzu ierīkošanu partizāņu vienībām un diversantu grupām ienaidnieka aizmugurē. — Viņš paraudzījās apaļajā sienas pulkstenī.

— Esmu beidzis. Pēc divdesmit minūtēm sāksim sekretāru apspriedi...

Kad visi bija izgājuši, Ždanovs nospieda zvana pogu. Ienāca viņa palīgs Kuzņecovs. Viņš ieraudzīja, ka Ždanovs iegrimis darba — kaut ko ātri raksta uz papīra lapas.

Kuzņecovs ar piezīmju bloku rokā piegāja pie rakstāmgalda.

Ziniet ko, Aleksandr Nikolajevič, — Ždanovs sacīja, nolikdams zīmuli pie malas, — lūdzu, parūpējieties, lai Ļeņina istaba Smoļnijā atrastos pilnīgā drošībā ... Ja gadījumā sāktos uzlidojumi. Viss, kam bijusi tieša saskare ar Vladimiru Iļjiču, laikus jānogādā patvertnē.

Viņš apklusa. Kuzņecovs to atzīmēja blokā, brītiņu pagaidīja, vai nesekos turpinājums, un tad jautāja:

— Vai tas ir viss, Andrej Aleksandrovič?

— Ne, tas nav viss, — pavilcinājies Ždanovs atbildēja.

— Kopa ar biedru Vasņecovu sagatavojiet Kara padomes lēmuma projektu ...

Viņš paņēma zīmuli un uzsita ar to pa rakstāmgalda stiklu.

... Lēmuma projektu par to, ka pārtraucama Ļeņin gradas metropolitēna un Sviras augšteces HES būve. Mehānismi jānodod frontes štābam, lai tos izmantotu aizsardzības līnijas būvē.

Kuzņecovs to steidzīgi atzīmēja, nenovērsdams skatienu no Ždanova. Viņš redzēja, ka uz Ždanova pieres parādās sviedru lāsītes, bet seja kļūst vēl pelēkāka nekā parasti. Ždanovs smagi elpoja.

— Vai jums kaut kas nav skaidrs? — viņš jautāja, redzēdams, ka palīgs neiet projām, un viņa balss bija neparasti klusa.

Kuzņecovs, kas daudzus gadus bija strādājis kopā ar Ždanovu, šajos vārdos saklausīja kaut ko tādu, ko nebūtu pamanījis neviens cits: lūgumu nekā nejautāt. Kuzņecovs tomēr neizpildīja šo kluso lūgumu. Viņš domāja, ka viņam ir tiesības tā darīt ne tikai kā ilggadējam Ždanova palīgam, bet ari kā ļeņingradietim un komunistam. Tāpēc viņš jautāja — ari klusām, ar pūlēm izrunādams vārdus:

— Tātad stāvoklis ir tik nopietns?

2danovs palūkojās viņam tieši virsū. Tumšās acis pie miedzās, uzacis savilkās kopā.

— Tas ir karš, Aleksandr Nikolajevič, — Ždanovs dobji sacīja, — karš uz dzīvību un nāvi. Starp citu — nāve mums nav vajadzīga. Bet par dzīvību mēs cīnīsimies. Pasteidziniet lēmuma projekta sagatavošanu!

Tās pašas dienas vakarā frontes štāba operatīvās pārvaldes un inženieru karaspēka pārvaldes darbinieki saņēma norādījumu sagatavot Lugas rajona aizsardzības līnijas būvdarbu aprēķinus.

Šo darbinieku vidū bija arī majors Zvjagincevs. Tapat kā pārējie štāba darbinieki, ari viņš nezināja, cik daudz grūtu domu ir izdomāts, pirms tika pieņemts lēmums par šo uzdevumu, kas sākumā viņu ļoti pārsteidza.

Un tikai vēlā naktī, iedams ārā no 2danova kabineta, uz kurieni tik negaidīti bija izsaukts, Zvjagincevs saprata, cik lielas briesmas draud pilsētai.

111

Ar Lugas aizsardzības joslas izbūves aprēķiniem nodarbojās liela štāba komandieru un kara inženieru grupa.

Šie aprēķini prasīja daudz darba. Vajadzēja zināt un paturēt vērā apvidus reljefu, noteikt, cik daudz darba roku, būvmateriālu, automašīnu un dažādu mehānismu būs vajadzīgs. Un tas bija javeic dažās dienās.

Zvjagincevam bija uzdots izdarīt visus nepieciešamos aprēķinus tām būvēm, kas atradīsies aizsardzības līnijas centrālajā daļā; pati lmija, kurai vajadzēja tikt izveidotai daudzu desmitu kilometru garumā uz dienvidaustrumiem no Narvas un Kingisepas — līdz līmeņa ezeram un

Novgorodai, pagaidām pastāvēja tikai kartēs, shēmās un aprēķinos.

Bet, kad Zvjagincevs nodeva savus aprēķinus, kartes un shēmas inženieru karaspēka pārvaldes priekšniekam Bi čevskim, viņš negaidot saņēma jaunu uzdevumu.

Tas izrietēja no pavēlniecības lēmuma, kurā bija paredzēts Lugas pozīcijās ne tikai izveidot aizsardzības būves, bet vairākos iecirkņos ierīkot arī mīnu priekšlauku.

Tāda priekšlauka ierīkošana aizsardzības līnijas centrālā sektora priekša tad nu tika uzticēta Zvjagincevam. Minu laukiem bija jākļūst par šķērsli ienaidnieka ceļā, kad tas bus pienācis tieši klāt Lugas aizsardzības līnijai.

Zvjagincevs gribēja pēc iespējas drīzāk izbraukt uz turieni, uz Lugas krastiem. Tomēr tūlīt doties uz norīkojuma vietu viņš nevarēja, jo nepieciešamo mīnu skaitu un sprāgstvielu daudzumu neizdevās sadabūt ne inženieru karaspēka pārvaldes noliktavas, ne Sprāgstvielu rūpniecības pārvaldē.

Ģenerālis Pjadiševs uz Zvjaginceva žēlošanos atbildēja: Jus ļoti labi zināt, major, ka priekšlauks tiks ierīkots ne tikai jūsu sektorā vien. Jums mēs piešķīrām visu, ko bija iespējams piešķirt.

Bet, biedri ģenerāli, — Zvjagincevs stūrgalvīgi iebilda, jus taču pats teicāt, ka pieprasīšot galvenajai pārvaldei. Mans sektors atrodas pašā centrā. Dodiet man kaut daļu no ta, ko atsutīs Maskava!

Pjadiševs strauji atrāva vaļā rakstāmgalda atvilktni, neskatīdamies paķēra no turienes kādu papīru un sniedza to Zvjagincevam, teikdams:

Se, lasiet! Neglabāšu to kā noslēpumu.

Zvjagincevs paņēma papīru, kas, izrādījās, bija telegrammas veidlapa, un izlasīja:

«JŪSU PIEPRASĪJUMU APMIERINĀŠANA NO CENTRA VAI PEC CENTRA PLĀNA PAŠREIZ NAV IESPĒJAMA PUNKTS IR SVARĪGĀKI VIRZIENI NEKĀ JŪSĒJAIS PUNKTS ORGANIZĒJIET VIETĒJO RESURSU IZMANTOŠANU PUNKTS»

Apakšā bija paraksts.

Zvjagincevs apjucis paraustīja plecus un lēnām nolika telegrammu uz galda.

Sazinieties ar pilsētas komiteju! — Pjadiševs sacīja, bāzdams telegrammu atvilktnē. — Biedrs Ždanovs un Vas ņecovs solīja palīdzēt.

— Vaj atļausiet vienu jautājumu, biedri ģenerāli?

— Jā.

— Bataljonā, kurš norīkots uz priekšlauku, ir speciāls vads ar jauno tehniku, kas dod iespēju spridzināšanu izdarīt pa radio.

— Zinu. Ko jūs gribat?

— Tiesības šo tehniku izmantot kaujas laukā tiek piešķirtas tikai ar speciālu frontes pavēlniecības lēmumu. Es lūdzu piešķirt man tādas tiesības, ja radīsies ārkārtējs gadījums.

Pjadiševs mirkli šaubījās, tad atmeta ar roku un sacīja:

— Labi. Paziņo to Bičevskim! Bet es pateikšu frontes pavēlniekam. Tikai paturi vērā — vienīgi ārkārtējā gadījumā. Aparatūru sargi kā savu acuraugu!

Zvjagincevs aizdrāzās uz Smoļniju pie Vasņecova. Vasņecovs — sarkanām, iekaisušām acīm, noguris no strādāšanas augām dienām un naktīm, brīdināja Zvjagin cevu, ka varēs tam veltīt tikai dažas minūtes. Viņš tūlīt deva rīkojumu izsaukt pilsētas komitejas rūpniecības nodaļas vadītāju.

Kamēr to meklēja, Zvjagincevs izmantoja gadījumu un vaicāja Vasņecovam, kāds stāvoklis ir kaimiņu fronte.

— Bēdīgs, — Vasņecovs skarbi atbildēja. — Ienaidnieks sagrābis plašu placdarmu Daugavas labajā krastā. Un izsist viņu no turienes neizdodas. Negribu sabiezināt krāsas, tomēr jums jāzina, cik svarīga mums ir Lugas aizsardzības līnija.

Pāri galdam viņš pieliecās tuvāk pretim sēdošajam Zvja gincevam un mazliet klusināta balsī turpināja:

— Ziemeļrietumu frontes divdesmit septītā armija atkāpjas uz Opočku, atstādama ienaidniekam brīvu ce)u uz Ostrovu.

— Kā? Bez kaujām?! — Zvjagincevs iesaucās.

— Ar kaujām. Ar sīvām, asiņainām kaujām. Mēs nevaram nekā pārmest ne kareivjiem, ne komandieriem. Tūkstošiem mūsu cilvēku jau labāk izvelējušies nāvi nekā sakāvi. Tomēr apturēt ienaidnieku pagaidām neizdodas... Vāciešiem ir lielāka pieredze karošana. Vairāk tanku. Vairāk lidmašīnu. Vairāk automātu. Negribu jums to slēpt. Mēs pašreiz mācāmies asiņainajā kara universitātē. Šodien mums ir jau vairāk ieroču, nekā bija vakar. Rīt būs vairāk nekā šodien. Mūsu rūpnīcas strādā bez pārtraukuma. Cilvēki nepamet cehus ne dienu, ne nakti. Driz

Lugas aizsardzības līnijas būvdarbos dosies desmitiem tūkstošu ļeņingradiešu. Un, ja ienaidnieks sasniegs Lugu, viņam tur jāatrod savs kaps.

Pilsētas komitejas rūpniecības nodaļas vadītājam, kas ieradās pec Vasņec.ova izsaukuma, bija tādas pašas no negulēšanas sasarkušas acis kā Vasņecovam, bet valoda — uzsvērti mierīga un gausa; kopā ar Zvjagincevu izgājis pieņemamajā istabā, viņš lēnām pierakstīja nobružātā piezīmju grāmatiņā majora teiktos skaitļus un nosaukumus. Pec tam viņš sacīja, it kā skaļi domādams:

— Sprāgstvielās mēs droši vien vēlreiz sagrabināsim konservācijai pakļautajās jaunbūvēs. Bet mīnu pasūtījumu mēģināsim sadalīt pa pilsētas uzņēmumiem.

— Sadalīt! . . . Zvjagincevs izmisīgi iesaucās. — Bet laiks, laiks taču nestāv uz vietas! . . .

— Gribi sacīt, ka laiks ir dārgāks par naudu? — nodaļas vaditājs teica, gurdi smaidīdams. — Jādomā, ka šo patiesību tagad sapratuši ne tikai karavīri vien . . .

...Nebija pagājusi ne diennakts, kad sprāgstvielas un minu korpusi jau bija saņemti noliktavās pietiekamā daudzumā, lai saktu darbus Lugas pozīciju rajonā.

Tiesa, tās nebija parastas, «normālas» mīnas: trūka gatavu speciālu štanču, tāpēc neizdevās izgatavot metāla korpusus, un Zvjagincevs uz savu risku ieteica tos taisīt no koka.

Lai nu kā, bet nepilnās divdesmit četrās stundās uzņēmumos, kur agrāk nekad nebija ražoti ieroči, strādnieki bija izgatavojuši lietošanai pilnīgi derīgus mīnu korpusus, un tagad nekas vairs neaizturēja Zvjagincevu Ļeņingradā: viņš varēja izbraukt jau tuvākajā laikā.

Bet pēkšņi šis tuvākais laiks saruka līdz dažām stundām un minūtēm. Tieši tolaik tālu no Ļeņingradas — Rasten burgas mežā Austrumprūsijā dzeloņstiepļu aizžogojumu apvītajā, simtgadīgu koku biezo lapotņu slēptajā «Vilka midzenī» neliels, nesamērīgi veidots, melnmatains cilvēks, kura izskatam nebija itin nekā kopīga ar viņa sirdij mīļo gaišmatainās bestijas tēlu, cilvēks, kuru bija apreibinājuši pirmie panākumi karalaukā, nolēma forsēt uzbrukumu Ļeņingradai. Protams, Ziemeļu frontes pavēlniecība — un kur nu vēl Zvjagincevs! — nezināja un arī nevarēja nekā zināt par šo lēmumu, kam pēc Hitlera ieceres vajadzēja tuvināt kara beigas un pilnīgu Vācijas uzvaru.

Un tad no telegrāfa aparātiem «Bodo» un «ST», kas atradās Ziemeļu frontes štābā, gluži kā čūskas saka līst āra šauras papīra lentes, kas ziņoja, ka aktivizējas somi. Tai pašā laikā Maskava brīdināja, ka aizvien lielākās briesmas draud no dienvidrietumiem, un tagad jau pati prasīja paātrināt aizsardzības līnijas būvi.

Pildīdama Galvenās mītnes pavēli, Ziemeļu frontes kara padome nolēma visiem līdzekļiem paātrināt aizsardzības līnijas būvi gar Lugas krastu. Tāpēc Zvjagincevam vajadzēja nekavējoties doties uz norīkojuma vietu.

Pirms Zvjagincevs gāja ārā no štāba un devās uz Kirova rūpnīcas rajonu, kur kazarmās atradās viņa rīcībā nodotais inženieru karaspēka bataljons, viņš nolēma zvanīt uz Veras mājām un pavaicāt, vai viņa nav atgriezusies.

Pie telefona pienāca māte. Uzzinājusi, kas runā, viņa nopriecājās, bet jau nākamajā mirkli saka raudāt un ilgi nespēja nomierināties. Viņa pastāstīja, ka meitas joprojām nav, ka virs tvans Maksimovičs atrodas rūpnīca un mājās gandrīz nerādās un viņa vairs nezina, ko darīt. . . «Man vienai bail, mīļais Aļoša,» viņa raudādama stāstīja, «un es jau trešo nakti iešu gulēt pie kaimiņienes . . .»

Zvjagincevs veco sievieti mierināja ka nu mācēdams, ieteica nosūtīt meitai telegrammu un prasīt, lai viņa tūlīt atgriežas. Izdzirdis Veras māti atkal iešņukstamies, viņš sāka demonstratīvā mierā, pat bezrūpīgi viņu pārliecināt, ka uztraukums ir gluži veltīgs, jo Vera atrodas no frontes ļoti tālu. Zvjagincevam nebija viegli izrunāt šos vārdus, bet Veras matē, šķiet, to nemanīja.

Pakāris klausuli, Zvjagincevs juta, ka nespēj apvaldīt satraukumu. Domās viņš sevi visādi mierināja, pulējās pārliecināt, ka Vera atgriezīsies vēlākais pēc divām trim dienām un pa šo laiku, protams, nekas katastrofāls nevar notikt. ..

Tomēr viņš neapzināti nojauta, ka pašreizējā stāvoklī var gadīties arī kaut kas neparedzēts un tad šis kaut kas kļūs par tiešiem draudiem Veras dzīvībai. Un atkal visas viņa domas, bažas un šaubas izraisīja vienu vienīgu nepārvaramu vēlēšanos: braukt, braukt, cik drīz vien iespējams!

Norādījumus un dokumentus Zvjagincevs bija saņēmis un no visiem arī atvadījies, vienīgi no Koroļova ne, jo tas nebija uz vietas.

Zvjagincevs piezvanīja uz garāžu, pateica viņa rīcībā nodotas mašīnas numuru, paķēra planšeti, mugursomu un mazo, ar dermatīnu pārvilkto čemodānu, noņēma no karināmā šineli un izgāja no kabineta, apzinādamies, ka sāk jaunu, atbildības pilnu un trauksmainu dzīves posmu.

Netīri zaļa krasā nokrāsotās emkas šoferis bija tas pats jaunais seržants ar gaišām acīm un bramanīgi uzliktu laiviņu, kas pavisam nesen bija Zvjagincevu pa naksnīgo Ļeņingradu vedis uz Smoļniju pie Ždanova un visu ceļu pūlējies izdibināt, vai tas ir liesa, ka mūsējie nometuši lielu desantu netālu no Berlīnes.

Ieraudzījis Zvjagincevu iznākam pa vārtiem, viņš izlēca no mašīnas un militāri pasveicināja ar to īpašo šiku, kas raksturīgs jauniem un uzcītīgiem sarkanarmiešiem.

— Biedri major, seržants Razgovorovs ieradies jūsu rīcība!

Lai gan Zvjagincevs sirdī bija apmierināts, ka liktenis viņu savedis kopa ar pazīstamu cilvēku, viņš tomēr nekādi to neparādīja, jo labi zināja, cik viegli var izlaist apakšnieku, it īpaši šoferi, ja pašā sākumā atzīst tā tiesības uz īpašu stāvokli. Viņš sacīja stingri un atturīgi:

— Vai ar pārtiku esat apgādājies?

— Iiesi tā, piecām dienām! — šoferis jautri atbildēja.

— Šinelis? Ierocis? — Zvjagincevs nerimās, ielūkodamies mašīnā un redzēdams, ka uz sēdekļa nekā nav.

— Kā gan citādi, biedri major! — Razgovorovs iesaucās ar liekuļotu aizvainojumu balsī, bet tūlīt atkal plati pasmaidīja. — Es taču nebraucu pie sievasmātes ciemos! Ka rabine, rullī saritināts šinelis, gāzmaska, sausā deva atrodas aiz sēdekļa atzveltnes — turpat, kur glabājas instrumenti.

Viņš neapšaubāmi juta gandarījumu tāpēc, ka visu paredzējis un tagad var skaidri un gaiši atbildēt uz jebkuru majora jautājumu.

— Karabīnes vieta ir nevis aiz atzveltnes, bet tuvumā, pa ķērienam. — Zvjagincevs joprojām runāja stingri, tomēr tikai ar pūlēm noturējās nepasmaidījis.

— Ņemšu vērā, biedri major!

— Vai Traktoru ielu zini? — Zvjagincevs jautāja.

— Tā ir Kirova rūpnīcas rajonā? — Razgovorovs jautāja savukārt.

— Jā. Nu tad brauc uz turieni, uz Traktoru ielu, uz kazarmām!

— Lai notiek — uz Traktoru ielu! — Razgovorovs jautri atsaucās un ar strauju kustību ieslēdza aizdedzi.

Kazarmā Zvjagincevs ieradās novakarē, un viņu tur sagaidīja atsevišķā inženieru bataljona komandieris kapteinis Surovcevs.

Kapteinis jau zināja, ka bataljons tiek nodots majora Zvjaginceva rīcībā, un bija pārliecināts, ka majors tagad ieradies uz iepriekšējām pārrunām. Pēc raporta Surovcevs ziņoja, ka viņa vietnieks politiskajā darbā pašreiz vada politisko nodarbību, kurā izskaidro apgabala komitejas lēmumu par zemessargu vienību izveidošanu.

Pēc tam Surovcevs aizveda Zvjagincevu uz štābu un, uzaicinājis majoru sēsties komandiera krēslā aiz galda, pats apsēdās sāņus uz ķeblīša.

— Tatad, — Zvjagincevs teica, apsēzdamies un nolikdams uz galda planšeti, — mēs dodamies ceļā šonakt.

— Kā? Tā uzreiz — cejā? — Surovcevs neizpratnē jautāja.

Zvjagincevs bargi paskatījās cilvēkā, kas sēdēja viņam blakus. Kapteinis Surovcevs bija jauns, garš un vājš, ar vasaras raibumiem uz vaigiem un lielām, mazliet atkare nām ausim.

Pamanījis neapmierinātā Zvjaginceva skatienu, Surovcevs nosarka un ieklepojās. Viņš pirmoreiz redzēja šo gaišmataino braša auguma majoru, kas šķita ar formas tērpu tikpat kā saaudzis. «Interesanti, cik viņam gadu? Nez vai būs vairāk par trīsdesmit.» Kapteinis paslepus, caur pieri ar vērtējošu skatienu aplūkoja Zvjagincevu. Iedegusi, vēju appūsta seja ar asiem vaigu kauliem, biezas, tumšas, gandrīz kopā saaugušas uzacis.

«Pazīstu šos štābu majorus,» Surovcevs nodomāja, «uzkrīt tikpat kā sniegs uz galvas. «Ziņojiet!» — «Rīkojieties!» — «Par izpildi paziņot!» — «Varat būt brīvs!»...»

— Atļaujiet iepazīties ar uzdevumu, — Surovcevs sacīja ļoti oficiāli.

— Protams, — Zvjagincevs dzedri atbildēja. Viņš nebija apmierināts ar sevi, jo, skraidīdams pa uzņēmumiem un jaunbūvēm, nebija paguvis iepriekš ierasties bataljona, iepazīties ar komandieriem un tikt pie noteiktiem uzskatiem par viņiem, nebija apmierināts arī ar šo pārliekti jauno kapteini, kas droši vien tikai nesen dabūjis gan kapteiņa dienesta pakāpi, gan bataljonu. — Protams, — Zvja gincevs atkārtoja, — bet vispirms es lūdzu mari ziņot, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai bataljons sagatavotos ceļam

Un, parāvis uz augšu blūzes piedurkni, viņš paraudzījās pulksteni. Surovcevs ātri pabāza roku zem blūzes, izvilka no bikšu kabatas vienkārša metāla pulksteni, paskatījās un teica:

— Divas stundas, biedri major. Divdesmit divos un trīsdesmit minūtēs mēs varam būt gatavi. — Viņš iebāza pulksteni atpakaļ bikšu kabatā un tūlīt piemetināja, it ka atvainodamies: — Ziniet, komandieriem te ir ģimenes . . .

— Labi, lai būtu divdesmit trijos nulle nulle, — Zvjagin cevs viņu pārtrauca, saprazdams, ka divas stundas ir minimālais laiks, un pielikdams klāt trīsdesmit minūtes. — Noliktavā jāpaņem sprāgstvielas un minas. Par darba rīkiem, pārtiku un tā joprojām es nerunāju, tas jums, protams, ir skaidrs tāpat.

Pēdējos vārdus viņš bērtin nobēra, likdams Surovcevam saprast, ka piešķirtās divarpus stundas nekādā ziņā nav izlietojamas vienīgi tam, lai savāktu kopā pa ģimenēm izklīdušos komandierus.

Surovcevs tikai steidzīgi māja ar galvu un, kad Zvjagiu cevs bi ja beidzis, teica:

— Skaidrs, biedri major!

«Viņam viss ir skaidrs!» Zvjagincevs nodomāja, juzdams tādu kā neapmierinātību ar Surovceva acīm redzamo gatavību visam piekrist un itin nemaz nebūdams pārliecināts, ka viņš spēs izpildīt to, ko sola. «Pazīstu šos jaunos bataljonu komandierus — «skaidrs, biedri major», «tieši tā», «tiks izpildīts», galvenais taču ir ātri atbildēt, bet vēlāk — gan jau redzēsim! . ..»

Zvjagincevs paraudzījās Surovcevā. Viņš sēdēja izslē jies, sejā bija redzama apņēmība nepalaist garām nevienu Zvjaginceva teiktu vārdu.

Un pēkšņi bez jebkāda sakara ar iepriekšējo Zvjagincevs nodomāja:

«Kāda velna pēc es esmu ar viņu neapmierināts? Kāds iemesls man ir tadam būt? Kā lai šis bataljona komandieris zina, kāpēc lēmums par došanos ceļā pieņemts tik steidzīgi? Un kāpēc es pats, domādams, ka man vēl ir divas Iris dienas laika, neierados bataljonā agrāk? Un galu gala: kāds nu šis kapteinis ir, tāds viņš ir. Man tik un tā būs ar viņu kopā jāstrādā.»

Zvjagincevs jautāja:

— Vai tev, bataljona komandieri, karte ir klāt?

— Tieši tā, biedri major, — Surovcevs aši atbildēja un taisīja vaļā planšeti.

Izvilcis četrkārt salocītu karti, viņš jau gribēja to izklāt uz galda. Bet Zvjagincevs, tik tikko uzmetis kartei acis, sacīja:

— Atlikt! Tagad mums ir vajadzīgs nevis Karēlijas zemes šaurums, bet Lugas un Pleskavas rajons.

— Lugas? — Surovcevs izbrīnījies atkārtoja.

Zvjagincevs klusēja. Viņš zināja, ka tagad šis bataljona

komandieris līdz pašām sarunas beigām klusībā atkārtos vārdu «Luga» un domās tikai par to.

Surovcevs joprojām atbildēs uz jautājumiem, teiks reglamentā paredzētās frāzes un pats vaicās par mīnām, sprāgstvielām un darba rīkiem . .. Bet vienkāršais divbal sienu vārds «Luga» visu laiku kā dzenis kals viņam deniņos. «Luga . .. Luga . .. Luga .. .» Surovcevs klusiba atkārtos. «Bet kāpēc Luga? Kādas briesmas var draudēt šai pilsētai, kas atrodas nepilnus simt piecdesmit kilometrus uz dienvidiem no Ļeņingradas? ...»

— Labi, kapteini, — Zvjagincevs teica skarbāk, nekā pats gribēja, — brīnīties varēsi vēlāk. Bet tagad — skaties!

Viņš izņēma no planšetes savu karti, atlocīja un nolika uz galda — virsū pirmajai kartei.

Surovcevs apjucis raudzījās Zvjagincevā, te atvērdams muti, it kā gribētu ko teikt, te aizvērdams to — gluži kā zivs sausumā.

Zvjagincevs izlikās kapteiņa satricinājumu nemanām. Viņš pārāk labi atcerējās, kā viņu pašu bija satriekusi un apstulbojusi Koroļova pavēle sagatavot aizsardzības līnijas aprēķinus, un tagad uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt Surovcevam tikt pāri šim grūtajam brīdim.

— Nu tad tā, — Zvjagincevs turpināja, — bataljons strādās šai sektorā . . . šeit, starp Pleskavu un Lugu. Stru gikrasnije un Pjusas upes rajonā. Skaidrs?

Viņš parādīja apzīmējumus un kartē izdaritās atzīmes.

— Tieši tā, skaidrs, — Surovcevs atbildēja, nepaceldams pār karti noliekto galvu. — Cik liels ir šis sektors? — viņš lietišķi apprasījās.

— Mūsu rajons jeb, teiksim, zona ir trīsdesmit kilometru plata un piecpadsmit dzija. Uzdevums — drošības pēc ierīkot mīnu aizsprostus, sagatavoties ceļu un tiltu uzspridzināšanai...

— Bet... bet kāpēc? — Surovcevs izbrīnījies vaicāja. — Cik es saprotu, runa ir par priekšlauka ierīkošanu ...

— Tas ir labi, ka saproti, — Zvjagincevs vēsi noteica.

Surovcevs, acīm redzot, Zvjaginceva vārdus bija iztulkojis kā pārmetumu par ziņkārību nevietā. Tagad viņš turēja rokā piezīmju bloku un kaut ko pierakstīja, galvu uz augšu nepaceldams, lai nebūtu jāsaskatās ar Zvjagin cevu.

— Cik daudz sprāgstvielu mums jāņem līdzi, biedri major? — viņš jautāja, pārtraukdams rakstīšanu, tomēr joprojām raudzīdamies bloknotā.

— Piecas tonnas.

— Piecas tonnas? — Surovcevs vaicāja un palūkojās Zvjagincevā. — Tik daudz!

— Tas ir maz, — Zvjagincevs īdzīgi atbildēja, lai gan saprata, ka bataljona komandiera jautājums ir attaisnojams: viņš taču nespēj iedomāties, cik liels ir darbu apjoms. — Skaidrs, būs japieved vēl.

Divas tonnas no piecām saņemtajām bija paredzētas citam nolūkam, un Zvjagincevs domāja, ka pašreiz viņam nav tiesību stāstīt par to Surovcevam. Sīs divas tonnas sprāgstvielu Zvjagincevam vajadzēja novietot mežā ierīkotās slēptuvēs netālu no Lugas — tādam gadījumam, ja tur būs jāsāk darboties partizāņiem. Par to līdz zināmam laikam Zvjagincevs nedrīkstēja nevienam stāstīt.

— Kādi ieroči jums ir? — viņš jautāja.

— Karabīnes un rokas ložmetēji, — bataljona komandieris atbildēja.

— Cik ir ložmetēju?

— Četri, biedri major.

— Maz... Ložmetējus, protams, ņemiet līdzi. Tad — pārtiku . . . teiksim, piecām dienām, kamēr mums kaut ko pievedīs vai ari mūs piesaistīs kādas citas daļas apgādes dienestam. Nu, un lauka virtuves... Vārdu sakot, visu, kas pienākas. Un vēl viens jautājums. Vai speciālais vads ar TOS rāciju ir pienācīgi sagatavojies?

— Tieši tā, biedri major, bet...

— Zinu šo «bet». Man ir atjauja.

— Klausos, biedri major. Speciālais vads ir kaujas gatavībā.

— Ļoti labi, — Zvjagincevs sacīja, pamādams ar galvu. — Sapulcēšanās Sredņaia Rogatkas rajonā, lūk, šeit, — viņš parādīja uz kartes. — Aizkļūšana līdz turienei ilgs kādas četrdesmit piecas minūtes, vai ne? Tātad jūsu rīcībā ir pavisam trīs stundas un piecpadsmit minūtes. Pietiks?

— Tieši tā, biedri major, — Surovcevs atbildēja.

— Karti es jums atstāšu. Izdariet atzīmes arī savējā! Vēlāk pievākšu. Bet tagad salīdzināsim pulksteņus! Manējais rāda tieši divdesmit vienu. Un jūsējais?

Surovcevs atkal izvilka lielo kabatas pulksteni.

— Saskan uz minūti, biedri major.

— Kāpēc neiegādājaties rokas pulksteni? Tas ir ērtāks, — Zvjagincevs ierunājās.

— Šis pulkstenis ir dāvināts, — Surovcevs mulsi atbildēja.

Tad neveikli pagrieza pulksteni ar apakšu uz augšu.

«Vecākajam leitnantam V. Surovcevam par teicamu karadienesta pienākumu pildīšanu no pavēlniecības,» Zvjagincevs izlasīja. Viņš piecēlās un aiztaisīja planšeti.

— Tātad nulle četrdesmit piecās pie Sredņaja Rogatkas.

— Atpakaļ uz pilsētu! — Zvjagincevs pavēlēja, apsēzdamies uz emkas priekšējā sēdekļa blakus šoferim.

— Vai kaut ko aizmirsāt, biedri major? — Razgovorovs gadīgi apjautājās.

— Brauc uz Narvas vārtiem! — Zvjagincevs teica, it kā nebutu nekā dzirdējis.

Razgovorovs izbrīnījies paraudzījās Zvjagincevā, bet tūlīt pasacīja: «Tieši tā!» — un sāka braukt.

Zvjagincevs sēdēja, pilnīgi noslēdzies sevī. Viņš pūlējās sev iestāstīt, ka brauc uz pilsētu bez jebkāda noteikta nolūka, lai tikai kaut kā aizvadītu brīvo laiku, jo bataljons tik drīz vēl nedosies ceļā, bet viss, ko prasa dienests, ir padarīts.

Bija jau pāri deviņiem, tuvojās baltā nakts. Māju logi bija vaļā, bet gaisma nekur nebija iedegta.

Mašīna sāka braukt blakus kolonnai, kas gāja pa ielas vidu. Cilvēki bija ģērbušies parastajās ( .viiajās drēbēs,

tikai daži bija žaketi sajozuši ar platu karavīra jostu;.vit.ii so|oja kā armijā — pa četriem cilvēkiem rindā.

Razgovorovs pagriezās vairāk pa labi, dodams ceļu kolonnai, un lēnām brauca gar ietves malu. *

— Iet brīvprātīgie, — viņš sacīja, — zemessargi! .. .

Viņš jautri, pa balsieniem izrunāja neparasto, tikai no

literatūras pazīstamo vārdu, kas šķita uzradies no pagājušā gadsimta leksikona un lika atcerēties Tolstoja tēlus.

Tomēr tagad, kad apgabala komiteja bija nolēmusi no brīvprātīgajiem izveidot regulāras karaspēka vienības un tās nosaukt par zemessargu divīzijām, šis veclaicīgais vārds uzreiz kļuva par vienu no vispopulārākajiem vārdiem Ļeņingradā.

— Mans tēvs arī ierakstījies zemessargos, — Razgovorovs sacīja.

— Tā? — Zvjagincevs izklaidīgi ierunājās. — Cik tad viņam gadu?

— Piecdesmit, bet viņš vēl turas tiri braši, stiprs vīrs, — šoferis labprāt pastāstīja, — strādā par meistaru «Elektro silā». Viņiem tur pierakstījusies gandrīz vai puse rūpnīcas ... Pa kādu ceļu mēs dosimies uz fronti? — viņš pēkšņi vaicāja.

— Mums jābrauc uz Lugu, — savu domu nodarbinātais Zvjagincevs neapzināti atbildēja.

— Uz kurieni? — Razgovorovs neizpratnē jautāja, aiz pārsteiguma noņemdams kāju no gāzes pēdēja.

Mašīna strauji samazināja ātrumu.

— Vadiet mašīnu! — Zvjagincevs bargi noteica.

— Kā tad tā, biedri major?! — Razgovorovs iesaucās, it kā nemaz nebūtu dzirdējis, ko Zvjagincevs saka, tomēr mašīnas gailu izlīdzināja. — Vai tad mēs uz fronti nebrauksim?

— Es sacīju: uz Lugu, — Zvjagincevs dzedri atkārtoja.

— Bet es domāju, ka uz Karēlijas zemes šaurumu! — Razgovorovs vīlies teica. — Vai tad mūs pārcels uz Ziemeļrietumu fronti?

— Nē. Mēs paliksim savā frontē.

— Tēā. Tātad uz fronti mēs nebraucam ...

— Gan tu diezgan izkarošies, — Zvjagincevs drūmi sacīja.

— Kas nu Lugā par karošanu! — Razgovorovs pavīpsnāja.

Zvjagincevs nodomāja, cik gaužām rūgti ir zināt to, ko citi vēl nezina.

Viņš palūkojās pa mašīnas vaļējo logu un pats sev par pārsteigumu pavēlēja:

— Pieturi!

Razgovorovs strauji nobremzēja.

— Pastāvi te, ietves malā! — Zvjagincevs sacīja un izkāpa no mašīnas.

Zvjagincevs uz šejieni bija tiecies kopš tā mirkļa, kad, izgājis no kazarmas, iekāpa mašīnā. Viņš gan pat sev nebija atzinies, ka viņam ir tāda vēlēšanās, jo tā bija dziļi personiska, un viņš domāja, ka pienākums prasa atteikties no visa tā, kam nav sakara ar uzticēto uzdevumu. Kad Zvjagincevs bija šoferim pavēlējis braukt uz Narvas vārtiem, viņš nebija skaidri apzinājies mērķi, noteiktu nolūku. Tobrīd viņš bija tikai tiecies uz šejieni, viņu šurp bija aicinājušas jūtas, kurām piemita lielāks spēks nekā loģikai un veselajam saprātam.

Un tagad Zvjagincevs stāvēja uz tās pašas ielas, kur dzīvoja Vera. Viņas māja bija jau redzama — veca, pieticīga Pēterburgas četrstāvu māja ar «mūžīgu» ķieģeļu mūri.

— Lūdzu, pagaidi te, Razgovorov! — Zvjagincevs neparasta, nedrošā, gandrīz vai lūdzošā balsī teica šoferim, kas, pārliecies pāri sēdeklim, bija pabāzis galvu pa majora neaizvērtajām mašīnas durtiņām un raudzījās viņā ziņkārīgs un izbrīnījies.

Zvjagincevs sāka lēnām iet pa ietvi. Nonācis pretim Veras mājai, viņš pavērās uz diviem pēdējiem otrā stava logiem kreisajā pusē.

Logi bija cieši aizvērti, priekšā aizvilkti aizkari. Zvjagincevs iegāja gaitenī un, kāpdams pāri vairākiem pakāpieniem, uzskrēja otrā stāvā. Viņš bija nolēmis satikties ar Veras māti un pasacīt viņai dažus mierinošus vārdus.

Sirds dziļumos Zvjagincevs tomēr cerēja uz brīnumu: to dažu stundu laikā, kas bija aizritējušas kopš viņa zvanīšanas pa telefonu, Vera taču varēja atgriezties . ..

Nespēdams izšķirties, ko darīt, Zvjagincevs brīdi pastāvēja uz tumšā kāpņu laukumiņa, tad piegāja cieši pie durvīm un, pielicis pie tām ausi, sāka vērīgi klausīties.

Iekšā nebija dzirdama neviena skaņa.

Zvjagincevs klusi un nedroši pieklauvēja un atkal klausījās. Aiz durvīm joprojām bija klusums. Viņš pieklauvēja

skaļāk. Nekādas atbildes. Viņu pārņēma nemiers. Bet šai mirklī Zvjagincevs atcerējās, ko bija teikusi Veras māte. Viņa taču bija stāstījusi, ka ejot nakšņot pie kaimiņiem, — kā viņš bija varējis to aizmirst?!

Zvjagincevs vēl brītiņu pastāvēja pie durvīm, tad sāka lēnām kāpt lejā.

Tātad Vera vēl nav atbraukusi. Jā, brīnums nav noticis.

Pie šīm durvīm, šķiet, pavisam nesen viņš bija pirmo reizi atvadījies no Veras, vēl nenojauzdams, kādu vietu tā ieņems viņa dzīvē. Pirms došanās uz Veras mājām, viņi bija sēdējuši nelielā skvērā. Tur tas ir — šis skvēriņš, tas redzams jau no šejienes ...

Zvjagincevs ātriem soliem devās uz priekšu. Viņam neizturami gribējās aplūkot solu, uz kura viņi tonakt bija sēdējuši.

Piegājis skvēram tuvāk, viņš pamanīja, ka šis nodoms ir veltīgs. Tur vairs nebija neviena sola. Visā laukumā bija saraktas tranšejas, kur paslēpties uzlidojuma laikā.

Kāda tranšeja vēl nebija pabeigta, turpat uz zemes kau dzēs bija nomesti laužņi un lāpstas. Un uzsprausta pie nūjas piestiprināta finiera plāksne. Uz tās ar sarkanu krāsu bija rakstīts: «Visus spēkus — lai atsistu ienaidnieku!!»

Kādu bridi Zvjagincevs stāvēja, raudzīdamies plāksnē un klusībā neapzināti atkal un atkal atkārtodams ar sarkano krāsu rakstītos vārdus. Tad palūkojās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa desmit, viņa rīcībā vēl divarpus stundas. Zvjagincevs straujiem soļiem, gandrīz skriešus devās uz mašīnu, kas viņu gaidīja.

— Uz štābu! — viņš sacīja šoferim apsēzdamies, spēcīgi aizcirzdams durvis.

Pulkvedis Korojovs sēdēja pie galda, apkrāvies ar kartēm, istabu piesmēķējis zilu, bet kārtīgi noskuvies un formas svārkiem aizpogājis visas pogas.

— Ienācu atvadīties, Pāvel Maksimovič, es braucu projām, — Zvjagincevs teica, ievērodams, ka kopš kara sākuma pulkvedis īpaši rūpējas par ārieni un apģērbu.

— Bet man stāstīja, ka tu jau esot aizbraucis, — Ko loļovs izbrīnījies sacīja, piecēlās un panāca uz priekšu.

— Dodamies ceļā nulle un četrdesmit piecās minūtēs no Sredņaja Rogatkas, — Zvjagincevs ziņoja.

Viņš palūkojās pulkstenī un tad teica citā — neoficiālā tonī:

— Vēl palikušas apmēram divas stundas. Nolēmu atvadīties. Biju iegriezies jau agrāk, bet nesatiku.

— Labi, — Korolovs sacīja, pieiedams Zvjagincevain tuvu klāt. — Par darbu nerunāsim, jo viss jau izrunāts. Es tikai atgādināšu lo, ka tev ir ļoti svarīgs uzdevums, major.

— Zinu, — Zvjagincevs atbildēja.

— Karaspēks sāks ierasties jau rīt. Arī civilos drīz sūtīsim uz būvdarbiem — rit tiks publicēts apgabala komitejas aicinājums. Svarīgi, lai tavs sektors būtu mīnēts pēc iespējas drīzāk .. .

— Zinu, — Zvjagincevs atkārtoja.

— Nu tad ... lai dievs tev palīdz!

Koroļovs noskatīja Zvjagincevu no galvas līdz kājām.

— Vai ūdenszābakus esi paņēmis? — viņš pēkšņi jautāja

— Jā, čemodānā ir.

— Pareizi, tu taču nebrauc uz parādi. Zīmotnes uzliec zajās — kara lauka, intendantiem jau vajadzēja tās saņemt ...

Zvjagincevs sevī pasmaidīja. Viņš saprata, cik nesvarīgs ir tas, par ko pašreiz runā Korojovs, un viņam nebija šaubu, ka arī pats Koroļovs to saprot, tikai nespēj atrast atvadu vārdus.

— Tā ... — pulkvedis beidzot noteica.

«Kā tad tā, kā tad tā?» Zvjagincevs domāja. «Mums taču tūlīt būs jāšķiras, bet es ...»

Ja, sēzdamies mašīnā un pavēlēdams braukt uz štābu, Zvjagincevs bija pats sev apgalvojis, ka grib vienīgi izmantot atlikušo laiku, lai atvadītos no Koroļova.

Bet viņš krāpa sevi un zināja, ka to dara. Tā bija cita doma, cits nolūks, kas viņam tobrīd lika doties uz Uricka laukumu.

Ieiedams Koroļova kabinetā un ieraudzīdams pulkvedi iegrimūsu darbā, kas bi ja tik svarīgs, ka viss pārējais likās sīks un maznozīmīgs, Zvjagincevs juta, cik grūti, cik mokoši grūti pateikt tos vārdus, kuru dēļ bija braucis.

Acīm redzot, Zvjaginceva satraukums atainojās viņa sejā, jo Koroļovs tagad raudzījās viņā vērīgs un mazliet izbrīnījies.

— Laikam, major, būs jāsāk atvadīties, vai... — Ko roļovs sacīja.

Un tad, līdz pēdējam sasprindzinājis gribas spēku, Zvja gincevs piespieda sevi runāt.

— Pāvel Maksimovič, es jūs ]oti lūdzu ... parūpējieties par Veru! Par Veru — jūsu brāļameitu ... — Zvjagincevs atkārtoja un, baidīdamies no iztaujāšanas, steidzīgi piemetināja: — Viņa atrodas Ostrovas rajonā, Belokamenskā. Bet tvanam Maksimovičam ir kazarmu režīms, un viņa gandrīz nav mājās.

— Ostrovas rajonā? Vera? — Koroļovs jautāja, vēl vairāk izbrīnījies. — Kāpēc viņa tur aiztriekusies?

— Pāvel Maksimovič, tas ir garš stāsts, un tas pašreiz nav galvenais, — Zvjagincevs teica, juzdams, ka runāt viņam kļuvis vēl grūtāk. — Tā nu tas ir — pašreiz viņa atrodas tur. Un atgriešanos mājās atiiek no vienas dienas uz otru. Protams, nedz viņa, nedz vecāki nezina, ka šis rajons .. . var tikt apdraudēts.

Koroļovs vērīgi paraudzījās Zvjagincevā.

— Tas nu gan ir muļķīgi! — pulkvedis beidzot sacīja it kā pats sev. — Aizsūtīt pēc viņas mašīnu, vai?

— Jā, jā, protams, — Zvjagincevs tūlīt piekrita, — lai gan viņa telegrammā ziņo, ka pēc paris dienām izbraukšot ...

— Tad nav ko trenkāt mašīnu. Var vēl ceļā izmainīties, — Koroļovs jau runāja mierīgi.

Zvjagincevs klusībā nolamāja sevi izsprukušo vārdu dēļ. Nevajadzēja, nevajadzēja nekā stāstīt par telegrammu, tad Koroļovs droši vien jau rīt būtu aizsūtījis mašinu. Viņš nespēja pateikt Koroļovam, ka Veras izbraukšana nav atkarība no viņas pašas, ka viņa arī šoreiz var atlikt braucienu.

Koroļovs ajkal vērīgi palūkojās Zvjagincevā. Tagad viņš neskaidri noprata, ka majora vārdos slēpjas kaut kas vairāk nekā tikai atgādinājums par Veru. Atklāti sakot, pēdējā laikā viņš bija gandrīz vai piemirsis, ka viņam ir brāļameita, un ne reizi nebija saticies ar savu brāli — viņas tēvu.

Tiesa, otrajā vai trešajā kara dienā viņš bija zvanījis un brāļasieva bija atbildējusi, ka Ivans gandrīz nemaz neuzturoties mājās. Vera Koroļovam nebija ne prāta ienākusi. Viņš bija pieradis domāt, ka ar meiteni viss kārtībā, mācās medicīnas institūtā, ir pašai savs paziņu loks . ..

Un tagad noskaidrojās, ka Vera nez kāpēc nelaikā aizdrāzusies uz Ostrovas pusi. Starp citu, tur, rādās, dzīvo viņas mātesmāsa ...

Šis domas ātri pavīdēja un pazuda Korojova apziņā. Pirmajā mirklī viņš gan bija uztraucies no visas tiesas — Ostrovas liktenis taču izraisīja dibinātas bažas ne tikai viņā vien ... No Zvjaginceva uzzinājis, ka Vera kuru katru dienu var atgriezties, Koroļovs tomēr nomierinājās: vācieši vēl atradās tālu no Belokamenskas.

Bet kāpēc tad Zvjagincevs ir tik loti satraukts?

Koroļovs joprojām vērīgi lūkojās majorā, kas stāvēja viņam pretim, un pūlējās tā sejā izlasīt neizteiktas domas.

Viņam vienmēr bija paticis šis garais, allaž iznesīgais jaunais majors, kas pēc gadiem varēja būt viņa dēls. Patika majora drosme, godīgums un taisnprālīgums, lai gan sarunās Koroļovs bieži vien viņam pārmeta iekarsigumu un aizsvilšanos. Kad bija sākusies spriešana, kuram komandierim uzticēt svarīgo uzdevumu Lugas aizsardzības līnijā, Koroļovs, nemaz nešaubīdamies, bija Pjadiševam tūlīt minējis Zvjagincevu.

Un tagad kaut kas lika pulkvedim domāt, ka tās nav tikai bažas, ko Zvjagincevs jūt Veras likteņa dēj.

— Paklau, major . . . kāpēc tieši tu ...

Viņš nepasacīja līdz galam, jo Zvjagincevs viņu pārtrauca, teikdams skali un pat izaicinoši:

— Es viņu mīlu, Pāvel Maksimovič!

Tā bija tik negaidīta atbilde, ka Koroļovs apjucis vaicāja:

' — Mili?!

— Jā, mīlu! — Zvjagincevs atkārtoja un pēkšņi juta, ka viņam kļuvis vieglāk ap sirdi.

— Tā, tā ... — Koroļovs mulsi noteica.

Zvjagincevs šajos vārdos saklausīja nosodījumu. Viņam

sejā iesitas sārtums.

— Es zinu ... Jums liekas aplam un dīvaini, ka tāds karavīrs, kam uzticēts svarīgs kaujas uzdevums, nav atradis citu vietu un citu laiku, lai runātu par savām jūtām ... — Uz mirkli viņš apklusa, atvilkdams elpu. — Bet man tas viss tagad saplūdis kopa. Gan karš, gan mans uzdevums, gan . .. tas, par ko nupat runāju. Un tur nu es neko nevaru giozīt.

— Tā, tā . . . — Koroļovs pēc laba brīža atkārtoja.

Viņš pagāja dažus soļus pa istabu. Tad, atkal apstājies

pretim Zvjagincevam, jautāja:

— Bet kāpēc tu uzskati par vajadzīgu to sacīt man un ... nevis brālim? Verai taču ir tēvs, vai ne?

Sis jautājums pārsteidza Zvjagincevu.

— Kāpēc? Nezinu ... — viņš teica, it kā vaicādams un pats sev atbildēdams. — Varbūt tāpēc, ka jūs... esat vienīgais cilvēks, kas . ..

Zvjagincevs apklusa pusvārdā. Viņam gribējās sacīt, ka Pāvels Maksimovičs viņam ir vienīgais tuvais cilvēks, ja neskaita Veru, ka tēva viņam nav, bet māte dzīvo tālu Urālos, ka viņš pieradis ar Koroļovu runāt par visu svarīgāko dzīvē, nekā neslēpdams ... Tomēr viņš to nepasacīja, jo baidījās izskatīties pēc komiska, sentimentāla zēna, kas neprot apvaldīt jūtas pat tik bargā laikā.

Beidzot viņš teica vēsi un atturīgi:

— Aizmirstiet visu, ko esmu sacījis. Mans vienīgais lūgums — parūpējieties par viņu! Uz redzēšanos, biedri pulkvedi!

— Pagaidi! — Korojovs viņu apstādināja. — Bet... kā tad viņa? ...

Tādu jautājumu Zvjagincevs nebija gaidījis. Viņam trūka spēka atbildēt. Pat sev pašam.

— Nezinu, — viņš dobji sacīja.

— Ak tu nezini... — Korolovs lēnām noteica. Tad iebāza roku kabatā, izvilka «Belomora» paciņu un sniedza Zvjagincevam.

— Nu tad uzsmēķēsim, pirms dodies ceļā, — viņš paklusi sacīja.

Zvjagincevs paņēma papirosu, bet tūlīt to sagumzīja, nemaz neaizsmēķējis.

— Zini, ko es tev teikšu, Aļoša, — Koroļovs ierunājās vēl klusāk, Zvjagincevā neskatīdamies. — Es esmu vecs cilvēks, jūs abi ar Veru — jauni... Ja tu jūti, ka tas viss tev pašreiz... ka tu pats izteicies, saplūdis kopā, tad ... tad ir labi. Un neuztraucies! Ar Veru viss būs kārtībā. Tagad brauc! Izpildīsi uzdevumu un atgriezīsies. Esmu pie tevis pieradis ...

Zvjagincevs juta kaklā iespriežamies kamolu. Viņš nodomāja, ka nez vai tik drīz atgriezīsies, jo bija negrozāmi nolēmis līdz pašām kara beigām palikt tur, kur notiek kaujas, tomēr pašreiz par to runāt šķita lieki un nelaicīgi.

Ļeņingradas dienvidu nomalē, tur, kur atrodas Sredņaja Rogatka, Lugas ceļa malā bija sastājušās rindā smagās automašīnas.

Komandiera emka, kas, tāpat kā Zvjaginceva mašīna, bija nokrāsota netīri zaļā maskēšanās krāsā, atradas priekšgalā, gabaliņu nost no kolonnas sākuma.

Zvjagincevs jau no tālienes ieraudzīja kapteini Surov cevu — viņš stāvēja netālu no emkas kopā ar kādu karavīru, kas augumā bija daudz mazāks. Zvjagincevu viņi pamanīja tikai tad, kad tas bija izkāpis no mašīnas.

Surovcevs steidzās majoram pretim, pa ceļam ielūkodamies pulkstenī, ko viņš izvilka no bikšu kabatas, un ziņoja par bataljona gatavību doties tālāk.

Kapteinis jau beidza ziņojumu, kad pie viņiem pienāca ari otrs karavīrs, tas, kurš bija augumā mazs. Noskaidrojās, ka pienākušais ir vecākais politiskais vadītājs.

— Mans vietnieks politiskajā darbā, — Surovcevs ziņoja.

Vecākais politiskais vadītājs Pastuhovs majoram, tā teikt, ne visai iekrita acī. Ar ašu profesionāļa skatienu aplūkojis Pastuhovu, Zvjagincevs ne viņa izturēšanās veidā — viņš stāvēja miera stājā, lielo galvu mazliet atpakaļ atmetis, — ne viņa apģērbā gan nepamanīja nekā peļama, tomēr nez kāpēc apšaubīja to, ka šis jau padzīvojušais, ap četrdesmit gadus vecais cilvēks varētu būt kadru komandieris.

— Tātad viss kārtībā? — Zvjagincevs jautāja, vienlaicīgi pievērsdamies Surovcevam un Pastuhovam, lai gan no tikko dzirdētā ziņojuma izrietēja, ka visi viņa norādījumi ir izpildīti.

Šo jautājumu Surovcevs novērtēja kā atļauju runāt, vairs neievērojot stingros subordinācijas noteikumus, un sacīja:

— It kā būtu, biedri major. Mēs abi ar Pastuhovu pārbaudījām. Vai ne, vecāko politisko vadītāj?

Viņš nekā neatbildēja, tikai mazliet pakustināja uz leju nolaisto roku plaukstas.

— Tad dosimies ceļā, — Zvjagincevs teica. — Kas brauks pa priekšu — jūs vai es? — viņš atkal uzrunāja vienlaicīgi komandieri un tā vietnieku.

— Kā pavēlēsiet, biedri major, — Surovcevs atbildēja*. — Bet varbūt brauksim manā emkā visi trīs? Jūsējā lai brauc astes galā, un tur lai sēžas vecākais leitnants, mans vietnieks ierindas jautājumos. Ko jūs par to teiksiet?

Viņš to pasacīja nedroši un loti lūdzoši. Zvjagincevs pavērās Pastuhovā un redzēja, ka arī tas skatās tā, it ka būtu gaužām ieinteresēts piekrītošā atbildē.

— Labi, — Zvjagincevs sacīja, — brauksim trijatā! Raz govorov! — viņš pasauca savu šoferi.

Tas izlēca no mašīnas, pieskrēja pie Zvjaginceva un divus soļus no viņa izslējies apstājās. Ar brašu, sarežģītu vēzienu viņš pielika roku pie deniņiem un tūlīt to strauji nolaida, ar zilajām acīm visu laiku cieši vērdamies Zvja gincevā, it kā likdams visiem saprast, ka par priekšnieku atzīst vienīgi majoru.

— Jūs, biedri Razgovorov, brauksiet kopā ar vecāko leitnantu kolonnas beigās.

— Un jūs, biedri major? — šoferis apjucis vaicāja.

— Es braukšu pa priekšu. Kopā ar kapteini un vecāko politisko vadītāju. Skaidrs? — Zvjagincevs noprasīja un, baidīdamies, ka viņa šoferis neizdara kādu izlēcienu, atbildi negaidīdams, piemetināja: — Izpildiet!

Tad viņš pagriezās pret Surovcevu un teica:

— Brauksim, biedri kapteini! Attālums līdz galapunktam ir apmēram simt piecdesmit kilometru. Tas nozīmē, ka ceļā būsim kādas četras stundas. Lieciet, lai novēro debesis! Dodiet pavēles!

Surovcevs pielika roku pie cepures, aizskrēja šosejas otrā pusē un skanīgā balsī iesaucās:

— Sakāpt mašīnās!

Ceļš bija tukšs, nakts — gaiša. Ugunis netika iedegtas.

Zvjagincevs sēdēja uz priekšējā sēdekļa blakus šoferim, drūmam, gadus trīsdesmit vecam cilvēkam, Surovcevs un Pastuhovs — uz aizmugures sēdekļa.

Sākumā viņi brauca klusēdami. Tad Surovcevs nedroši ierunājās:

— Biedri major, pēc jūsu teiktā esmu savam vietniekam politiskajā darbā aptuveni jau raksturojis mūsu uzdevumu ...

Zvjagincevs pagriezās un paraudzījās kapteinī un vecākajā politiskajā vadītājā.

— Un kā tad ir, — viņš jautāja, — vai uzdevums skaidrs?

— Ne gluži, — vecākais politiskais vadītājs pēkšņi sacīja.

Zvjagincevs pats apzinājās, ka Surovcevam uzdevumu raksturojis pārāk lakoniski, domādams, ka vēl jau būs laiks pamatīgākai sarunai. Tomēr tagad viņš atbildēja, plecus paraustīdams:

— Kas tur var būt neskaidrs? Uzdevums ir pavisam noteikts: izveidot mīnu aizsprostus, sagatavoties, lai nepieciešamības gadījumā varētu sabojāt ceļus un uzspridzināt tiltus . .. Parasts inženieru karaspēka daļas darbs.

— To es saprotu, — Pastuhovs teica, viegli pamādams ar lielo galvu, — tomēr man ir jautājumi. . .

Viņš uz mirkli apklusa, gluži kā apsvērdams, kā viņam izteikt šos jautājumus, un tad turpināja:

— Es taču, biedri major, esmu politiskais darbinieks. Man ir svarīgi saprast ne tikai pašu pavēli, bet arī... — viņš brīdi meklēja vajadzīgos vārdus, — bet arī... tās jēgu. Jūs taču pats zināt, kāds rezultāts ir tad, ja kareivim tāpat vien pasaka: «lerocies!» — un kāds ir tad, ja viņš saprot, ka laiks negaida, ka kuru katru brīdi var sākt uz viņu šaut. Vai ne?

Zvjagincevs saīga. Pirmajā mirklī šī runāšana līdzībās viņam likās tikai lieka vēlēšanās zināt vairāk, nekā pienākas. Viņš jau gribēja vecākajam politiskajam vadītājam to aizrādīt, bargi viņā paraudzījās un .. . novaldījās, nekā nebildis. Padzīvojušais cilvēks lūkojās viņā mierīgi, skatienā nebija nekāda izaicinājuma, un viņš acīm redzami bija pilnīgi pārliecināts, ka dalījies gluži dabiskās šaubās, un jutās drošs, ka Zvjagincevs visu izskaidros.

— Biedri major, — Pastuhovs atkal ierunājās, gluži kā nojauzdams, ko pašreiz domā Zvjagincevs, — es lūdzu mani saprast pareizi. Cilvēkiem jāzina savs uzdevums. Ne tikai jāzina, kur izlikt mīnas un novietot sprāgstvielas, — tas pats par sevi saprotams, bet arī jāapjēdz, kāpēc tas tiek darīts. Ja mums butu jāstrādā kādā* ziemeļu sektorā, viss būtu skaidrs. Bet mēs dodamies uz dienvidiem ...

Viņš apklusa, novērsdams skatienu no Zvjaginceva, izvilka mutautu, noņēma laiviņu un noslaucīja plato, nosvīdušo pieri, it kā likdams apjaust, ka pateicis visu, ko gribējis teikt, un tālākais vairs nav no viņa atkarīgs.

Zvjagincevs palūkojās klusajā Surovcevā. Tas vērīgi raudzījās pa atvērto mašīnas logu, ar visu savu izskatu uzsvērdams, ka viņam par vietnieka vārdiem nav nekādas daļas un, būdajns disciplinēts cilvēks, papildjautājumus negatavojas uzdot.

Un pēkšņi Zvjagincevam kļuva skaidrs, ka Surovcevs ar Pastuhovu jau iepriekš norunājuši aicināt viņu savā mašīnā un izvilināt no viņa to, kas viņus interesē. Viņš jau gribēja bataljona komandierim un vecākajam politiskajam vadītājam sacīt, ka ir sapratis viņu vientiesīgo plānu un ka tādi triki viņiem neizdosies, tomēr, paskatījies Pastuhovā, atteicās no šī nodoma.

Vecākais politiskais vadītājs joprojām mierīgi un vērīgi raudzījās Zvjagincevā, it kā nemaz nešaubīdamies, ka tas tūlīt pasacīs kaut ko svarīgu un vajadzīgu.

«Viņam taču taisnība,» Zvjagincevs nodomāja, «mēs nebraucam uz manevriem vai mācībām. Kad būsim galā, man tik un tā bus jāsasauc komandieri un viņiem jāizstāsta, cik bīstama kļuvusi situācija. Bet pēc tam to uzzinās visi kareivji, un viņiem arī ir jāzina.»

Viņš atcerējās Ždanova vārdus: «... uz dzīvību un nāvi! ...» — palūkojās šoferī, kas bija iegrimis ceļa vērošanā un šķita sarunā nemaz neklausāmies, un sacīja skaļi, balsi neklusinādams, likdams saprast, ka viņa vārdi domāti visiem:

— Ziniet, biedri, mūs sūta uz dienvidiem tāpēc, ka ceļi, kas savieno Ostrovu, Pleskavu un Lugu, ir visizdevīgākie ienaidnieka tanku daļu darbībai. Pēc pavēlniecības dotā apstākļu vērtējuma ir iespējams, ka vācieši mēģinās izlauzties uz priekšu, sasniegt Lugu un nokļūt uz galvenās maģistrāles, kas ved uz Ļeņingradu ... Uz šīs te, pa kuru mēs pašlaik braucam.

Pēdējie vārdi Zvjagincevam izspruka negribēti, Un, lai gan tie bija tikai iepriekšējo vārdu loģisks turpinājums, Zvjagincevs juta, ka viņu pārņem nemiers. To, ka tur, dažus desmitus kilometru no Ļeņingradas, varētu parādīties vācieši, nebija iespējams ne iedomāties.

Zvjagincevs aši pavērās šoferī. Viņš nesatricināmā mierā skatījās uz priekšu, tomēr Zvjagincevam šķita, ka viņa lūpas ir sakniebtas ciešāk un tagad veido šauru līniju.

Pastuhovs klusēja, un pēc sejas bija grūti pateikt, kādu iespaidu uz viņu atstājuši Zvjaginceva vārdi.

— Mums jāiegūst laiks, — Zvjagincevs turpināja, — jādod Ļeņingradas un Lugas darbaļaudīm iespeja uzcelt aizsardzības būves, izrakt prettanku grāvjus un ieraku; nrus, iekārtot dzotus. Apgabala komitejas un pilsētas ko mitējas aicinājums ļeņingradiešiem būs publicēts rit. Mūsu uzdevums ir ierīkot priekšlauku uz dienvidiem no Lugas aizsardzības līnijas.

— Tā . . . — Pastuhovs domīgi sacīja, — tagad gan viss ir skaidrs.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami. Pa atvērtajiem emkas logiem aizmugurē bija dzirdama autokolonnas vienmērīgā rūkoņa.

' Viņi bruca garām mežiem un birztalām, garām vientulīgām zemnieku mājām ar cieši aizvērtiem slēģiem vai no iekšpuses aizsegtiem logiem, un rēgainajā baltās nakts gaismā šie meži, birztalas, mājas un aku saslietās vindas šķita kā ar valdonīgu un spēcīgu roku iegrieztas blāvajā, stingajā pustumsā, kura likās kaut kas vielisks, materiāls, kaut kas tāds, kas sapludina kopā zemi un debesis.

Un, jo ilgāk Zvjagincevs raudzījās visā, kam viņi brauca garām, jo neticamāka viņam šķita iespēja, ka ienaidnieks varētu iespiesties tik tālu.

Viņš dzina projām domas par to un sāka apsvērt, kas būs jādara, tiklīdz viņi būs ieradušies izraudzītajās pozīcijās, lai gan viņš ne vienreiz vien jau bija to pārdomājis visos sīkumos.

Pagriezies pret komandieriem, kas sēdēja aizmugurē, Zvjagincevs jautāja:

— Vai jūs jau sen esat armijā?

— Vai es? — Surovcevs tūlīt atsaucās.

— Nē, — Zvjagincevs atteica, — es to vaicaju vecākajam politiskajam vadītājam.

Šķita, ka Pastuhovs ir iesnaudies.

— Četrus gadus, — viņš atbildēja, acis neatvērdams.

— Tātad kadru komandieris? — Zvjagincevs atkal jautāja.

Pastuhovs beidzot atvēra acis un domīgi, it kā apsvērdams atbildes pareizību, sacīja:

— Tagad laikam gan tā.

Zvjagincevam, kas bija pieradis pie militāras precizitātes, nepatika atbildes nenoteiktība.

— Vai pēc partijas mobilizācijas? — viņš neatlaidās.

— Tad nē jau .... Sākumā man deva pagarinājumus, bet

vēlāk iesauca aktīvajā karadienestā. Pēc tam iznāca tā, ka paliku. I

— Vai iepatikās dienests?

— Biedri /major, — sarunā iejaucās Surovcevs,

— vecākais politiskais vadītājs ir karojis pie Halhingolas. Tas bija taisni viņa dienesta beigās.

— Ak tā?! — Zvjagincevs iesaucās, nespēdams slēpt izbrīnu. Un tad vēl neatlaidīgāk turpināja iztaujāšanu.

— Vai jums ir inženiera izglītība?

— Nav vis, — Pastuhovs atbildēja tādā pašā tonī kā pirmīt. — Nokļuvu pie sapieriem, un tā tas sākās.

— Un par ko jūs strādājāt pirms dienesta?

— Es? — Pastuhovs vaicāja. Pēkšņi viņa gaišpelēkās, gandrīz vai bezkrāsainās acis mazliet piemiedzās, un šoreiz viņš sacīja ar neapšaubāmu izaicinājumu balsī: — Vadīju apgabala muzeju.

— Muzeju? — Zvjagincevs vīlies jautāja. — Kādu tad īsti?

— Ļeņina muzeju, — Pastuhovs īsi atbildēja.

— lnteresanti ... — Zvjagincevs novilka, mazliet apmulsis.

— Vecākais politiskais vadītājs pēc Halhingolas kaujām apbalvots ar medaļu «Par drošsirdību», — Surovcevs sacīja, un balsī bija saklausāms aizvainojums, tāpēc ka Zvjagincevs viņa vietnieku politiskajā darbā nenovērtē pietiekami augstu.

— Tas ir labi, — Zvjagincevs teica, juzdamies neveikli, un vaicāja: — Kāpēc jūs to nenēsājat? Aiz kautrības?

— Kas nu par kautrību! — Pastuhovs pavīpsnāja, platos plecus paraustīdams. — Lentīte nolietojusies, bet tirgotāji jaunas nav pagādājuši.

— Tā, tā, — Zvjagincevs noteica. — Atklāti sakot, man nez kāpēc neienāca prātā, ka jūs būtu varējis karot pie Halhingolas.

— Kāpēc? — Pastuhovs mierīgi vaicāja. — Jūs esat gados jaunāks par mani, biedri major. Un tomēr esat piedalījies karā ar somiem.

— Kā jūs to zināt? — Zvjagincevs tūlīt jautāja.

— Kā lai es nezinātu? Apvaicājos politiskajā pārvaldē. Painteresējos, kā vadībā bataljonam būs jādarbojas. Mums tas nav vienalga.

Pastuhovs to teica parasti, ikdienišķi, kā kaut ko tādu, kas pats par sevi saprotams.

— Tātad ievācāt ziņas? Un, ja es nebūtu licies piemērots, jūs būtu mani izbrāķējis? — Zvjagincevs prasija ar atklātu zobgalību balsī.

— Tādu tiesību mums nav, — Pastuhovs atbildēja tikpat mierīgi, kā bija runājis visu laiku. — Bet par to, ka atsūtīts kaujās pieredzējis komandieris, esam pavēlniecībai pateicīgi.

Pēkšņi pasmaidījis labsirdīgu, atbruņojošu smaidu, viņš sacīja:

— Mani sauc par Jevgeņiju Ivanoviču.

— Par Jevgeņiju Ivanoviču? — Zvjagincevs atkārtoja un arī pasmaidīja. — Tas ir labi, — viņš piebilda pilnīgi nevietā un, lai slēptu apmulsumu, steigšus pateica: — Bet es esmu Aleksejs Nikolajevičs. Tā, iepazīsimies vēlreiz! — pārliecies pāri sēdekļa atzveltnei, Zvjagincevs paspieda roku gan Pastuhovam, gan Surovcevam, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

Tagad Zvjagincevs juta neapšaubāmas simpātijas pret Surovcevu, tāpēc ka viņš tieši laika bija atvedis bataljonu izejas pozīcijās, agrāk ticis apbalvots ar pulksteni, kurā iegravēts īpašnieka uzvārds, tāpēc ka viņš acīm redzami lepojās ar savu vietnieku politiskajā darbā un spēja no visas tiesas apvainoties, ja kāds neprata pienācīgi novērtēt vecāko politisko vadītāju, un darīja to pat tad, kad neno vērtētājs bija priekšnieks.

Pats Pastuhovs izraisīja Zvjaginceva simpātijas ne tik daudz ar savu piedalīšanos Tēlo Austrumu notikumos, cik ar neapšaubāmo iedzimto taktu, prasmi mierīgi un atklāti pateikt to, kas no cita mutes būtu skanējis kā apvainojums.

— Šķiet, drīz būsim galā, — Surovcevs pēkšņi sacīja, raudzīdamies kartē, kas bija izklāta uz kaulainiem, zēniskiem ceļgaliem. — Atlicis pāris kilometru, ne vairak.

Drīz vien mašīna apstājās. Surovcevs izkāpa pirmais un, aizskrējis ceļa otrā pusē, pacēla roku, dodams kolonnai zīmi apstāties.

— Šeit, tieši šeit, — Zvjagincevs apmierināts noteica, — tā ir Pļusa.

Viņš parādīja uz mazas upītes pusi.

Visapkārt bija pļavas un krūmāji. Kaut kur krūmos putni sāka savu agro rīta dziesmu. Tālumā bija dzirdama ratu rīboņa un zirga zviegšana. Gaiss bija svaigs un dzestrs.

— Grūti ticēt, ka . .. — Surovcevs pēkšņi ierunājās. Viņš apklusa pusteikumā, tomēr Zvjagincevs un Pastuhovs saprata, ko kapteinjs bija gribējis teikt.

«Par to nav korunāt, nav ko! ...» Zvjagincevs nodomāja, klusībā apsaukdams gan sevi, gan Surovcevu. «Tikai jāstradā, jāstrādā! ...»

— Mašīnas noslēpt krūmos! — Zvjagincevs pavēlēja, pievērsdamies Surovcevam. — Kareivjiem pusotras stundas ēšanai un atpūtai, — viņš paraudzījās pulksteni, — pēc tam sapulcēsim komandierus. Četros un trīsdesmit minūtēs sāksim strādāt. Pēc stundas ziņosiet par darbu sadales shēmu — pa rotām un vadiem. Rīkojieties! Jums, vecāko politisko vadītāj, droši vien jāparedz speciāls laiks, lai aprunātos ar politiskajiem darbiniekiem un kareivjiem? — viņš pagriezās uz Pastuhova pusi.

— Aprunāšos maltītes un atpūtas laikā, — viņš drūmi atbildēja, Zvjagincevā neskatīdamies.

Par zemi nolaidās viegla migla, un kaut kur tālumā sārtoja drīzāk uzminams nekā redzams apvārsnis.

— Kas tur ir? — Zvjagincevs jautāja, ar roku rādīdams. — Vai saule?

— Saule nekad nelec dienvidos, biedri major, — Pastuhovs rūgti sacīja. — Tā ir ugunsgrēka blāzma.

IV

Vasņecova atklātība Vaļicki bija dziji ietekmējusi. Viņam, vecam arhitektam, bezpartejiskam cilvēkam, partijas pilsētas'komitejas sekretārs bija atklāti pateicis par neveiksmēm frontē un tām briesmām, kādās var nokļūt Ļeņingrada.

Uzzinājis no Vasņecova to, ko droši vien vēl nezināja miljoniem Padomju zemes cilvēku, Vajickis — drizāk gan intuitīvi nekā apzināti — jutās līdzdalībnieks tanīs notikumos, kas pašlaik bija galvenie ne tikai ļeņingradiešu, bet visas tautas dzīvē.

Fjodors Vasiļjevičs nezināja, kas tagad viņam būtu jādara, — savā sirdī viņš vēl nebija nobriedis tādam lēmumam. Bet par lo, ka kaut kas jādara, viņam nebija šaubu.

Vajickis skaidri zināja tikai to, ka no Ļeņingradas projām nebrauks. Protams, viņš nebija saņēmis Vasņecova atjauju palikt. Tomēr tas apstāklis, ka priekšlikums brauki projām nepavisam neatspoguļoja neuzticēšanos — pretēji tam, kā Vajickis vēl nesen bija domājis, — un nebija administratīva pavēle, bez šaubām, piejava zināmu rīcības brīvību.

Tātad viņš paliks Ļeņingradā. Projām brauks tikai viņa sieva. Ar sievas mieru un varbūt pat ar dzivibu viņam nav tiesību rīkoties patvaļīgi. Vaļickis to izlēma, tā teikt, teorētiski, jo gadu desmitiem nekad nebija uz ilgāku laiku šķiries no sievas un patiesībā nemaz nespēja iedomāties, kā varēs bez viņas dzīvot.

Lai cik dīvaini tas bija, bet par dēla likteni Fjodors Va siļjevičs vairs neuztraucās. Viņš bija pārliecināts, ka Anatolijs atgriezīsies ja ne šodien, tad rīt... Vai tiešām Vaļickis sev nejautāja: «Un kas būs pēc tam?» Vai tiešām viņš nesaprata, ka no viņu nelielās ģimenes Anatolijs, jauns cilvēks iesaukuma gados, ir tas, kam pēc notikumu loģikas turpmāk draudēs vislielākās briesmas?

Protams, Vaļickis par to domāja, it īpaši tagad — pēc sarunas ar Vasņecovu. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka ikvienam cilvēkam atkarībā no viņa zināšanām, vecuma un objektīvajiem apstākļiem jāieņem dzīvē sava vieta, tieši — sava vieta, lai kā šī dzīve veidotos. Augstāk par visu cilvēkos vērtēdams godīgumu un pašcieņu, Vaļickis cieta tāpēc,''ka viņš pats — zināms, ne jau savas vainas dēļ! — vairs sen neieņem to vielu, uz kuru viņam ir ne tikai tiesības (tas nepavisam nav galvenais), bet kuru ieņemt irviņa pienākums, tieši pienākums — kā cilvēkam ar tik lielām zināšanām, spējām un pieredzi.

Fjodors Vasiļjevičs sev teica, ka ar Anatoliju ir daudz vienkāršāk. Viņš būs savā vietā, tai vietā, kur viņam jā būt. Lai gan tas bija dīvaini, bet Vaļickim ne prātā neienāca, ka šī vieta var kļūt par dēla kapu.

.. . Pēc Smolnija apmeklējuma Vaļickis divas dienas vispār negāja ārā no mājas, gaidīdams, kad atkal zvanīs no arhitektūras pārvaldes. Tomēr neviens nezvanīja. Beidzot viņš neizturēja.

Viņam gribējās vismaz redzēt, kas notiek apkārt, justies kaut vai netiešam notikumu dalībniekam.

Lēnām iedams pa saulē sakarsušo asfaltu, viņš vērīgi noskatījās visā, kas bija ap viņu, apkārtējo reālo pasauli neapzināti salīdzinādams ar to, ko bija dzirdējis no Vas ņecova.

Vaļickis gāja, raudzīdamies pretimnācēju sejās un māju logos, kuru rūtis bija krusteniski pārlīmētas ar šaurām papīra strēmelēm, un aplūkodams veikalu skatlogus, kas pilnīgi vai arī līdz pusei bija aizkrauti ar smilšu maisiem.

Pie viena tāda skatloga Fjodors Vasiļjevičs apstājās un skeptiski nopētīja maisu krāvumu. «Muļķīgi darīts,» viņš klusībā noteica, «muļķīgi un nemākulīgi. Pēc dažām dienām šis krāvums katrā ziņā sabruks.»

Fjodors Vasiļjevičs paskatījās apkārt, cerēdams ieraudzīt cilvēku, kam ir kāds sakars ar šo smilšu maisu sienu. Viņš tomēr redzēja vienigi gājējus, kas bažīgi steidzās savas gaitās.

Tad Vajickis apņēmīgi iegāja veikalā. Tur pārdeva galantērijas preces. Pie griestiem dega elektriskā spuldze, jo ara gaisma veikalā gandrīz neiespīdēja. Aiz platas, stiklotas letes stāvēja pārdevēja — jauna meiča un domīgi vēroja gaišmatainu puisi, kas rūpīgi aplūkoja brezenta mugursomu. Viņš to grozīja, plandīja un pārbaudīja plecu siksnu stiprumu.

— Ziniet ko... — Vaļickis iesāka bez jebkāda ievada,

— pasakiet tiem, kas tur uzcēluši tās idiotiskās barikādes, — viņš ar galvu pamāja uz aizkrautā skatloga pusi,

— ka pēc nedēļas tās būs sabrukušas ...

Pārdevēja izbrīnījusies raudzījās varen garajā, dīvainajā virā ar «tauriņu» parastās kaklasaites vietā — tādus cilvēkus viņa bija redzējusi tikai uz operetes teātra skatuves. Puisis nolika somu uz letes un, nekā nesaprazdams, arī paraudzījās Vaļickī.

— Šķiet, es izteicos gluži skaidri, — Vaļickis turpināja.

— Pamatu izveidot no trim maisiem un sakraut tiem virsū veselu kalnu spēj tikai idiots.

— Nelamājieties, pilsoni! ... — aizvainojuma pilnā balsi sacīja meitene aiz letes.

— Velns viņu sazin kas te notiek! — Vaļickis pārtrauca meiteni, iekarsdams aizvien vairāk. — Vai šajā ... hm ... hm . .. tirdzniecības uzņēmumā atrodama kāda atbildīga

persona?

— Kas tad ir, tēvoci? — puisis jautri iejaucās sarunā.

— Man nav tas gods būt jūsu radiniekam, jaunais cilvēk! — Valickim iezvērojās acis. — Ja jūs vispār spējat ko apjēgt, jums jāsaprot...

— Kas te notiek? — viņam aiz muguras satrauktā balsī ierunājās kāds vīrietis. — Vai jūs slikti apkalpoja?

Vaļickis pagriezās un ieraudzīja mazās, sienā gandrīz nesaskatāmās durvīs stāvam plikpauri, kas žaketi bija uzģērbis uz sporta krekliņa.

— Es iztieku bez ... sulaiņiem, un man nav vajadzīgs, lai mani apkalpo! — Vaļickis kā skaldit noskaldija. — Es tikai gribu pievērst uzmanību tam, ka šis aplamais smilšu maisu krāvums ...

— Logi ir aizkrauti saskaņā ar Ļeņingradas izpildkomitejas norādījumiem, — vīrietis iesāka, bet Valickis viņu pārtrauca:

— Smagumu spēj izturēt nevis instrukcijas, bet pamats! Dodiet rīkojumu, lai to visu pārkrauj! Pamatam jābūt platākam! Vai skaidrs? Platākam!

Viņš paraustīja plecus un, atbildi negaidījis, izgāja no veikala, aizcirzdams durvis.

Valickis turpināja ceļu, klusībā atkārtodams visādus lamu vārdus, kas bija domāti stulbeņiem un nejēgām, kuri neprot pat tik vienkāršu darbu kā tehniski pareizi sakraut smilšu maisus. Kaut kur sirds dziļumos viņš tomēr bija apmierināts ar sevi. Apmierināts neskaidri, neapzināti.

Protams, ja kāds novērotājs no malas būtu to pateicis Fjodoram Vasiljevičam, viņš būtu tikai mazliet pašķobījis plānās lūpas un atbildējis, ka tas ir tīrās blēņas, ka muļķīgo epizodi ar maisiem viņš aizmirsa, tiklīdz izgāja no veikala.

Bet tā nebūtu bijusi taisnība. Viņš, bez šaubām, bija apmierināts ar sevi un tagad vēl uzmanīgāk aplūkoja skatlogus, māju sienas un logus, piekasigi novērtēdams no smilšu maisiem, baļķiem, un dēļiem veidotos aizsargkrā vunius.

Atcerējies, ka vēl nav lasījis šīsdienas avīzes, Valickis apstājās pie stenda ar gluži jaunu «Ļeņingradskaja prav das» numuru un pāri citu galvam — priekšā jau stāvēja vairāki cilvēki — sāka lasīt pirmajā lappusē iespiesto TĀSS informatīvo ziņojumu. Besarābijas sektorā Sarkanās Armijas daļas stingri turējušās Prutas krastā. Vācu motorizētai vienībai tomēr izdevies aizlauzties līdz Minskai...

Kāds sagūstīts jefreitors Oto Sulcs aicinājis vācu kareivjus gāzt Hitlera režīmu. Vairākās Vācijas pilsētās biežāki kļuvuši sabotāžas akti ...

Valickis lasīja šis pēc nozīmīguma tik nevienādās ziņas, un ausīs viņam skanēja Vasņecova balss: «Pagaidām ienaidnieks ir stiprāks . ..»

Un rūgtā doma atkal sāka tirdīt Valicki. Kāpēc viņš nespēj atrast savu vietu, nezina, kā šajās bargajās dienas palīdzēt dzimtajai pilsētai?

Jau agrāk, ciezdams no izolētības, kurā, viņaprāt, nebija nokļuvis savas vainas dēl, Valickis bija centies sevi pārliecināt, ka viņš gan vientulīgi, tomēr, saglabādams cieņu, g°di£i dara savu darbu. Bet tagad viss bija kļuvis citādi. Tagad viņam nebija tiesību stāvēt malā. Vecās pārestības apslapēja, aizvirzīja otra plānā, nobīdīja ēnā apziņa, ka truls, tumšs un nežēlīgs spēks apdraud visu to, kas viņam ir visdārgākais.

Dedzīgā vēlēšanās piedalīties draudīgajos notikumos Vaļicka apziņā savijās kopā ar patmīlīgu cenšanos parādīt, ko viņš spēj, — parādīt tiem, kuri viņu nebija pienācīgi novērtējuši.

Atteikdamies pamest Ļeņingradu, Vaļickis jau bija spēris pirmo soli šai virzienā.

Bet kādam jābūt otram solim? ...

Fjodors Vasiļjevičs steidzigi atgāja nost no laikraksta vitrīnas. Viņam pēkšņi šķita, ka apkārtējie cilvēki var izdzirdēt domas, kas tik negaidot bija viņam ienākušas prātā.

Nē, šīs domas tomēr nebija pēkšņas. Kopš tā mirkļa, kad Vaļickim kategoriski lika atstat pilsētu, nē, vēl agrāk, pēc sarunas ar Osmiņinu, kad tas bija kratījies vaļā no sava veca drauga, sacīdams, ka ir aizņemts, ļoti aizņemts, Va Jickim aizvien vairāk mācās virsū doma, ka viņa dzīvei nav nekādas jēgas.

Viņš gainīja projām šo domu, bet tā atgriezās atkal un atkal. Viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka tas pāries, ka arī tagad viņš spēs palikt sev uzticīgs, tomēr jau saprata, cik naivas un pat nožēlojamas ir viņa pretenzijas salīdzinājuma ar draudīgajiem notikumiem, kas vēršas plašumā.

Labi, viņš nosargās savas tiesības palikt Ļeņingradā. Bet kādēļ? Ko viņš darīs, ja neatstās pilsētu? Par armiju viņam nav ko domāt: no karaklausībai pakļauto sarakstiem viņš izsvītrots jau pirms daudziem gadiem un pat neatceras, kur palikusi karaklausības apliecība . ..

Ko tad viņš darīs? Joprojām sniegs konsultācijas arhitektūrā? Bet kam tagad nāks prātā nodarboties ar celtniecību? Par to nav laika domāt.

«Nu labi,» Vaļickis turpināja dialogu pats ar sevi, «galu galā es neesmu viens. Pilsētā ir tūkstošiem, pat desmitiem tūkstošu cilvēku manā vecumā. Nevar taču būt, ka viņi visi aizbraukuši. Vasņecovs sacīja, ka evakuē tos, kas ir sevišķi vērtīgi. Bet ko tad pārējie? . . .»

Tas, ka viņa «sevišķā vērtība» tagad atzīta oficiāli, tomēr glaimoja Vaļickim. Viņš pūlējās kavēties tieši pie šis domas, bet tas bija veltīgi. Nekādi neizdevās uzpūst šo tik tikko gruzdošo uguntiņu, kas mazdrusciņ sildīja viņa sirdi. Vaļickis saprata, ka nomierināsies tikai tad, kad būs atradis savu vietu, kad būs pieradījis, ka spēj ne tikai prātot, bet arī rīkoties, pierādījis tiem, kuri visus šos gadus bija viņu niecinājuši, — Rosļakovam, tam pašam Vas ņecovam un ne tikai viņiem vien, bet arī tiem, kas biia pārliecināti, ka viņš, Vaļickis, var būt tikai tāds, kāds bijis līdz šim, — tātad Osmiņinam un galu galā arī savam dēlam.

Nelielā skvēriņā pie mājas cilvēki raka patvertni. Kādi divdesmit vīrieši un sievietes — gan jauni, gan veci — jau līdz krūtīm stāvēja tranšejā, ar lāpstām sparīgi raka zemi un meta to spaiņos, kas pēc tam tika padoti no rokas rokā. Zemi izbēra turpat netālu, bet tukšie spaiņi atkal gāja no rokas rokā un pazuda tranšejā.

Vaļickis apstājās, kādu bridi vērīgi aplūkoja tranšeju un tad pēkšņi iesaucās:

— Beidziet!

Darbā nogrimušie cilvēki vēl nebija pamanījuši Va ļicki, bet tagad, izdzirduši viņa pēkšņo, skarbo uzbļā vienu, pārtrauca darbu un kā pēc komandas pacēla galvu. Sākumā viņu sejās atspoguļojās neizpratne, pēc tam parādījās smaids.

Vaļickis tiešām izskatījās komisks starp šiem puskailajiem cilvēkiem — viņu žaketes, jakas un virskrekli bija turpat netālu samesti kaudzē.

Kāds no tiem, kas stāvēja ķēdē, — pavecs virs īsam kājām un spalvainām krūtīm labsirdīgi jautāja:

— Kas tad ir, pilsoni?

Vaļickis nevarēja ciest, ka viņu sauc par pilsoni. Pēc viņa domām, šis vārds piederējās tikai rindām, namu pārvaldēm un milicijai un ar to drīkstēja uzrunāt vienīgi mietpilsoni. Izdzirdis vardu «pilsonis», viņš katrreiz atcerējās Zoščenko personāžus.

— Kas jums atļāva te rakt šo... bedri?! — viņš dusmīgi noprasīja.

Smaids pazuda no cilvēku sejām. Tagad viņi skatījās uz Vaļicki naidīgi un aizdomīgi.

— Te nedrīkst rakt! — Vaļickis turpināja, acīm redzot, nepamanīdams, kādu iespaidu atstāj viņa izskats un vārdi. — Kas jums to atļāva? — viņš noprasīja vēl skaļāk.

Cilvēki, kas staveja tranšejas mala, nolika zemē spaiņus un lēnām tuvojās Vaļickim.

— Bet kas jūs tāds esat? — jautāja vīrietis ar spalvainajām krūtim un noskatīja Vaļicki no galvas līdz kājām — no sirmajiem matiem, kas veidoja tādu kā nimbu, iidz rūpīgi nospodrinātajām kurpēm.

— Tā nav jūsu darīšana! — Vaļickis atbildēja. — Nav svarīgi, kas es esmu, svarīgi ir tas, ka jūsu darbs nav nekas cits kā ... kaitniecība!

Tagad Vaļickim visapkārt cieši sastājās uzbudināti, sasvīduši cilvēki.

— Kas ir tie kaitnieki — vai mēs? — spalvainais jautāja, dusmās elsdams. Acīm redzot, viņš tur bija vecākais. — Rādi šurp savus dokumentus! — viņš uzkliedza un pastiepa roku.

Sis «tu» Va|ickim jau bija par daudz.

— Lūdzu, iztieciet bez «tu»! — viņš iespiedzās. — Es ...

— Vasilij, aizskrien nu pēc miliča! — spalvainais pavēlēja, pievērsdamies puisim, kas bija ģērbies matroža kreklā un bikses uzlocījis lidz ce|iem.

Izrādījās, ka milicis ir turpat blakus. Vaļicka acu priekšā viņš pēkšņi tikpat kā no zemes izauga, apskatīja to un jautāja:

— Kas par lielu?

Cilvēki cits caur citu sāka milicim skaidrot, kas nolicis, viņš tos noklausījās un tad, pievērsdamies Vaļickim, bargi sacija:

— Dokumentus!

Apzinādamies, ka nokļuvis muļķīgā, nepatīkama stāvokli, un atcerējies, ka, tāpat kā allaž, nekādu dokumentu viņam nav klāt, Vaļickis apjucis teica:

— Kāds tam sakars ar dokumentiem?! Tas taču ir muļķīgi...

— Tad nāciet līdzi! — milicis sacīja vēl bargāk un grasījās Vaļicki stingri saņemt aiz pleca. Tas atkāpas atpakaļ, kā sitienu dabūjis, un iesaucās:

— Jums, jums nav tādu tiesību! Es esmu arhitekts Vaļickis! ... Es ... es biju Smoļnijā! Mani pieņēma biedrs * Vasņecovs! ...

Milicis nolaida roku, neizpratnē paraustīja plecus un nedroši noteica:

— Vai jūs beidzot nevarētu paskaidrot, kas te notiek?

— Protams, protams, — Vaļickis steidzīgi ierunājas, jau apjēgdams, ka izturas muļķīgi, un gribēdams kļūdu labot, — es tūlit paskaidrošu! Saprotiet: tik dziļa tranšeja ap

draudēs šo māju. — Viņš pastiepa roku uz blakus esosas ēkas pusi. — Var taču sabojāt pamatus! To jums apstiprinās katrs tehniķis, katrs students! Pēc kāda laika pamati neizbēgami nosēdīsies, māja sāks plaisāt, un tā var arī sabrukt.

Pats nemaz nemanīdams, Vaļickis bija saņēmis miliča plecu siksnu un aizvien spēcīgāk vilka viņu uz majas pusi.

Beidzot milicis siksnu saudzīgi atbrīvoja no Vaļicka ciešā tvēriena un jautāja spalvainajam:

— Kas jums deva norādījumu te rakt?

— Ka tā — kas deva? — spalvainais aizvainots ierunājas. — Ir taču tāds lēmums, ka jārok patvertnes! Mēs šo uzdevumu saņēmām no pārvaldnieka .. . Visi, kas bija brīvi no darba . ..

— No kuras mājas jūs esat? — milicis jautāja.

— No sitās pašas, kas te stāv, — cilvēki sāka klaigāt, radīdami uz māju, par kuru nupat bija runājis Va|ickis.

— Paskat tik! — Fjodors Vasijjevičs iesaucās pat priecīgi, kā uzvarētājs. — Viņi rokas paši zem savas mājas! Dievs vien zina kas te notiek!

Cilvēki apjukuši klusēja.

— Labi, — spalvainais beidzot sparīgi noteica, — pārtraukt rakšanu, ja nu tā ir iznācis! Es tūlīt iešu uz rajona izpildkomiteju aprunāties.

— Nu, protams, protams, — Vajickis viņam piekrita, juzdams atvieglinājumu un pat prieku, — tur taču ir gan tehniķi, gan arhitekts! ...

— Skaidrs, — spalvainais sacija un piegāja pie samesto apģērbu kaudzes.

— Paldies par padomu, — viņš iedams piebilda, — tomēr saukt mūs par kaitniekiem gan nebija vietā. Turklāt — tāda laika ...

— Piedodiet! — Vajickim negribot paspruka. — Speciālistam tas ir tik acīm redzami. ..

— Protams, — spalvainais miermīlīgi teica, vilkdams kreklu uz sava īsā, platā auguma, — tikai mūsu vidū nav neviena celtnieka. Ir atslēdznieki, ir grāmatvedis, redz, tur ir arī virpotājs, — viņš pamāja uz puisi, ko bija sūtījis pēc miliča, — bet celtnieku gan nav. Nu labi!

Viņš izpurināja putekļus no žaketes un uzvilka mugura.

— Jautājums ir noskaidrots, biedri arhitekt, varat turpināt ce[u, — milicis stingri teica, tikko apvaldīdams smaidu, un pielika roku pie cepures naga. — Bet dokumenti gan jānēsā līdzi, — viņš piemetināja. — Tagad ir tāds laiks . ..

Vaļickis devās tālāk. «Mans dievs,» viņš nodomāja, «cik muļķīgi, cik aplam es izturos! Iznāk tāda kā traģikomēdija .. . Esmu pilnīgi atradinājies runāt ar cilvēkiem ...»

Lai kā Vaļickis pulējās sevi pārliecināt, ka neērtības sajūtai un pat kaunam, kas viņu mocīja, vienīgais cēlonis ir nupat notikušais starpgadījums, tomēr izskaidrojums bija meklējams galvenajā, kas tagad nodarbināja Fjodora Va siļjeviča domas, — nākotnes neskaidrībā, neprasmē atrisināt jautājumu, ko viņam darīt turpmāk.

Tagad Vaļickis gāja pa Ņevas prospektu. Viņš redzēja, kā rok grāvjus apstādījumos pie Puškina teātra, un viņam šķita, ka ikviens cilvēks, ko viņš sastop ceļā, ir jau atradis savu vietu, jau zina, kā dzīvot un ko darīt. Vienīgi viņš nezina.

Pēkšņi viņš ieraudzīja lielu paziņojumu: PIERAKSTĪŠANĀS BRĪVPRĀTĪGO BATALJONĀ

Paziņojums bija pielīmēts pie varenas, senlaicīgas ēkas granīta sienas.

«Cik vienkārši ir jaunajiem!» Vaļickis rūgti nodomāja. Un piepeši viņam neizturami iegribējās palūkoties uz tiem, kas pierakstās šai bataljonā. Viņš pats nezināja, kāpēc tā.

Juzdams reizē rūgtumu un ziņkāri, Fjodors Vasiļjevičs iegāja plašā priekštelpā un sāka lēnām kāpt augšā pa marmora kāpnēm. Pirmajā kāpņu laukumiņā viņš ieraudzīja vēl vienu pie sienas pielīmētu paziņojumu — rakstāmpapīra loksni, uz kuras ar tušu bija uzvilkts:

BRĪVPRĀTĪGO PIERAKSTĪŠANĀS GAITENĪ PA LABI!

Plata bulta norādīja virzienu.

Vaļickis iegāja garā gaitenī, ko vāji apgaismoja elek tiība. Tā galā drūzmējās cilvēki. Viņam gribējās pieiet tuvāk, viņš jau paspēra dažus soļus uz šo cilvēku pusi, bet pēkšņi nodomāja, ka arī tie raudzīsies viņa kā muzeja eksponātā. Viņš pagriezās atpakaļ un cauri kāpņu telpai devās uz pretējo gaiteni. Tur neviena nebija.

Vaļickis pagriezās ar seju pret sienu un, skatīdamies apķert, baidīdamies, vai tikai kāds neredz, ko viņš tur dara, zagšus steidzīgi norāva «tauriņu» un iebāza kabatā. Pēc tam tikpat steidzīgi noģērba žaketi, novilka vesti, savīstīja to kamolā, atkal uzģērba žaketi un atpogāja krekla apkakli. Savīstīto vesti viņš mēģināja iebāzt žaketes kabatā, bet tā nelīda iekšā. Tad Vajickis vīstokli iespieda padusē, atkal slepus palūkojās apkārt un platiem soliem devās atpakaļ — uz turieni, kur bija cilvēki.

Rinda stāvēja pie neliela galda, aiz kura sēdēja pavecs karavīrs ar diviem taisnstūrīšiem uz zīmotnēm. Sev par izbrīnu, Vaļickis ievēroja, ka — pretēji viņa paredzējumam — rindā stāvētāji nepavisam nav jauni cilvēki, drīzāk gan padzīvojuši.

Vaļickis piegāja klāt. Tai mirkli pamazs čičunčā žaketē ģērbies virietis, kas stāvēja pret viņu ar muguru, pagriezās un teica:

— Es būšu jums priekšā, biedri. Drīz vien atgriezīšos. Ja gribat kaut kur aiziet, pasakiet tam, kas nostāsies aiz jums .. .

Vaļickis paguva ievērot grumbainu seju un mazas, sirmas ūsas. Nākamajā mirklī viņš redzēja jau svešā vīra muguru — tas steidzīgi devās pa gaiteni uz izeju.

Vaļickis gribēja iesaukties, ka tūlīt ies projām, ka vispār iegriezies nejauši, bet cilvēks ar čičunčā žaketi bija jau gabalā, turklāt Fjodors Vasiļjevičs nevēlējās sev pievērst rindas uzmanību. Viņš pamīņājās, lāgā nezinādams, ko darit, un sāka gaidīt, vai kāds nenostāsies aiz viņa. Tad viņš varēs pienācējam pateikt, ka vīrs ar čičunčā žaketi atgriezīsies, bet pats mierīgi iet projām. Kā par spīti, neviens nenāca.

Vajickis sāka raudzīties uz priekšā stāvošā cilvēka šauro muguru, un tas, droši vien sajutis viņa skatienu, pagriezās, pabīdīja brilles uz deguna, aplūkoja Vaļicki no galvas līdz papēžiem un pēkšņi vaicāja:

— Kāda specialitāte ir jums?

Vaļickis jau gribēja teikt ierasto: «Arhitekts,» — tomēr pēdējā mirklī pārdomāja un atbildēja: «Būvinženieris,» — kas ari nebija tēlu no patiesības.

Tas bija teikts tik skaļi, ka priekšā stāvošie pagriezās uz viņa pusi.

— Jums droši vien ir arī militāra specialitāte? — atkal iejautā jās briļļainais.

— Hm ... protams, — Vaļickis atbildēja. Viņš neapzināti

vēlējas paildzināt ilūziju par kopību ar šiem cilvēkiem, pai ierašanos šai vieta tāpēc, lai piepildītu to pašu nodomu, ko grib piepildīt viņi.

— Bet es esmu rēķinvedis, — briļļainais sacīja. — Kā jūs domājat, vai mani pierakstīs?

Es taču jums jau skaidroju, tēvocīt, — sarunā iejau cas jauns cilvēks, — brīvprātīgajos ieraksta, neprasot specialitāti. Te itin vienkārši vajadzīgi cilvēki. Protams, militārā profesija par labu vien nāk. Es, piemēram, aktīvajā karadienestā biju vada komandieris.

Vaļickis palūkojās runātājā. Tas bija gadus divdesmit piecus vecs puisis — garš, kalsns, ar iekritušām krūtīm.

— Atjaujiet jautāt: kāpēc jūs tagad neesat iesaukts? — Vaļiciks vaicāja, atcerēdamies Anatoliju.

Viņam šķita, ka puisis apjūk.

Negribu gaidīt! — tas atbildēja skarbi, gandrīz vai izaicinoši.

Grib pirmais ieiet Berlīnē! — sarunā iejaucās vēl viens rindā stāvētājs — plikpauris vidējos gados; rokā viņam bija mazs čemodāniņš.

— Spriežot pēc ziņojumiem, līdz Berlīnei vēl tālu! — Vajickim negribot izspruka, un jau pēc mirkļa viņš juta, ka starp viņu un pārējiem radusies neredzama siena. Viņam gribējās tūlīt izsist tajā caurumu, salauzt to. Viņš nedroši sacīja:

— Starp citu, mūsu karaspēks sektorā no Peremišļas līdz Melnajai jūrai stingri nosargā robežu ...

Vairāk ari nevajadzēja, lai ar viņu samierinātos cilvēki, kas ar visu būtni alka pēc uzmundrinošām ziņām.

— Acīm redzot, tur mums ir stiprāki nocietinājumi, — teica briļļainais.

— Nocietinājumi nav galvenais, — iebilda puisis ar iekritušajam krūtīm. — Mannerheima liniju uzskatīja par nepieejamu, tomēr to pārrāva. Galvenais ir cilvēki...

— Ta nu gan nerunājiet, — rēķinvedis nepadevās, balsi ' paceldams. — Ta ir visiem zināma patiesība, ka fortifikācijai, — šo vardu viņš izrunāja ļoti skaidri un uzsvērti, — ir liela nozīme mūsdienu karā. Jums, — viņš pievērsās Vaļickim, — kā būvinženierim vajadzētu zināt...

— Kurš te ir būvinženieris? — pēkšņi atskanēja skaļa baiss, kas pārspēja visas citas.

Pagāja daži mirkļi, un cilvēki pašķīrās, izveidodami platu eju, kuras galā atradās galds, bet pār galdu bija

pārliecies no krēsla mazliet pacēlies karavīrs ar diviem taisnstūrīšiem uz zīmotnēm.

— Kurš no jums ir būvinženieris? — viņš vēlreiz uzstājīgi jautāja.

— Te, te ir šis biedrs! — kāds ierunājās blakus Vaļic kim.

— Lūdzu, nāciet šurp! — majors prasīgi noteica, tagad pievērsdamies tieši Vaļickim.

Apjukušais Fjodors Vasiļjevičs nedrošiem soļiem gāja pie galda.

— Jūs esat inženieris, biedri? — majors vaicāja.

— Patiesību sakot, esmu arhitekts ... — Vaļickis iesāka.

— Celtniecības lietās jūs taču kaut ko saprotat? — majors viņu pārtrauca.

Tādu analfabētismu Vaļickis nespēja paciest.

— Ja jums būtu zināms, ka jebkurš arhitekts, kas kaut ko sajēdz... — viņš iesāka, bet majors viņu pārtrauca arī šoreiz, teikdams:

— Skaidrs. Kur jūs strādājat?

— Arhitektūras pārvaldē.

— Cik jums gadu?

Vaļickis juta, kā pietvīkst seja.

— Piecdesmit seši, — viņš nedroši atbildēja, būdams pārliecināts, ka viņa meli tūlit nāks gaismā.

— Labi, — majors sacīja, nemaz nebrīnīdamies,

— lūdzu, dodiet pasi!

Vaļickis stāvēja, no kauna un apjukuma gribēdams vai zemē ielīst. Ko, ko lai saka šim karavīram? Ka viņš nemaz nebija gatavojies kaut kur pierakstīties? Ka ienācis tikai gadījuma pēc, aiz ziņkārības? Ka viņam ir nevis piecdesmit seši, bet gan sešdesmit pieci?

— Es . .. — es neesmu pasi paņēmis lidzi, — Vaļickis nošļupstēja.

— Kā tad tā? — majors pārmetoši pašūpoja galvu.

— Nakat pierakstīties brīvprātīgajos un neņemat līdzi dokumentus? Kur jūs dzīvojat? Jūsu uzvārds, adrese? ...

Joprojām nespēdams sakārtot domas, Vaļickis pazemīgi atbildēja uz majora jautājumiem un redzēja, kā tas platā, ailēs sadalītā papīra lapā ieraksta viņa uzvārdu un adresi.

— Pagaidām tas ir viss, — majors teica, uzmanīgi nolikdams spalvaskātu blakus tintnīcai. — Esmu jūs pierakstījis tikai nosacīti. Kad būsiet saņēmis mūsu paziņojumu, ierodieties ar pasi un karaklausības apliecību! — Viņš brīdi klusēja, tad, gurdi pasmaidīdams, sacīja: — Paldies. Celtnieki bus loti vajadzīgi. Nākamais! — viņš skali nosaucās.

Gluži ka apstulbis, savīstīto vesti joprojām drudžaini spiezdams paduse, Vaļickis lēnām kāpa lejā pa platajām marmora kāpnēm, nekā nedzirdēdams un nekā ap sevi neredzēdams.

«Kāda muļķība, kāda manis necienīga komēdija!» viņš domāja. «Ta taču ir bezjēdzība, murgs! Kad uzzinās, cik gadu man ir patiesībā ...»

Viņš rāja sevi par to, ka tā izrīkojies, ka apmānījis cilvēku, kas aizņemts svarīgā, nopietnā darbā, jutās kā skolnieks, kas bērnišķīgā muļķībā samelojies skolotājam.

Majas iedams, Vaļickis nosprieda, ka pavēste jāsaņem viņam pašam. Bet kā to izdarīt? Viņš taču nekad negāja pie durvīm, kad kāds zvanīja. Tās parasti atvēra mājkalpotāja, dažreiz sieva vai Anatolijs, ja viņš bija mājās. Kas notiks, ja šī pavēste nokļūs viņu rokās? Muļķīgi, smieklīgi. Sieva nobīsies ...

Fjodors Vasiļjevičs iztēlojās, kā tas būs, ka tuvākajās dienās viņam vajadzēs ieklausīties katrā zvanīšanā, katrā troksnī aiz durvīm un skriet uz priekšnamu kā puikam, kā ģimnāzistam, kas gaida mīlestības vēstuli.

«Malbruks dodas karā! .. .» viņš nodomāja ar rūgtu ironiju.

Vaļickis jau bija pie durvīm, kad atcerējās savu ērmoto izskatu: atpogāts krekls, savīstīta veste iežmiegta padusē. Iegājis priekšnamā, viņš apskatījās apkārt un steidzigi novilka žaketi ...

v

Kara otrās nedēļas sākumā tiklab Virspavēlniecībai Maskavā, kā arī Ziemeļu frontes pavēlniecībai un partijas vadošajiem darbiniekiem Smoļ nija kļuva skaidrs, kādi ir vāciešu tuvākie nodomi Ļeņin gradas virzienā. Šos nodomus izprast palīdzēja intensīva izlūkošana un kara gūstekņu iztaujašana, tomēr pirmām kārtam — pašu vāciešu rīcība: forsējuši Daugavu, viņi virzījās uz ziemeļiem tagad jau divās skaidri iezīmētās grupās, no kurām viena — spēcīgākā tiecas uz Pleskavu, bet otra — uz Tallinu.

Tomēr izprast vāciešu nodomus vēl nepavisam nenozīmēja paredzēt, kāda būs viņu konkrētā rīcība. Izvērsdams uzbrukumu, ienaidnieks varēja dot triecienu Lugai, kas atradās aizsardzības līnijas centrā, vai Kingisepai šīs linijas rietumu malā, kā arī mēģināt aizsardzības līniju pārraut tās austrumu daļā — Novgorodas rajona. Beidzot, nebija arī izslēgts, ka Ļeņingradas ieņemšana vācieši galveno uzdevumu uzticējuši tām vācu un somu karaspēka daļām, kas koncentrētas pie ziemeļu robežas; jo vairāk tas bija iespējams tāpēc, ka Mannerheims, kas labi atcerojas neseno mācību, kuru Sarkanā Armija bija viņam devusi Karēlijas zemes šaurumā, un pirmās četras dienas pec vāciešu ielaušanās Padomju Savienība bailīgi nogaidīja notikumu tālāko norisi, tagad bija nolēmis, ka situsi arī viņa stunda: 26. jūnijā Somija pieteica Padomju Savienībai karu. Vēl pēc trim dienām četrpadsmitas armijas pavēlnieks, kas sargāja Padomju Savienības ziemeļu robežu, ziņoja Smoļņijam, ka pēc vairākiem uzlidojumiem un spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns ienaidnieks trijos no rīta pārgājis uzbrukumā Murmanskas virzienā.

Lielākā daļa Ļeņingradas uzņēmumu jau ražoja produkciju kara vajadzībām. Piecās rūpnīcās izgatavoja lielgabalus, vienpadsmit — mīnmetējus.

Rūpnīcas, fabrikas, darbnīcas un amatnieku arteļi, kas līdz tam bija devuši visīstāko miera laika produkciju — sākot ar turbīnām un darbgaldiem un beidzot ar prīmusiem un bērnu rotaļlietām, dažās dienās iemācījās remontēt tanku un lidmašīnu motorus, taisīt šāviņu, mīnu un aviācijas bumbu korpusus, ugunsmetējus un armijas radiostacijas.

Jūnija beigās Lugas aizsardzības līnijas priekšlaukā pie Pļusas upes strādāja tikai inženieru un sapieru daļas, bet jau jūlija pirmajās dienās pēc Smoļnija aicinājuma aizsardzības līnijas būvdarbos ieradās desmitiem tūkstošu civiliedzīvotāju no Ļeņingradas, Lugas un citām tuvējām pilsētām un ciemiem.

Tomēr nesnauda ari ienaidnieks.

Piektajā jūlijā vācieši ieņēma Ostrovu, kas atrodas trīssimt kilometru uz dienvidrietumiem no Ļeņingradas. Kaujas vēl nebijusī divīzija, ko Galvenā mītne bija atsūtījusi no valsts iekšienes, cerības neattaisnoja: pašā jūlija sākumā, tiklīdz šī divīzija bija ieradusies Ostrovas rajonā un izkravājusies no vilciena, tai tūlīt niknā triecienā likās virsū vācu aviācija un tanki, un divīzija atkāpās, pat nepaguvusi ieņemt paredzētās pozīcijas.

Ļeņingradai draudošās briesmas iezīmējās vēl skaidrāk. Uz Lugas krastiem devās jauni desmiti tūkstoši ļeņingradiešu. Tagad aizsardzības līnijas būvdarbos strādāja vairāk nekā divsimt tūkstoši cilvēku — raka tranšejas un prettanku grāvjus, būvēja dotus un dzotus, gāza mežos kokus uz ceļiem un ierīkoja prettanku aizsprostus, tomēr vilcieni un automašīnas katru dienu veda cilvēkus vēl un vēl — vecus un jaunus, vīriešus un sievietes, visus, kas spēja turēt rokās lauzni, cērti un lāpstu.

Un tomēr līdz būvdarbu pabeigšanai bija tālu.

Nakamajā diena pēc tam, kad vācieši bija ieņēmuši Ostrovu, divīzija, kas nebija spējusi pilsētu nosargāt, kopā ar ostroviešu organizētu iznīcinātāju bataljonu un pilsētas partijas aktīva vienībām mēģināja Ostrovu atgūt. Tomēr veltīgi. Vācieši bija ievērojami pārāki par mūsu karaspēka daļām gan skaita, gan apbruņojuma ziņā. Neko nespēja grozīt ari padomju karavīru vīrišķība un viiiu gatavība cīnīties līdz pēdējai asins lāsei. Vāciešu tanku vienības lauzās uz priekšu.

Atsevišķām mūsu karaspēka apakšvienībām gan izdevās te vienā, te otrā vietā aizkavēt straujo ienaidnieka virzīšanos uz priekšu, tomēr viņu apturēt tās nespeja.

Pēc pēdējiem Galvenās mītnes norādījumiem tuvākajās Ļeņingradas pieejās tika izveidota vēl viena aizsardzības josla. Uzņemdamās ļoti lielu risku, frontes Kara padome no ziemeļiem — no Petrozavodskas rajona un Karēlijas zemes šauruma pārsvieda uz Lugas rajonu divas strēlnieku un divas tanku divīzijas.

Tomē» stāvoklis tur joprojām bija draudīgs, jo vācu karaspēks tagad lauzās tieši uz turieni — uz Lugu.

Luga! Tajas dienas šis vārds simtiem reižu tika atkārtots Smoļnijā, kur tagad atradās ne tikai partijas apgabala komiteja un pilsētas komiteja, bet arī Kara padome, un Uricka laukumā, veclaicigajā pusloka ēkā, kur mita frontes šlābs.

Lugas krastā, muguras neatliekdami, tagad jau strādāja pusmiljons ļeņingradiešu. Vācu lidmašīnas meta uz viņiem bumbas dienu un nakti. Cilvēki paslēpās turpat — tikko izraktajās tranšejās un ierakumos un, tiklīdz apklusa lidmašīnu rūkoņa, atkal ņēma rokās laužņus un lāpstas.

Viņi jau zināja, cik liels ir tautas posts, zināja, ka zem vācu naglotā papēža vaid Baltkrievija, Lietuva un Latvija, daļa Ukrainas un Moldāvijas. Viņi zināja, ka fronte tagad atrodas pie Zitomiras, Proskurovas, PodoļskasMogiļevas, pie Prutas un Donavas, kuru ūdeņus sārto cilvēku asinis. Viņi paši savām acīm redzēja, ka atkāpjas Sarkanā Armija: pa mīnu laukos atstātajām ejām dienu un nakti no dienvidrietumiem uz ziemeļiem gāja Ziemeļrietumu frontes karaspēka daļas.

Cilvēki centās neredzēt, neievērot tos, kas atkāpās. Uzmetuši viņiem rūgtuma un nosodījuma pilnu skatienu, nocietinājumu būvētāji tūlīt nolieca galvu un vēl niknāk trieca zemē lāpstas, cērtes un laužņus.

Ienaidnieks meta bumbas, plosījās negaiss un šļāca lietus gāzes, bet viņi strādāja pa divdesmit stundām diennaktī. Tikai pabeigt darbu, pirms ieradīsies ienaidnieks! Neļaut tam pieiet pie ķeņingradas sliekšņa! Par to vien tagad domāja, to vien gribēja, tam veltīja visu savu dzīvi cilvēki kuri vēl pirms nepilnām divām nedēļām bija mierīgi strādājuši dzimtajā pilsētā un no kuriem tagad daudzējādā ziņā bija atkarīgs Ļeņingradas liktenis.

Majora Zvjaginceva rīcībā nodotais bataljons jūlija sākumā savu uzdevumu bija izpildījis. Trīsdesmit kilometru plata un piecpadsmit kilometru dziļa josla bija kļuvusi par milzīgiem slazdiem, kas izlikti ienaidnieka karaspēkam. Sīs joslas kreisajā flangā zemē bija paslēpti smagie fugasi, ko jebkurā mirklī varēja uzspridzināt pa radio. Tikai šaura, apmēram kilometru plata eja pagaidām bija palikusi nemīnēta, lai būtu kur iet tām padomju karaspēka daļām, kas atkāpās no dienvidiem un dienvidrietumiem, un civiliedzīvotājiem, kuri glābās no vāciešiem. Visā pārējā platībā bija biezi izliktas mīnas, braucamie ceļi bija sabojāti vai arī uz tiem bija sagāzti koki, un daudzas jo daudzas mīnas apdraudēja ikvienu ienaidnieka tanku vai automašīnu, kas mēģinātu šķērsli apbraukt.

Toreiz, kad bataljons ieradās Strugikrasnijes rajonā, tā aizmugurē valdīja klusums. Tagad tur strādāja daudzi tūkstoši nocietinājumu būvētāju. Tukšums un klusums toreiz bija arī bataljona flangos. Tagad visā Lugas upes garumā — no Somu jūras līča gandrīz līdz līmeņa ezeram — kūsāt kūsāja darbs: tur citas sapieru un inženieru karaspēka daļas savos sektoros darīja to pašu, ko Zvja ginceva bataljons.

Jūlija pirmās nedēļas beigās karaspēka daļas, kuras Ziemeļu frontes kara padome bija koncentrējusi Lugas līnijas centrālajā sektorā, jau atradās ne tikai aizsardzības buvju, bet arī biezi minēta priekšlauka aizsegā.

Zvjagincevs bija izpildījis arī uzdevuma otru daļu. Kopā ar Pastuhovu, bataljona komandiera vietnieku politiskajā darbā, un ar vairākiem komunistiem no kareivju vidus viņš Lugas apkaimē kartē norādītajās vietās bija paslēpis sprāgstvielu krājumus — tādam gadījumam, ja tur būs jādarbojas partizāniem ...

Visu ceļu no meža atpakaļ uz bataljona štābu Zvjagincevs un Pastuhovs brauca klusēdami.

Pavadījis Zvjagincevu līdz teltij, Pastuhovs sacīja:

— Nu tad tā, biedri major, acīm redzot, jūs tagad rakstīsiet ziņojumu, bet es iešu pie kareivjiem.

— Pagaidi, Pastuhov! — Zvjagincevs drūmi ierunājās.

— Gan pagūšu uzrakstīt. Ienāc pie manis!

Teltī bija tumšs.

Zvjagincevs piegāja pie galda, kam bija viena pati zemē iedzīta kāja, iededzināja «sikspārni» un apsēdās ar pelēku armijas segu pārklātā gultā.

— Sēdies! — viņš sacīja, pamādams uz ķeblīša pusi, un, kad vecākais politiskais vadītājs to bija izdarījis, jautāja:

— Par ko tu domā?

Pastuhovs paplātīja rokas un teica:

— Jānomazgājas. Jāiztīra drēbes. Jāparunā ar kareivjiem.

— Neticu, — Zvjagincevs skumji pašūpoja galvu, — ka tu domā par to, biedri Pastuhov ...

Šo maza auguma cilvēku ar lielo galvu Zvjagincevs pazina tikai drusku ilgāk nekā nedeļu, tomēr viņam šķita, ka no tās dienas, kad viņi satikās pie Sredņaja Rogatkas, jau pagājuši gari mēneši.

— Neticu, vecākais politiskais vadītāj, pašreiz tev galvā ir citas domas, — Zvjagincevs neatlaidās.

— Kādas tad? — Pastuhovs pavīpsnāja. — Uzdevums izpildīts, laiks vēl agrs, var pāris stundu atpūsties.

— Un tas ir viss? Par to tu nedomā, ko nozīmē pavēle paslēpt mežā sprāgstvielu krājumus ne tikai mūsu nocietinājumu priekšā, bet arī aiz muguras?

— Ko tur teikt — domāju ari par to, — Pastuhovs mierīgi atbildēja. — Tikai, manuprāt, karā jāparedz jebkura varbūtība. Jāparedz! — viņš atkārtoja lēnām, pa balsieniem un piebilda: — Ja mēs nebūsim paredzējuši jebkuru, arī visbriesmīgāko varbūtību, mums to nepiedos. Ne tauta, ne partija. Turklāt... ir tādi darbi, kuri jādara, bet par kuriem nav daudz jārunā ...

«Cik vienkārši viņam tas iznāk,» Zvjagincevs rūgti nodomāja, «par to drīkst runāt, par to — nevajag, viņam viss skaidrs ... Arī tagad . .. Būtībā viņam, protams, taisnība. Karā jāparedz viss — tā ir aksioma .. . Bet ir taču arī realitāte, kas grūti ietverama vārdos, ir rūgtums un ciešanas, ko nav iespējams izteikt gatavās formulās ...»

Zvjagincevam nebija iemesla būt neapmierinātam ar Pastuhovu, kas strādāja kopā ar kareivjiem, rokas nenolaizdams, turklāt allaž ķērās pie visgrūtākā fiziskā darba.

Reiz Zvjagincevs gan gribēja viņam aizrādīt, ka bataljona komandiera vietniekam nav jākļūst par ierindas kareivi, bet tūlīt saprata: tāds aizrādījums būtu netaisns, jo Pastuhovs jebkuru pārtraukumu darbā izmantoja, lai izpildītu savus tiešos pienākumus. Tomēr Zvjagincevu kaitināja Pastuhova spēja arī ļoti sarežģītas problēmas padarīt par vienkāršu, pat elementāru patiesību.

«Tas nu ir par daudz,» viņš klusībā sašuta, «mēs tikko ka esam paslēpuši sprāgstvielas kādus simt piecdesmit kilometrus no Ļeņingradas, paslēpuši aiz aizsardzības līnijas, ko paši būvējam. Pat bērnam ir skaidrs, ko tas nozīmē. Bet viņš mierīgi spriež par piesardzības lietderīgumu, it kā runa būtu par adatu un diegu, ko karā ņem sev līdzi rūpīgs kareivis... Protams, viņam taisnība — par to nav daudz jārunā. Bet nedomāt...»

Nedomāt par to Zvjagincevs nespēja.

— Atļausiet? — atskanēja bataljona dežuranta balss.

Ienācis teltī, jaunākais leitnants ar sarkanu saiti ap piedurkni ziņoja, ka komandieris, kas ar savu apakšvienību atkopjas no dienvidiem, grib satikt kādu no vecākajiem komandieriem, bet kapteiņa Surovceva pašlaik nav.

— Lai nak iekšā! — Zvjagincevs īgni sacīja.

Viņš jau tagad juta nepatiku pret šo komandieri, kas savus kareivjus ved uz aizmuguri.

— Es laikam iešu, — Pastuhovs pieceldamies teica.

— Nē, pagaidi! — Zvjagincevs viņu apturēja. — Pagaidi vien, vecākais politiskais vadītāj! Varbūt pamēģināsi šim varonim ieskaidrot, cik svarīga ir tālredzība, — tev tas varen labi padodas.

Pastuhovs paklausīgi atkal apsēdās.

Pēc mirkļa teltī ienāca leitnants. Strauji pielicis roku pie karavīra laiviņas, viņš tūlīt to ātri nolaida un palika stāvam uz sliekšņa kā sastindzis ...

— Laižat ļekas vaļā?! — Zvjagincevs ierunājās, viņam tikko acis uzmetis. — Vajadzētu gan noslēgt eju, lai zina: priekšā ienaidnieks, aiz muguras — mīnas! ...

Leitnants nekā neatbildēja.

Viņu aplūkojis, Zvjagincevs tomēr negribot jutās apmierināts, ka šis cilvēks ar savu ārieni krasi atšķiras no tiem Ziemeļrietumu frontes kareivjiem un komandieriem, ar kuriem bija gadījies tikties pirmajās dienās.

Leitnants bija neticami izdilis, neskuvies, tomēr cieši apjozis vidusjostu, ar automātu rokās. Uz laiviņas ap tumšo nospiedumu, ko bija atstājusi, acīm redzot, pazaudēta zvaigznīte, ar ķīmisku zīmuli bija apvilkta trekna svītra.

— No kurienes? — Zvjagincevs drūmi jautāja to pašu, ko jau ne vienreiz vien šajās dienās bija jautājis cilvēkiem, kuri nāca no dienvidiem, — gan karavīriem, gan civilajiem.

— No Rīgas apkārtnes, — leitnants atbildēja. Viņam bija aizsmakusi, čerkstoša balss.

— No Rīgas! — Zvjagincevs pavīpsnādams sacīja un uzmeta ašu skatienu Pastuhovam. — Es jautāju: kad jums pēdējo reizi bija saskare ar ienaidnieku? Ceru, ka jūs taču nediedzat no pašas Rīgas, vai ne?

— Nē, mēs diedzam no Ostrovas, — leitnants atbildēja Zvjaginceva tonī un paraudzījās viņā nikni, it kā no tāluma.

— Uz mani nav ko niknoties, neesmu vācietis, — Zvjagincevs teica, — niknumu vajadzēja just pret ienaidnieku. Ko jūs komandējāt?

— Vadu, rotu, bataljonu.

— Par kādiem varoņdarbiem jūs tik ātri virzīja uz augšu?

— Vācietis palīdzēja, — leitnants atbildēja tādā pašā tonī kā iepriekš. — Kad nogalināja rotas komandieri, sāku komandēt viņa vietā. Kad nogalināja bataljona komandieri, aizstāju ari viņu.

— Kur notika jūsu pēdējā kauja ar ienaidnieku?

— Uz vecās robežas.

— Kāpēc tad jūs pašreiz esat šeit? Ja neapturējāt ienaidnieku uz jaunās robežas, to vajadzēja izdarīt vismaz uz vecās! — Zvjagincevs iesaucās, nespēdams apvaldīt rūgtumu, lai gan saprata, cik nelietderīga ir tāda runāšana.

— Es pašreiz esmu te, biedri major, tāpēc ka tur nespēju noturēties. Vairāk man nav jums ko sacīt, — leitnants atbildēja.

Zvjagincevs viņā vērīgi paraudzījās. Leitnants runāja skarbi — kā cilvēks, kurš darījis visu, kas bijis viņa spēkos.

To vidū, kas atkāpās, Zvjagincevs bija redzējis visādus cilvēkus. Vieni skali priecājās, ka nokļuvuši pie regulārajām Ziemeļu frontes karaspēka daļām, otri tik tikko valdi ja asaras. Citi steidzīgi, juceklīgi, neapšaubāmi vēlēdamies attaisnoties, stāstīja par vāciešu skaitlisko pārsvaru, par viņu tankiem un lidmašīnām ...

Bet šis leitnants bija pavisam citāds. Šķita, ka viņš ir pārsātināts ar niknumu — uz ienaidnieku, uz sevi pašu, uz Zvjagincevu, kas, atrazdamies aizmugurē, ņemas viņu kaunināt.

— Cik jums ir cilvēku? — Zvjagincevs jautāja.

— Vesels bataljons.

— Ak šitā?!

— Tikai kareivju šai bataljonā palicis mazāk, nekā jā būt rotā. — Leitnants šķībi pasmīnēja un piemetināja: — Pārējie guļ. Un vairs necelsies.

Viņa balsī bija saklausāmas neizturamas sāpes.

— Tā ... — Zvjagincevs dobji noteica. — Labi, leitnant. Jūsu cilvēkus tūlīt paēdinās, pēc tam aizvedis uz aizmuguri, kur notiek pārformēšana. Ejiet!

— Es neesmu nācis pēc pārtikas, — leitnants sacīja, nekustēdamies no vietas, — man ir kaut kas ziņojams. Pie mums ir kāds*civilais, ko sastapām mežā. Bijis pie vāciešiem, tagad grib tikt uz Ļeņingradu. Pieprasa, lai ved pie kāda no vecākajiem komandieriem. Apgalvo, ka viņam esot svarīgs uzdevums.

— Labi. Jums ies līdzi dežurants. Lai viņš atved šo cilvēku pie manis.

Leitnants izgaja.

Zvjagincevs atcerējās klusu sēdošo Pastuhovu.

— Kāpēc tu nerunāji, vecākais politiskais vadītāj? Būtu nolasījis lekciju, ka diegt uz ziemeļiem... neklājās, ka Suvorovs karoja pavisam citādi...

Pastuhovs pacēla lielo galvu un, it kā Zvjaginceva vārdus nemaz nebūtu dzirdējis, jautāja:

— Biedri Zvjagincev, kā jūs to varējāt viņam pasacīt?

— Ko tad? — Zvjagincevs nesaprata un brīnījās, ka vecākais politiskais vadītājs uzrunā viņu tik nemilitāri.

— Nu tam leitnantam ... ka vajadzētu noslēgt eju.

Zvjagincevs jau bija aizmirsis šos dusmās pasprukušos

vārdus un, nesaprazdams, uz ko Pastuhovs virza sarunu, teica:

— Nav ko sieties pie sīkumiem. Visiem ir skaidrs, ka ejas noslēgšana vai atstāšana va|ā nav atkarīga no manis.

— Pareizi, — Pastuhovs piekrita, — bet pašreiz ir runa par ko citu. Vai tiešām jums nav žēl šo cilvēku?

Zvjagincevs piecēlās, ar galvvidu pieskardamies brezenta telts griestiem, un skarbi atbildēja:

— Tas nav svarīgi — žēl vai nav žēl! Esmu karavīrs un arī spriežu kā karavīrs. Uz tautas rēķina esmu mācīts, ēdināts, apģērbts un apauts tāpēc, lai tad, kad būs vajadzīgs, pasargātu šo tautu no ienaidnieka.

— Un ja nu izrādās, ka to nespējat? Ka tas nav jūsu spēkos? — Pastuhovs saudzīgi vaicāja.

— Tādā gadījumā — nāve. Mirušajiem nav jākaunas!

— Skaisti teikts, biedri Zvjagincev, skaisti. . . Bet vai jūs tos mirušos esat saskaitījis? Domājat, ka viņu maz guļ zemē? — Pastuhovs bēdīgs pašūpoja galvu. — Saprotiet mani, biedri major! Mūsu ceļi šķirsies. Man ar savu bataljonu būs jākaro visu kara laiku, jūs, tiklīdz būsim pabeiguši darbu, droši vien sauks atpakaļ uz štābu. Tāpēc arī domāju: un ja nu jūsu tuvuma nebūs cita Pastuhova, kas jums atgādinās, ka ar cilvēkiem tā runāt nedrīkst? Pat dusmu karstumā — ne!

— Jūs taču esat dzirdējis Staļina runu, —Zvjagincevs sacīja. — Partija aicina uz iznīcinošu karu. Vai nu ienaidnieks mūs, vai mēs viņu.

— Pareizi. Un visi to saprot. Tomēr pagaidām atkāpjas. Atkāpjas, biedri Zvjagincev! — Pastuhovs rūgti atkārtoja. — Un kā jūs domājat — kāpēc? Dzimtenes nav žēl? Padomju vara vairs nepatīk? Trīc un dreb par savu dzīvību? Kaut kas tāds taču nevar jums ne prātā nākt! Es šajās dienās esmu runājis ar daudziem no tiem, kas atkāpjas, un esmu sapratis ...

— Ko tad jūs esat sapratis, kādu atklājumu izdarījis? — Zvjagincevs nesavaldīgi iesaucās.

— Vienkāršu atklājumu, biedri major, pavisam vienkāršu. Pagaidām vācietis ir stiprāks par mums. Paskatieties debesīs, kad viņu lidmašīnas lido virs mūsu celtniekiem: cik ērgļu iznāk uz viņu desmit meseriem? Viens? Divi? Pārāk liels ir ienaidnieka pārspēks. Ko tādos apstākļos darīt — izlikt savējiem mīnas aizmugurē? Paies laiks, cilvēki apradīs, iemācīsies karot. Bez pavēles atkāpsies tikai gļēvuļi. Bet pašreiz ... Tik daudz gļēvuļu mums taču nav, biedri major!

— Es tevi nesaprotu, vecākais politiskais vadītāj, sit vai nost, bet nesaprotu! Ienaidnieks drāž uz Ļeņingradu, bet tu meklē objektīvus apstākļus.

— Pie Ļeņingradas mēs ienaidnieku nepielaidīsim, — Pastuhovs stingri noteica. — Bet «mēs» nenozīmē «es un majors Zvjagincevs». Padomājiet, kāda jēga būtu mūsu mīnu laukiem, ja tūkstošiem cilvēku mums aiz muguras neceltu aizsardzības būves? Un kāda nozīme būtu šīm būvēm, ja tās neaizstāvētu mūsu karaspēka daļas? Un tagad es gribu jums jautāt, biedri Zvjagincev: kāpēc viņi nebēg?

— Kādi viņi?

— Tie paši, kas strādā būvdarbos. Viņi nedabū nedz izgulēties, nedz atpūsties, rokas — asiņainās tulznās, virs galvas — klaja debess, lietus viņus mērcē, vācu lidmašīnas met uz viņiem bumbas — diena vai nakts, bet viņi ... projām neiet. Kāpēc? Cilvēki saprot, nē, ne tikai saprot, ar katru miesas audu, ar sirdi un dvēseli jūt, ka aizmugure ir viņu bērni, viņu pilsēta, viņu mājas, visa viņu dzive. Aiziet nozīmē to atdot un nodot. Tāpēc es domāju tā: kad ikviens karavīrs, lai kur viņš stāvētu, jutīs, ka aiz viņa nevis kaut kur tālumā, bet tikai pāris soļu tālāk, turpat blakus ir viņa sieva, dēls, meita, māja, Dzimtene — viss, kas viņam dzīvē dārgs, viņš vairs neatkāpsies. Lai kur atrastos, viņš tik un tā jutis, ka tas ir tūlīt aiz viņa, tikai pāris soļu tālāk!

— Bet kad tad, kad?! — Zvjagincevs iesaucās rūgtuma pilnu balsī. — Mēs vairs nekarojam pirmo dienu, tomēr ienaidnieks joprojām uzbrūk un uzbrūk ...

— Vai jums neliekas, ka šis leitnants ir jau gluži citāds nekā tie «diedzēji», ar kuriem mēs tikāmies vēl nesen? Vai tiešām jūs neesat to pamanījis? ... Jūs jautājat, kāpēc es klusēju. Tāpēc, ka nebija nekādas nepieciešamības runāt. Šim leitnantam tāpat viss ir skaidrs. Viņš savu universitāti jau beidzis... Bet tagad, biedri major, — Pas luhovs sacija oficiāli, gluži kā vēlēdamies uzsvērt, ka līdz šim saruna notikusi ārpus subordinācijas ietvariem, — jaujiet man iet.

Un viņš pagriezās uz telts izeju.

Zvjagincevs devās līdzi. Kad abi bija izgājuši ārā, viņš nedroši, gluži kā atvainodamies, teica:

— Acīm redzot, jums būs taisnība. Bet ir tādi brīži, kad cilvēkam grūti savaldīties ...

— Tomēr jāsavaldās! — Pastuhovs stingri atbildēja. — Tieši tādos brīžos .. .

Viņš pielika roku pie laiviņas un gāja projām.

Stāvēdams pie telts, Zvjagincevs jau no tālienes redzēja, ka dežurējošā jaunukā leitnanta pavadībā tuvojas garš, plecīgs jauneklis.

Viņa civilais uzvalks bija viscaur apķepis ar sakaltušiem purva dubļiem, viena kurpe bija pārsieta ar auklu, kas saturēja pa pusei atrautu, uz katra soja pļikstošu zoli, seja bija apaugusi bieziem bārdas rugājiem.

Pienācis Zvjagincevam klāt, šis cilvēks aizsmakušā balsī sacīja:

— Biedri komandieri, man pēc iespējas drīzāk jātiek Ļeņingradā. Man ir svarīgs slepens uzdevums.

Šos vārdus viņš izrunāja steidzīgi, it ka baidīdamies, ka viņam nejaus pateikt līdz galam.

Vispirms Zvjagincevam iešāvās prātā, ka šo cilvēku vajadzētu sūtīt uz divīzijas sevišķo daļu. Viņš jau gribēja tuvumā stāvošajam dežurantam dot kādu rīkojumu, bet, vēlreiz paraudzījies cilvēkā, kas stāvēja viņam pretim, un vēl neticēdams pats savām acīm, pēkšņi iejautājās:

— Vai. . . jūs neesat Anatolijs?

Puisis pakāpās soli atpakaļ, pamirkšķināja acis, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai tas tiešām ir Zvjagincevs, ko viņš redz, un trīcošā balsi atbildēja:

— Jā ... jā! Mēs taču esam pazīstami, biedri major! .. .

Neapzinādamies, ko dara, Zvjagincevs ieķērās Anatolijam plecā un, tik tikko spēdams parunāt, vaicāja:

— Vera! .. . Kur ir Vera? ...

— Vera? ... — Anatolijs atjautāja.

— Es prasu: kur ir Vera? Jūs taču bijāt kopā!

Anatolijs klusēja, nespēdams izšķirties, ko atbildēt.

No tā brīža, kad, klīzdams apkārt pa mežu, viņš bija sastapis padomju kareivju grupu, kas leitnanta vadībā atkāpās uz aizmuguri, bija pagājušas divas dienas. Vai tad nevarēja gadīties, ka noticis brīnums, ka arī Vera izbēgusi no vāciešiem un jau atrodas Ļeņingradā? ... Ko lai dara, ko lai atbild? Varbūt izstāstīt, kā viņš centās meiteni pasargāt no vāciešiem, kā viņu piekāva, norāva lejā no bēniņiem, un tā nu viņš nekā nezina un arī nevar zināt par Veras turpmāko likteni.

Anatolijs klusēja. Un atcerējās, kā viņš kopā ar vācu kareivi gāja pa tukšo sādžas ielu. Bija dzirdami reti šāvieni, atsevišķi vārdi vācu valodā, kādas sievietes raudas .. .

... Tikko Anatolijs bija izgājis no tās briesmīgās istabas, viņam uznāca vēmiens. Ausīs džinkstēja, viņš stāvēja, pieķēries pie žoga, un raustījās vemšanas lēkmē. Cauri džink stoņai ausīs viņš dzirdēja, ka vācu kareivis viņam aiz muguras saka: «O, Schwein! O, russisches Schwein!» [1] — bet viņam tas bija vienaldzīgi.

Pirms brīža Anatolijs aiz prieka nebija zinājis, ko darīt. Tulks viņam bija teicis: «Majors Danvica kungs atzīst par labu jūsu izturēšanās. Viņš dod pavēli — jūs ir brīvs. Viņš jūs laiž uz Ļeņingradu. Viņš pavēl visi radi un pazīstami stāstīt, ka vācu armija būs Ļeņingradā, būs Joti ātri. Viņa jūs tur atradīs. Tagad — iet!»

Pēc tam tulks kādam kareivim bija pasacījis dažus vārdus vāciski, un tas, piegājis pie Anatolija, bija sācis viņu bīdīt uz durvju pusi.

Kad Anatolijs bija izvēmies, viņam kļuva vieglāk, un viņš sāka lēnām iet, nodrebēdams, kad pie muguras piedūrās automāta stobrs. Viņam mācās virsū bailes. Ienāca prātā, ka vācietis, kas iet viņam aiz muguras, katrā ziņā saņēmis pavēli aizvest viņu līdz sādžas nomalei un tur nošaut. Tas, ko tulks bija krieviski teicis Anatolijam pašam, neko nenozīmēja. Viņš tagad nešaubījās, ka vācieši viņu apmānījuši, tikai gribējuši iztikt bez kliegšanas, raudāšanas un lūgumiem pēc žēlastības. Varbūt tūlīt vai brītiņu velak aiz muguras norībēs šāviens, vai arī šāvienu viņš nemaz nedzirdēs — stāsta, ka tas, kam trāpa lode, nekā nedzirdot, tikai sajūtot triecienu, spēju triecienu ...

Anatolijs sāka iet lēnāk un, bažīgi pagriezis galvu, palūkojās vācietī. Tas, nekā nebilzdams, pagrūda viņu ar automātu, tad paklusi un vienaldzīgi sacīja:

— Vorwärts! Vorwärts! Schneller! [2]

Viņi sasniedza sādžas nomali. Pirmsausmas krēslā Anatolijs saskatīja vācu kareivju siluetus un dzirdēja klusinātu sarunāšanos vācu valodā; vairakas reizes pēkšņi parādījās automātisti, kas bija paslēpušies aiz kokiem un tagad aizšķēršļoja viņiem ceju, bet aizmugurē ejošais kareivis aprauti pasacīja dažus vārdus, un automatisti atkāpās malā.

Viņi izgaja uz lauku ceļa. Abās pusēs melnoja ar tumšu ūdeni pilnas šāviņu bedres un stāvēja sadauzītas, salauzītas kravas mašīnas. Kaut kur tālu priekša uzšāvās gaisā raķete un sašķīda zaļās šļakatās. Sādžā kliedza kāda sieviete ...

Un tad Anatolijs apstājās kā pie zemes pieaudzis — šai mirklī viņš atcerējās Veru.

Jā, jā, viņš to atcerējās tikai šai mirklī. Anatolijs nebija par Veru vairs domājis kopš tā brīža, kad bija meties viņai palīgā, dabūjis kājas spērienu pa vēderu un ticis izgrūsts ārā uz bēniņu kāpnēm. Bailes par paša dzīvību bija izspiedušas no viņa apziņas visu pārējo . ..

Tikai tagad stieptais, nepazīstamais, bēdu un bezcerības pilnais sievietes kliedziens it ka sasaistīja kopa Anatolija apziņā tagadni un pagātni, un viņš šausmas nodomāja, ka tur, viņam aiz muguras, Vera palikusi viena un neaizsargāta.

Neaptverdams, ko dara, Anatolijs strauji pagriezās un metās atpakaļ — garām no pārsteiguma apjukušajam kareivim.

Anatolijs izdzirda skarbu saucienu: «Halt! Halt!» — pēc tam vairākus šāvienus un ložu spindzoņu un pilnā sparā nokrita uz mutes, būdams pārliecināts, ka tūlīt būs beigts.

Bet viņš nebija beigts. Pieskrējušais kareivis viņam sāpīgi iespēra ar kāju, atkārtodams: «Aui! Auf!» Anatolijs piecēlās, brīnīdamies, ka ir dzīvs. Viņš nezināja, ka, nesaprazdams, kāda velna pēc šis histēriskais krievu puisis metas skriet atpakaļ uz sādžu, kareivis bija šāvis pāri viņa galvai. Anatolijs satvēra kareivi aiz piedurknes un, jaukdams krievu un vācu vārdus, reizēm aizraudamies, sāka juceklīgi stāstīt, ka sādžā palikusi meitene, kas viņam katrā ziņā jāatrod un jāņem sev līdzi. Runādams Anatolijs ar vienu roku glaudīja kareivja piedurkni, lai viņu pielabinātu, bet ar otru stūma sāņus pret vēderu pagriezto automāta stobru.

Acīm redzot, kareivis tomēr nekā nesaprata no Anatolija juceklīgās runas.

īsu brīdi viņš izbrīnījies klausījās, tad sacīja:

— Welches Mädchen? Was für eine Dummheit! Schweigen!» [3] [4]

Viņš strauji pagrieza Anatoliju uz sādžai pretējo pusi un ar automāta laidi sāpīgi pagrūda viņu uz priekšu.

Viņi nogāja pa ceļu vēl dažus desmitus metru. Priekšā bija samēra gaiša, ar garu zāli apaugusi mežmala, bet tālāk — biezs mežs, kas izskatījās kā viena vienīga siena.

— Leg dich hin! Krieche!2 — vācietis sacīja klusinātā balsī.

Anatolijs nolikās zemē un nemākulīgi sāka līst uz priekšu.

Ar pūlēm nolīdis dažus metrus, viņš nepieceldamies bailīgi pagrieza galvu atpakaļ un redzēja, ka aiz muguras neviena nav. Vējš atnesa līdz viņam vairs nesaskatāma kareivja vārdus:

— Krieche! Die Russen sind dort![5]

Aiz prieka nezinādams, ko darīt, Anatolijs gribēja pielēkt kājās un skriet uz priekšu, bet tūlīt saprata, ka viņu var nonāvēt. Viņš vēl ciešāk pieplaka pie zemes, palūkojās uz kluso, melnējošo mežmalu un pēkšņi juta, ka viņam nav vairs spēka ne vien piecelties, bet arī līst.

Viņš gulēja, ieklausīdamies klusumā, baudīdams mieru un apziņu, ka viņu šķir no savējiem tikai daži desmiti metru.

Anatolijs iztēlojās, ka ieraudzis mijās, krieviskās sejas, izdzirdēs krievu valodu . .. Viņš aizvēra acis, iespieda seju mīkstajā, smaržīgajā zālē, un viņam šķita, ka ir jau Ļe ņingradā, tuvojas savai mājai, redz tēvu un māti, kuri skrien viņam pretim ...

Šai mirklī viņš atkal atminējās Veru, kas bija palikusī tur — aiz muguras.

«Kas ar viņu noticis, kas?!» Anatolijs domās iesaucās, apzinādamies, ka atstājis viņu vienu svešā, baisā pasaulē — tai pašā ceturtajā dimensijā. Sākumā domas bija juceklīgas, bet vēlāk tās ieguva zināmu sakarību. Un tad Anatolijs saprata, ka viņam jau ļoti drīz būs jāatbild uz briesmīgu jautājumu: «Kur ir Vera?»

Kam būs jāatbild? To. viņš vēl nezināja. Droši vien vispirms Veras tēvam un mātei. Ļeņingradā taču būs ar viņiem jātiekas. Būs? ... Nu, protams, viņš pats aizies pie Veras vecākiem, katrā ziņā aizies jau pirmajā dienā, tiklīdz būs atgriezies!

Bet kāpēc? Lai izstāstītu to, kas noticis ar Veru, pavēstītu visas šis šausmas?! Kā viņš spēs Veras vecākus pārliecināt, ka nekādi nav varējis viņai palīdzēt, ka mēģinājis viņu aizstāvēt, sācis kautiņu, bet nekā nav iespējis viens pats, bez ieroča?. ..

Bet varbūt noticis neticamais? Varbūt Vera ir jau ceļā uz Ļeņingradu? ... Varbūt viņai izdevies kaut kā izkļūt no tās briesmīgās mājas? Pēc tā, ko vācieši bija ar Veru izdarījuši, viņa tiem vairs nebija vajadzīga. Varbūt viņa pratusi iziet no sādžas neviena nepamanīta, aizkļūt pie mūsējiem un drīz vien stāstīs tēvam un mātei, kā gājis bojā Anatolijs?

No tādas domas viņam kļuva vieglāk ap sirdi. Protams, Vera ir pārliecināta, ka viņš nošauts. Vai tad viņš nebija meties Veru aizstāvēt? Vai tad Veras acu priekšā vācu kareivji nebija viņu piekāvuši un vilkšus aizvilkuši pro jām no bēniņiem? Vai tad viņa nedzirdēja šāvienus? ...

Tas taču bija brīnums, ka viņš palicis dzīvs. Vera n_ varēja zināt, kas notika vēlāk.

Bet ja nu viņa zina? ...

Pagājušās nakts notikumi pēkšņi nostājās Anatolija acu priekšā. Viņš tik cieši miedza acis, ka tās sāka sāpēt, un spieda seju zālē, gribēdams vai zemē ierakties, lai tikai izglābtos no šausmīgās ainas, bet tā neizgaisa.

Anatolijs atkal redzēja sevi spoži apgaismotajā istabā. Skatījās asiņainajā Kravcova sejā, viņa stingajās, stiklainajās acīs un dzirdēja viņa vārdus: «Nu šauj, draņķi, šauj taču ...»

Tad Anatolijs redzēja sevi guļam uz grīdas un ar rokām drudžaini apķeram vācu majora zābaku; tagad viņš atkal un atkal pārdzīvoja gan nāves bailes, gan pazemojuma negodu, šausmās apzinādamies, ka tobrīd bijis cits, pavisam cils cilvēks, tāds, kādu viņš sevi nebūtu varējis ne 'murgos iedomāties.

Un pēkšņi Anatolijam likās, ka pagājušās nakts notikumi uzspieduši viņam kādu zīmogu. Kad viņš būs nokļuvis pie savējiem, šo pārmaiņu visi pamanīs pēc viņa sejas izteiksmes, pēc acīm, pēc tādām pazīmēm, kuras viņš pat nezinās.

«Nē, nē, es neliku uz viņu šāvis, nē!» Anatolijs gribēja kliegt.

Viņš saprata, ka, tā gulēdams, zaudē dārgo laiku, ka viņam jātiek līdz mežam, kamēr vēl nav uzaususi gaisma.

Tomēr kāds neredzams spēks viņu spieda pie zemes, viņš gulēja aukstajā, slapjajā, rīta rasas pilnajā zālē un domāja: «Es esmu gļēvulis, nelietis, nodevējs! Manu acu priekša apkaunoja meiteni, laupīja viņai godu, un tā bija meitene, kas mani mīlēja. Viņa man ticēja. Mani uzskatīja par vienīgo aizstāvi. Viņa jautāja: «Tu mani nepametīsi?» Un es atbildēju: «Nē, nē, nē, Vera, mana dārgā!» Bet tagad viņa ir tur — viena, neaizsargāta, bet es esmu te, nedaudzus metrus no savējiem, esmu dzīvs, vesels, neesmu pat ievainots.. . Manās rokas bija pistole, un es to neizmantoju, lai nonāvētu ienaidnieku — vismaz vienu, nenošāvu kaut vai sevi, raudāju, vārtījos pa grīdu pie vāciešu kājām un lūdzos žēlastību, tad šāvu uz Kravcovu, bet vēlāk priecājos, ka palikšu dzīvs, un Veru pat nemēģināju atrast. ..»

Anatolijs gulēja, drebēdams nervu drudzī. Laiku pa .laikam viņš pacēla galvu, ielūkojas bargajā, klusajā, rāmajā mežā, un viņam šķita, ka tūkstošiem neredzamu acu ar naidu un nicināšanu raugas viņā, bet viņš guļ, saskatāms no visām malām, guļ bezpalīdzīgs, nožēlojams un netīrs . . .

Reizēm Anatolijam gribējās pielēkt kājās un skriet — nevis uz možu, bet atpakaļ, uz turieni, no kurienes bija nācis, ieķerties rīklē pirmajam sastaptajam vācietim, plēst viņu ar rokām, ar zobiem, nožņaugt viņu, nomazgāt savu kaunu ...

Tomēr Anatolijs saprata, ka nekad neatradīs sevī spēku to izdarīt. Un, vismaz iztēlē baudīdams šķīstīšanās saldumu, viņš joprojām nekustīgi gulēja zālē.

Tad Anatolija apziņā ierunājās cita balss, kas līdz tam bija klusējusi — sākumā nedroši, bet vēlāk aizvien skaļāk un skaļāk.

«Kada tad ir tava vaina, kāda?» šī balss vaicāja. «Vai tad pasargāt Veru no vardarbības bija tavos spēkos? Vai tad tai brīdī tu piederēji sev, viņai vai kādam citam cilvēkam? Nē, tev bija svarīgāks, augstāks pienākums, tu taču nebiji aizmirsis uzdevumu, ko tev uzticēja Kravcovs. Pieņemsim, tu būtu cīnījies ar vāciešiem, kas mocīja Veru. Viens pats, slimības novārdzināts, neapbruņots — pret vairākiem zvērīgiem, apbruņotiem fašistiem. Ar pirmo lodi viņi būtu tevi noguldījuši. Vai tu domā, ka tavs līķis būtu viņus kavējis ņirgāties par Veru? Viņi tikai būtu ar kāju to paspēruši sāņus.

Tu jau tā daudz uzdrošinājies — sāki kautiņu. Tālākais vairs nebija atkarīgs no tevis. Tu rīkojies tā, kā tev bija jārīkojas. Prasmīgi, ticami izstāstīji par savu izcelšanos — vārdu pa vārdam tā, ka tevi bija mācījis Kravcovs. Pāi baudījumu izturēji uz pieci. Tagad tu sev pārmet, ka, dabūjis rokā pistoli, neizšāvi uz tuvāko vācieti. Bet kas tad būtu bijis? Pēc mirkļa viņi būtu nošāvuši tevi pašu. Kravcovs jau tik un tā bija nāvei nolemts. Viņš to zināja. Zināja kopš tā brīža, kad bija sastapis Zoginu, jo nešaubījās, ka šis bijušais kulaks viņu dodos. Tieši tāpēc viņš tev uzticēja noslēpumu. Kopš tā mirkļa tev bija tikai viens svēts, neapstrīdams pienākums — palikt dzīvam. Tas bija tavs augstākais uzdevums.

Bet palikt dzīvs tu varēji tikai tad, ja pakļāvies majora Danvica pavēlei. Citādi tu būtu nošauts. Un tad būtu gājuši bojā abi — gan tu, gan Kravcovs. Nemoki sevi ar domu, ka tu biji tas, kas nonāvēja Kravcovu. Pirmkārt, viņš pats tev pavēlēja šaut. Pats! Viņš lināja: ja nenonāvēsi tu, to izdarīs cits. Un viņš saprata arī to, ka tu paliksi dzīvs, ja nospiedīsi gaili. Tas nebija pavisam droši. Varbūt izredzes bija viens pret simtu. Viss bija atkarīgs no vācu majora iegribas. Kravcovs tomēr lika visu uz šis vienīgās kāris. Un vinnēja. Tu esi palicis dzīvs. Noslēpums ir tavās rokās. Pavēle izpildīta.

Turklāt tu nemaz nebiji Uts, kas nonāvēja Kravcovu! Tu taču aizvēri acis, kad šāvi. Un katrā ziņā nošāvi garām. Tas bija Žogins, kas viņu nogalināja. Zogins, nevis tu.

Pēc visa tā, kas jau bija noticis, tev nebija tiesību no jauna riskēt, lai sameklētu Veru. Tu vairs nepiederi ne sev, ne viņai. Kamēr nebūsi izpildījis Kravcova uzdevumu, tu piederi tikai valstij.

Bet vēlāk . .. Vēlāk šiem nolādētajiem vāciešiem tu par visu atriebsi! Brīvprātīgi aiziesi armijā jau pirmajā dienā, pirmajā stundā pēc tam, kad būsi aizkļuvis līdz Ļeņingra dai un izpildījis uzdevumu. Tu kausies priekšējas rindās. Pirmais dosies izlūkgājienā vai uzbrukumā! ... Bet pagaidām galvenais ir palikt dzīvam. Nokļūt Ļeņingrada. Aiziet uz Lielo māju Ļiteinija prospekta stūri. Satikt majoru Tu ļikovu. Pateikt viņam ... pateikt viņam .. .»

Anatolijs juta, ka piere apraso aukstiem sviedriem. Viņš bija aizmirsis vārdus, kas bija jāsaka, tiekoties ar Tuļi kovu. Tomēr tūlīt tos atcerējās. Sasprindzināja atmiņu, atsauca prātā visu sarunu ar Kravcovu toreiz mežmalā un atminējās. Lūk, šie dārgie vārdi: «Preces ir pievestas, veikals tiks atvērts noteiktajā stundā.» «Tikai neaizmirst tos atkal, tikai neaizmirst!» Anatolijs domāja, juzdams, kā deniņos pulsē asinis. Viņš bez mitas klusībā atkārtoja: «Preces ir pievestas ... veikals tiks atvērts ... preces ir pievestas . . . veikals tiks atvērts ...»

Izrunādams šos maģiskos vārdus, Anatolijs pamazām nomierinājās. Tie iedvesa viņam spēku. Tie piešķīra cilu jēgu, citu nokrāsu visai viņa rīcībai. Anatolijs sev apgalvoja, ka nevienu mirkli nav bijis gļēvulis. Viņš tikai izpildījis kau jas pavēli. Tāpēc ari izlicies, kad vajadzēja sākt pazemojošo spēli ar vāciešiem. Protams, ja nebūtu bijis tādas pavēles, nebūtu bijis apziņas, ka viņš ir vienīgais, kas zina valsts noslēpumu, no kura katrā ziņā ir atkarīgs kādas svarīgas militārās operācijas iznākums, viņš būtu izturējies citādi. Dabūjis rokā pistoli, viņš būtu zinājis, uz ko šaut.

Bet pavēle ir un paliek pavēle. Disciplīna ir svarīgāka par visu. Mērķis attaisno līdzekļus. Ja Kravcovs uzceltos no miroņiem, viņš tādu izturēšanos katrā ziņā atzītu par pareizu. No pirmā līdz pēdējam mirklim. Sākot ar to bridi, kad tu ieraudājies, gribēdams maldināt vāciešus, un beidzot ar to, kad tu izšāvi...

«Nē, nē,» Anatolijs pūlējās sevi pārliecināt, «tu neesi bijis gļēvulis! Gluži otrādi: tu esi izturējies kā gudrs, viltīgs un tālredzīgs izlūks. Tev nav sev ko pārmest. Krav cova bojā eja un Veras palikšana pie vāciešiem, protams, ir traģiski notikumi, bet neviens karš nav bez upuriem . ..»

Tā Anatolijs teica pats sev un pamazām kļuva možāks.

Kad viņš iedomājās Veru, uz mirkli viņu atkal sagrāba kauns, bet viņš tūlīt apspieda šīs jūtas. «Es nekā nevarēju darīt,» viņš sev apgalvoja, «nekā. Man bija tikai viena iespēja glābties, un man nebija tiesību riskēt. Neviens nekad nevarēs man neko pārmest. Ne Vera, ja arī viņa uzzinātu visu līdz galam, ne Kravcovs, ja viņš spētu uzcelties no miroņiem.»

Tobrīd Anatolijs ticēja, ka spēs attaisnoties sev un citiem cilvēkiem.

Viņš pacēla galvu un paraudzījās uz kluso mežu; šoreiz viņš to darīja nebaidīdamies, nebažīdamies par savu turpmāko likteni.

Juzdams spēku uzplūdus, Anatolijs sāka enerģiski līst uz priekšu . . .

Un tagad viņš klusēdams stāvēja pretim Zvjagincevam, baiļu un pretīguma pārņemts, atcerējās notikušo un domāja: «Nē, nē, nekādā ziņā nē! Nekas nav jāstāsta. Šis Zvjagincevs ir iemīlējies Verā. Viņš man nepiedos, ja uzzinās, ka esmu Veru atstājis tur — pie vāciešiem ...»

Mirkli Anatolijs juta vīrišķīgu lepnumu, tāpēc ka Vera bija viņu novērtējusi augstāk nekā Zvjagincevu. Bet tūlīt izmeta šo domu no galvas. Paraudzījies Zvjagincevā, viņš saprata, ka ar atbildi ilgāk vilcināties vairs nedrīkst.

«Uzdevums,» Anatolijs sprieda, «uzdevums! Tā pašreiz ir vienīgā izeja, tikai tas spēj mani glābt!»

— Šobrīd es nekā nevaru par Veru pasacīt, — Anatolijs beidzot teica, ar savu toni likdams noprast, ka arī Verai ir kāds sakars ar viņam uzticēto pienākumu. — Es jau minēju, ka man ir slepens uzdevums. Kamēr nebūšu to izpildījis, man nav nekādu tiesību kaut ko stāstīt.

Viņš pieliecās pie Zvjaginceva un klusinātā balsi sacīja:

— Man pēc iespējas drīzāk jātiek Lielajā mājā.

— Pasaki man vismaz to, — Zvjagincevs iesaucās izmisīgi un lūdzoši, — vai viņa ir .. . drošība! ...

Zvjagincevam bija gribējies jautāt, vai Vera ir dzīva, tomēr viņš nebija spējis šo vārdu izrunāt.

— Protams, ar viņu viss kārtībā, — Anatolijs droši atbildēja, cenzdamies pārliecināt un nomierināt gan Zvja gincevu, gan arī sevi. — Bet tagad es jums lūdzu tikai to, lai jūs palīdzat man nokjūt Ļeņingradā ..,

Bija jau pusdienas laiks, kad Anatolijs mašīnā, ar kuru bija gadijies pa ceļam, ieradās Ļeņingradas dienvidu nomalē.

Viņš izkāpa no kravas kastes, kur bija sēdējis starp tukšām, grabošām benzīna mucām, un, ar pūlēm kustinādams notirpušās kajas, lēnām devās uz tramvaja pieturu.

Ceļā uz Ļeņingradu viņš bija mocījies pārdomās, kur viņam būtu jādodas vispirms: uz Lielo māju Ļiteinija pTospektā vai uz Veras dzīvokli, vai ari uz savām mājām Moikā?

Anatolijs saprata un juta, ka, tikai apmeklējis Iekšlietu tautas komisariāta Ļeņingradas pārvaldi, viņš spēs atgūt pašpaļāvību, tā teikt, legalizēties un vairs nebaidīties cilvēkiem acīs skatīties. Pamatversija, pie kuras Anatolijs bija nolēmis stingri turēties, pamatojās uz to, ka viņam izdevies no vāciešiem aizbēgt. Viņu norāva lejā no bēniņiem un ieslēdza kādā neapsargātā šķūni, no kurienes viņš izkļuva, atlauzdams vaļā vecu dēli, tad aizlīda līdz mežam un tur pēc divu dienu ilgas klaiņošanas sastapa padomju karavīrus.

Tomēr Anatolijā rādijā bažas tas, ka viņš nezināja Veras turpmāko likteni. Viņai taču kāds varēja arī pastāstīt, kas ar Anatoliju tiešām bija noticis pēc viņu izšķiršanas. Un, ja nu Verai izdevies atgriezties Ļeņingradā, tad iet uz Iekšlietu tautas komisariāta Ļeņingradas pārvaldi, iepriekš nesastopoties ar viņu, neapšaubāmi būtu riskanti.

Un tā nu viņš lēnām gāja uz tramvaja pieturu, joprojām neizlēmis, kur viņam doties vispirms.

Pēkšņi Anatolijs pamanīja, ka pretimnācēji viņā noraugās modri un vērīgi. Sākumā viņš nesaprata, ka cilvēki tik aizdomīgi skatās viņa ārienes dēļ: traipainas, sakaltušām purva dūņām apķepušas bikses, tāda pati netīra

žakete un vairakas dienas auguši bārdas rugāji. Bet, tiklīdz saprata, tā tūlīt nolēma: vispirms jābrauc mājās.

Anatolijs iztēlojās, kā viņš satiksies ar māti un tēvu, nomazgāsies vannā, pārģērbsies, un nodomāja, ka, nokļuvis savā dzīvoklī, nomazgājies un uzvilcis tīru kreklu, viņš it kā norobežosies no visa notikušā, no nesenās pagātnes, atgūs dvēseles skaidrību, kļūs agrākais Anatolijs.

«Mājās, drīzāk tikt mājās, pēc tam — pie Veras un tikai tad uz Ļiteiniju! ...»

Straujiem soļiem, gandrīz skriešus viņš devās uz pieturu, iekāpa tramvajā, kas gāja uz centru, atrada žaketes kabatā saglabājušos sīknaudu, nopirka biļeti un, palicis slāvam pie ieejas durvīm, ar seju pieplaka pie loga rūts.

Anatolijs raudzījās uz pilsētu un nepazina to. Ļeņin grada vairs nebija tāda, kādu viņš to mēdza atcerēties pēdējās dienās.

Labi pazīstamajos laukumos bija novietoti zenītlielga bali, ap tiem — no smilšu maisiem sakrauti bruslvēri; skvēros trīs četru metru augstumā no zemes kā sastinguši stāvēja ērmīgi, milzīgi, dirižabļiem līdzīgi baloni, kas bija piesieti ar trosēm, bet zem tiem krustām šķērsam gulēja sarkanarmieši; pieminekļi, ko Anatolijs pazina kopš bēr nibas, tagad bija paslēpti koka kastēs. Tramvajs vairākas reizes aizsteidzās garām kareivju kolonnām un cilvēkiem, kas bija gan ģērbušies civilās drēbēs, tomēr ar šauteni plecā un vidusjostu uz žaketes.

Anatolijam šķita, ka nokļuvis svešā, nepazīstamā pilsētā, un viņš atkal sāka domāt par mājām, par dzīvokli — par vienīgo vietu, kur katrā ziņā nekas nav mainījies, kur varēs justies tāpat ka agrāk.

Ļiteinija un Ņevas prospekta stūrī Anatolijs izkāpa no tramvaja un, turēdamies tuvāk māju sienām, cenzdamies sev nepievērst garāmgājēju uzmanību, steidzīgi, gandrīz skriešus devās uz Moiku. Sirds viņam strauji iepukstējās, kad viņš ieraudzīja pazīstamās durvis. Ar dažiem lēcieniem viņš bija augša pa platajām kāpnēm un nospieda zvana pogu.

.. . Izdzirdīs zvanu, Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis metās uz priekšnamu. Par izbrīnu sievai un mājkalpotājai, viņš jau vairākas dienas pats steidzās atvērt durvis, tiklīdz padzirdēja zvanu vai klauvējienu.

Ari šoreiz viņš izskrēja priekšnamā pirmais, steidzīgi pagrieza veclaicīgu atslēgu un atvēra durvis.

Pārsteigts viņš brīdi stingām acīm raudzījās dēlā, tad pēkšņi skaļi, gandrīz spiedzīgi iesaucās:

— Anatolij! . .. Toļa ... Toļa!

Anatolija galvā bija pilnīgs juceklis. Kā miglā viņš redzēja māti un krustmāti Nastju, kas skrēja pie viņa ... Un piepeši Anatolijs jutās kā apmulsis, nevarīgs bērns. Viņš atkal bija mājās, visas briesmas — aiz muguras. Tad viņš iešņukstējās un sāka skaļi raudāt. Viņš raudāja, ar muti drudžaini kampdams gaisu, un asaras plūda pār netīro, saraino seju.

Pirmajā mirklī Anatolijs juta grūti pārvaramu vēlēšanos izstāstīt tēvam visu, kas bija noticis pēdējās dienas.

Viņš tomēr savaldījās un vēlāk, nomazgājies vannā, mierīgi noskuvies un kārtīgi pabrokastojis, nolēma nesteigties ar stāstīšanu, bet vispirms aiziet pie Veras un uz Ļiteinija prospektu. Tāpēc viņš aizbildinājās ar neatliekamām darīšanām un apsolīja par savu odiseju sīki izstāstīt, kad būs pārnācis.

Anatolijs jau devās uz durvīm, bet pēkšņi atminējās, ka viņam nav nekādu dokumentu — pase un studenta apliecība bija palikušas degošajā vilcienā.

Atgriezies savā istabā, viņš paņēma no rakstāmgalda karaklausības apliecību, kurā bija teikts, ka Anatolijs Fjo dorovičs Vaļickis, dzimis 1918. gadā, atrodas uzskaitē un viņam dots pagarinājums līdz augstākās mācību iestādes beigšanai. Tagad vajadzēja atrast komjaunatnes biedra karti. Anatolijs labi atcerējās, ka tiklab karaklausības apliecība, kā arī biedra karte atrodas atvilktnes tālākajā stūri kreisajā pusē. Apliecību viņš atrada tur, kur bija to atstājis, bet biedra kartes nebija. Viņš sāka steidzīgi cilāt ar lekciju pierakstiem pilnās burtnīcas un piezīmju blokus, ar kuriem atvilktne bija bāztin piebāzta, un pēkšņi atviegloti uzelpoja: komjaunatnes biedra karte atradās pašā virsū zem kādas papira lapas.

Anatolijs paķēra karti, aši to pašķirstīja un nopriecājās, ka biedru maksa samaksāta arī par jūliju, — braukdams projām, viņš bija to nokārtojis menesi uz priekšu.

Iebāzis kabatā komjaunatnes biedra karti un karaklausības apliecību, viņš steidzīgi izgā ja no mājas.

Anatolijs devās pie Veras, pūlēdamies sevi pārliecināt, ka viņa atgriezusies un viņi tūlīt satiksies. Viņš sīki jo sīki izstāstīs, kā viņu sita un spīdzināja, kā viņam laimējās izbēgt, izsprukt no vāciešu nagiem ... Anatolijs klusībā tik daudzas reizes bija atkārtojis šo stāstu, ka pamazām pats bija sācis ticēt tādai versijai. Viņš gandrīz skriešus devās uz tramvaja pieturu. Tobrīd viņam šķita, ka mīl Veru un tiešām ir gatavs to aizstāvēt, pat upurēdams savu dzīvību.

...Ātri uzkāpis otrajā stāvā, Anatolijs pieklauvēja pie durvīm. Neviens neatsaucās. Viņš pieklauvēja vēlreiz, tagad neatlaidīgāk, un atkal — klusums.

Ko iesākt? Ko darīt? Viņš taču nedrīkst iet projām, neuzzinājis, vai Vera nav atgriezusies. Anatolijs vēlreiz sāka dauzīt pa mēmajām durvīm. Un pēkšņi aiz muguras izdzirda kādu jautājam:

— Ko jums vajag?

Anatolijs nobijies pagriezās un ieraudzīja, ka blakus dzīvokļa durvis ir vaļā un uz sliekšņa stāv pidžamā ģērbies večuks, balstīdamies uz kruķa. Viņš neizpratnē pāri brillēm skatījās uz Anatoliju; brilles bija ar vecmodīgu metāla ietvaru un slīdēja nost no deguna.

— Man .. . man vajadzīgi Koroļovi! — Anatolijs steigšus atbildēja.

— Kurš tad no viņiem? Ivans Maksimovičs ir rūpnīcā, bet Anna Petrovna kaut kur izgājusi, droši vien uz veikalu.

— Un Vera? — Anatolijam paspruka jautājums, un, gaidīdams atbildi, viņš saspringa kā spēlmanis, kas spēlē par milzīgu summu un tagad baidās ielūkoties savās kārtīs.

— Vera? — večuks atjautāja. — Viņas nav. Kā pirms kara aizbrauca, tā nav atgriezusies.

— Jūs... esat par to pārliecināts? — Anatolijs tikko dzirdami vaicāja.

— Par ko pārliecināts? — večuks īgni noprasīja. — Par viņu meitu, vai? Kā tad citādi! Vēl šorīt no rīta runāju ar Annu Petrovnu.

— Labi. Paldies... — Anatolijs nomurmināja un metās lejā ka kāpnēm.

— Pagaidiet! — večuks skaļā, aizlūstošā balsi sauca viņam nopakaļ. — Kas jūs tāds esat, kā man to pateikt? Annai Petrovnai drīz jābūt mājās. Pagaidiet!

Viņš nez kāpēc ar kruķi uzsita pa kāpņu laukumiņa akmens grīdu.

Bet Anatolijs jau bija lejā. Baidīdamies nejauši sastapties ar Veras māti, viņš gandrīz skrēja.

«Ko man tagad darīt, kā rīkoties?» Anatolijs izmisīgi domāja, iedams pa ielu. «Es esmu Ļeņingradā, bet viņa nav atgriezusies! ... Es tomēr neesmu nekādi vainīgs. Vai tad citādi es būtu gājis pie viņas, tiecies viņu satikt?... Es taču viņu mīlu, mīlu!» Anatolijs domās atkārtoja.

Varbūt tobrīd viņš tiešām Veru mīlēja, jo viņa atmiņas par meiteni bija saistītas ne tikai ar to briesmīgo nakti, bet arī ar miera laiku, kad viss likās tik skaidrs un vienkāršs. Vera viņam bija it kā tilts uz pagātni.

Vajadzību pēc tāda tilta Anatolijs juta aizvien vairāk, jo viņam kļuva nemājīgi Ļeņingradas ielās. Viņš jutās svešs cilvēkiem, kuri, karavīru drēbēs ģērbušies, steidzās pa ietvēm vai nekustēdamies stāvēja pie zenītlielgaba liem, svešs tiem, kas ar žaketi vai karavīra blūzi mugurā ierindā gāja pa ielu .. .

Jā, Anatolijam likās drūma, sveša un pat klusi naidīga šī grāvjiem un tranšejām izrakņātā, smilšu maisiem un koka aizsegiem aizbarikādētā pilsēta, tās māju sienas, kuras bija nolīmētas ar kara laika plakātiem. Viņš pūlējās sev iestāstīt, ka pēc divām trim dienām šī sajūta būs pārgājusi, ka viss mainīsies, tiklīdz būs noskaidrojies viņa turpmākais liktenis un viņš būs pielāgojies tam, kas pašreiz Ļeņingradas dzīvē ir galvenais, tomēr, prātodams par to, viņš aizvien vairāk jutās tāds kā dieva un cilvēku nepieņemts.

Anatolijs atviegloti uzelpoja tikai tad, kad beidzot bija sasniedzis lielo, pelēko ēku Ļiteinija prospekta un Voi nova ielas stūrī. Tur viņš sameklēja ieeju ar šauru, melnu uzrakstu «Caurlaižu birojs» un atvēra smagās durvis.

Viņš nokļuva lielā istabā, kuras sienas bija nokrāsotas ar pelēku eļļas krāsu. Sienā, kas atradās pretim durvīm, bija no iekšpuses ar koka slēģiem pa pusei aizvērti lodziņi. Pie citas sienas bija piestiprināti melni, plakani telefona aparāti. Anatolijs piegāja pie viena no tiem, paņēma klausuli, izdzirda kādu vīrieša balsi sakām: «Komutators,» — un, tikko valdīdams satraukumu, nedroši teica:

— Lūdzu, savienojiet ar majoru Tuļikovu!

No Iekšlietu tautas komisariāta Ļeņingradas pārvaldes ēkas Anatolijs izgāja tikai novakarē.

Tikšanās norise bija sarežģītāka, nekā Anatolijs spēja

paredzēt. Viņš bija domājis, ka saruna ilgs tikai dažas minūtes, ka viņš atkārtos Kravcova vārdus: «Preces ir pievestas, veikals tiks alvērts noteiktajā stundā,» — un cauri.

Anatolijam bija izdevies sadomāt ticamu versiju, kas it kā izslēdza jebkuru papildjautājumu. Viņš un Vera šķirās no Kravcova sādžā. Aizgāja nakšņot uz dažādām mājām. Naktī pēkšņi iebruka vācieši. Viņu izvilka no mājas un iegrūda kādā šķūni. Bet šķūnis bija vecs. Viņam laimējās izkļūt ārā, atplēšot vaļā sienas dēli, un pa māju aizmuguri aiztikt līdz mežam ...

Tomēr Anatolijam vajadzēja ne tikai Tuļikovam sīki izstāstīt, kur viņš un Vera bija sastapuši Kravcovu un kad tas bija nolicis, un pēc tam šo stāstījumu atkārtot kādam cilvēkam civilās drēbēs, bet vēlāk arī uzrakstīt uz papīra to, ko bija stāstījis.

Un arī tas vēl nebija viss. Majors Tuļikovs, pavecs, ūsains vīrs, kas drīzāk izskatījās pēc strādnieka nekā pec čekista, lika Anatolijam uz kartes parādīt rajonu, kur notika sastapšanās ar Kravcovu, un vietu, kur bija iesviests ūdenī čemodāns. Vēlāk viņam lūdza pēc atmiņas uzzīmēt šī apvidus plānu.

Tomēr viss beidzās labi. Tuļikovs spieda Anatolijam roku un pateicās par palīdzību. Pēc tam viņš vaicāja:

— Un ko tu, Anatolij, turpmāk darīsi? Vai dosies uz armiju?

— Protams, uz armiju! — Anatolijs iesaucās, juzdams, ka kļūst vieglāk un priecīgāk, un tūlīt nodomāja, ka nebūtu par ļaunu izmantot gadījumu, lai lūgtu atbalstu jaunu dokumentu saņemšanā. Un tad, tobrīd pats noticēdams tādas versijas patiesīgumam, viņš sacīja, ka mežā pēc Kravcova norādījuma gan iznīcinājis pasi un studenta apliecību, bet komjaunieša biedra karti saglabājis, paslēpdams aiz svārku oderes.

Stāstīdams Anatolijs izvilka no kabatas pelēku grāmatiņu un nolika to uz galda priekšā Tuļikovam.

Majors paņēma biedra karti, pašķirstīja un lēnām teica:

— Saglabājusies pilnā kārtībā ...

Anatolija sirds iepukstējās straujāk. «Varbūt nevajadzēja rādīt biedra karti,» viņš nodomāja, «vajadzēja to tikai pieminēt, nevis dot rokā, jo nav taču izslēgts, ka viņš pēc kādām pazīmēm prot noteikt, vai esmu šo karti nēsājis sev līdzi paslēptu vai ne ... Un kāpēc es stāstīju,

ka pārējos dokumentus esmu iznīcinājis? Vajadzēja teikt, ka tie sadega vilcienā ...»

— Tu esi brašs puisis — saglabāji komjaunatnes dokumentu, — majors sacīja gandriz svinīgi un atdeva Anatolijam biedra karti.

Anatolijs to priecīgs paķēra un tūlīt lūdza, lai viņam palīdz dabūt jaunus dokumentus iznīcināto vietā.

Tujikovs pamāja ar galvu, teikdams, ka palīdzēšot, pierakstīja tas milicijas nodaļas numuru, kura savā laikā bija Anatolijam izsniegusi pasi, un viņa institūta nosaukumu.

Tuļikovs jau deva roku, lai atvadītos, kad Anatolijam, kas bija iepriecināts, ka viss tik labi beidzies, paspruka lugums:

— Ja atgriezīsies Vera . .. lūdzu, palīdziet arī viņai!

Pēc mirkļa Anatolijs sevi jau lamāja par šiem vārdiem,

kas bija izsprukuši gluži neviļus.

Acīm redzot, uz Tuļikovu tie tomēr bija atstājuši ļoti labu iespaidu.

— Neuztraucies, jaunekli, viss būs kārtībā! — viņš atbildēja un pat uzsita Anatolijam uz pleca.

Uz mājām Anatolijs devās pavisam citā noskaņojumā. Viņš. droši iekāpa tramvajā, aizbrauca līdz Ņevas prospektam un vairs negāja zagšus — gar māju sienām, bet stingrā gaitā steidzīgi soļoja uz Moiku.

Arī šoreiz durvis atvēra tēvs. Anatolijs viņam jautri pamāja, mātei, kura aicināja pusdienās, pateica, ka pie galda ieradīsies pēc maza brītiņa, un devās uz savu istabu, lai novilktu žaketi — bija stipri karsts.

Viņš nometa žaketi un kaklasaiti, atpogāja zilā krekla apkakli, uzlocīja piedurknes un apmierināts aplūkoja sevi spogulī.

«Ko citu lai saka,» Anatolijs klusībā teica savam attēlam, «viss ir labs, kas labi beidzas.»

Sai mirklī uz sliekšņa parādījās tēvs.

Fjodors Vasiļjevičs ienāca istabā, piesardzīgi aizvēra durvis un, pagriezies pret dēlu, pusbalsī ierunājās:

— Paklau, Toļa, gribēju tev ko vaicāt... Tā meitene ... Vera ... Vai arī viņa ir laimīgi atgriezusies? ...

vi

Pirmoreiz mūžā Fjodoram Vasiļjevičam Vaļickim tik ļoti gribējās, lai viņa attiecības ar dēlu kļutu citādās — tuvākas un sirsnīgākas.

Un pirmoreiz mūžā viņa dēls Anatoli js darīja visu iespējamo, lai šīs attiecības paliktu tādas pašas kā bijušas, tas ir, vēsas, tādas, kurās nav itin nekāda sirsnīguma un uzticēšanās.

Tēvam gribējās atgūt nokavēto, noskaņot Anatoliju sev labvēlīgi, sajust dēlā draugu. Viņam bija rūgti apzināties, ka pats ir vainīgs, ka stāvokli, kas veidojies gadiem ilgi, nav iespējams grozīt dažās dienās, un viņš izmisīgi pūlējās sagraut sienu, kura tik ilgi bija atradusies starp viņu un dēlu. Valickis nenojauta, ka Anatolijs nepavisam nevēlas, lai šī siena sabruktu.

Ja nebūtu sācies karš, Vajickim varbūt nekad arī nebūtu radusies iekšēja prasība nodibināt ar Anatoliju citādas attiecības. Tieši tagad, skaidri juzdams, cik viņš ir vientuļš un nevajadzīgs, un tāpēc, būdams sarūgtināts un aizvainots, Fjodors Vasiļjevičs pievērsa dēlam cerību pilnu skatienu.

Va|ickis bija priecīgs, apzinādamies, ka Anatolijs godam izturējis savu pirmo kara laika pārbaudījumu, ne tikai ticis vaļā no vāciešiem un atgriezies pie savējiem, bet ari izpildījis slepenu, ārkārtīgi bīstamu uzdevumu.

Viņš priecājās ari tāpēc, ka ar meiteni viss kārtībā — viņas liktenis Vaļicki bija satraucis.

Toreiz, uzzinājis no Koroļova, ka dēls aizbraucis uz Belokamensku kopa ar Veru, viņš bija neapmierināts ar Anatolija rīcību. Fjodoru Vasiļjeviču kaitināja doma, ka viņa dēlam ir romantisks piedzīvojums, kas var beigties ar sociālā ziņā nevienādām laulībām. Protams, viņš ar sašutumu būtu noraidījis jebkuru mēģinājumu turēt viņu aizdomās par kārtu aizspriedumiem un vēlēšanos saglabat kastas noslēgtību. Un tomēr tas, ka Anatolijs, arhitekta akadēmiķa Vaļicka dēls, izraudzījies par savu «objektu» kādu fabrikas skuķi, itin nemaz neglaimoja viņa patmīlībai.

Vēlāk, kad dienas ritēja un Anatolijs neatgriezās, Va ļickis pamanīja, ka uztraucas ne tikai dēla, bet ari nepazīstamās meitenes dēļ: pašreizējos apstākļos dēls bija kļuvis morāli atbildīgs par šis meitenes likteni. Dabiski, ka tūlīt pēc Anatolija atgriešanās Fjodors Vasiļjevičs apjautājās par Veru.

Atbilde viņu pilnīgi apmierināja: meitene atrodas Ļeņin gradā, un nekādas briesmas viņai nedraud.

Tagad nekas vairs neaptumšoja Vaļicka prieku. Viņš

bija laimīgs, ka atguvis dēlu, un visādi lika viņam to saprast.

Iespējams, ka pārmaiņa tēva attieksmē pret dēlu butu Anatoliju iepriecinājusi, ja tā būtu notikusi agrāk — citos apstākļos. Tagad tā viņu apgrūtināja, jo starp viņu un tēvu pastāvēja jauns, neredzams šķērslis — meli. Anatolijs šo šķērsli bija radījis tūlīt pēc atgriešanās, noslēpdams to, kas ar viņu bija noticis Klopikos, un teikdams nepatiesību par Veru.

Ļoti drīz viņu sāka urdīt nemiers par lāgā neizdevušos atbildi tēvam. Ka tā tiešām tāda ir, viņš saprata, kad tēvs atstāstīja sarunu ar Koroļovu. Ja Koroļovs reiz jau bija atnācis, viņš varēja atnākt vēlreiz, un tad meli atklātos. Tomēr, pateicis tēvam, ka Vera laimīgi atgriezusies, Anatolijs baidijās izdomāt jaunu versiju.

Attiecības ar māti viņu neuztrauca: lai Marija Anto novna justos laimīga, viņai pietika ar to, ka dēls atgriezies sveiks un vesels.

Ar tēvu attiecības bija sarežģītākas. Tēvam gribējās ne tikai zināt, ka dēls ir drošībā, bet arī iegūt viņa sirdi.

Anatolijs to saprata. Viņš bija nokļuvis grūtā, pretrunīgā situācijā. Sakumā viņam šķita, ka visprātīgākais būtu noslēgties sevī un ar tēvu tikties pēc iespējas mazāk.

Bet tieši dēla noslēgtība mudināja Fjodoru Vasiljeviču k|ūt vēl neatlaidīgākam, lai iegūtu viņa labvēlību.

Fjodors Vasijjevičs atkal un atkal lika Anatolijam stāstīt par savu odiseju. Acīm redzot, viņam bija ļoti patīkami dzirdēt, cik atjautīgi un vīrišķīgi izturējies dēls, kas grūtos apstākļos pierādījis, ka nav nekāds memmes dēliņš, bet īsts vīrietis.

Un tad Anatolijs saprata, ka tieši tādā veidā viņam būs visvieglāk nodrošināties pret draudošajām briesmām, atvairīt aizdomu rašanos. Tāpēc viņš ar katru reizi labprātāk stāstīja par saviem varoņdarbiem, minēdams aizvien jaunus sīkumus, kas dažkārt bija pretrunā cits ar citu, bet viņš to nepamanīja. Anatolijs rūpējās tikai par to, lai netiktu atkal pieminēta Vera. Arī tēvs, priecādamies, ka viņam beidzot izdevies iegūt dēla labvēlību, — tā viņam vismaz likās, — neiedziļinājās sīkumos.

Tiesa, viņam šķita dīvaini, ka Anatolijs izvairās runāt par Veru. Taču savā pašreizējā tieksmē redzēt dēlā tikai visu labo viņš to izskaidroja ar dabisku Anatolija nevēlēšanos runāt par savu intimo dzīvi.

Toties kāda cita rūgta doma viņu nomāca aizvien vairāk. Tā bija doma par drīzo, neatvairāmo šķiršanos. Katrreiz, kad Fjodors Vasiļjevičs atvēra dēlam durvis, viņš gaidīja, ka Anatolijs tūlīt paziņos par savu došanos uz lronti. Viņš baidījās dzirdēt šos vārdus un reizē gaidīja tos.

Avīzes un radio katru dienu sniedza jaunas un atkal jaunas satraucošas ziņas (Fjodors Vasiļjevičs bija pieprasījis, lai namu pārvalde viņam ierīko radioreproduktoru, un melnais šķīvis tagad karājās virs ādas kušetes). Ienaidnieks lauzās uz Ļeņingradu un jau atradās pie Pleskavas. No rūpnīcām, iestādēm un institūtiem uz fronti devās aizvien jauni tūkstoši brīvprātīgo. Aizvien jaunas nocietinājumu būvētāju vienības brauca uz Lugas aizsardzības līniju, kur cilvēki strādāja dienu un nakti.

Fjodors Vasiļjevičs dēlu spēja iedomāties vienīgi Ļeņin gradas aizstāvju pirmajās rindās, lai gan doma, ka viņš varētu Anatoliju zaudēt, bija neciešami sāpīga.

Pirmajās dienās, sagaidījis dēlu atgriežamies no institūta, Vaļickis juta tikai prieku un atvieglojumu, ka šķiršanās stunda vēl nav pienākusi.

Bet vēlāk tas sāka viņu satraukt. Šis satraukums vēl bija neskaidrs, neapzināts; doma, ka dēls tiecas izvairīties no frontes, Vaļickim tolaik būtu likusies aplama un aizvainojoša.

Tomēr laiks gāja, šī doma kļuva ar katru dienu uzmācīgākā, un to atvairīt bija aizvien grūtāk. Fjodors Vasiļjevičs pūlējās sevi pārliecināt, ka nav iemesla šādam satraukumam, ka Anatolijs dzīvo visu acu priekšā, ne no viena neslēpjas un, kā viņš pats stāsta, dara svarīgu darbu institūtā.

Un tomēr Fjodors Vasiļjevičs saprata, ka nav tāda spēka, kas varētu veselu, jaunu cilvēku atturēt no frontes, ja viņš tiešām grib tur nokļūt. ..

Nākamajā dienā pēc atgriešanās Ļeņingradā Anatolijs devās uz institūtu. Viņa biedri no piektā kursa institūtā gandrīz nebija redzami. Lai gan viņi netika mobilizēti un varēja pabeigt studijas, daudzi bija brīvprātīgi aizgājuši uz fronti, citi — aizsūtīti būvēt nocietinājumus. Vispār institūtā tagad mācījās mazāk nekā trešā daļa studentu,

lielākoties tie, kas veselības stāvokļa dēj nebija piemēroti karadienestam.

Komjaunatnes komitejā bija palicis tikai viens no sekretāra vietniekiem, puisis, kas valkāja brilles ar bieziem stikliem.

Ieraudzījis Anatoliju, viņš ļoti nopriecājās un klusinātā balsī sacīja, ka visu zinot, jo «no turienes jau zvanīja», bet pēc tam sašutis un sarūgtināts izstāstīja, kā viņam kara komisariāts jau divas reizes licis «griezt ratus atpakaļ» — vainīgas tās nolāpītās brilles ar gluži neiedomājamām dioptrijām.

Sekretāra vietnieks Anatoliju uzaicināja pastrādāt komitejā, jo viņš viens pats neliekot nekādā galā.

Darba tiešām bija daudz. Vajadzēja noņemt no uzskaites komjauniešus, kas iestājās armijā vai zemessargu vienībās, palīdzēt rektorātam sastādīt evakuācijas sarakstus, katru dienu norīkot dežurantus visā ēkā, naktī izlikt posteņus bēniņos, gādāt, lai būtu pienācīgā kārtībā ugunsdzēsības rīki...

Institūtā ātri izplatījās valodas, ka Anatolijs atrodas īpašā uzskaitē, ka viņš, riskēdams ar dzīvību, izpildījis svarīgu uzdevumu ienaidnieka aizmugurē un tomēr saglabājis komjaunatnes biedra karti, ka viņš tikko kā atgriezies un pelnījis īsu atpūtu.

Mājās Anatolijam mācās virsū bažas un nelāga priekšnojauta. Turpretim institūtā viņš bija varonis. Tā nu viņš pēc iespējas retāk iegriezās mājās, jo vairāk tāpēc, ka darba viņam pietika gan dienu, gan nakti.

Pamazām viņš būtu nomierinājies pilnīgi, ja nebūtu bijis jādomā par Veru.

Uz Veras mājām Anatolijs vairs nebrauca, jo baidījās satikt viņas māti, bet vēl vairāk — pašu Koroļovu, tomēr regulāri zvanīja pa telefonu, cerēdams izdzirdēt Veras balsi.

Bet telefons klusēja vai arī atsaucās Anna Vasiļjevna.

Tad Anatolijs, nekā neteicis, pakāra klausuli; tikai vienu reizi viņš nenoturējās un pārvērstā balsī lūdza pie telefona Veru. «Veročkas nav!» māte žēli atbildēja. «Bet kas tad runā? Kas prasa pēc viņas?»

Un viņš neatbildējis atkal pakāra klausuli.

Dienas ritēja, bet Anatolijs joprojām bija Ļeņingradā. Ja

kāds būtu jautājis, kāpēc tā, viņš droši vien būtu atbildējis, ka gaida, kamēr viņam izsniegs jaunus dokumentus, un pēc tam centīsies panākt, lai viņu sūta uz fronti.

Sirds dzijumos Anatolijs tomēr jau juta, ka viņš nevēlas pamest Ļeņingradu, jo vairāk tāpēc, ka laikrakstu ziņojumi izraisīja ar katru dienu lielākas bažas.

Jau iedomādamies vien, ka atkal būs jāsastopas ar vāciešiem, ka uz viņu šaus, ka frontē viņu vairs nesargās māju sienas, Anatolijs nokļuva baiļu varā. «Patiesību sakot, kāpēc man būtu jāsteidzas uz fronti?» viņš pats sev taisnojās. Viņš jau ir piedzīvojis pārbaudījumus, kādus nav piedzīvojis neviens no apkārtējiem cilvēkiemProtams, mazliet vēlāk uz fronti būs jādodas. Tomēr pašreiz, tepat institūtā pildīdams visādus pienākumus, viņš reizē piedalās arī karā.

Dienā Anatolijs aicināja studentus uz komjaunatnes komiteju, precizēja visādus sarakstus, kārtoja noņemšanu no uzskaites, bija neiztrūkstošs runātājs visos mītiņos un sapulcēs. Vakaros viņš vadīja dežūras — gan institūtā, gan namu pārvaldē. Uzkāris uz pleca gāzmasku, aplicis ap piedurkni sarkanu saiti, Anatolijs jutās nevis ka ierindas kareivis, bet kā komandieris. Skarbā, prasīgā balsī viņš aicināja institūta dežurantus būt vēl modrākiem un rāja iedzīvotājus par nepilnīgu aptumšošanu vai par mēģinājumiem izvairīties no nakts dežūrām bēniņos. Sarunās viņš bija pašpārliecināts un augstprātīgi iecietīgs — kā jau cilvēks, kas uzvaras labā paguvis izdarīt daudz vairāk nekā pārējie.

Savā apmātībā Anatolijs neievēroja, ka tēvs, kas joprojām pats steidzās pie durvīm, tiklīdz kāds zvanīja, laizdams dēlu iekša, aizvien biežāk viņā noraugās ar bažīgas neizpratnes pilnu skatienu, it kā veltīgi gaidītu atbildi uz neizteiktu jautājumu.

Tas notika vakarā, kad Anatolijs vēl nebija pārnācis. Fjodora Vasiļjeviča kabinetā zvanīja telefons. Kāds vīrietis vaicāja, vai pie telefona ir biedrs Vaļickis, un, saņēmis apstiprinošu atbildi, sacīja:

— Runā Koroļovs. Droši vien jūs mani neatceraties. Biju pie jums aizgājis sakara ar meitu ...

— Nē, gluži otrādi, es, protams, atceros! — Vaļickis

iesaucās. — Esmu ļoti priecīgs, ka viss beidzies labi un jūsu meita atgriezusies.

— Mana meita nav atgriezusies, — atskanēja klausulē, — es uzzināju jūsu telefona numuru, lai apvaicātos ... Bet vai jūsu dēls ir mājās?

— Nē, viņa vēl nav, — Vaļickis atbildēja, lai gan saprata, ka pašreiz nav patiess, jo, uzdodams jautājumu, Ko roļovs domāja pavisam ko citu. Fjodors Vasiļjevičs tūlit. apjuka un neskaidri nomurmināja: — Tātad kaut kas gadījies ...

— Jā. Kaut kas gadījies, — Korojovs atkārtoja, un šoreiz viņa balss skanēja it kā no liela tāluma. — Es jums piezvanīšu vēlreiz. Drošs paliek drošs . ..

— Jā, jā, — Vaļickis steidzīgi teica, juzdams, ka klausule dedzina viņam plaukstu, — katrā ziņā piezvaniet.. . Rit pat... Mans dievs, bet kā tad tā?!

— Neuztraucieties, — Korojovs sacīja, un Vaļickis pamanīja, ka viņa balss kļuvusi pavisam vāja un svešāda. — Saprotu, arī jums nav viegli... Es vēl piezvanīšu. Uz redzēšanos!

Telefonā kaut kas noklakstēja. Klausule vada otrā gala bija pakārta.

Kādu brīdi Fjodors Vasijjevičs sēdēja nekustēdamies, joprojām žņaugdams plaukstā klausuli. Tad steidzīgi, it kā baidīdamies, ka no melnā priekšmeta varētu celties jaunas nelaimes, nolika to vietā.

Neko nedomādams, Vaļickis izņēma mutautu un noslaucīja nosvīdušo pieri. Viņš sajuta sirdi sāpes, bet tūlīt tās aizmirsa, vairs neievēroja. Visu viņa būtni sagrāba viena vienīga sveloša doma, viens vienīgs jautājums nemitīgi skanēja ausīs: «Kas noticis? Kāpēc Anatolijs nestāstīja patiesību?»

Fjodors Vasiļjevičs centās nomierināties, savaldīties un lietišķi apsvērt, kas tad īsti ir noticis. Tātad Anatolijs apgalvoja, ka meitene atgriezusies pilsētā, lai gan patiesībā ta nav... Varbūt Belokamenskā viņiem radās kādas nesaskaņas? Teiksim, viņi sastrīdējās, un Vera devās uz Ļeņingradu agrāk nekā Anatolijs — kad viņai vēl nekas nedraudēja. Un tā viņam varēja rasties pārliecība, ka Vera jau ir pilsētā. Bet kāpēc, atgriezies Ļeņingradā, viņš vispirms neinteresējās, vai Vera ir te? Ja viņi tiešām sastrīdējušies, tad tomēr arī tas ir izskaidrojams: Anatolijam nebija nekāda iemesla uztraukties, bet meiteni satikt viņš

nevēlējās. Tādā gadījumā ir saprotams arī tas, kāpēc Anatolijs nepiemin Veru savos stāstos. Jauniem cilvēkiem romantiskās situācijās ir raksturīga pārspīlēta, pārlieku saasināta attieksme pret otra rīcību .. .

Tā sprieda Fjodors Vasiļjevičs, pareizāk sakot., tā viņš centās spriest.

Lai gan šīs domas raisījās zināmā secībā un tām piemita loģiskums, Fjodoru Vasiļjeviču tās tomēr nenomierināja. Jo vairāk viņš pūlējās attaisnot dēlu, jo stiprāk viņam uzmācās bažīga nojauta, neskaidra atskārta, ka Anatolijs ir kaut kādi vainīgs, ka viņam ir kāds sakars ar Veras pazušanu, tāpēc viņš tīšām nav stāstījis patiesību.

Tagad Vajickim sāka likties, ka Anatolijs pēc atgriešanas mājās vispār nav izturējies gluži dabiski. Viņš atcerējās, ka dēla stāstos allaž uzradās jauni sīkumi, kas liecināja par viņa nevainojamo, varonigo izturēšanos, bet Veru viņš nepieminēja nekad ...

Šis bēdigēs, bažīgās domas savijās kopā ar domām par to, ka Anatolijs vēl vienmēr ir Ļeņingradā un, pēc visa spriežot, jūtas pilnīgi apmierināts ar savu nenoteikto stāvokli ...

Smagās pārdomas iztraucēja durvju zvans. «Tad beidzot tomēr!» Fjodors Vasiļjevičs klusībā teica un steidzās atvērt durvis. Viņš cerēja, ka būs pārnācis Anatolijs un tūlīt viņam atbildēs uz visiem jautājumiem, izkliedēs visas šaubas.

Tas tomēr nebija Anatolijs. Kāpņu telpā stāvēja pastnieks, viņam uz pleca platā siksnā karājās liela ādas soma, vienā rokā viņš turēja šauru, cietos vākos iesietu iznēsājamo sūtījumu grāmatu, bet otrā — nelielu, pelēku lapiņu.

— Sveicināts, Fjodor Vasiļjevič! — pastnieks sacīja ka jau vecs paziņa, — Jums ... atsūtīta pavēste ... Te tā būs.

Nedroši sniegdams Vaļickim pelēko lapiņu, pastnieks viņā paraudzījās izbrīnījies, it kā kaut ko gaididams.

Vaļickis juta, ka pietvīkst, paņēma pavēsti, gandrīz vai raušus to izrāva no pastnieka rokas un jau gribēja cirst ciet durvis, bet pastnieks aizvainots aši iesaucās:

— Ir taču jāparakstās, Fjodor Vasiļjevič! ... Te, šai vietā.

Vaļickis parakstījās, cenzdamies ar pastnieku nesaskatīties. Aiztaisījis durvis, viņš iededza priekšnamā gaismu un steidzīgi pielika lapiņu pie acīm.

io&

Tur bija rakstīts:

«Pils. F. V. Vaļickim

Pēc šis pavēstes saņemšanas Jums jāierodas zemessargu divīzijas štābā Baltijas ielā 225, ņemot līdzi pasi un karaklausības apliecību.

Štāba priekšnieka vietā ...»

Tālāk bija vērienīgs, nesalasāms, ar sarkanu zīmuli uzkricelēts paraksts.

Vaļickis stāvēja, vēl un vēlreiz pārlasīdams pavēsti.

— Tā, tā, beidzot esmu sagaidījis! — viņš skaļi sacīja un klusībā piemetināja: «Kāda aplamība! Pats esmu sarīkojis bezjēdzīgu farsu ...»

Viņš jau agrāk bija izlēmis, ko darīs, ja saņems pavēsti. Protams, būs jāiet un jāpaskaidro, ka noticis pārpratums, ka viņam ir sešdesmit pieci gadi un viņš sen vairs nav pakļauts karaklausībai.

Bet tagad, kad pavēste bija rokā, Fjodors Vasiļjevičs nodomāja: «Varbūt vispār neiet uz turieni? .. .» Tomēr viņš tūlit atmeta šo domu, pats sev teikdams: «Nē, tā nedrīkst ... Es esmu tai sarakstā. Mani var noturēt par parastu gļēvuli.

Varbūt tikai uzrakstīt vēstuli un nosūtit uz šo adresi,» viņam radās jauna doma, «paskaidrot, ka notikusi neapšaubāma kļūda?» Bet Vaļickis atkal sev iebilda: lai pārliecinātu, ka tā ir kļūda, jāuzrāda taču pase! Nevienam nav pienākums ticēt, ka viņam tiešām ir tik daudz gadu, cik rakstīts vēstulē . .. Būs vien jāiet.

Pavēsti ielicis apbružātā krokodilādas kabatas portfelī, Vaļickis apmierināts nodomāja, ka tagad gan to neredzēt ne sievai, ne dēlam.

Atcerējies Anatoliju, Vaļickis no jauna nokļuva grūtu domu varā. Viņš atkal un atkal atsauca atmiņā to, ko bija stāstījis dēls.

Tātad Anatolijs aizbrauca atpūsties nevis uz dienvidiem, kas viņam bija apnikuši, bet uz mazpilsētiņu Belo kamensku.

Tur viņš saaukstējās un saslima ar plaušu karsoni. Dažas dienas viņam bija augsta temperatūra. Viņu mocīja apziņa, ka sācies karš, bet viņš nav armijā. Tikko jutās labāk, iekāpa vilcienā, lai brauktu uz Ļeņingradu. Vagonā

iepazinās ar čekistu un vēlāk, kad vilciens bija sabombar dēts, saņēma no šī čekista svarīgu slepenu uzdevumu. Nokļuva kādā sādželē un gribēja tur pārnakšņot. Naktī iebruka vācieši. Čekistu vācieši notvēra un droši vien nošāva. Viņu pašu piekāva un ieslēdza šķūnī. Bet viņam izdevās no turienes izkļūt un vēlāk paslēpties mežā. Tur viņš satika padomju karavīrus, kas atkāpās, un kopā ar viņiem sasniedza Lugu.

Tā bija stāstījis Anatolijs.

Ikreiz, kad tēvs viņu lūdza vēlreiz pastāstīt, kā tas viss notika, Anatolijs stāstījumu papildināja ar jauniem sīkumiem. Tā noskaidrojās, ka vācieši viņu situši, tāpēc ka viņš bija sācis ar tiem kautiņu. Izkļuvis no šķūņa, viņš ar lauzni bija apdullinājis sargkareivi.

Nākamo reizi Anatolijs sīki izstāstīja, kā pēc pievienošanās padomju karavīriem viņš vairākkārt piedalījies sadursmēs ar vāciešiem, pat vedis kareivjus uzbrukumā. Esot iespējams, ka viņu ieteikšot apbalvošanai ...

Tā bija stāstījis Anatolijs.

«Bet kāpēc viņš ne reizi ne ar pušplēstu vārdu nav pieminējis Veru?» Fjodors Vasiļjevičs sev jautāja atkal un atkal, tagad jau apzinādamies, ka argumentācija, ar kuru viņš bija centies attaisnot dēlu, nepavisam nav pārliecinoša.

Vaļickim bija matemātisks domāšanas veids, un reļz radušās šaubas viņš nespēja apklusināt ar tīri emocionāliem argumentiem — viņam bija vajadzīgi konkrēti pierādi jumi.

Kur atradās Vera, kad Anatolijs saslima? Kāpēc šis čekists deva tik svarīgu uzdevumu Anatolijam, tas ir, cilvēkam, ar ko nupat tikai bija iepazinies? Kāpēc fašisti tik saudzīgi apgājās ar Anatoliju, ja viņu saņēma ciet reize ar to čekistu, turklāt pēc tādas pretošanās? ...

Veras liktenis Fjodoru Vasiļjeviču satrauca aizvien vairāk.

...Tā nu viņš sēdēja kabinetā, nepacietīgi gaidīdams dēlu un klusībā cerēdams, ka Anatolijs spēs izkliedēt viņa šaubas, novelt no viņa pleciem smagumu, kas tik pēkšņi bija tiem uzgūlis.

Kad beidzot priekšnamā iešķindējās zvans, Fjodoram Vasiļjevičam tas likās kā ilgi gaidīts glābiņš. Viņš droši zināja, ka zvana Anatolijs, jo sievai un mājkalpotājai bija

katrai sava atslēga, tāpēc skriešus devās uz priekšnamu un steidzīgi atvēra durvis.

Viņš nebija maldījies — aiz durvīm stāvēja Anatolijs.

Pamājis tēvam, viņš aizsteidzās uz savu istabu, pa ceļam izmezdams, ka iegriezies tikai uz īsu brītiņu un viņam atkal jadodas uz institūtu.

Fjodors Vasiļjevičs stingriem soļiem sekoja dēlam pa pēdām un, iegājis viņa istabā, apņēmīgi sacīja:

— Man ar tevi jārunā.

— Vēlāk, tēt, vēlāk, — Anatolijs atbildēja, vilkdams nost sviedros samirkušu kreklu, — tāds karstums, ka esmu viscaur slapjš, tāpēc ieskrēju pārģērbties ...

Viņš pagāja garām tēvam un devās uz vannas istabu. Vaļickis dzirdēja, kā šņāc ūdens, plūzdams no krana. Pec brīža Anatolijs atgriezās, slaucīdamies frotē dvielī, piegāja pie kumodes, attaisīja atvilktni un, izņēmis tīru kreklu, sāka to pogāt vaļā.

Vaļickis vērīgi raudzījās dēlā, kas aiz veselības vai pušu plīsa, raudzījās viņa platajā, muskuļotajā mugurā un iedegušo roku muskuļos, kuri viegli trīsēja.

— Sēdies, Anatolij, mums jāaprunājas, — Fjodors Va siļjevičs sacīja agrākajā valdonīgajā tonī, kurš nepieļāva iebildumus un no kura Anatolijs jau bija paguvis atrast.

Sapratis, ka nekā laba tas nesola, un mēģinādams iegūt laiku, Anatolijs lēnām uzvilka kreklu, tad pagriezās un ar demonstratīvu neizpratni pavērās tēvā.

— Protams, ja tas ir tik neatliekami, — viņš nedroši teica. — Es gan ļoti steidzos.

— Gribu tev vaicāt, — Vaļickis sacīja, vērīgi lūkodamies dēlā, — kas īsti noticis ar meiteni, ar kuru kopā tu izbrauci no Ļeņingradas.

Vaļickis pamanīja, ka Anatolija acu izteiksme tikko jūtami pārvēršas. Tomēr dēls tūlīt paraustīja plecus un pārspīlētā vienaldzībā atbildēja:

— Tu taču esi to jau vaicājis. Un es ...

— Viņas nav Ļeņingradā, — tēvs skarbi pārtrauca dēlu.

— Kā tā — nav? — Anatolijs jautāja pārlieku izbrīnījies. Tad atkal paraustīja plecus un teica: — Bet kāds tam sakars ar mani? Viņa izbrauca daudz agrāk nekā es.

— Kad? — Vaļickis stingri noprasīja.

Anatolijam šķita, ka istabas griesti kļuvuši zemāki. Viņš jau bija uzminējis, bija sapratis, ka dienā kaut kas

noticis. Bet kas īsti? Vai tiešām atkal bija atnācis Koro Jovs? .. .

Dusmodamies uz tēvu, kas viņu bija tā pārsteidzis, un ari pats uz sevi — par to, ka nespēj atrast veiksmīgu, visiem gadījumiem noderigu atbildi, Anatolijs aizvainots vaicāja:

— Kas tā ir — vai nopratināšana?

— Nē. Bet es gribu ... Man ir svarīgi zināt! — Vaļickis uzstājīgi sacīja. — No Ļeņingradas jūs taču izbraucāt reizē?

— Ja tev tik svarīgi to zināt, — Anatolijs ironiski atbildēja, — varu pateikt: jā, reizē.

— Tu ieradies tai pilsētā dienu pirms kara sākšanās. Un, kā tu pats stāsti, nākamajā dienā saslimi. Vai ne?

— Man bija ārsta izziņa, — Anatolijs nikni atcirta.

— Diemžēl tā palika vilcienā kopā ar citiem dokumentiem. Nezināju, ka tā būs vajadzīga manam tēvam.

— Anatolij, met pie malas šo ironiju, es runāju ļoti nopietni! — Vaļickis bargi sacīja. — Tātad šī meitene atstāja tevi, lai gan biji slims, un izbrauca uz Ļeņingradu viena. Vai tā?

Tādu pavērsienu Anatolijs nebija gaidījis. Viņš nepavisam nevēlējās kaut kādā ziņā nomelnot Veru. Bija skaidrs, ka viņš iekritis paša izliktos slazdos un tagad steidzīgi jāmeklē izeja.

— Mēs sastrīdējāmies, — viņš beidzot teica. — Turklāt mana slimība nebija diez cik smaga.

— Kā tad tā? Tu stāstīji, ka biji saslimis ar krupozo plaušu karsoni, nevarēji ne soli paspert... Un tomēr...

— Ap to laiku man jau bija labāk, — Anatolijs sacīja. Tad pēkšņi pasmaidīja un pārspīlētā bezrūpībā piebilda:

— Nekā nesaprotu! Kāpēc tev pēkšņi ienācis prātā tik daudz uzmanības veltīt maniem ... mīlestības romāniem?

Šie vārdi skanēja tik māksloti, tik bezpalīdzīgi, ka Fjodors Vasiļjevičs mirkli gaužām kaunējās par dēlu, kas nokļuvis tik pazemojošā stāvoklī.

— Anatolij, — Vaļickis ierunājās, cik spēdams saudzīgi, — es tevi lūdzu, pasaki man, kas patiesībā ir noticis!

Tobrīd viņam vairāk par visu gribējās no dēla uzzināt kaut ko skaidru, noteiktu, kaut ko tādu, kas uzreiz izkliedētu šaubas.

Tomēr Anatolijs tikai nervozi paraustīja plecus un skarbā, izaicinošā balsi atbildēja:

— Bet es lūdzu tevi... lūdzu paskaidrot, ko tas nozīmē!

Vaļickis juta, ka sejā sakāpj asinis.

— Tas nozīmē, — viņš lēnām sacīja, nenolaizdams acis no Anatolija, — ka man zvanīja Veras tēvs un teica, ka viņa vēl arvien nav atgriezusies. Es noslēpu, ka tu esi te, pieviļu viņu. Bet viņš zvanīs vēl. Un tad mans pienākums — saproti, pienākums! — būs viņam pateikt, ka tu esi atgriezies. Un skaidri atbildēt, kas noticis ar viņa meitu.

Anatolijs klusēja.

Fjodors Vasiljevičs piegāja pie dēla.

— Tev jāizstāsta man patiesība, — viņš uzstājīgi atkārtoja, — varbūt šai notikumā nav nekā nopietna, bet ar savu uzvešanos tu liec man turēt tevi diez kādās aizdomas. Padomāsim abi kopā! ... Es taču esmu tavs draugs!

Fjodors Vasiļjevičs redzēja, ka Anatolijam notrīs lūpas. Šķita, dēls tūlīt sāks raudāt.

— Es gaidu, Toļa, — Vaļickis teica, nekustēdamies no vietas.

— Nu ... Nu labi... — Anatolijs tik tikko spēja parunāt. — Ja tev tik svarīgi to zināt... Jā, no Belokamen skas mēs izbraucām kopā. Tad sakās uzlidojums...

Viņš apklusa, it kā būtu pazaudējis stāstījuma pavedienu, un aplaizīja sausās lūpas.

— Un vēlāk, pēc tam? — Fjodors Vasiļjevičs nepacie tigi jautāja, jau pilnīgi būdams nelāgu priekšnojautu varā. — Kad ieradās vācieši, tu . . . arī tad jūs bijāt kopā?

— Ja, ja, kopā! — Anatolijs iesaucās negaidīti skaļi un mazliet histēriski. — Es viņu aizstāvēju! Kāvos ar vāciešiem, jā, kāvos! Vācu kareivis man iespēra ar kāju, ar smagu, apkaltu zābaku pa šo vietu! — Viņš kliedza aizvien skaļāk un ar roku parādīja zemāk par vēderu. — Mani vilkšus izvilka ārā ... Ieslēdza šķūnī... Aiz sāpēm es slāpu nost, man bija slikta dūša! .. .

— Un . . . pēc tam? — Fjodors Vasiļjevičs klusi vaicāja.

— Esmu jau stāstījis, kas bija pēc tam, — Anatolijs atbildēja, smagi elpodams. — Es atguvos... Atplēsu sienas dēli... Bija tumšs... Pa nuiju aizmuguri nokļuvu līdz mežam ...

— Un Vera? — Vaļickis čukstus jautāja. — Viņa ... palika pie vāciešiem?

— Ko es varēju darīt?! — Anatolijs atkal iesaucās. — Man dzinās pakaļ, uz mani šāva!

— Agrāk tu stāstīji, ka tev izdevies pazust nemanītam.

— Es to teicu tēvam! Tēvam, nevis izmeklētājam! — Anatolijs tagad kliedza ar neslēptu niknumu balsī.

— Jā, jā, man ir skaidrs, — Vaļickis it kā pats sev sacīja.

— Tēt, saproti taču: ko es varēju darīt? — Anatolijs ierunājās citādā — lūdzošā balsī. — Nebija taču iespējams klīst apkārt pa vāciešu pilnu sādžu un meklēt Veru! Es nekādi nebūtu varējis viņai palīdzēt, bet pats būtu gājis bojā. Turklāt man bija uzdevums, svarīgs kaujas uzdevums, es taču tev stāstīju! Un es to izpildīju, lai gan vācieši, ja viņi būtu to zinājuši, būtu atraduši manu komjaunatnes biedra karti, ko biju paslēpis aiz žaketes oderes ...

— Jā, jā, protams, — Vaļickis dobji teica. Šie jaunie meli — par komjaunatnes biedra karti nez kāpēc viņu maz pārsteidza, lai gan viņš labi atcerējās, kā reiz, bēdādamies un bažīdamies par dēlu, nakti bija klusītēm iegājis tukšajā Anatolija istaba, attaisījis galda atvilktni un sācis pārcilāt mantas. Toreiz viņš bija redzējis arī komjaunatnes biedra karti, atvēris to un ilgi raudzījies ģīmetnē ...

Pašreiz Fjodors Vasiļjevičs it kā palaida gar ausīm šos vārdus. Viņu nodarbināja vienīgi doma par Veru. Ne īsti jautādams, ne arī apgalvodams, viņš it kā pats sev sacīja:

— Tātad viņa palikusi tur. Pie vāciešiem ...

Anatolijs klusēja.

— Bet kāpēc tu neaizgāji pie viņas vecākiem, kad biji atgriezies? — Fjodors Vasiļjevičs gurdi vaicāja.

— Es taču tur biju jau pirmajā dienā! — Anatolijs atbildēja aši un pat priecīgi, it kā būtu sajutis cietu pamatu zem kājām. — Tikai... nevienu nesatiku.

Vaļickis klusēja, pūlēdamies apjēgt to, ko bija dzirdējis no dēla. Jā, tagad viņa stāstījumam bija sava loģika. Ja viss noticis tā, kā stāsta Anatolijs, viņam tiešām bija grūti palīdzēt Verai...

Lai gan Fjodors Vasiļjevičs, pats to neapzinādamies, centās Anatoliju attaisnot, pārdomājis dzirdēto, viņš tomēr saprata, ka neapstrīdams ir tikai tas: Anatolijs Veru pametis. Meiteni, kas viņam uzticējās, atstājis pie vāciešiem. Pats izglābies, bet. viņu atstājis tur. Un pēc atgriešanās baidījies iet pie viņas vecākiem un visu izstāstīt tā, kā bija. Anatolijs izturējies kā gļēvulis. Kā gļēvulis...

Pēkšņi Vaļickim radās jauna doma.

— Toļa, — viņš ierunājās, juzdams ataustam cerību, — tu man stāstīji, ka biji tur ... Nu, Galvenajā politiskajā pārvaldē. — So iestādi viņš vienmēr pieminēja tikai ar veco nosaukumu. — Ceru, ka tur visu esi ziņojis tā, kā bija patiesībā. Varbūt viņiem ir kāda iespēja uzzināt, kas ar meiteni noticis, un palīdzēt viņai?

_— Tur es teicu to, kas man bija uzdots pateikt. Bet varbūt tu gribi, lai es būtu aizturēts, kamēr notiek bezgalīga pratināšana un izmeklēšana? Lai man izjauktu došanos uz fronti? ...

— Tu tiešām gatavojies doties uz fronti, Toļa? — Va ļickis jautāja; šie vārdi viņam bija izlauzušies negribēti.

— Kā?... Es nesaprotu tavu jautājumu, — Anatolijs sacīja pārsteigts un izbijies.

Lidz šim nevienam no apkārtējiem cilvēkiem nebija iešāvies prātā apšaubīt viņa nodomu doties uz fronti. Tagad tāds cilvēks bija atradies. Un tas bija viņa tēvs.

Sapratis, ka tēvam izdevies uzminēt jūtas, kurās viņš nebija atzinies nevienam — pat sev ne, Anatolijs tagad atkārtoja skaļi un izaicinoši:

— Es nesaprotu lavu jautājumu.

— Zini, Toļa, — sev pašam par pārsteigumu Fjodois Vasiļjevičs ierunājās mierīgi un it kā vienaldzīgi, — acīm redzot, mums ir dažādi uzskati par dzīvi. Vai arī... kā lai to saka ... par izvēles brivību. Man sāk likties, ka tu jebkurā situācijā redzi divas izejas. Manuprāt, ikviena cilvēka dzivē ir tādi brīži, kad otras izejas nevar būt.

— Kada jēga šiem skaistajiem vārdiem? — Anatolijs teica aizžņaugtā balsī. — Vai gribi drīzāk saņemt manu nāves ziņu, kļūt par varoņa tēvu? Divas izejas! Visu mūžu, cik vien es tevi atceros, visu mūžu tu esi mācējis atrast otru izeju. Tevi diendienā, gadu no gada kritizēja visās malās. Bet ko darīji tu? Vai tu šīm runām pievērsi daudz uzmanības? Kur nu! «Ja stāvi pāri citiem, tad dzīvo viens!» Ari tagad tu tāpat sēdēsi savā kabinetā, durvis aizslēdzis un telefonu atvienojis, lai tikai — nedod dievs! — tevi kāds neiztraucētu, un tūkstoš pirmo reizi lasīsi savu Vitruviju, bet uz mani tai laikā šaus ...

Anatolijam aizrāvās elpa, un viņš apklusa.

Fjodors Vasiļjevičs stāvēja sastindzis, sagumis, zemu noliecis galvu. Beidzot viņš tikko dzirdami sacīja:

— Es taču esmu vecs, Toļa, un es ... mīlu tevi!

8 222

— Ak tad tu esi vecs! Jauns arguments, pēdējais, kas vēl palicis karalim! Viņš, redz, mīlot mani. Un tāpēc sūta mani nāvē! Vai atminies karikatūru, kas pērn bija «Krokodilā»? Petēns uzrunā važās kalto Franciju: «Kundze, es jau esmu par vecu, lai jūs mīlētu, bet nodot es vēl spēju.» Dzen vien mani pretim lodēm! Uz mani ir jau šauts, es zinu, kā tas notiek!

Vaļickis klusēja. Viņš jutās pazemots, pilnīgi salauzts. Vēl pavisam nesen viņš nemaz nebija šaubījies, vai viņam ir morālas tiesības nosodīt dēlu. Bija licies, ka tajās dienās, kas pagājušas kopš kara sākuma, viņš ir pārvērties, kļuvis cits cilvēks ... Ko tur teikt — dēls atgādināja, kādu vietu dzīvē ieņem viņš pats. Tā ir atmaksa.

Bet Anatolijs klusībā triumfēja. Vārdi un argumenti, kas viņam bija iešāvušies prātā īstajā brīdī, bez šaubām, bija tēvu tā pārsteiguši, devuši tēvam tādu triecienu, ka viņš, skaidri redzams, joprojām nespēja attapties. Anatolijam atkal šķila, ka viņam ir pilnīga taisnība, neatspēkojama taisnība. Par cilvēku jāspriež pēc galvenā, ko viņš paveicis, nevis pēc sikumiem un blakus apstākļiem. Sai gadījumā galvenais ir tas, ka viņš saņēmis svarīgu uzdevumu un to izpildījis. Arī uz fronti viņš vēl aizies. Ne rīt vai parīt, tomēr katrā ziņā aizies. Turklāt — vai tad viņš slapstās? Viņš taču ir pēdējā kursa students, un viņam ir tiesības uz pagarinājumu.

Anatolijs kā uzvarētājs palūkojās uz tēva noliekto galvu, uz sakumpušo muguru un, neslēpdams aizvainojumu, augstprātīgā iecietībā sacīja:

— Labi. Par to vairs nerunāsim. Galu galā — es nemaz negribēju tev pāri nodarīt. Tu pats sāki šo sarunu ...

Beidzot viņš aizpogāja kreklu, uzģērba žaketi un, no kabatas izvilcis sarkanu piedurknes apsaiti, gāja uz durvīm, bet apstājās un nedroši teica:

— Ja Koroļovs atkal piezvana, pasaki... Pasaki, ka Vera izbrauca agrāk un es par viņu neko nezinu .. .Tomēr ne ... — Anatolijs uz mirkli apklusa, iedomādamies, ka viņš atkal nokļūs neērtā situācijā, ja Vera atgriezīsies un izstāstīs tēvam visu tā, kā bija patiesībā.

— Tomēr ne . .. — Anatolijs atkārtoja. — Saki, ka es pats aiziešu un visu izstāstīšu.

Viņš to teica, saprazdams, ka tādējādi iegūs laiku. Galu galā Koroļovs reti ir mājās — viņš ne reizi nav pienācis

pie telefona. Tātad vienmēr varēs attaisnoties, ka viņu grūti sastapt...

Jau nomierinājies, Anatolijs gāja uz priekšnamu, pa ceļam likdams ap piedurkni apsaiti.

. . . Kādu brīdi Fjodors Vasiļjevičs stāvēja kā sastindzis. Tad sāka lēnām iet uz kabinetu.

«Labi, ka Masas nav mājās,» viņš gurdi nodomāja, atminēdamies, ka sieva aizgājusi pie draudzenes.

Kabinetā Fjodors Vasiļjevičs pārlaida izklaidīgu skatienu grāmatu skapjiem un gleznām pie sienām, tomēr parasto prieku nejuta. Gleznas, grāmatas, iemīļotais rakstāmgalds, nobružātie, ar ādu pārvilktie mīkstie krēsli viņam likās sveši un nevajadzīgi. Iegājis ēdamistabā, viņš uzrakstīja sievai zimiti, ka jūtas noguris un agrāk dodas pie miera. Tad paņēma guļamistabā veļu un uzklāja sev guļvietu kabinetā uz kušetes. Aizslēdza durvis. Un smagi noslīga krēslā.

Tā — viņš saņēmis otru triecienu kopš kara sākuma. Pirmo telefona sarunas laikā negribēdams bija devis viņa draugs ārsts Osmiņins. Tomēr otrs bija daudz spēcīgāks.

«Meli, meli,» Vaļickis klusībā atkārtoja, domādams par dēlu, «viscaur meli!»

«Kā tas varēja notikt,» viņš mocījās pārdomās, «kad tas sākās? Visu laiku dēls likās atklāts un godīgs . .. Likās,» Fjodors Vasiļjevičs rūgti atkārtoja. «Bet tagad noskaidrojas, ka viņam nav sirdsapziņas. Tas ir galvenais — nav sirdsapziņas. Nav tā serdeņa, kas cilvēkam piešķir satvaru, liek viņam droši raudzīties citiem acīs un stāties pretim pārbaudījumiem. Dzīvē savijas kopā gan taisni, gan ličloču ceļi. Mans dēls gājis pa apkārtceļu, bet izlicies ejam taisni. Vai viņš pats to apzinās? Var taču apmānīt ne tikai citus, bet arī sevi...

Kāpēc viņš neraudāja, nekliedza, nedauzīja galvu pret sienu, zinādams, ka meitene palikusi vācu kareivju rokās?

«Tiesības izvēlēties ... divas izejas ...» — kāpēc es pai to runāju, kāda tam jēga?

Viņam taču tās ir tukšas skaņas, nedzīvi grāmatu jēdzieni. Dostojevskis apgalvoja, ka visi pasaules labumi nav ne bērna asaras vērti. Ha, ha, Dostojevska filozofija! ... Bet par kaut ko viņam taču jābūt gatavam ari mirt?I Lai tā nebūtu sieviete, kas viņam uzticējusies, lai

tā būtu komjaunatnes biedra karte! «Paslēpu aiz žaketes oderes .. .» Mans dievs, biedra karte taču mierīgi gulēja galda atvilktnē! Kāpēc, kāpēc viņš melo?

Un aizstāvas ar visiem iespējamiem līdzekļiem .. . Viņš labi nomērķēja un trāpīja tēvam vissāpīgākajā vieta.»

Pēkšņi Vaļickim radās mokoša vēlēšanās parunāt ar kādu tuvu cilvēku. Viņā modās cerība, ka tāds cilvēks varbūt palīdzētu atrast izeju, pieveikt uzbrukušo nelaimi... Bet ar ko parunāt, ar ko apspriesties? Ar sievu? Nē, nav nekādas jēgas. Turklāt būtu pārāk cietsirdīgi viņai atklāt patiesību par dēlu . ..

Varbūt parunāt ar Osmiņinu? ...

Pēc tam kad Andrejs Grigorjevičs savam vecajam draugam Vaļickim bija licis saprast, ka asi nosoda viņa izturēšanos, Fjodors Vasiļjevičs nebija ne reizi zvanījis Osmi ņinam.

Tagad viņam vairāk par visu gribējās satikt šo cilvēku, ar ko viņu saistīja sena draudzība un kas turklāt pazina Anatoliju jau no tiem laikiem, kad tas bija bērns . . .

Protams, Osmiņinam vēl jābūt slimnīcā, lai gan ir jau vēls. Vaļickis paķēra telefona klausuli un pateica numuru. Viņam atbildēja sievietes balss.

— Lūdzu, doktoru Osmiņinu! — Vaļickis steidzīgi teica klausulē.

— Andrejs Grigorjevičs šeit vairs nemēdz būt, — viņš saņēma atbildi.

— Kā tā — nemēdz būt? — Vaļickis neizpratnē jautāja. — Kur tad viņš ir?

— Mēģiniet piezvanīt uz mājām!

Fjodors Vasiļjevičs lēnām nolika klausuli. «Ko tas nozīmē?» viņš prātoja. «Vai tiešām Andrejs mainījis darba vietu? Aizgājis no slimnīcas, kur nostrādājis tik daudz gadu?»

Viņš atkal paņēma klausuli un pateica Osmiņina mājas telefona numuru. Vecā ārsta mazmeitas Ļenočkas balsi Vaļickis pazina tūlīt.

— Tā esi tu, Ļenočka? Runā Fjodors Vasiļjevičs. Vai vectētiņš mājās?

— Nē, viņš nav bijis jau trīs dienas, tikai piezvanīja pa telefonu, — meitene atbildēja.

— Bet kur tad viņš ir, kur?! — Vaļickis nepacietīgi iesaucās.

— Vai tad jūs nezināt, ka viņš aizgāja zemessargos? —

Ļenočka izbrīnījusies vaicāja. — Vai viņš jums to nepateica? ...

Šī ziņa Vaļicki apstulboja, un viņš brīdi klusēja. Beidzot viņš apjucis nomurmināja:

— Jā, jā ... protams ...

Un nolika klausuli.

«Kā tad tā?» Vaļickis brīnījās«Andrejam taču ir gandrīz tikpat daudz gadu kā man... Turklāt viņam ir stenokardija . ..»

Tātad Osmiņina nav. Aizgājis uz fronti. Un nav pat ienācis atvadīties, nav piezvanījis pa telefonu... «Tas nozīmē, ka es viņam nekas vairs neesmu.» Vaļickis sarūgtināts nodomāja. «Tukša vieta. Nekam nevajadzīgs, nekur nederīgs cilvēks. Tagad man vairs nav neviena. Itin neviena. Tukšums.»

Viņš ilgi sēdēja nekustēdamies. No melnā reproduktora šķīvja, kas karājās pie pretējās sienas, skanēja kaut kādi vārdi. Viņš mēģināja tajos ieklausīties.

Diktors stāstīja, ka ienaidnieks laužas uz Pleskavu un Lugu un tā mērķis ir sagrābt Ļeņingradu. Pēc tam diktors ziņoja par lidotāju, kas taranējis ienaidnieka lidmašīnu, kad munīcijas viņam vairs nav bijis, un abas liesmu apņemtās mašīnas nogāzušās tādā vietā, kur atradies daudz vācu karaspēka .. . Kādu brīdi Vaļickis klausījās it kā divās balsis uzreiz: diktora balsī un savā iekšējā balsī. Tad tālumā kļuva dzirdami dobji zenītlielgabalu dārdieni. «Ko tas nozīmē?» viņš gurdi nodomāja. «Ak tā — uzlidojums.»

Dīvaini, bet sirēnu Vaļickis nebija dzirdējis.

Tomēr sirēna iegaudojās tai pašā mirklī, kad viņš par to iedomājās. Un tūlīt no melnā šķīvja atskanēja balss:

— Pilsoņi, gaisa trauksme! Pilsoņi, gaisa trauksme!

Fjodors Vasiļjevičs neviļus nodomāja, ka kabinetā

gaismas nav un citās istabās tāpat. Tātad par aptumšošanu var nerūpēties. Viņš piegāja pie loga. Redzēja, kā Ņevas prospektā tramvajs palēnina gaitu un apstājas. Pa abām durvīm steidzīgi lēca ārā cilvēki. Gājēju palika aizvien mazāk, viņus it kā aprija māju durvis un vārtu arkas.

«Jāiet uz pagrabu ...» Vaļickis domāja. «Bet es neiešu!» viņš pēkšņi nolēma. «Neiešu! Negribu slēpties. Man no šiem nolādētajiem vāciešiem ne silts, ne auksts! Lai met bumbas! Es nekur neiešu!»

Atkal nodārdēja zenītlielgabali, šoreiz jau gluži tuvu. Gaisā bija jūtama deguma smaka.

n?

— Neiešu, neiešu, neiešu! — Vaļickis maniaka neatlaidībā skaļi atkārtoja, stāvēdams pie vaļēja loga un izslie damies visā garajā augumā.

Tagad viņš zināja, kas jādara.

... Viņš piecēlās agri, kad mājās visi vēl gulēja. No skuvās, klusi apģērbās un, brokastis neēdis, izgāja ārā.

Šoreiz viņš devās uz pilnīgi svešu vietu, tomēr ātri atrada vajadzīgo autobusu, bet vēlāk pārsēdās tramvajā. Pēc četrdesmit minūtēm viņš nokļuva pie lielas četrstāvu ēkas. Uz durvīm veda platas, apdrupušas akmens kāpnes.

«Interesanti, kas cēlis šo māju?» Vaļickis pēc paraduma nodomāja. Viņš uzkāpa augšā, pagrūda durvis, kurās stiklu tagad aizstāja finieris, pārkāpa pār slieksni un nonāca plašā mūra vestibilā. Tur bija dzestrs un pustumšs.

Puskrēslā Vaļickis saskatīja, ka vestibila sienas noklātas kara laika plakātiem, bet vienā kaktā novietota melna skolas tāfele, pie kuras piesprausti ar mašīnu aprakstīti papīri. Kādu bridi Vaļickis nedroši mīņājās no vienas kājas uz otru un prātoja, kur viņam būtu jāiet, tad uzkāpa otrā stāvā un devās pa gaiteni uz priekšu, vērodams aizvērtās durvis. Beidzot viņš ieraudzīja pie durvīm piespraustu kartona gabalu, uz kura ar tušu trekniem burtiem bija rakstīts «Štābs».

Fjodors Vasiļjevičs pieklauvēja, izdzirda: «Nāciet

iekšā!» — un atvēra durvis ...

Pie loga aiz aktu vākiem apkrauta kancelejas galda, noliecies pār veclaicīgu rakstāmmašīnu ar milzīgu su portu, sēdēja civilās drēbēs ģērbies cilvēks, kam ap piedurkni bija sarkana apsaite, un cītīgi kaut ko rakstīja, ar rādītājpirkstu spēcīgi sizdams pa taustiņiem.

— Sveicināti! — Vaļickis sacīja un palocījās.

Cilvēks pacēla pirkstu virs taustiņiem, tomēr uz leju to nenolaida, atlieca plecus un vaicājoši palūkojās garajā, sirmajā virā ar zilu ševiota uzvalku mugurā.

Vaļickis piegāja pie galda, izstieptā rokā turēdams pelēko pavēsti.

— Ēē ... Esiet tik labs un piedodiet! Pie kā man būtu jāiet?

Cilvēks ar apsaiti ap piedurkni paņēma pavēsti un skaļi izlasīja:

— Vaļickis, Fjodors Vasiļjevičs .,.

— Tieši tā, — Valickis steigšus apstiprināja, domādams, ka šis vienīgais viņam zināmais militārais teiciens šoreiz būs vispiemērotākais. Bet, nobijies, ka viņu var uzskatīt par nepieklājīgu, tūlīt apvaicājās: — Ar ko man ir tas gods?...

Pie galda sēdošais cilvēks, mazliet izbrīnījies, paraudzījās viņā un atbildēja:

— Mans uzvārds ir Sergejevs. Esmu štāba priekšnieka palīgs. Jūsu pasi un karaklausības apliecību!

«Tā, tā!» Vaļickim sāka dunēt deniņos. «Tūlīt sāksies »

Viņš lēnām iebāza roku žaketes iekškabatā, ilgi taustīja pēc kabatas portfeļa, beidzot to izvilka, izņēma pasi un karaklausības apliecību un nolika uz galda.

Sergejevs tās nepaņēma tūlīt. Vispirms viņš pastūma tālāk mašīnu, pārcilāja vairākus vākus, kas kaudzītē bija salikti uz gaida, vienus no tiem paņēma, atvēra un sāka šķirstīt iešūtos papīrus, klusi atkārtodams: «Tāā . .. Va ļickis F. V. ... Vaļickis F. V. ...» Tad teica: «Ir, atradu,» — un paņēma Fjodora Vasiļjeviča pasi. Viņš ilgi to pētīja, pāršķirstīja itin visas lapas, atkal ielūkojās atvērtajos vākos, beidzot pacēla galvu un, skatīdamies Vaļickī, nedroši ierunājās:

— Te ir kāds sajukums, biedri. Tiesa, celtniekus mēs esam pieprasījuši .. . Bet sarakstā stāv rakstīts, ka jūs esat no tūkstoš astoņi simti astoņdesmit piektā gada. Turpretim pēc pases — no septiņdesmit sestā. Cik tad jums ir

gadu?

Citos apstākļos Fjodors Vasiļjevičs katrā ziņā būtu izlabojis šī cilvēka teicienu, dzēlīgi aizrādīdams, ka «no» te lietots pilnīgi nevietā.

Tagad viņam nebija laika domāt par valodas tīrību. Vēl vairāk — baidīdamies Sergejevu aizvainot, viņš arī pats

sacīja:

— Es tiešām esmu no tūkstoš astoņi simti septiņdesmit sestā gada. Man ir sešdesmit pieci.

Pēdējos vārdus Vaļickis izrunāja tā, it kā atzītos nāves grēkā.

— Bet toreiz... — Sergejevs teica vēl lielākā neizpratnē, aši paķēra Fjodora Vasiļjeviča karaklausības apliecību, ieskatījās tajā un turpināja: — Nu protams! Jūs taču vairs sen neesat uzskaitē! ...

Viņš pasmaidīja, aizvēra apliecību, paņēma no galda

pasi, salika abus dokumentus kopā un sniedza Vaļickim, sacīdams:

— Lai nu, tēvocīt., pakaro tie, kas jaunāki. Jums jau ir solīdi gadi, cienījams vecums .. .

Vaļickis spiedzīgi un vīzdegunīgi iesaucās:

— Es jums nejautāju, kādi man ir gadi, kā jūs atļāvāties izteikties! Es ... es pats to labāk zinu! Esmu saņēmis pavēsti un ieradies. Cik varu spriest, jūs neesat, pilnvarots noteikt vecuma cenzu! Man ir drošas ziņas, ka zemessargos pieņem ari tikpat vecus kā es!

— Nesaprotu, kāpēc jūs, tēvocīt, ceļat tādu traci, — Sergejevs miermīlīgi teica. — Kā dienesta persona par ierašanos izsaku jums pateicību. Vispār — jūs esat brašs vīrs, ja gribat, sist ienaidnieku . . . Tomēr pats saprotat.. .

— Es nekā nesaprotu un arī nevēlos saprast, es zinu tikai to, — Vaļickis viņu pārtrauca, — ka esmu saņēmis pavēsti un ieradies, lai tiktu pierakstīts zemessargos! Esiet tik laipns un izdariet nepieciešamās formalitātes!

— Saprotiet taču — tas nav iespējams! — Sergejevs jau kļuva sirdīgs. — Jums taču ir sešdesmit pieci gadi!

— Staļina runā nekas nav teikts par ierobežojumiem vecuma ziņā, — Vaļickis atspēkoja iebildumu, apmierināts, ka spējis atsaukties uz Staļinu, — papūlieties pārlasīt šo runu!

— Kāds tam sakars ar Staļina runu? — Sergejevs skarbi sacīja un piecēlās. — Es taču jums paskaidroju, ka nevaram, jūs uzņemt zemessargos. Jūsu vecums to neļauj! Galu galā, — viņš ierunājās saudzīgāk, — jūs varat aizsardzības darbos piedalīties arī citādi, teiksim, dežurēt gaitenī vai bēniņos, uzmanīt aptumšošanu, sniegt pirmo palīdzību uzlidojumos cietušajiem ...

— Ar ko man būtu jārunā? — Vaļickis viņu pārtrauca un saknieba plānās lūpas.

— Kā — ar ko jārunā? — Sergejevs nesaprata.

— Es vaicāju: kāds vadošs darbinieks ieņem šeit augstāku posteni?

Sergejevs paraustīja plecus un atbildēja:

— Štāba priekšnieks. Bet es atkārtoju: tas ir pilnīgi veltīgi! Turklāt viņa pašreiz nav.

— Bet kāds taču te ir? — Vaļickis izmisīgi iesaucās.

— Divīzijas komisārs. Bet es vēlreiz atkārtoju, cienījamais Fjodor Vasiļjevič ...

— Nepūlieties! Kur es varu atrasat... ēē ... šo komisāru?

— Gaileni trešās durvis pa labi, — Sergejevs norūca, demonstratīvi pievilka sev tuvāk rakstāmmašīnu un ar rādītājpirkstu uzsita pa taustiņu.

— Man ir tas gods atvadīties! — Vaļickis nevērīgi pateica. Paķēris no galda pavēsti un dokumentus, viņš strauji pagriezās un devās uz durvīm, pūlēdamies iet tā, kā karavīri iet parādē — atliecis plecus, izriezis krūtis, augstu celdams kājas.

Vaļickis viņu tūlīt pazina. Palūkojies pie galda sēdošajā cilvēkā, viņa grumbu izvagotajā sejā, stāvajos, īsi apcirptajos matos, Vaļickis saprata, ka divīzijas komisārs un Veras tēvs, kas pašā kara sākumā bija atnācis pie viņa un vēl iepriekšējā vakarā zvanījis pa telefonu, ir viens un tas pats cilvēks. Fjodors Vasiļjevičs steigšus iebāza dokumentus kabatā un, gandrīz vai padodamies panikai, nodomāja: «Ko man darīt? Ko darīt?! Pagriezties un iet projām, ne vārda nebilstot?» Bet, kamēr viņš, pie durvīm stāvēdams, veltīgi pūlējās ko izlemt, Korojovs aizsteidzās viņam priekšā.

Acīm redzot, viņš savukārt bija pazinis Vaļicki, strauji piecēlās, ātri, gandrīz skriešus šķērsoja istabu un, apstājies pretim Vaļickim, dobji jautāja:

— Kaut kas kļuvis zināms par Veru, jā? Atgriezās jūsu dēls?

«Tā,» Vaļickis nodomāja, «loks noslēdzies.»

— Runājiet taču! — Koroļovs iesaucās skarbi un naidīgi un, tā kā Vaļickis joprojām klusēja, atkal ievaicājās, tikai citādā balsī: — Vai ar viņu ... kaut kas noticis?

Šai mirklī Fjodors Vasiļjevičs ārkārtīgi skaidri saprata, ka tagad galvenais ir nevis viņa — veca, nevienam nevajadzīga cilvēka liktenis, bet gan Veras liktenis un ka viņš nedrīkst, viņam nav tiesību pašreiz runāt ar Koroļovu par to, kam nav nekāda sakara ar Veru.

— Mans dēls ir atgriezies, — viņš klusi sacīja.

— Un Vera, Vera?l

— Vai atļausiet apsēsties? — Vaļickis jautāja, juzdams, ka lāgā nespēj noturēties kājās.

— Protams, sēdieties! — Koroļovs aši sacīja, rādīdams uz krēslu pie galda un pats atgriezdamies savā vietā.

Valickis gāja uz krēslu. Gāja lēnām, it kā vēlēdamies attālumu palielināt līdz bezgalībai.

Beidzot viņš apsēdās, pacēla galvu un saskatījās ar Ko rojovu.

Un atkal Fjodors Vasijjevičs nodomāja, ka viņš šeit ieradies ar pavēsti, bēgdams no savām domām, no dēla, ko vairs negribēja redzēt, lai gan viņa pirmais pienākums bija sameklēt Koroļovu un pateikt to, kas bija jāpasaka.

— Jūsu meita palikusi pie vāciešiem, — Fjodors Vasiļ jevičs pateica vienā elpas vilcienā, lai atņemtu sev jebkuru laipošanas iespēju.

— Kā ... palikusi pie vāciešiem? — Korojovs pārsteigts atkārtoja.

— Viņi brauca atpakaļ uz Ļeņingradu, bet vilcienu sa bombardēja. Tad viņi...

Un viņš īsi, bet precīzi, neko neizlaizdams, gluži kā tiesā, kad dots zvērests, atstāstīja galveno, ko iepriekšējā dienā bija sapratis no Anatolija stāstījuma.

Korojovs brīdi klusēja.

Tad, it kā vaicādams pats sev, lēnām ierunājās:

— Bet... kāpēc viņš neatnāca pie mums? Viņš taču ir bijis mūsu mājās, adresi zina ...

— Anatolijs apgalvo, — Vaļickis sacīja, — ka aizgājis pie jums tūlīt pēc atgriešanās, bet nevienu nav saticis māj ās.

Viņš gribēja piebilst, ka viņam pašam šis izskaidrojums liekas nožēlojama atruna, ka Anatolijs, protams, būtu varējis sameklēt Veras vecākus vai galu galā atstāt durvis zirnīti . . . Tomēr nekā nepiebilda.

— Tā ... — Korolovs noteica, — tātad nav saticis.

Pēkšņi Valickis pamanīja, ka milzīgās Koroļova dūres

sažņaudzas un sejā parādās stingra, barga izteiksme.

— Negribu viņu aizstāvēt, — Vaļickis sacīja, — tomēr lūdzu arī saprast... viņš taču ... gandrīz vēl puika ... Viņam ne reizi nav gadījies nokļūt tādā situācijā ...

Viņš apklusa, saprazdams, ka runā aplam, ka pūlas aizstāvēt Anatoliju pretēji savai pārliecībai.

— Situācijā? — Korojovs nigri pasmaidīja, acīm redzami šim neierastajam svešvārdam piešķirdams ļaunu, ironisku nozīmi. — Tagad gan visiem situācija ir neparasta.

— Jā, jā, protams, jums taisnība! — Vaļickis piekrita.

— Un . .. es dēlu neaizstāvu, — viņš turpināja klusāk, tad pašūpoja galvu un atkārtoja. — Nē. Es neaizstāvu ...

Koroļovs noņēma no galda garās rokas. Tagad tās nevarīgi nokarājās kā nedzīvas.

Bet jau nākamajā mirklī viņš teica dzedri un mierīgi:

— Labi. Rādās, vairs nav par ko runāt. Tomēr paldies, ka atnācāt. Sameklējāt.

Viņš apklusa, tad, skatīdamies nevis Vaļickī, bet kaut kur sāņus, citādā — trīcošā balsī piebilda:

— Kā lai to pasaku mātei? ...

Un tūlīt, pārvarēdams vājumu, atkal ierunājās dzedri un mierīgi:

— Labi. Paldies. Un atvainojiet. Daudz darba.

Viņš palocīja galvu un mazliet pacēlās, Vaļickim roku tomēr nesniegdams, tad attaisīja galda atvilktni un izņēma no tās papīrus.

Fjodors Vasiļjevičs nekustējās. Viņš juta, ka, uzslējies kājās, nespēs paspert ne soli.

Koroļovs pārtrauca lasīšanu, pacēla galvu un, pieri saraucis, paraudzījās Vaļickī, it kā vaicādams, kāpēc viņš vēl sēž.

Un tad Fjodors Vasiļjevičs sacīja:

— Piedodiet, bet... esmu nācis pie jums personiskā lietā.

— Vai tad jūs vēl neesat pateicis visu? — Koroļovs aši vaicāja, un viņa balsī bija jaušama cerība.

— Nē, nē, pie tā, ko esmu teicis, man diemžēl nav ko piebilst. Tikai... ziniet, mēs pašreiz esam tikušies gluži nejauši... Es tūlīt paskaidrošu, tas prasīs pavisam maz laika. — Vaļickis sāka runāt ātri, sasprindzinādams visus spēkus. — Lieta tāda: esmu saņēmis pavēsti. Te tā ir ...

Viņš iebāza roku kabatā, atšķīra papīra lapiņu no pārējiem dokumentiem, izvilka to ārā un nolika uz galda.

Koroļovs ieskatījās pavēstē un pēc tam ziņkārīgi pavērās Vaļickī.

— Ko tad jūs . .. Vai bijāt pierakstījies?

— Jā, jā, pilnīgi pareizi, biju pierakstījies. Bet nelaime tāda ... runa ir par manu vecumu.

— Cik jums gadu?

s — Sešdesmit pieci.

Koroļovs paraustīja plecus un sacīja:

— Tātad kāds saputrojis.

Viņš vēlreiz ielūkojās pavēstē. Tad pievērsa skatienu

Vaļickim un piemiedza acis, ap kuram bija biezs sīku krunciņu tīkls.

— Jādomā, ka zemessargos jūs ierakstījāties ... tā teikt,

simboliski. Bet tagad brīnāties, ka esat saņēmis pavēsti. Mēs pieprasījām pilsētas štābam, lai mūsu divīzijai piešķir celtniekus, un tā nu jūs nodeva mūsu ziņā... Tur nav ko runāt, jautājums ir skaidrs, biedri Vaļicki, — pavēste jums nosūtīta neuzmanības dēj. .. Pats saprotat, kad iestājas desmitiem tūkstošu cilvēku ... Vārdu sakot, jautājums izsmelts. Tie, kas jūs velti traucējuši, dabūs sutu. Pavēsti atstājiet man! *

Vaļickis nobālēja. Jau gribēja ļaut vaļu skarbiem vārdiem, kas bija mēles galā, tomēr savaldījās. Viņš atcerējās, cik nevērīgi un augstprātīgi bija uzņēmis Koroļovu, kad tas bija atnācis apjautāties par meitu. Gluži kā tāds veco laiku kungs viņš toreiz stāvēja uz spožā parketa starp savām gleznām, grāmatu skapjiem un smagajām, ar ādu pārvilktajām mēbelēm un naidīgi nolūkojās šajā Putilova rūpnīcas strādniekā . ..

«Tur nav ko brīnīties,» Vaļickis rūgti pavīpsnāja, «varu iedomāties, kāds priekšstats viņam radies par mani...»

— Jums nevienam nav jāsadod suta, — Fjodors Vasiļ jevičs savaldīgi sacīja. — Es tiešām gribu iestāties zemessargos. Bet jūsu padotais — uzvārdā Sergejevs — man .kategoriski atteic. Es zinu, ka jūsu kompetencē...

— Vai pase un karaklausības apliecība jums ir lidzi? — Koroļovs viņu pārtrauca.

— Jā, jā, protams!

Vaļickis atkal iebāza roku kabatā, juzdams, ka plauksta sasvīdusi slapja, izņēma dokumentus un sniedza Koroļo vam. Viņš tos pavirši apskatīja, nolika uz galda, pievirzījās tuvāk Vaļickim un sacīja:

— Nu jā, ta tas ir. Jūs esat dzimis astoņi simti septiņ, desmit sestajā gadā, apmācīts neesat, no karaklausībai pakļauto sarakstiem sen esat izsvītrots. Biedrs Sergejevs rīkojies pilnīgi pareizi.

No visā tā, ko teica Koroļovs, Vaļicki visvairāk aizskāra vārdi «apmācīts neesat». Tie viņam likās aizvainojoši.

Tomē viņš savaldījās ari šoreiz.

— Es esmu arhitekts un inženieris, — viņš sacīja, saglabādams mieru un pašcieņu, — un man nav šaubu, ka jums būs vajadzīgi ne tikai tie, kas prot durt... nu, rīko

lies ar durkli vai ... ēē ... šaut ar lielgabalu. Un, beidzot es esmu krievu cilvēks un ...

— Neko nevaru darīt, — Korolovs viņu pārtrauca vēlreiz.

— Un tomēr jums kaut kas jādara! — Vaļickis iesaucās, juzdams, ka šie vārdi skan bezpalīdzīgi, ka tie nevienu nespēj pārliecināt.

Tomēr viņš izbrīnījies pamanīja, ka tieši šis izsauciens ietekmējis Koroļovu. Tas viegli paliecās uz Vaļicka pusi un teica laipnāk un ievērīgak:

— Kā jūs nesaprotat, ka ikvienam cilvēkam karā ir sava vieta! Jūs esat.. . jau pavecs vīrs, izcils arhitekts. Jums jāevakuējas tālāk aizmugurē... Jūsu vadītāji acīm redzami kaut ko nogulējuši. Ja gribat, piezvanīšu uz Ļeņingradas pilsētas izpildkomiteju un .. .

To klausīties jau bija pāri Vaļicka spēkiem.

— Jūs nekur nezvanīsiet! — viņš iespiedzās, vairs nevaldīdams pār sevi. — Ja jūs tas interesē, esmu bijis pie paša Vasņecova un strikti atteicies kaut kur braukt! Saprotu, ka esmu jums ļoti nesimpātisks, ka mans dēls ...

Fjodors Vasiļjevičs sastomījās, pamatīgi noklepojās un tad klusākā balsī piebilda:

— Un tomēr . .. tas nedod jums tiesības ...

Viņš apklusa, aptverdams, ka runā kaut ko pavisam nevajadzīgu, ka viņa vārdi Koroļovu droši vien aizvainojuši, un nolieca galvu, it kā gatavodamies saņemt pelnītu sitienu.

Bet sitiena nebija.

— Ziniet ko, Fjodor Vasiļjevič, — Koroļovs ierunājās negaidīti saudzīgi, — par to pašreiz... nevajag runāt. Bēdas man tiešām ir lielas. Vienīgā meita . .. Tomēr nevienam nav tiesības par savām bēdām atriebties citiem, to jūs pareizi sacījāt. Un pašreiz runa nav par to. Tagad ir grūts laiks, ienaidnieks laužas uz Ļeņingradu. Zemessargos un iznīcinātāju bataljonos jau iestājušies tūkstošiem cilvēku. Un vēl grib iestāties ... Viņu vidū ir gan veci, gan slimi ... Pats padomājiet: vai mēs varam visus pieņemt? Frontē taču ir vajadzīgi nevis skaitļi, bet cilvēki, cīņas spējīgi cilvēki. Pašreiz nav tāds laiks, kad drīkst aizrauties ar skaitļiem. Un tagad es jums jautāju: ko jūs būtu darījis manā vietā?

— Cik jums pašam ir gadu, Ivan Maksimovič? — Vaļic kis pēkšņi jautāja.

— Man? — Koroļovs vaicāja. — Arī man ir krietni daudz gadu . .. Tomēr mana dzīve droši vien bijusi citāda nekā jūsējā. Es to nesaku, jūs nosodīdams, nepavisam ne, tikai saruna tā iegrozījās. Visu pilsoņkara laiku dabū|u pavadīt frontēs un arī četrus pasaules kara gadus nebiju izlaidis šauteni no rokām — tā nu man sanāca ... Bet tagad, Fjodor Vasiļjevič, par vēlēšanos palīdzēt frontei — paldies! Ņemiet dokumentus un mierīgi ejiet mājās!

— To es nevaru, — Vaļickis atbildēja gandrīz nedzirdami.

— Kāpēc ne?

— Ja es tagad aiziešu, tas nozīmēs ... tas nozīmēs, ka man vairs nav jēgas dzīvot, — Vaļickis turpināja tikpat klusi un tā, it kā Koroļova jautājumu nebūtu dzirdējis.

— Nu, — Koroļovs noplātīja rokas, — sitiet mani vai nost, bet to es nesaprotu.

— ...Droši vien savā mūžā ne vienmēr esmu rīkojies pareizi, — Vaļickis sacīja. — Ari dēlu neesmu pratis audzināt... Es esmu ļoti vientuļš. Ja tagad nebūšu kopā ar cilvēkiem, nebūšu tur, kur izšķiras visu liktenis, tad man nav arī kam dzīvot. Saprotu, šie vārdi skan naiviBet man pašreiz ir grūti izteikt savas domas. Es gribu sacīt, ka man ... ka man ir baigi, apzinoties, ka jūs mani galīgi noraidīsiet. Jums tas ir tīri formāls jautājums. Bet man .. . Es tad nezinu, kā man turpmāk dzīvot...

Viņš apklusa un nodomāja: «Nu tā. Tagad esmu pateicis visu. Līdz galam.»

Koroļovs klusēja.

«Droši vien neesnu mācējis viņam izskaidrot. Atrast pārliecinošus vārdus,» Vaļickis izmisīgi nodomāja.

— Karš nepazīst žēlastības, Fjodor Vasiļjevič, — Koro" ļovs beidzot ierunājās, — tas ir vienkāršs un cietsirdīgs. Karā neiet tāpēc ... lai izpirktu savu vainu, bet lai sakautu ienaidnieku un aizstāvētu Dzimteni. Droši vien jums ta rādās tīrā aritmētika ... kā divreiz divi ir četri. Bet pašreiz šai aritmētikā ietverta visa būtība. Ja kāds grib karā atrast pats sevi, tas var dārgi maksāt citiem. Un ja ...

— Ja, skaidrs, es saprotu, — Vaļickis viņu partrauca, — es jau zinu, ko jus teiksiet — lieks inteliģentisins un tā tālāk. Jā, jā, piekritu un jau tagad saku: jums taisnība! Bet pateikt to, ko es teicu, man vajadzēja, tieši jums — vajadzēja! Tas taču ir liktenis, ka šai vietā sēžat jūs! Starp

citu . . .— viņš gurdi un bezcerīgi atmeta ar roku, — laikam es atkal runāju kaut ko nevajadzīgu...

Korojovs pasmīnēja.

— Vārds «inteliģentisms» vairs nav modē, inteliģence tagad ir cieņā ... — Un, piemiedzis acis, viņš skarbi sacīja: — Jūs ļoti daudz noņematies ap savu personu, biedri Vajicki. — Pabungojis ar pirkstiem pa galdu, viņš saudzīgāk piebilda: — Jums tiešām gadījusies nelaime — to es redzu un saprotu. Tomēr arī šajās bēdās jūs visvairāk ciešat pats sevis dēj.

Vaļickis nolieca galvu. Viņš jau juta, ka nav pratis atrast kopīgu valodu ar šo bargo, it kā no monolīta akmens izcirsto cilvēku, un bija pārliecināts, ka pēc brīža viņam būs jāiet projām, jāiet neko nepanākušam. Neatlika nekas cits kā savaldīties. Mēģināt saglabāt pašcieņu.

— Tātad jūs man atteicat, — Vaļickis ar pūlēm sacīja, cenzdamies runāt mierīgi. — Jums droši vien taisnība ... — Mazliet pavilcinājies, viņš paminēja un piemetināja: — Kam gan vajadzīgs neapmācīts sešdesmit piecus gadus vecs sirmgalvis?

Korojovs brītiņu klusēdams bungoja ar pirkstiem pa galdu. Tad negaidot jautāja:

— Vai būvniecību jūs labi pārzināt?

— Bet... apžēlojieties!... Es taču esmu arhitekts, esmu akadēmiķis! Esmu uzcēlis tik daudz māju! ...

— Māju celšanai tagad nav īstais laiks, — Korojovs viņu vēsi pārtrauca. — Pašreiz mājas nevis ceļ, bet grauj. Es jautāju: vai jūs ko saprotat no fortifikācijas? No aizsardzības būvju celšanas, no tranšeju, dotu, aizsprostu ierīkošanas?

— Katrs kaut cik mācīts arhitekts ...

— Labi, — Korojovs viņu atkal pārtrauca.

Tad Korojovs paņēma pavēsti, kas bija uzlikta uz pases un karaklausības apliecības, un dažus mirkļus uz to pētoši noraudzījās. Pēc tam iemērca spalvu uz galda noliktajā skolēnu tintnīcā un kaut ko uzrakstīja uz pelēkā papīra stūra. Pēc tam pabīdīja pavēsti Vaļickim un lietišķi sacīja:

— Ejiet uz ierindas daļu! Trešajā stāvā, tur kādam paprasiet.

Vaļickis paķēra pelēko lapiņu un izlasīja: «Ieskaitīt. Korojovs.» Zemāk bi ja datums.

Fjodors Vasiļjevičs gribēja ko teikt, bet juta, ka nespēj dabūt pār lūpām ne vārda.

Beidzot viņš vājā baisi pasacīja: «Paldies,» — piecēlās un sāka lēnām iet uz durvīm, pavēsti cieši turēdams rokā.

Pie paša sliekšņa viņš apstājās un tikpat lēnām atgriezās pie galda.

— Ivan Maksimovič, — viņš tikko dzirdami teica, — es nekad neesmu redzējis jūsu meitu. Un man gribas... Sakiet — kāda viņa bija?

Viņš redzēja, kā pārskrien trīsas pār bargo, stingo Ko roļova seju, kas šķita pilnīgi nepieejama jebkurai jūtu izpausmei.

— Kāpēc jums tas jāzina? — Koroļovs dobji jautāja.

— Gribu zināt. Man jāzina, — Vaļickis neatlaidās. — Es gribu viņu iztēloties... redzēt viņu... es jūs lūdzu pastāstīt ...

Korojovs aizlika acīm priekšā platu plaukstu un sacīja:

— Neliela auguma... Tāda maziņa... Mācījās par ārsti. ..

Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet nespēja. Tikai gandrīz nedzirdamā balsī atkārtoja: «Maziņa...» Un atkal apklusa. Tad vairākkārt drudžaini mēģināja norīt kaklā iespriedušos kamolu, piecēlās un piegāja pie loga.

— Ejiet, biedri Valicki! — viņš beidzot nepagriezdamies ierunājās. — Nu? Ejiet taču! ...

VII

t Agrā vienpadsmitā jūlija rītā Zvjaginceva teltī ienāca kapteinis Surovcevs un ziņoja, ka viņu izsaucis divīzijas komandieris, kas iepriekšējā dienā ar saviem kareivjiem bija ieņēmis pozīcijas centrālajā sektorā.

Zvjagincevs izbrīnījies jautāja:

— Vai viņš tomēr neizsauc mani?

— Nebūt ne, pavēlēts ierasties man, — Surovcevs atbildēja, paraustīdams plecus un it kā likdams saprast, ka arī viņam pašam nav skaidrs, kāpēc jāierodas viņam, nevis majoram, kam viņš padots.

Surovcevs bija rūpīgi noskuvies, tīrās iedrēbes šaurā, baltā maliņa asi kontrastēja ar iedegušo kaklu, nospodrināto zābaku stulmi spīdēja un laistījās — bija skaidri redzams, ka uz gaidāmo tikšanos ar priekšniecību viņš ir gatavojies.

«Dīvaini,» Zvjagincevs sprieda. «Vai tiešām divīzijā nav zināms, ka bataljons nodots manā rīcībā? Turklāt es esmu frontes štāba pārstāvis, un pulkvedis Corohovs to

zina. Bet varbūt viņam nav nekāda sakara ar šo izsaukumu?»

— Vai jums pateica, kāpēc jūs izsauc? — Zvjagincevs jautāja.

Surovcevs atkal paraustīja plecus.

— Cik noprotu, tad tāpēc, lai dotu kādu kaujas uzdevumu. Pavēlēts ņemt līdzi visas ziņas par personālo sastāvu un apbruņojumuVai atjausiet izmantot jūsu ma

« šinu, biedri major? Manējai pašreiz maina riepas.

— Pagaidiet! — Zvjagincevs sacīja. — Es kaut ko nesaprotu. Bataljons ir padots man, bet es — frontes štābam. Vai jūs par to ieminējāties?

— Mēģināju, biedri major. — Surovcevs pasmaidīja, it kā vainīgs juzdamies. — Pēc tam klausulē atskanēja tāds bļāviens, ka man pat auss sāka džinkstēt.

— Kas bija tas bļāvējs?

— Kas tad cits — divīzijas komandieris! Pulkvedis Čo rohovs. Tagad tu esi manā pakļautībā, viņš saka, un — cauri!

«Kas tā par nejēdzību?!» Zvjagincevs īgni nodomāja. «Vai tiešām tās ir vakardienas notikuma sekas?...»

Iepriekšējā dienā atceļā no rajona, kurā strādāja bataljons, Zvjagincevs bija iegriezies paskatīties, kā notiek ierakumu un satiksmes eju rakšana Corohova divīzijā, kas nesen bija ieradusies.

Tur viņš ieraudzīja kādu varen garu, ūsainu karavīru ar telteni uz pleciem lēnām ejam gar tikko pabeigtiem ierakumiem un ar zarainu nūju mērījam to dziļumu. Nesen bija lijis, un karavīra zābaku zoles slīdēja pa atvilgušo zemi. Viņš te ielēca ierakumā, te ar jauneklīgu veiklību izkļuva ārā un beidzot apstājās pie ložmetēja pozīcijas.

Ložmetējnieks, pavisam jauns sarkanarmietis, pamanījis komandieri, gribēja pielēkt kājās, bet tas lika palikt guļam, pats nometās līdzās, sāka rīkoties ap ložmetēju un pēkšņi izšāva garu kārtu.

Lodes droši vien aizsvelpa virs pašas galvas sarkanarmiešiem, kas netālu strādāja, jo viņi steigšus pieplaka pie zemes.

— Vai ai;ī vāciešiem tāpat klanīsieties? — ūsainais iebļāvās, pieceldamies un izsliedamies visā milzīgajā augumā.

— Klausieties .. . biedri! — Zvjagincevs sašutis iesaucās. — Kādus trikus jūs te taisāt? Nošausiet vēl cilvēkus!

Karavīra zīmotnes nebija redzamas, un viņa dienesta pakāpe Zvjagincevu tobrīd arī maz interesēja.

Komandieris ar telteni uz pleciem pagriezās, aplūkoja Zvjagincevu no galvas līdz kājām, pakustināja garās ūsas un jautāja:

— Kā tu te esi uzradies, major?

— Nezinu, vai mans pienākums ir jums ziņot... — Zvjagincevs iesāka, bet cilvēks, kas tagad stāvēja pretim, viņu skarbi pārtrauca:

— Ir tāds pienākums, ja atrodies manas divīzijas izvietojumā.

Zvjagincevs saprata, ka runā ar pulkvedi Čorohovu.

Klīda valodas, ka Corohovs kādreiz bijis matrozis un piedalījies Ziemas pils ieņemšanā. Tā viņš arī neesot atbrīvojies no viena otra jaunības gadu pieraduma, lai gan beidzis kara akadēmiju un kļuvis komandieris. To Zvjagincevs tagad arī juta.

Pateicis, kas viņš tāds ir, Zvjagincevs tomēr nenoturējās' un nosodoši, kaut arī mazliet savaldīgāk nekā pirmīt, sacīja:

— Visapkārt taču strādā cilvēki, biedri pulkvedi! Jūsu kareivji!

— Tieši tā — kareivji! — Corohovs nobazūnēja. Tad kaut ko norūca un sāka iet tālāk gar ierakumiem, prettanku grāvjiem un dzeloņstiepļu aizžogojumiem.

Tagad, atminēdamies šo notikumu, Zvjagincevs nodomāja: «Varbūt ir kāds sakars starp to, kas notika vakar, un šodienējo Corohova pavēli?»

Tomēr viņš tūlīt atmeta šo domu, neticēdams, ka Corohovs spētu izrēķināties tik sīkumaini.

Surovcevs izvilka no bikšu kabatas priekšniecības dāvināto pulksteni, palūkojās tajā un teica:

— Kā tad palika, biedri major, vai atjaujat ņemt jūsu mašīnu?

Zvjagincevs prātoja, kā būtu pareizāk rīkoties. Laist Surovcevu vienu pašu? Protestēt? Šim Corohovam neapšaubāmi ir sliecība uz patvaļu. Acīm redzot, būs tūlīt jāsazinās ar ģenef&li Pjadiševu. Bet kā? Zvjagincevam nebija tiešu telefona sakaru ar Gatčinu, kur atradās Lugas karaspēka grupas pavēlniecība. Lai zvanītu uz turieni, tik un tā bija jābrauc uz divīzijas štābu . ..

— Labi, — Zvjagincevs beidzot sacīja Surovcevam, kas nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, — brauksim abi! Kādus dokumentus jūs esat paņēmis līdzi?

— Ziņas par personālo sastāvu un apbruņojumu.

— Paķeriet vēl minu lauku shēmas!

— Klausos, biedri major. Es pats arī tā domāju...

Mašīnā Zvjagincevs sēdēja blakus bataljona komandierim. Viņš tīšām bija apsēdies nevis līdzās šoferim — vietā, ko pēc nerakstīta armijas likuma parasti ieņēma augstākais priekšnieks, bet blakus kapteinim, ar to it kā uzsvērdams, ka šoreiz viņš nepretendē būt vecākais.

Zvjaginceva noskaņojums bija sabojāts: gaidāmā saruna ar Čorohovu viņu maz iepriecināja.

Klusēja ari Surovcevs, acīm redzot, saprazdams majora noskaņojumu.

Čorohova strēlnieku divīzijas štābs atradās Lugas pilsēta, apmēram trīsdesmit kilometrus no tā rajona, kur aizsardzības joslas priekšlaukā strādāja Surovceva bataljons.

Viņi brauca pa to pašu ce]u, par kuru samērā nesen bija braukuši pretējā virzienā.

So ceļu vairs nevarēja ne pazīt. Toreiz gaišajā jūnija nakti tas bija tukšs, cilvēkus gandrīz neredzēja, bet tagad tas izskatījās pavisam citāds. Pretim nāca karaspēks — kareivji, kas ierindā vai ķēdē cits aiz cita gāja pa ceļu un tā malām, brauca armijas smagās mašīnas, vilcēji ar lielgabaliem.

Razgovorovam ik pēc laiciņa vajadzēja emku nobraukt pašā ceļa malā, lai palaistu garām karaspēka kolonnas, bruņu transportierus vai tankus.

Zvjagincevs raudzījās pa mašīnas logu, un viņa noskaņojums palēnām uzlabojās. Viņš gan nezināja, vai visi šie kareivji, smagās mašīnas, lielgabali un tanki ir no Čorohova divīzijas vai arī lie pa ceļa atzarojumiem dosies uz citiem Lugas aizsardzības līnijas sektoriem. Lai nu kā tas bija, tomēr, redzot prāvās karaspēka kolonnas, lielgabalus un tankus, ap sirdi kļuva priecīgāk.

— Tas nu gan ir spēks! — Razgovorovs noteica, kārtējo reizi apturēdams mašīnu, lai palaistu garām lielkalibra artilēriju — sešcollu lielgabalus, garstobra lielgabalus, īsās haubices un četrdesmit piecu milimetru prettanku lielgabalus. Viņš izkāpa no mašīnas un apstājās ceļa malā, platām acīm vērdamies garām ejošajā karaspēkā.

Arī Zvjagincevs izkāpa un pēc sava jaunā ieraduma paraudzījās uz augšu. Ja nu pēkšņi uzlido vācu aviācija?

9*

l.'ll

Todien laiks tomēr bija nomācies, pa debesim peldēja 7.emi gubu mākoņi, un jau smidzināja lietus. Droši vien tāpēc pavēlniecība riskēja un karaspēku pārvietoja ari diena. «Bet varbūt ienaidniekam atkal izdevies pavirzīties uz priekšu, un frontes štābam neatliek nekas cits kā steidzīgi pārvietot karaspēku — diena vai nakts?» Zvja gincevs nodomāja.

Strādādams kara apgabala, bet vēlāk frontes štābā, Zvjagincevs bija domājis divīziju, korpusu un armiju mērogā. Tagad viņš bija kjuvis par parasto ierindas majoru, ko visvairāk interesē sava karaspēka dala. Un viņam bija grūti iedomāties gaidāmo operāciju raksturu. «Kas tas par karaspēku?» Zvjagincevs sev vaicāja. «Vai tas pārsviests uz šejieni no citiem frontes sektoriem, vai arī tās ir Galvenās mītnes atsūtītas rezerves? Neapšaubāms ir tikai tas, ka Lugas aizsardzības līnijā tiek savilkti lieli spēki. Bet, ja nu ta, tad nolemts tieši šeit dot vāciešiem iznīcinošu prettriecienu, atsviest viņus atpakaļ, padzīt un sakaut.»

— Skat, biedri major, tie taču ir kursanti! — teica Su rovcevs, pievērsdamies viņam.

Zvjagincevs palūkojās mazliet vērīgāk un pēc zīmotnēm tūlīt pazina artilērijas skolu kursantus. Prieks uzreiz pagaisa. «Pat kursanti!» viņš domāja. «Tas nozīmē, ka savākts viss, ko vien var saskrapstīt! . . .» Un viņā no jauna pamodās nemiers: «Bet kas notiks ar mani? Vai tiešām atkal kļūšu par štāba darbinieku, kas strādā aizmugurē?»

— Paklau, kapteini, — Zvjagincevs slepenā cerībā uzdeva Surovcevam vēl vienu jautājumu, — vai esi pārliecināts, ka tev zvanīja pats Čorohovs?

Surovcevs pagriezās uz viņa pusi.

— Kā es būtu varējis kļūdīties? Pagājušajā nakti man ievilka divīzijas štāba telefonu. Un rītausmā — tūlīt zvana. «Kas runā?» es vaicāju. Man atbild bass, nu — tīra bazūne: «Nevis «kas», bet pulkvedis Čorohovs. Man vajadzīgs bataljona komandieris Surovcevs!» Bez aplinkiem, bez jebkāda koda. Ari uzvārdu zina.

— Tā, tā, bez aplinkiem... — Zvjagincevs domigi atkārtoja.

— Biedri major, — Surovcevs sacija, un viņa balsī bija jūtams tāds kā aizvainojums, — jūs taču nedomājat, ka es pats pieteicos braukt uz divīziju? Pat ar Pastuhovu apspriedos, ko darīt. Viņš saka: «Augstāka priekšnieka pavēle. Jābrauc. Tikai paziņo majoram.»

Surovcevs apklusa.

— Pareizi esi rikojies, kapteini, — Zvjagincevs stingri noteica un it ka savā nodabā piebilda: — Man tikai gribētos 'redzēt, kā fašistu tanki uzskrien uz mūsu minam un uzlido gaisā ...

Ap astoņiem rītā viņi iebrauca Lugā.

Luga jau bija kļuvusi par frontes pilsētu. Vietumis bija redzamas aviācijas sagrautas mājas, uz ielām melnoja fugasa bumbu bedres. Sakarnieki vilka vadus, vienā laida brauca armijas smagās mašīnas, ielu krustojumos dežurēja sarkanarmieši, kas regulēja kustību.

Divīzijas komandpunkts atradās nelielā mājiņā pilsētas ziemeļu nomalē. Virs durvīm vēl bija izkārtne «Osoavia hima pilsētas padome». Netālu stāvēja divi ar zaļiem tīkliem pārsegti furgoni. Zvjagincevs negribot iesmejas: uz tīkliem bija uzlīmēti apbružāti birztalu un ezeru attēli, pa ezeriem peldēja gulbji — kādam bija iešāvies prāta maskēšanās nolūkiem izmantot teātra dekorācijas.

Pie lieveņa stāvēja sargkareivis. Paraudzījies uz Zvja ginceva zīmotnēm, viņš pagriezās pret atvērtajām durvīm un iesaucās:

— Biedri leitnant!

Pēc brīža uz sliekšņa parādījās leitnants ar spoži nospodrinātiem zābakiem kājās.

— Paziņojiet divīzijas komandierim, ka ieradušies majors Zvjagincevs un kapteinis Surovcevs no inženieru bataljona, — Zvjagincevs viņam sacīja.

Leitnants paraudzījās Surovcevā, kas stāvēja mazliet nostāk, un, atkal pievērsis skatienu Zvjagincevam, atbildēja:

— Pulkvedis pašreiz ir aizņemts. Bataljona komandieri pavēlēts tūlīt vest pie viņa ... Vai jūs esat bataljona komandieris, biedri major?

— Mēs abi esam ieradušies vienā jauta juma, — Zvjagincevs skarbi atteica un devās uz priekšu.

Kad viņi gāja iekšā divīzijas komandiera istaba, Čorohovs un kāds pavecs majors ar skūtu galvu, muguru pagriezuši pret durvīm, stāvēja pie lielas Lugas rajona kartes, kas bija piestiprināta pie sienas.

Zvjagincevs ievēroja dubļos sabristos un noputējušos zābakus, uz muguras sasvīdušās karavīru blūzes un

saprata, ka pulkvedis un majors nupat atgriezušies no pozīcijām.

Zvjagincevs skali sacīja:

— Biedri divīzijas komandieri, majors Zvjagincevs un kapteinis Surovcevs ieradušies.

Čorohovs strauji pagriezās, noskatīja Zvjagincevu no galvas līdz kājām, pakustināja ūsas, kuru gali bija saskrullēti smaili kā adatas, un, pievērsdamies drīzāk Su rovcevam nekā Zvjagincevam, zobgalīgi jautāja:

— Cik cilvēku komandē inženieru bataljonu? Ko?

Surovceva iedegusī seja pietvīka, un, steidzīgi paspēris

soli uz priekšu, viņš atbildēja:

— Es esmu bataljona komandieris, biedri pulkvedi. Kapteinis Surovcevs.

— Kāpēc tad viņš nebija tas, kas ziņoja? — Čorohovs īgni vaicāja, atkal pievērsdams skatienu Zvjagincevam.

— Es esmu izsaucis viņu, nevis jūs, major.

Pūlēdamies nezaudēt savaldīšanos un nekļūt ass, Zvjagincevs iesāka:

— Atļausiet, biedri pulkvedi ...

— Nekā es neatļaušu ... — Čorohovs kā cirtin nocirta.

— Kad būšu beidzis runāt ar bataljona komandieri, runāšu ar jums.

Pirmajā mirkli Zvjagincevam gribējās pagriezties, aiziet uz sakaru mezglu, dabūt savienojumu ar ģenerāli Pjadi ševu un paziņot par — kā viņam šķita — neciešamo divīzijas komandiera izturēšanos.

«Bet tad es nezināšu, par ko īsti ir runa,» Zvjagincevs tulit nodomāja, «un kāpēc Čorohovs atļaujas ignorēt fron tes štāba pārstāvi un viņa uzdevumu ...»

Lai gan Zvjagincevs, kam Čorohovs vairs nepievērsa nekādu uzmanību, jutās riebīgi, viņš tomēr nolēma palikt.

— Vai ziņas par personālo sastāvu un apbruņojumu esi atvedis? — divīzijas komandieris skaļi jautāja, pagriezdamies pret Surovcevu.

— Tieši tā, biedri pulkvedi, — kapteinis steigšus atbildēja.

— Vēlāk atdod divīzijas štāba priekšniekam. Šim pašam . .. majoram. — Čorohovs pamāja uz paveco vīru ar skūtu galvu.

— Man ir arī mīnu aizsprostu shēmas, — Surovcevs piebilda. — Te tās būs ...

Viņš pastiepa roku uz savas planšetes pusi, bet Čoro hovs viņu apturēja, it kā no viņa atgaiņādamies, un teica:

— Pagaidi ar savām minām! Shēmas atdosi štābā. Vai tev bataljonā ir sapieri vien?

— Tieši tā, sapieri vien, — Surovcevs izbrīnījies apstiprināja.

— To pagaidām papūlies aizmirst, — Čorohovs sacīja. — Pietiek jums pa zemi kašāties! Tagad jākaro. Saprati? Dabūsi īstu kaujas uzdevumu! Tev bataljons jāpārvieto desmit kilometrus uz austrumiem. Un jāieņem aizsardzība manā kreisajā flangā. Visi tavi tagadējie mīnu lauki kļūs par manu priekšlauku. Skaidrs?

— Tieši tā, skaidrs, — Surovcevs atbildēja gluži automātiski. Zvjagincevs, kas joprojām stāvēja istabas vidū, pēc kapteiņa balss tomēr manīja, ka viņam nekas nav skaidrs. Un ari Zvjagincevs nesaprata, kas notiek.

«Vai šis Čorohovs nav pie pilna prāta vai tikai ērmojas?» Zvjagincevs domāja. «Nevar taču būt, ka viņš tiešām grib vāji apbruņotu sapieru bataljonu sūtīt uz ierakumiem, it kā tā būtu kājnieku apakšvienība.» Zvjagincevs nevilšus pavīpsnāja. «Interesanti, vai viņam gadījies kaut reizi dzirdēt profesora Karbiševa lekcijas par inženieru karaspēka izmantošanu?»

Gluži kā nolasīdams Zvjaginceva domas, Čorohovs norūca:

— Nekas tev nav skaidrs, sapieru bataljona komandieri. Nāc šurp!

Čorohovs piegāja pie galda, apsēdās, pabīdija pie malas lauka telefona kasies, izlīdzināja karti un sacīja Surovce vam, kas nostājās aiz viņa:

— Skaties kartē! Staba priekšniek, izskaidro viņam uzdevumu!

Plikpauris majors piegāja pie Čorohova, noliecās pār karti un teica:

— Šeit, kapteini, austrumos no sektora, ko ieņems jūsu bataljons, atrodas apdzīvota vieta Ožoginvoločoka. Vai redzat? — Majoram bija mierīga, gurda balss, un viņš runāja gluži kā skolotājs, kurš kādas jaunākās klases skolēnam skaidro elementāru uzdevumu. — Šeit, Ožoginvo ločokā, — viņš uzlika uz kartes rādītājpirkstu ar īsi apgrieztu nagu, — aizsardzību ieņems mūsu kaimiņš — zemessargu divīzija.

— Un kāds ir tās sektors? — Surovcevs jautāja.

— Kas par sektoru?! — Corohovs iejaucās sarunā un ar plato plaukstu uzsita pa karti. — Piķis viņu zina kāds tas ir! Zemessargi devās uz pozīcijām vakar vakarā. Mēs zinām tikai to, ka tur būs viņu labais flangs. Tas arī ir galvenais, kas tev jāatceras tikpat kā tēvreize!

Pagriezis galvu uz štāba priekšnieka pusi, pulkvedis sacīja:

— Ļauj man pašam pastāstīt! Viņš ir tik jauns, ka ticības mācību nav mācījies. Nu tā, — pulkvedis atkal paskatījās kartē, — es ņemu savās rokās galveno šoseju un dzelzceļu, kas nāk no Pleskavas. — Corohovs ar nagu novilka uz kartes divas līnijas. — Un kas tev tagad man jājautā? Ko?

Surovcevs klusēja, uzmanīgi vērdamies kartē.

— Biedri pulkvedi, — viņš beidzot atbildēja, — jūsu karte viens centimetrs atbilst desmit kilometriem. Un tad, man liekas, starp zemessargiem un jums iznāk plata starpa, kādus ... astoņus vai desmit kilometrus. Kas tur ieņems pozīcijas?

— Tu esi liels gudrinieks, sapierīt! — Corohovs iesaucās atzinīgi un reizē arī nikni. — Trāpīji naglai uz galvas. Un tu būsi tas, kam šī sprauga jānotur! Vai saprati?! Jo tavs bataljons ir vienīgais, ar ko es varu šo caurumu aizbāzt, man jau tā ir jānosargā trīsdesmit kilometru. Starp zemessargiem un mani paliek savas vienpadsmit verstis plata starpa. Tad nu ar tavu bataljonu es to kaut kā aizdiegšu.

Corohovs caur pieri paraudzījās Zvjagincevā, kas klusēdams stāvēja istabas vidū, un tūiit atkal pievērsās Sūro vcevam.

«Bezjēdzīgi! Analfabētiski! ... Noziedzīgi! .,.» Zvjagin cevam gribējās kliegt.

— Cik tev ir ložmetēju? — Corohovs jautāja.

— Tris rokas ložmetēji, — neapzināti atbildēja Surovcevs, kura domas joprojām nodarbināja tas, ko pirms bsī tiņa bija teicis divīzijas komandieris.

— Piķis un zēvele! — Corohovs iesaucās. — Kā tev tos patīk, major? — viņš pagriezās uz štāba priekšnieka pusi un piecēlās. — Kur tu esi braucis: ciemos pie krustmātes vai uz kara lauku? — viņš ierunājās, no jauna pievērsdamies Surovcevam. — Uz trīssimt durkļiem trīs ložmetēji?!

— Mums nav arī durkļu, biedri divīzijas komandieri, —

Surovcevs atbildēja, kļūdams jau redzami drošāks, — sapieriem paredzētas nevis šautenes, bet karabines.

— Paredzētas, paredzētas! Ko tad tu domā darīt? Ar šīm īsstobrenēm likties virsū vācietim?

Viņš spēcīgi paraustīja ūsas, it kā gribēdams tās izraut, un teica:

— Labi. Štāba priekšniek, pieraksti: iedot viņa bataljonam trīs balsta ložmetējus.. . Bet par baltu velti gan ne. Stāsta, ka tu, kapteini, esot īsts automobiļu karalis. Tā, tu man dosi piecas automašīnas, es tev — trīs ložmetējus. Tad tu man dosi vēl ...

Zvjagincevs neizturēja un iesaucās:

— Biedri pulkvedi! Es prasu, lai mani uzklausa. Kāpēc jūs izputināt bataljonu? . . .

— Izbeigt., major! — Čorohovs viņu pārtrauca un, pagriezies pret štāba priekšnieku, sacīja: — Ejiet abi ar kapteini uz štābu un uzrakstiet viņam pavēli par kaujas uzdevumu. Bet jūs, kapteini, ziņojiet par savām minēšanas shēmām un aizmirstiet tās. Tagad jums ir jauna darbības vieta un jauni uzdevumi.

Dažus mirkļus viņš vēroja štāba priekšnieku, kas gāja uz durvīm, tad, redzēdams, ka Surovcevs apjucis skatās Zvjagincevā un nedroši mīņājas no vienas kājas uz otru, skaļi iesaucās:

— Kas tad nu ir, kapteini?! Vai nezināt, kur laiku likt? Ejiet!

Surovcevs pagriezās, kā noteikts reglamentā, un izgāja no istabas.

Arī Zvjagincevs gribēja iet uz durvīm — viņš bija nolēmis tūlīt sazināties ar ģenerāli Pjadiševu, bet aiz muguras atskanēja divīzijas komandiera balss, kas bija skaļa kā pastardienas bazūne:

— Major, palieciet! ... Nāciet šurp pie galda! Klausos.«.

Briesmīgi, sašutis, tomēr pūlēdamies valdīties un nesarunāt neko, kas varētu Čorohovam dot iemeslu pārmest viņam disciplīnas pārkāpumu un tādējādi izvairīties no lietišķas sarunas, Zvjagincevs klusēdams piegāja pie galda.

— Nu, es klausos ... — Čorohovs atkārtoja.

— Es domāju, biedri pulkvedi, — Zvjagincevs sacīja klusi, daudz klusāk, nekā viņam gribējās, — ka nevis man

jums, bet otrādi — jums man būtu jāpaskaidro, ko tas nozīmē. Kas es tāds esmu un kāds ir mans uzdevums, jūs ļoii labi zināt, man gadījās par to ziņot jau vakar, kad sākat šaut ar ložmetēju ...

Zvjagincevs apklusa, domās lamādams pats sevi, ka nebija noturējies un atgādinājis iepriekšējās dienas notikumu.

Tomēr Čorohovs viņa vārdiem nepievērsa itin nekādu uzmanību.

— Tāā ... — viņš novilka. — Tātad no savas priekšniecības nekādus norādījumus tu neesi saņēmis? Dīvaini. Nu labi, ja tā, tad klausies, ko es teikšu.

Ar abām rokām atspiedies pret galdu, viņš mazliet paliecās uz Zvjaginceva pusi un lēnām sacīja:

— Aizvakar vācieši ieņēmuši Pleskavu.

Viņa ūsas noraustījās.

— Kāpēc tu tagad klusē, major? — divīzijas koman dieris atkal ierunājās. — Izsaki savas domas, tu taču esi tik karstasinīgs ...

Bet Zvjagincevs nespēja ne vārda dabūt pār lūpām. «Pleskava, Pleskava, Pleskava!» dunēja deniņos. «Pēdējā lielā pilsēta ceļā uz Ļeņingradu un atrodas no tās tikai trīssimt, nē, tikai divsimt astoņdesmit kilometru! Tas nozīmē, ka vāciešus nav izdevies apturēt arī šaipus Ostro vas, ka viņi jau soļo pa Ļeņingradas apgabalu un Lugas aizsardzības līnija ir pēdējais šķērslis viņu ceļā! ...»

Beidzot viņš atguvās.

— Ja nu tā, biedri pulkvedi, tad es jo vairāk uzskatu par savu pienākumu ...

— Labi, — Čorohovs viņu skarbi pārtrauca. — Es zinu, ko jūs uzskatāt par savu pienākumu. Par divīzijas komandiera rīcību ziņot frontes štābam. Rīkojas patvaļīgi, ir rupjš zaldāts, cietpauris, dzen postā jums uzticēto atsevišķo karaspēka daļu... Vai tā? Bet ar ko lai aizpildu spraugu, kas ir starp mani un kaimiņu divīziju, — vai to man varat pateikt? Pats tur lai nogulstos, vai? Esmu gan garš, tomēr astoņu kilometru garumā nevaru izstiepties, tik liels neesmu izaudzis.

Viņš strauji atrāva vaļā galda atvilktni, izņēma kādu papīru un, nometis to uz galda, piebilda:

— Še, lasi, atbildīgais pārstāvi! ..,

«61. ATSEVIŠĶAIS INŽENIERU BATALJONS,» Zvjagincevs lasīja, «KAS PABEIDZIS MINĒŠANAS DARBUS PRIEKSLAUKĀ TIEK NODOTS JUMS MILITĀRĀM OPERĀCIJĀM JŪSU DIVĪZIJAS UN ZEMESSARGU DIVĪZIJAS SASKARES VIETĀ PJADlSEVS.»

Zvjagincevs vairākkārt pārlasīja ar pieturzīmēm neatdalītos vārdus, ilgi turēdams rokā pelēka, grumbuļaina papīra lapu, uz kuras bija uzlīmētas šauras telegrāfa lentes sloksnītes.

Pavēles saturs nedeva nekādu iemeslu citādam iztulkojumam. Bija pilnīgi skaidrs: bataljons nodots divīzijas rīcībā.

«Bet... ko tad es? Kur palikt man? . . .» apjukušais, sarūgtinātais un aizvainotais Zvjagincevs domās jautāja. «Vai tiešām esmu tāpat vien aizmirsts? Galu galā ir taču tā: ja stāvoklis tik strauji pasliktinājies un sapierus nolemts padarīt par kājniekiem, es tikpat labi kā jebkurš cits varētu vadīt bataljona kaujas darbību ... Man ir somu kara pieredze, es esmu ierindas komandieris! ...»

— Redzi nu, major, — Čorohovs atkal ierunājās, — tev nav par mani ko žēloties. Turklāt no tevis tiek noņemta jebkura atbildība. Tā ka vari būt mierīgs. Skaidrs?

— Nē, — Zvjagincevs klusi atbildēja, nolikdams telegrammu uz galda, — man daudz kas nav saprotams.

— Un man?! — Čorohovs pēkšņi iesaucās. — Vai tu domā, ka man viss ir saprotams? Pirms trim dienām solīja, ka kreisajā flangā kaimiņos būs regulārās armijas divīzija. Bet ko tur izvieto patiesībā? Neapmācītus zemessargus! Sākumā man iedalīja piecpadsmit kilometru platu aizsargājamo joslu, bet tagad tā izstiepusies gandrīz trīsdesmit kilometru plata. Un vācieši jau drīz būs klāt! Vai tu būsi tas, kas man pateiks, ko darīt? ...

Dedzīgajos Čorohova vārdos bija jūtams aizvainojums, un tikai tagad Zvjagincevs sāka noprast, ka Čorohova skarbuma un pat rupjības cēlonis nav meklējams smagā rakstura, varas apziņas izraisītā skurbumā un nekādā ziņā ne jau sīkumainībā.

Viņam kļuva skaidrs, ka arī divīzijas komandierim ir loti grūts stāvoklis, ka pavēlniecības plānos kaut kas grozījies, bet, kāpēc tas nolicis, to, acīm redzot, nezina ari pulkvedis.

Bija noticis tā.

Valsts aizsardzības komiteja nolēma divas frontes — Ziemeļu un Ziemeļrietumu fronti nodot maršala Voroši lova operatīvā pakļautībā, ieceļot viņu par Ziemeļrietumu virziena virspavēlnieku. Tagad abām frontēm bija jārīkojas pēc vienota plāna.

Ta tika nolemts, tiklīdz vācieši bija sagrābuši Pleskavu.

Ziemeļrietumu virziena virspavēlniekam bija jārisina ļoti grūtas problēmas. Ļeņingradas aizsardzība prasīja, lai karaspēku, cik vien iespējams, koncentrētu tiešai pilsētas aizstāvēšanai, un šis uzdevums kļuva ar katru dienu aktuālāks, jo tai aizvien tuvāk nāca vācieši no dienvidiem un somi no ziemeļiem.

Tomēr līdzās šim uzdevumam bija cits, tikpat svarīgs — vajadzēja organizēt prettriecienu ziemeļrietumos, jo, ieņēmuši ievērojamu daļu Baltijas un ielauzušies KPFSR robežās, vācieši ļoti bīstami apdraudēja arī Rietumu fronti, kas atradās blakus.

Maršalam abi šie uzdevumi bija jārisina reizē.

Ieradies Smoļnijā, viņš izdeva pavēles, kas tūlīt grozīja Ziemeļu frontes Kara padomes plānus. Ziemeļu frontes pavēlniecībai, kas vēl vakar bija padota Galvenajai mītnei Maskavā un par savu uzdevumu bija uzskatījusi Ļeņingradas tiešas aizsardzības organizēšanu, tagad vajadzēja pakļauties virspavēlnieka plāniem, kuros Ziemeļu fronte bija tikai daļa no viņa komandētā stratēģiskā virziena.

Iecerējis ienaidniekam dot prettriecienu Soļcu rajonā, Vorošilovs pavēlēja no Ziemeļu frontes pārsviest uz Ziemeļrietumu fronti divas strēlnieku un vienu tanku divīziju. Tās bija tās pašas vienības, ko Ziemeļu frontes Kara padome bija paredzējusi no Karēlijas zemes šauruma un Petrozavodskas rajona nosūtīt uz Lugas aizsardzības joslu.

Vorošilovs, bez šaubām, saprata, ka, pārsviezdams divīzijas uz Ziemeļrietumu fronti, padara vājāku Ziemeļu fronti, bet citādi rīkoties viņam nebija iespējams.

Frontes Kara padome un partijas Ļeņingradas organizācija ļoti enerģiski pūlējās izlīdzināt šo triju divīziju zaudēšanu. Atkal tūkstošiem cilvēku mobilizēja nocietinājumu būvdarbos pie Lugas un Gatčinas. Steidzīgi izveidoja jūras kājnieku brigādes, uz fronti nosūtīja kara skolu kursantu bataljonus un divizionus. Pavēli tūlīt doties ceļā saņēma vairākas zemessargu divīzijas. No Ziemeļrietumu

no

frontes karaspēka daļām, kas atkāpdamās nāca no dienvidiem, nekavējoties tika izveidotas jaunas, kaujas spējīgas daļas un apakšvienības.

Un tomēr pirmās nenovēršamās virspavēlnieka lēmuma sekas bija pavēle Lugas aizsardzības joslas daļu komandieriem: paplašināt savus sektorus un, lai izveidotu aizsegu ienaidnieka ceļā uz Ļeņingradu, izmantot ikvienu karaspēka daļu, ikvienu apakšvienību neatkarīgi no ieroču šķiras...

Dabiski, ka majors Zvjagincevs par to neko nevarēja zināt.

Maz ko zināja arī divīzijas komandieris pulkvedis Čo rohovs. Viņš zināja tikai to, ka no Pleskavas uz Lugu, tātad arī uz viņa sektoru veļas ienaidnieka tanku lavīna. Viņa kreisajā flangā atsūtīta nevis paredzētā regulārā karaspēka daļa, bet zemessargu divīzija no Ļeņingradas. Turklāt palielināta viņa aizsargājamā josla un, lai kā viņš izretinājis savus pulkus, rajons, kur viņam jāsaskaras ar šo divīziju, palicis neaizsargāts. Un kaut cik to nosegt viņš pašreiz spēj vienīgi ar vāji apbruņotu sapieru bataljonu.

Corohovs īgni un nepacietīgi sita ar pirkstu pa galdu un bija gatavs dusmas vēlreiz izgāzt uz šo iecirtīgo majoru, kas ar savu bataljonu nēsājas kā kaķe ar kaķēnu un vēl vienmēr neiet projām, lai gan nav vairs nekā, par ko runāt.

Zvjagincevs jautāja:

— Bet ko darīt man, biedri pulkvedi? Atgriezties ķeņingradā?... Bataljons kausies, bet es došos uz aizmuguri?

Šos vārdus viņš pateica ar tādu kā niknumu.

Pulkvedis diez kā neieredzēja augstāko štābu pārstāv |us. Un viņš bija pārliecināts: uzzinājis, ka nav vairs jāatbild par bataljonu, kam tagad lemts piedalīties sīvās kaujās, šis majors bez lieliem pārdzīvojumiem lasīsies projām uz savu štābu.

Pēc pēdējiem Zvjaginceva vārdiem Corohovs atmaiga.

— Piedod, brāl, — viņš sacīja, — kā redzi, es tur neesmu vainojams. Tāpēc par mani negaudies. Vaļsirdīgi runājot, tik tiešām tev, inženierim, nav jākļūst par kājnieku.

Zvjagincevs neatbildēja.

— Ja vajadzīga mašīna, lai tiktu uz aizmuguri, pasaki, aizrausim, — Corohovs piebilda, viņa klusēšanu noturēdams par piekrišanu.

— Atļausiet iet? — Zvjagincevs jautāja, it kā Corohova vārdus nebūtu dzirdējis.

— Nu tad dzīvo vesels! Varbūt karā gadīsies mums tikties. Pašreiz man ir tikai viena rupe — kā te sadot pa purnu vācietim . . . Par mīnu laukiem — paldies, iespējams, ka tie palīdzēs ...

«Kur lai tagad eju? Ko lai daru?» Zvjagincevs sev jautāja, kad bija izgājis ārā. «Varbūt doties uz frontes štābu? Bet vai bez manis bataljons tiks galā ar tagadējo uzdevumu? Ieņemt pozīcijas jaunā sektorā, atkal ierīkot mīnu laukus un izlikt smagos fugasus nav taču nemaz tik vienkārši . . .» Zvjagincevs sprieda. Vēl vakar bija šķitis, ka viņam, tieši viņam uzticēts uzdevums, no kura izpildes lielā mērā atkarīgs tas, cik drīz vācieši tiks apturēti un atsviesti atpakaļ. Tagad Zvjagincevs saprata, ka ir aizmirsts. Aizmirsuši visi, arī Pjadiševs.

Pāreja no vakar ar lepnumu apzinātās lielās atbildības uz izjūtu, ka viņš atstumts nost no savas dzīves galvenā uzdevuma, bija ļoti pēkšņa, viņš apjuka un nespēja izlemt, ko tagad darīt.

Nodomu zvanīt ģenerālim Pjadiševam vai ņemt un aizbraukt pie viņa uz Gatčinu Zvjagincevs atmeta: tagad, kad viņš bija lasījis Corohova parādīto telegrammu, tam nebija nekādas jēgas.

«Ko tur teikt,» viņš skumīgi nodomāja, «varbūt ģenerālim taisnība. Patiesibu sakot, bataljons sākotnējo uzdevumu izpildījis, mīnu lauki ierikoti, ejas var noslēgt, tiklīdz būs saņemta pavēle... Visu pārējo paveiks divīzijas sapieri saviem spēkiem. Bet tas, ka par mani telegrammā nav teikts ne vārda, nozīmē, ka man jāatgriežas frontes štābā ...»

Viņš tomēr nekādi nespēja aptvert, kā tas var būt, ka viņam kaujas priekšvakarā jādodas uz aizmuguri. Zvjagincevs bija dziļi pārliecināts, ka, palikdams kopā ar bataljonu, viņš neapšaubāmi varētu būt noderīgs.

«Turklāt,» viņš turpināja pārdomas, «kas notiks ar radioaparatūru? Vai tad ģenerālis aizmirsis,'ka tieši man jāatbild par tās izmantošanu? Tas nevar būt! Kāpēc tad neesmu saņēmis nekādus jaunus norādījumus? Nē, es nedrīkstu braukt projām! Tūlīt iešu atpakaļ pie Corohova

un lūgšu, lai mani atstāj bataljonā! Viņam ir tiesības to darīt, jo bataljons nodots divīzijas rīcībā.»

Tiklīdz Zvjagincevs bija tā izlēmis, viss turpmākais viņam šķita skaidrs un vienkāršs. Tagad viņš ies uz divīzijas štābu. Un nevis tāpēc, lai zvanītu Pjadiševam, bet lai sameklētu Surovcevu un iepazītos ar viņa kaujas uzdevumu.

Pēc tam — atpakaļ pie Čorohova. Varbūt viņš spēs divīzijas komandierim ieteikt vērtīgus pavēles papildinājumus. Nevar taču būt, ka divīzijā nekur nenoderēs cilvēks, kam ir ne tikai kara inženiera specialitāte, bet arī somu karā gūtā pieredze. Turklāt viņš taču paspējis izpētīt katru zemes pēdu apvidū, kur gaidāma karadarbība!

Zvjagincevs piecēlās, noraustīja blūzi un enerģiskā solī devās meklēt divīzijas štābu.

Štābā viņš piedzīvoja jaunu pārsteigumu. KačI, meklēdams Surovcevu, viņš gāja no istabas uz istabu, no vienas dienesta telpas uz otru, viņu notvēra štāba dežurants — vecākais leitnants ar sarkanu lenti ap piedurkni.

— Vai jūs neesat majors Zvjagincevs? — viņš jautāja, pēkšņi apstādamies, un, atbildi negaidījis, piemetināja: — Jūsu bataljona komandieris sacīja, ka jūs esot palicis pie pulkveža. Es jau biju arī tur aizskrējis. Lūdzu, ņemiet! Telegrāfisti steidzās, nav pat paguvuši uzlīmēt uz papīra. ' Viņš sniedza Zvjagincevam šauru telegrāfa lentes ritu līti.

No jauna uztraukdamies, Zvjagincevs paņēma, parei ?āk sakot, izķēra no leitnanta rokas papīra ritulīti un, piegājis pie loga, sāka to steidzīgi tīt vaļā, lasīdams telegrāfa aparāta uzsistos vārdus:

«STRĒLNIEKU DIVĪZIJAS ŠTĀBAM NEKAVĒJOTIES NODOT MAJORAM ZVJAGINCEVAM SUROVCEVA BATALJONS UZ LAIKU TIEK NODOTS DIVĪZIJAS RĪCĪBA KAMĒR IERADĪSIES JAUNAS STRĒLNIEKU DAĻAS UZDODU JUMS KONTROLĒT BATALJONA IZMANTOŠANU KAUJAS LAUKĀ PJADIŠEVS.»

Pirmajā mirklī Zvjagincevam gribējās skriet pie Corohova un parādīt viņam telegrammu. Bet tūlīt majors nodomāja, ka tad viņš varbūt nesastapsies ar Surovcevu, kas, saņēmis pavēli, steigsies atpakaļ uz bataljonu.

Tāpēc Zvjagincevs pasauca dežurantu, kura mugura vēl bija redzama gaitenī, un, kad tas pagriezās, steidzīgi teica:

— Paklau, vecāko leitnant, esi tik labs, sameklē inženieru bataljona komandieri kapteini Surovcevu un pasaki, lai bez manis nekur nebrauc!

— Klausos, — dežurants atbildēja un pasmaidija. — Kur tad šis jūsu bataljona komandieris var sprukt! Štāba priekšnieks viņu stingri tur rokās.

. . . Čorohovs sēdēja kabinetā viens pats. Kad Zvjagin cevs atvēra durvis un jautāja reglamentā paredzēto: «Vai atļausiet? ...» — divīzijas komandieris, viņā tik tikko palūkojies, mazliet pasmaidīja, bet tūlīt noslēpa smaidu ūsas un īdzīgi sacīja:

— Nāc vien iekšā, major, es jau zinu. Tavu telegrammu lasīju. Es arī biju tas, kas sūtīja dežurantu tevi sameklēt. Bažījos, ka tikai majors ar kādu pagadījušos mašīnu taisnā cejā neaizlaiž uz Ļeņingradu, un kā tad mes bez viņa karosim.

Zvjagincevs tomēr nepievērsa uzmanību augstprātīgi ironiskajai balss noskaņai, ar kādu divīzijas komandieris izrunāja šos vārdus.

Nesenais apjukums Zvjagincevam jau bija pārgājis. Viss nokārtojās. Viņš atkal jutās kā frontes štāba pārstāvis, kā vecākais komandieris bataljonā, par kura kaujas darbību atbild arī viņš.

— Biedri pulkvedi, — Zvjagincevs iesāka, — tā kā no telegrammas izriet, ka bataljons tiek nevis iekļauts jūsu divīzijā, bet tikai uz laiku nodots tās rīcībā, un tā kā kontrolēt, lai bataljons tiktu izmantots pareizi, uzticēts man, es gribētu uzdot dažus jautājumus ...

Viņš redzēja, ka Čorohova sejas izteiksme vienā mirklī pārvēršas. Divīzijas komandiera skatiens kļuva bargs. Pakustinājis lūpas tā, ka ūsu smailes kareivīgi saslējās, viņš teica:

— Tā kā ... tā kā . ..! Kāpēc tu sāc runāt tādā intendanta valodā? Vienu brīdi gandrīz jau kriti panikā, bet tagad izturies kā izmeklētājs. «Jautājumi», «pareiza izmantošana» ... Kas te var būt par jautājumiem? Sit ienaidnieku un triec viņu ratā — tā arī ir visa izmantošana, turklāt — pareiza! Kad ieradīsies jaunas strēlnieku daļas, jūs nomainīs. Ja neieradīsies, būs tur jāstāv tev un taviem sapieriem. Jāturas lidz pēdējam cilvēkam, līdz pēdējai asins lāsei! Ja nepietiks ložmetēju, atsitīsi ienaidnieku

ar karabīnēm, ai granātām! Pietrūks patronu, zvelsi vācietim ar lāpstu! Saprati?!

— To es saprotu, — Zvjagincevs mierīgi atbildēja,

— un tomēr es lūgšu mani iepazīstināt ne tikai ar bataljona kaujas uzdevumu vien, bet arī, tā teikt, ar jūsu vispārējo ieceri. Bataljons taču atradīsies jūsu flangā, divu divīziju saskares vietā ...

— Iecere, iecere ... — Corohovs norūca, tomēr, droši vien sapratis, ka no Zvjaginceva tik viegli vajā netiks, piecēlās un piegāja pie kartes, kas karājās pie sienas.

— Skaties šurp! Tavam bataljonam ir patstāvīgs sektors manā kreisajā flangā. Un plats. Noturīga aizsardzība nesanāks. Dzelzceļu un šoseju ņemu es — to jau tu dzirdēji, kad apgaismoju tavu kapteini. Te es gaidu galveno triecienu. Bet, lūk, šie ceļi, kas ved no Lugas uz Utorgošu, ir tavi. Un lai tur ne vācu muša netiktu cauri — kur nu vēl tanks! Ceru, ka tu neesi veltīgi ierīkojis savus mīnu laukus. Vēl sīkāk tev visu paskaidros un parādīs uz operatīvās kartes štāba priekšnieks. Skaidrs?

— Skaidrs. Bet man uz ātru roku būs jāierīko jauni mīnu lauki. Neaizmirstiet, ka man ir tikai trīs... nu, tagad var teikt — seši ložmetēji. Vācieši var izlauzties cauri.

— Tāpēc tu tur stāvēsi, lai viņi neizlauztos. Tavs uzdevums ir noturēties līdz tam laikam, kad ieradīsies mūsu tanki.

— Ak jums ir tanki? — Zvjagincevs priecīgi iesaucās.

— Jau stāvā sajūsmā! Man vēl nav tanku, major, bet viens pulks ir apsolīts, komandieris ieradies un stāsta, ka pulks drīz būšot klāt. Apsolīta arī prettanku lielgabalu baterija, tikai pagaidām nav zināms, kur tā atrodas. Un ja nu vācieši sāk tev uzbrukt jau rīt? Tāpēc es uzsveru galveno: apturi vāciešus, ja viņi ierodas.

Corohovs aizgāja atpakaļ pie galda, apsēdās un teica:

— Priekšniecība rēķina, ka tavā iecirknī viņi parādīsies ne agrāk kā pēc divām trim dienām. Un uz maniem tankiem tomēr daudz neceri: man tie var būt vajadzīgi ari citā vietā. Nu, vai tagad ir skaidrs? Trīs solītos ložmetējus dabūsi. Bet mašīnas atdosi. ..

— Nē, mašīnas es nedošu, — Zvjagincevs drūmi noteica, raudzīdamies grīdā.

— Nedosi? — Corohovs jautāja izbrīnījies un it kā savām ausīm neticēdams. — Kā tas jāsaprot?! — viņš jau ierunājās draudīgi.

— Nedošu, biedri pulkvedi, sūtiet kaut vai uz tribunālu! Ložmetēju mums ir tik daudz, cik kaķis uz astes var aiznest, automātu nav nemaz, nav pat šauteņu ar durkļiem galā. Mašīnas mums vajadzīgas, lai bataljonu pārsviestu uz jauno sektoru. Turklāt es zinu, kā tas notiek: atdod mašīnas, bet pēc tam ķer vēju laukā. Inženieru karaspēka bataljons bez mašīnām ir tikpat kā kavalērija bez zirgiem . . . Nē, dariet, ko gribat, mašīnas es nedošu. Bet pudeles ar degmaisījumu gan palūgšu. Būs taču jācīnās pret tankiem!

Zvjagincevs vērīgi palūkojās Čorohovā, gaidīdams, ka tas tūlīt eksplodēs.Tomēr — tavu brīnumu! — nekas tāds nenotika. Divīzijas komandieris pagrozīja galvu, it kā blūzes apkakle viņam būtu kļuvusi par šauru, pavīpsnāja un sacīja:

— Izrādās, ka tev ir kulaka daba, major, — lūk, ko es teikšu! Ko tu man uzkriti kā sērga? Labāk būtu braucis uz savu frontes štābu ...

— Tagad vairs nedrīkstu, biedri pulkvedi, nav man tādas pavēles, — Zvjagincevs sacīja, arī pavīpsnādams un jau juzdams pret Corohovu simpātijas.

— Vai tu re, cik disciplinēts! — pulkvedis noteica. — Labi, lai tev paliek tavas mašīnas! Ej uz štābu iepazīties ar divīzijas aizsargāšanās plānu! Pudeles dabūsi. Tikai iegaumē: ja nenoturēsies, izlaidīsi cauri vācieti, ceļš uz viņpasauli tev nodrošināts. Saprati? Nelikšos ne zinis, ka tu esi no frontes štāba. Bataljons taču nodots man. Tātad arī tu.

— Vēl kaut kas, biedri pulkvedi. Shēmās, ko mēs atdosim jūsu štābam, atzīmēts fugasu sektors. Frontes pavēlniecībai tas ir zināms.

— Un tad? — Čorohovs vaicāja, kļūdams uzmanīgs.

— Fugasus var uzspridzināt tikai ar sevišķiem.. . nu, ar speciāliem līdzekļiem, ja ir frontes štāba atļauja. Šos līdzekļus es ņemu savā rīcībā. Izlikšu jaunus fugasus. Man vairs nav ko piebilst. Šai jautājumā jums jāsazinās ar pavēlniecību.

— Labi, sazināšos, — Čorohovs norūca. — Tas ir viss?

— Nē, biedri pulkvedi. Es taču jums atdodu labi iekārtotu priekšlauku. Bet ar ko lai es ierīkoju sev jaunu? īsi sakot, lūdzu man piešķirt dažus simtus mīnu. Prettanku minas, kādus trīs četrus simtus.

— Dabūsi divsimt, — Čorohovs īgni sacīja.

— Man vēl vajadzīgs . . .

— Pietiek, major! — pulkvedis viņu kategoriski pārtrauca un ar plaukstu uzsita pa galdu. — Kas kam piedots klāt? Bataljons divīzijai vai otrādi? Un tagad ej! Laika tev ir gaužām maz.

Pie divīzijas štāba priekšnieka istabas durvīm Zvjagin cevs jau ārpusē izdzirda skalas, uzbudinātas balsis. Tiklīdz viņš atvēra durvis, pretim vēlās dūmu mutuļi. Staba priekšnieks sēdēja pie neliela rakstāmgalda, tam apkārt bija karavīri. Ar muguru pret durvīm uz krēsla malas bija piemeties Surovcevs; skatīdamies uz galda izklātajās kartēs, viņam pāri bija pārliecies stipri korpulents tankistu apakšpulkvedis, kas ar savu augumu laikam gan pārspēja pat Čorohovu. Galda sānos, ar krūtīm tam uzgūlušies, sēdēja vēl divi karavīri.

— Biedri major, — Zvjagincevs uzrunāja štāba priekšnieku, vēl uz sliekšņa stāvēdams, — saskaņā ar ģenerāļa Pjadiševa pavēli es palieku kopā ar bataljonu. Atļausiet piedalīties apspriedē!

Viņš ievēroja, cik priecīgs viņā paraugās Surovcevs un paver muti, droši vien gribēdams ko teikt, bet tai mirklī atliecās taisni tankistu apakšpulkvedis un, aizsteigdamies priekšā gan Surovcevam, gan štāba priekšniekam, iesaucās:

— Klausieties, major! Vai jūs esat tas cilvēks, kurš te sastādījis tik daudz puķīšu?

Viņš runāja ar savadu, tik tikko manāmu sveštautieša akcentu, vārdi pār lūpām viņam vēlās mīksti, it ka iepriekš būtu kaklā apvalstīti.

— Kas par puķītēm? — Zvjagincevs neizpratnē jautāja, iedams pie galda.

— Es runāju par minām, par mīnām! — apakšpulkvedis atbildēja, mazliet stiepdams «i», un ar pirkstu parādīja uz mīnu lauku shēmām, kas bija noliktas uz galda. — Ka mani tanki varēs doties uzbrukumā? Tanks ir smaga mašīna, kas nespēj minu laukā dejot polku!

— Mīnu laukos ir atstātas ejas, ar kurām jūsu mašīnām pilnīgi pieliek, biedri apakšpulkvedi.

— Bet kur tad ir šīs ejas, kur? — tankists atkal ierunājās. — Kas mums tās parādīs?

— Biedri Vodak, — pārmetoši teica Surovcevs, kas līdz tam bija klusējis, — es taču jums rādīju mīnu lauku un eju shēmas!

— Shēma ir tikai papīrs, — tankists nerimās, — un taisnība ir tiem, kas apgalvo, ka papīros pat velns var kāju lauzt! Nē, major, — viņš atkal pievērsās Zvjagincevam, — jums jābrauc man līdzi uz pulku un tanku komandieriem sīki jāpaskaidro, kur ir bīstamie sektori! ...

«Kas tas ir par akcentu?» Zvjagincevs vēlreiz ziņkārīgi nodomāja. «Arī uzvārds viņam tāds dīvains . . .»

— Būtu daudz mērķtiecīgāk, biedri apakšpulkvedi, ja jūs ar saviem komandieriem atbrauktu uz mūsu bataljonu un paskatītos visu dabā, — viņš teica.

— Mana pulka taču te vēl nav! — apakšpulkvedis iebilda. — Un kas notiks, ja tam būs jāsāk kauja, tiklīdz tas būs ieradies?

— Labi, biedri, klusāk! — beidzot sarunā iejaucās štāba priekšnieks. — Sakarā ar majora Zvjaginceva ierašanos gribu atkārtot uzdevumu. Paskatieties, major, sektoru, par kuru būs jāatbild Surovceva bataljonam.

Paņēmis uz galda noliktu ieplestu cirkuli, viņš iespieda kartē abas tā kājiņas.

— Palūk, biedri major, — Surovcevs žēli noteica, neapšaubāmi meklēdams Zvjaginceva atbalstu, — mums taču tiešām ierāda ne mazāk kā desmit kilometru! Ar ko mēs tos noturēsim? Ar sešiem ložmetējiem un karabīnēm? Viegli pateikt — atbildiet! Bet kā to izdarīt?

— Kā to izdarīt, izlemsi uz vietas, ne velti tu esi bataljona komandieris, — staba priekšnieks skarbi attrauca.

— Piedodiet, biedri major, — Zvjagincevs sacīja, klusībā cerēdams, ka štābā viņam varbūt laimēsies izkaulēt to, ko nebija izdevies izkaulēt no Corohova, — sektoru vajadzētu sašaurināt, tas ir nesamērīgi izstiepts.

— Vai es to esmu izstiepis, vai? — štāba priekšnieks ierunājās skaļāk. — Jums jau ir zināma mūsu divīzijas fronte. Vārdu sakot, par saskares vietu jūs atbildat ar savu galvu. Turpināsim . . .

Klausīdamies plikpaurī majorā, Zvjagincevs aizvien labāk izprata gaidāmās kaujas plānu. Tika izveidota mobila tankistu, artilēristu un kājnieku grupa. Tai vajadzēja izvirzīties tālu priekšā galvenajai aizsardzības joslai — mīnu lauku zonā un tur sagaidīt vāciešus.

Tas neapšaubāmi bija pareizs plāns, un Zvjagincevs to tūlīt pienācīgi novērtēja.

Tomēr acīm redzams bija arī kas cits: Vodaka tanki vel nav ieradušies divīzijas izvietojumā, bet lielgabalu bateriju sola atsūtīt tikai tuvākajā laikā. Kas notiks, ja vācieši parādīsies jau rīt, ja attālumu, kas Lugas pozīcijas šķir no Pleskavas, viņi nobrauks ātrāk, nekā var gaidīt?

Tādā gadījumā bataljonam būs jācīnās paša spēkiem vien ...

Bija jau novakare, kad Zvjagincevs un Surovcevs pameta divīzijas štābu. Viņi brauca klusēdami, domās nogrimuši.

Pirmais klusumu pārtrauca Razgovorovs.

— Atļausiet uzzināt, biedri komandieri, — galvu nepagriezdams, viņš uzrunāja Zvjagincevu un Surovcevu, kas sēdēja uz aizmugures sēdekļa, — kur tagad vedīs mūsu ceļš? Pavēlēts uz rietumiem vai uz kādu citu pusi?

— Uz dienvidiem, Razgovorov, tu negribi? — Surovcevs drūmi vaicāja.

— Var arī uz dienvidiem, lai gan dienvidi mums vairs nenozīmē Sočus, — Razgovorovs atsaucīgi atbildēja un pēc brīža klusinātā balsī jautāja: — Vai tiešām esam atdevuši Pleskavu? Ko? Varbūt puiši melš?

— Skaties uz ceļu, seržant, — Zvjagincevs viņu bargi pārtrauca.

«Grūta, ļoti grūta situācija...» Zvjagincevs sprieda. «Grūtāku laikam nevar ne iedomāties. To gan nepavisam nevarēja gaidīt. Astoņus kilometrus platu fronti noturēt ar sešiem ložmetējiem un karabīnēm! . .. Turklāt — tas taču ir nevis strēlnieku, bet sapieru bataljons! Varu iedomāties, cik bezjēdzīgs tāds uzdevums būtu licies Inženieru akadēmijas nodarbībās .. . Seši ložmetēji...

Tā jau tas ir,» Zvjagincevs pārtrauca pats sevi, «bet tu taču alki pēc varoņdarbiem, gribēji parādīt varonī gumu! Tiecies uz fronti, iesniedzi ziņojumus, mierināji sevi ar muļķīgiem sapņiem, ka tieši tu būsi tas, kas apturēs vāciešus ... Pirms dažām dienām tu taču bargi nosodīji to leitnantu, tāpēc ka viņš atkāpies... Vai atceries, kā plātījies Koroļovam, ka mirsi, bet neatkāpsies?... Lūdzu, mirsti — tāda iespēja radusies! Bet vai no tā būs kāda jēga? Vācieši jāaptur — tas ir galvenais...

lto

Tā, pudeles ar degmaisījumu esmu dabūjis, tikai tūlīt jānosūta pēc tām mašīna. Kareivji nav apmācīti, ko darīt ar šīm pudelēm. Bet liela mākslā tā nav — jārīkojas apmēram tāpat kā ar granātām. Būtu bijis vismaz vairāk ložmetēju . . . Visbīstamākie ir tanki. Jāgatavojas šos tankus sagaidīt. Tie jāievilina mīnu laukos ... Bet tādi lauki jā ierīko no jauna! ...

Un pēc tam? Visas ienaidnieka mašīnas taču neuzsprāgs gaisā, katrā ziņā dažas paliks veselas un mēģinās pārraut aizsardzības līniju. Ar ko mēs tās apturēsim? Ar ložmetējiem un pudelēm? Ja pagūtu ierasties mūsu tanki, tad gan!...»

Viņš atcerējās garo apakšpulkvedi, kas runāja ar dziedošu akcentu, un jautāja:

— Paklau, Surovcev! Kas tas viņam par akcentu?

— Kas? Par kādu akcentu tu runā? Kam tas ir? — kapteinis izbrīnījies atjautāja.

— Nu, tam pulkvedim. Tankistam. Vai tad viņš nav krievs?

— Čehs, biedri major! — pēkšņi atsaucās Razgovorovs.

— Čehs? — Zvjagincevs vaicāja. —.No kura laika tu esi tāds valodnieks? Kur te varē ja rasties čehs?

— Man pastāstīja viņa šoferis, kamēr mēs kopā stāvējām pie štāba. Visīstākais čehs. Viņa uzvārdu izrunā nevis «Vodāk», bet «Vodak». Lai gan čehs, viņš tomēr ir mūsējais. Kā stāsta, pēc imperiālistiskā kara pa Krieviju blandījies kāds čehu korpuss. Vārdu sakot — baltie. Bet šis Vodaks jau toreiz pārnācis mūsu pusē. Iestājies Sarkanajā Armijā un tā arī armijā palicis. Viņš . ..

— Labi, labi, — Zvjagincevs nolēma apvaldīt šofera valodīgumu, — nepieradinies izpildīt vecāko komandieru kadru anketas. To dara štābos.

— Biedri major, no kareivja noslēpt savu biogrāfiju komandierim nav nemaz iespējams. Kareivis vienmēr grib, lai viņa komandierim būtu biogrāfija. Ļaunākajā gadījuma viņš pats to sacerēs!

— Vai tad arī man tu esi sacerējis? — Zvjagincevs smaidīdams jautāja.

— Jūsu biogrāfija, manuprāt, sāksies — ja ne šodien, tad rīt, — Razgovorovs nopietni atbildēja, — Vai jūs domājat, ka es velti visu dienu nostāvēju pie štāba? Mēle taču ir, ausis arī. Vācieši jau atrodas tuvu ...

— Un kas tad tev ir uz mēles?

— Gribētos, biedri major, jums šo to pavaicāt, — Raz govorovs klusi atbildēja, — bet jums jau nepatīk runāt. Turpretim man pat uzvārds tāds ticis . ..

Pēc īsas komandieru apspriedes, kurā Zvjagincevs un Surovcevs pastāstīja par jauno, divīzijas štābā izvirzīto uzdevumu, bataljons steidzīgi visu sakrāva mašīnās un devās uz jaunierādīto sektoru.

Lai gan divīzijas štābā bija bijuši tikai Zvjagincevs un Surovcevs un vienīgi viņi zināja, kāpēc radusies tāda pavēle, ka sapieriem jākjūst par kājniekiem, bataljonā tomēr nebija kareivja, kurš nebūtu sapratis, ko šī pavēle nozīmē.

Visu nakti un nākamo dienu bataljona kareivji ierīkoja jaunus mīnu laukus, raka ierakumus, satiksmes ejas un spraugas tanku iznīcinātājiem.

Par laimi, Zvjaginceva rīcībā bija palikuši daži smagie, pa radio uzspridzināmie fugasi, un tagad tos ieraka bataljona jaunā sektora austrumu flangā.

Pastuhovs apstaigāja rotas. Viņš uzkavējās katrā vadā un runāja ar kareivjiem, lāpstu no rokām neizlaizdams.

Uz Lugu nosūtītā kravas mašīna atgriezās ar sprāgstvielām, trim balsta ložmetējiem, patronu kastēm un simt pudelēm, kurās bija degmaisījums.

«Būtu vēl dažas dienas mūsu rīcībā!» Zvjagincevs domāja. «Varētu ierakties zemē, bataljonu apmācīt aizstāvēšanās kaujām, sagaidīt tanku un artilērijas ierašanos un tad arī, kā teica Čorohovs, sadot fašistiem pa purnu.»

Zvjagincevs nolēma mašīnā pabraukt uz priekšu — kilometrus divdesmit dienvidu virzienā, lai apskatītu apvidus reljefu, tos dabiskos šķēršļus, kas būs jāpārvar ienaidniekam.

Saule atradās zenītā, kad Zvjagincevs pameta bataljona izvietojumu.

Razgovorova vadītā emka brauca pa eju mīnu laukā, te ienirdama grambās, te palēkdamas uz augšu — gluži kā kuģelis vētras sabangotā jūrā.

Pagriezies Zvjagincevs, sev par izbrīnu, uz aizmugures sēdekļa ieraudzīja automātu «PPŠ». Tāda ieroča bataljonā

nebija, vajadzība pēc tā visur bija milzīga, un Zvjagincevs pārsteigts jautāja Razgovorovam, kur viņš ņēmis šo automātu.

— Vai tad, biedri major, lai veltīgi pusi dienas būtu nostāvējis divīzijā? Bataljons taču tagad ieskaitīts divīzijas pilnā apgādē.

— Bet kāds tam sakars ar automātu?

— Kāds sakars? — Razgovorovs paraustīja plecus. — Ja mēs esam pilnā apgādē, tad atliek tikai parakstīties sarakstā un saņemt.

— Nejauc man prātus, seržanti Tātad tu taisnā ceļā aizgāji uz noliktavu un tev tur izsniedza automātu?

— Kāpēc tad nu taisnā ceļā, biedri major! Uz noliktavu arī jāzina ceļš — tāpat kā eja mīnu laukā!

— Un kas tev to ceļu parādīja?

— Uzradās kāds sirdsdraugs . .. Kādreiz abi baložus audzējām. Viņš man no tiem laikiem vēl trīs gabalus parādā.

— Un tagad ar automātu nolīdzināja šo parādu?

— Kāpēc jūs tā runājat, biedri major? — Razgovorovs aizvainots noteica. — Man ir tiesības uz šo ieroci. Es taču kara apstākļos vadāju frontes štāba pārstāvi. Tā es arī teicu.

— Un tas palīdzēja?

— Vispār — jā ...

Zvjagincevs pasmīnēja un pašūpoja galvu.

Mašīna jau bija pa eju izbraukusi cauri minu laukam. Viņi abi klusēja. Zvjagincevs vērīgi aplūkoja apvidu, laiku pa laikam ieskatīdamies uz ceļiem noklātajā kartē, kur viens centimetrs atbilda diviem kilometriem.

Uzkalnos viņš vairākas reizes izkāpa no mašīnas, lai paraudzītos apkārt. Viss bija mierīgi.

Viņi iebrauca kādā sādžiņā, kas kartē nemaz nebija atzīmēta. Tur bija ne vairāk kā desmit māju. Un visas — sagrautas vai nodegušas līdz pamatiem. Acīm redzot, ienaidnieka aviācija sādžu bija sabombardējusi tāpat vien — pa ceļam, dodamās kārtējā uzlidojumā Lugas nocietinājumiem. Vietumis vēl šaudījās mazas liesmiņas.

— Apturi! — Zvjagincevs drūmi pavēlēja Razgovorovam.

Viņi izkāpa no mašīnas un, nekā nerunādami, kādu bridi stāvēja krāsmatā.

Bija klusa un karsta jūlija pusdiena, spīdēja spoža saule,

kaut kur sisināja sienāži, un šķita, ka šai kapsētā valda pilnīgs miers.

— Riebekļi... fašistiskie riebekļi... — Razgovorovs klusi teica.

— Gan mēs ar viņiem norēķināsimies! ... — Zvjagin cevs sacīja, un viņa balss bija skarba un aizsmakusi.

— Labi, seržant, brauksim tālāk!

Viņi pabrauca vēl dažus kilometrus, un Zvjagincevs atkal apturēja mašīnu, lai pārbaudītu, cik staigns un dziļš ir purvs, kas atrodas ceļa labajā pusē.

— Griez mašīnu apkārt, Razgovorov, — viņš teica,

— es drusku paiešu uz priekšu, un, tiklīdz atgriezīšos, tā tūlīt brauksim atpakaļ.

Zvjagincevu nodarbināja doma, cik daudz ienaidnieka tanku un motorizēto kājnieku var vienlaikus virzīties pa šo ceļu. Iedams gar purva malu, viņš laiku pa laikam ar kāju pārbaudīja tā staignumu. Tad viņš nolēma aiziet līdz uzkalnam, kas pacēlās kādus simt metrus tālāk, lai no turienes vēlreiz palūkotos apkārt.

Līdz uzkalnam bija palikuši vairs tikai metri piecdesmit, kad Zvjagincevs izdzirda dobju, metālisku rūkoņu. Dažus mirkļus viņš stāvēja nekustēdamies, mēģinādams noteikt, no kurienes nāk šī aizvien skaļākā rūkoņa, un pēkšņi ieraudzīja, ka viņam taisni pretim virs uzkalna ceļas aizvien augstāk lielgabala stobrs. Pagāja vēl kāds mirklis, un parādījās tanka tornis.

Tanka lūka bija vaļā, un virs torņa bija redzami cilvēka pleci un galva melnā cepurē.

Zvjagincevs mirkli stāvēja kā sasalis.

Tikai tad, kad tankists pēkšņi pazuda lūkā un tā aizcirtās ciet, Zvjagincevs beidzot saprata, ka viņam tuvojas vācu tanks, kas tūlīt sāks šaut.

Līkumodams, liekdamies pie zemes, viņš skrēja atpakaļ uz mašīnu.

— Piedod gāzi, piedod gāzi, Razgovorov! — Zvjagincevs skaļi kliedza aizlūstošā balsī.

Bet Razgovorovs, kas bija attaisījis vaļā mašīnas pārsegu un noliecies pār iedarbinātu motoru, acīm redzot, nedzirdēja ne viņa balsi, ne pieaugošo tanka rūkoņu.

— Razgovorov! Seržant! — Zvjagincevs aizelsies atkal iesaucās, un tai mirklī norībēja šāviens. Šāviņš sprāga priekšā, kādus desmit metrus no viņa. Zvjagincevs

instinktīvi nokrita gar zemi, piespiedās tai klāt un tūlīt izdzirda arī ložmetēja kārtu.

Viņš ierāva galvu plecos un ar rokām aptvēra pakausi. Lodes ieurbās zemē turpat blakus. Dzirdēdams, ka aiz muguras tanka rūkoņa kļūst aizvien skajāka, Zvjagincevs atkal pielēca kājās un ieraudzīja emku dodamies viņam pretim. Mašīna brauca atmuguriski, kreisajā pusē priekšējās durvis bija pavērtas un pa tām izliecies Razgovorovs. Gandrīz vienā laikā atkal atskanēja šāviens un sprādziens. Zemes virpulis aizsedza mašīnu, tomēr Zvjagincevs saskatīja, ka emka palikusi vesela un atrodas no viņa tikai dažus solus.

Viņš pielēca klāt mašīnai, atrāva vaļā aizmugures durvis un nometās guļus uz sēdekļa. Nekā vairs neredzēdams, viņš tikai juta, ka mašīna spēji apstājas un tad atkal sakustas . ..

Nolicies pusguļus, galvu slēpdams aiz sēdekļa atzveltnes un ar rokām cieši ieķēries stūrē, Razgovorovs traucās uz priekšu; ceļu viņš neskatījās un mašīnu strauji grieza te pa labi, te pa kreisi.

Atkal izšāva lielgabals, mašīnu stipri sakratīja, tomēr tā joprojām kustējās. Zvjagincevs sevi piespieda pacelties un paraudzīties pa aizmugures logu. Viņš redzēja, ka tanks atrodas apmēram simt metru no mašīnas un pašreiz pāri uzkalnam lēnām rāpjas otrs.

Zvjagincevs atkal ar seju pieplaka pie sēdekļa un tūlīt izdzirda ložmetēja kārtu un plīstoša stikla šķiņdoņu virs galvas...

Mašīna neganti sazvalstījās un sāka līkumot no vienas puses uz otru, it kā neviens to vairs nevadītu.

— Razgovorov! — Zvjagincevs pacēlies izmisīgi iekliedzās, būdams pārliecināts, ka šoferis ievainots vai nošauts. Seja tūlīt iesitās vēja brāzma — gan priekšējais stikls, gan aizmugures logs bija izdauzīti.

Razgovorovs joprojām puszvilus gulēja uz priekšējā sēdekļa, stūri no rokām neizlaizdams.

— Razgovorov! — Zvjagincevs atkal iesaucās un, paliecies uz priekšu, ar rokām ieķērās viņam plecos.

— Ne velna! Razgovorovs ir sveiks un vesels! — šoferis atsaucās aizsmakušā balsī, palikdams tāpat puszvilus.

«Kāpēc es nekā nedaru?» Zvjagincevam iešāvās prātā. «Ir taču jāšauj, jāšauj!»

Viņš paķēra automātu, kas no sēdekļa bija nokritis uz

grīdas, stobru izbāza pa izsisto logu un nospieda mēlīti. Zvjagincevs neapzinājās, cik bezjēdzīgi ir šaut ar automātu uz tanku, pat nedzirdēja šāvienu troksni, tikai juta, kā rokās dreb automāts, izlaizdams kārtu pēc kārtas.

Emka mētājās no vienas ceļa puses uz otru, kratījās un lēkāja, bet Zvjagincevam šķita, ka viņš redz novērošanas spraugu tanka tornī un spēj to aizsprostot ar savu ložu svinu.

Drīz vien aptvere bija tukša.

Nometis automātu, Zvjagincevs pavērās apkārt un ievēroja, ka pa kreisi aizvijas maza, pusizžuvusi upīte.

— Stūrē pa kreisi, pa kreisi! — Zvjagincevs kliedza.

Razgovorovs spēji pagrieza stūri. Tur, kur nupat bija

atradusies mašīna, ložmetēja kārta uzsvieda gaisā zemes pikas. Nākamajā mirkli Zvjagincevu atkal sāka kratit, viņš ar galvu atsitās pret mašinas griestiem, un mašīna nobrauca, pareizāk sakot, nošļūca lejā pa nogāzi — ar sāniem pret ūdeni.

— Laid pa upi! — Zvjagincevs sauca.

Upīte bija tik sekla, ka ūdens nesniedzās ne līdz riteņu asīm. Emka drāzās uz priekšu, abās pusēs šķiezdama ūdens lāses un izveidodama kaut ko līdzīgu vēdekļiem.

Tanki likās paliekam iepakaļ.

Kādu brīdi viņi brauca klusēdami. Beidzot Razgovorovs apsēdās taisni, pagriezās pret Zvjagincevu un jautāja:

— Vai esat dzīvs, biedri major? Ievainojumu nav?

— Viss kārtībā, draugs, — Zvjagincevs atbildēja, pūlēdamies apvaldīt trīsas ceļgalos un likt balsij skanēt mierīgi. — Tagad tikai piedod gāzi, nesamazini ātrumu! Piebraukuši pie krasta, viņi mūs no augšas nokniebs kā zvirbuļus.

— Nu, tas vēl nav zināms, kuros kapos glabās! — Razgovorovs atbildēja, tāda kā neprātīga drosmīguma pārņemts. — Mums tagad vajadzētu tikai aizsprukt tur — līdz tai birzei. ..

Zvjagincevs paraudzījās uz to pusi, uz kuru bija pamājis Razgovorovs, un ieraudzīja, ka apmēram kilometru no viņiem gandrīz pie paša labā krasta aug koki.

Uz mirkli viņam pazibēja prātā: varbūt pamest mašīnu, uzrāpties krastā un gan līšus, gan pārskrējieniem aizkļūt līdz birzei?

Nē, to nedrīkst darīt — viņš tūlīt nosprieda. Šie tanki taču ieradušies izlūkot! Tie sūtīti izpētīt apvidu.

Atgriezušies savā daļā, tankisti ziņos, ka priekšā nav padomju karaspēka, tātad — ceļš uz ziemeļiem ir brīvs! Pēc tam vācieši drāzīsies šurp, piesardzību vairs neievērodami.

Pēc iespējas drīzāk jātiek bataljonā un jābrīdina no briesmām!

Mašīna jau atradās blakus birzei, Razgovorovs pagrieza stūri pa labi, gribēdams neapstājoties tikt augšā smilšainajā krastā, bet riteņi sāka buksēt. Viņš atmuguriski pabrauca mazliet atpakaļ un vēlreiz mēģināja tikt augšā, tomēr tas atkal neizdevās.

— Palīdziet, biedri major! — Razgovorovs izmisīgi iesaucās. — Ja viņi pamanīs mūs te — uz krasta slīpuma . . .

Viņš nepateica lidz galam, jo Zvjagincevs jau bija izlēcis no mašīnas un, ar abām rokām atspiedies pret bagāžnieku, sāka stumt mašīnu krastā.

Tomēr veltīgi. Tik tikko sasniegusi pusi slīpuma, mašīna noripoja atpakaļ.

Kaut kur augšā atkal bija dzirdama tanku motoru rūkoņa.

— Šie nelieši brauc šurp, brauc! — Razgovorovs iebļāvās. — Mēģināsim vēlreiz, biedri major! Nedosimies rokā tiem riebekļiem!

Laikam bija trūcis tieši šīs izmisīgās piepūles, lai mašīnu dabūtu augšā, — šoreiz emka viegli pakļāvās un jau pēc īsa brīža atradās krasta.

— Sēdieties, biedri major, veicīgāk! — Razgovorovs uzsauca.

Zvjagincevs ielēca mašīnā. Pa izdauzīto aizmugures logu viņš redzēja, kā upītes otrā pusē — apmēram divsimt metru no krasta lēnām velkas tie paši divi vācu tanki. Lūkas bija ciet. Acīm redzot, mašīnu vācieši nebija pamanījuši.

Iebraucis birzē, Razgovorovs strauji nobremzēja un izslēdza motoru.

— Tā, biedri major! Izsprukām! Kur mēs tagad brauksim? Paraugieties kartē un nosakiet, kur doties tālāk, bet es pa to laiku apskatīšu karieti.

Viņš izkāpa no mašīnas.

«Jābrauc, jābrauc, tūlīt jābrauc!» Zvjagincevam dunēja deniņos. «Cik drīz vien iespējams, jābrīdina bataljons. Tur taču neviens nezina, ka vācieši ir tik tuvu!»

Nervozēdams viņš izņēma no planšetes karti un ielūkojās kompasā. Divus kilometrus uz austrumiem no birzes vajadzēja būt lauku cejam, kas ved uz bataljona pozīcijām. Taču pamest birzi un doties uz priekšu pa krastu nņ bija iespējams, kamēr nebūs aizbraukuši vācu tanki...

Zvjagincevs pagāja dažus soļus uz birzes malas pusi. Sev par prieku, viņš ieraudzīja, ka tanki pagriežas uz dienvidiem. Viņš pagaidīja, kamēr tie nobrauc kādus piecsimt metrus, aizgāja atpakaļ pie emkas un stingri teica:

— Brauksim! Tanki ir projām.

Razgovorovs paraudzījās Zvjagincevā, pašūpoja galvu un sacīja:

— Divpadsmit caurumu labajā spārnā — tīrais siets! — Viņš vēlreiz pašūpoja galvu, pasmīnēja un piemetināja: — Dievs tomēr ir, biedri major!

— Kāds tam sakars ar dievu?

— Kā tad ne! Neviena paša cauruma benzīna bākā, radiators netek, visas riepas veselas. Vai tie nav zili brīnumi?

— Brīnīties varēsi vēlāk, Razgovorov, — Zvjagincevs teica, — tagad jābrauc!

— Nē, tomēr paskatieties, — šoferis nerimās, — lodes taču izskrējušas cauri! Taisnā ceļā no aizmugures loga uz priekšējo stiklu. Un nevienu nav ķērušas! Ne jūs, ne mani! Mūs abus kāds būs pret lodēm apvārdojis, biedri majori

Razgovorovam vēl nebija pārgājis nervu skurbums, kāds pārņem cilvēku, kas nupat izglābies no nāves. Staigādams apkārt mašinai un aplūkodams ložu un šķembu trāpījumus, viņš runāja bez apstājas.

— Beidziet, Razgovorov, mums jābrauc! — Zvjagincevs teica daudz dzedrāk un stingrāk, nekā pašam gribējās.

Seržants izbrīnījies viņā palūkojās, uzreiz it kā sagura un bēdīgs atbildēja:

— .la nu jābrauc, tad brauksim. Kāpiet mašīnā, biedri major!

Zvjagincevs iekoda lūpā. «Viņš taču mani izglāba, man viņam japateicas par dzīvību! Šis jaunais, nepieredzējušais kareivis varēja apmulst vairāk nekā es, tomēr izglāba mūs abus ...»

Razgovorovs uzmanīgi brauca un klusēja. Zvjagincevs

redzēja viņa iesārto ausi ar bērnišķi apaļu ļipiņu, deniņos šķībi, pēc modes apgrieztos matus.

«Manu mī[o, dārgo puisi!» Zvjagincevs nodomāja. «Man taču vajadzētu tevi apskaut un noskūpstit...»

Viņš palūkojās pulksteni. Bija bez ceturkšņa divi. Zvjagincevs pūlējās atminēties, cik daudz laika pagājis kopš tā brīža, kad viņš ieraudzīja tanku rāpjamies pāri uzkalnam, tomēr nespēja.

— Piespied, seržant, brauc ātrāk, ātrāk! — viņš mudināja.

Razgovorovs viegli paraustīja plecus un neko neatbildēja.

«Droši vien spriež, ka esmu nobaidījies,» Zvjagincevs skumīgi nodomāja. «Un tiešām — es taču izbijos ...»

... Piebraucis pie ejas mīnu laukā, Razgovorovs pirmoreiz samazināja ātrumu.

— Tā, esam klāt, biedri major.

Tūlīt pēc Zvjaginceva viņš izkāpa no mašīnas un pārlaida tai bēdīgu skatienu.

— Ko man tagad ar to iesākt? Tā taču ir veselas divas dienas metināma un lāpāma.

— Aizbrauksi uz divīzijas aizmuguri. Tur salabos. Uzrakstīšu zīmīti, — Zvjagincevs atbildēja.

— Uz aizmuguri? — Razgovorovs novilka. — Ko jūs runājat! Mēs to salabosim bataljonā paši saviem spēkiem. Vai tad drīkst braukt uz aizmuguri, biedri major? Ja nu bataljonu pa to laiku atkal pārvieto? Tad jums neredzēt ne mani, ne mašīnu. Bet palikt bez mašīnas jūs nedrīkstat. Lai nu kāds, tas tomēr ir automobilis. Es saprotu — jūs varat atrast citu šoferi. Bet mašīnu ...

Zvjagincevs juta, ka viņam aizžņaudzas kakls.

— Paklau, draugs, — viņš klusi sacīja, — vai tu saproti, ka esi man izglābis dzīvību?

— Ko nu runājat! — Razgovorovs nobijies iesaucās. — Kas jums prātā nāk, biedri major! Ko vēl neteiksiet. Es taču glābu arī savējo, un tā nu tas iznāca pie vienas reizes.

Viņš iešņācās un saka skatīties sāņus.

— Labi, — Zvjagincevs sacīja. — To es neaizmirsīšu. Būtu tev jāvis kādu dienu atpūsties, palaidis uz Ļeņingradu satikt savējos ... Un ari lūdzis iegriezties kādā mājā. Bet nedrīkst. Drīz būs kauja, Razgovorovl Varbūt pēc divām stundām, bet varbūt arī agrāk. Jā, drīz sāksies kauja ...

Padomju karaspēkam neizdevās apturēt vāciešus arī pēc tam, kad bija atdota Ples kava.

Desmitajā jūlijā ģenerālpulkveža Hepnera 4. tanku grupa ar saviem diviem motorizētajiem korpusiem, no ku liem vienu komandēja ģenerālis fon Manšteins, bet otru — ģenerālis Reinharts, salauza Ziemeļrietumu frontes 11. armijas pretestību un iebruka Ļeņingradas apgabalā.

Ģenerālfeldmaršals fon Lēbs bija pārliecināts, ka vairs nav tādu lielāku šķēršļu, kas spētu aizkavēt pēdējo izrāvienu uz Ļeņingradu. No izlūku ziņojumiem feldmaršals gan zināja, ka krievi steidzīgi būvē aizsardzības līniju gar Lugas upi, tomēr viņš pat nepieļāva tādu domu, ka šie nocietinājumi, kas radīti uz ātru roku un lielākoties ar civiliedzīvotāju spēkiem, varētu būt šķērslis armiju grupas «Ziemeļi» ceļā.

Fon Lēbs galveno triecienu koncentrēja centrālajā virzienā, acīm redzot, domādams, ka visīsākais ceļš uz Ļeņingradu — no Pleskavas cauri Lugai — būs arī visvieglākais ...

Divpadsmitā jūlija pēcpusdienā, dažas stundas pēc tam, kad Zvjagincevs bija atgriezies bataljonā un paziņojis divīzijas štābam, ka saticis ienaidnieka izlūkus divdesmit kilometru attālumā no sava aizsargājamā sektora, šī sektora priekšā parādījās pirmie vācu tanki — vairāki melni punkti, kas ātri kļuva lielāki. Atrazdamies savā novērošanas punktā, Zvjagincevs saskaitīja astoņus tankus; aiz tiem vēl bija trīs bruņu transportieri ar kājniekiem.

Pa telefonu viņš to paziņoja Surovcevam uz bataljona komandpunktu.

Viss bija sagatavots kaujai. Par strēlniekiem kļuvušie sapieri jau atradās ierakumos, ložmetējnieki — savās pozīcijās, tanku iznīcinātāji — spraugās un daždažādos slēpņos.

Tanki, kas tuvojās ķīļveida kolonnā, ātri auga augumā. Motoru rūkoņa jau bija dzirdama bataljona izvietojumā.

Zvjagincevs sasprindzis raudzījās tālskatī. Priekšējo tanku no tuvākā mīnu lauka šķīra ne vairāk kā divi kilometri. Tanku lūkas bija vaļā — vācieši droši vien domāja

ar padomju karaspēku sastapties tikai pie pašiem Lugas nocietinājumiem.

Zvjagincevs tālskati redzēja tankistu, kas bija pa pusei izliecies no priekšējās mašīnas. Ar rokām atspiedies pret lūkas malām, cepuri noņēmis, ar vējā plīvojošiem gaišiem matiem, melnu kombinezonu mugurā — viņš raudzījās uz priekšu, un Zvjagincevam šķita, ka vācieša sejā ir tāds kā nicīgs, kā pašapmierināts smaids.

Mirkli Zvjagincevam likās: tikpat skaidri, kā viņš redz vācieti, ari vācietis redz viņu, un tieši viņam domāts triumfējošais uzvarētāja smaids.

Un Zvjagincevam nevaldāmi gribējās drīzāk raidīt šāvienus uz augstprātīgo, triumfējošo seju, izdzēst, padzīt no tās nicīgo, nelietīgo smīnu.

Viņš nolaida tālskati un pavēlēja sakarniekam, kas atradās viņam blakus, dabūt savienojumu ar Surovcevu. Zvjagincevs jau gribēja kliegt: «Pavēli, lai uzber vienu ložmetēju kārtu!» — bet tūlīt atģidās un steidzīgi sacīja:

— Tikai nešaut, Surovcev! Atkārto rotu komandieriem pavēli — nešaut!

Lai gan jau agrāk bija noteikts, ka nedrīkst atklāt uguni, kamēr tanki nebūs uzbraukuši uz mīnām, Zvjagincevs tomēr nomierinājās tikai tad, kad pavēle bija atkārtota, — viņš taču pats gandrīz bija izjaucis savu kaujas plānu.

Priekšējais tanks joprojām brauca gabaliņu pa priekšu pārējiem. Tikai daži simti metru to vēl šķīra no uzspridzināta ceļa posma, kura apbraucamās vietas abās pusēs bija mīnētas.

Zvjagincevs sasprindzis raudzījās tālskatī: vai tanks iekritīs slazdos, vai arī tā komandieris uzminēs, ka draud briesmas? Tad šis nolādētais vācietis pa radio izsauks sapierus, kas, bez šaubām, atrodas kaut kur tuvumā — droši vien sēž bruņu transportieros.

Bataljonam tas būtu visļaunākais, kas vien var būt: šaudams uz sapieriem, tas priekšlaicīgi liktu sevi manīt, tanki apstātos, izvērstos kaujai un atklātu lielgabalu un ložmetēju uguni. Vai tad bataljons ar saviem sešiem ložmetējiem un karabīnēm varētu stāties pretim vāciešu ugunij un bruņām? ...

Priekšējais tanks tuvojās, joprojām nepalēninādams gaitu.

«Brauc taču, brauc, nobrauc vēl piecdesmit metru, vēl trīsdesmit metru!» Zvjagincevs nedzirdami čukstēja. Ja

viņš butu ticējis dievam, tad droši vien būtu to lūdzis, lai tas liek tanka apkalpei turpināt ceļu.

«Brauc, tev nav no kā baidīties,» Zvjagincevs domās pūlējās pārliecināt vācieti. «Tu taču redzi: visapkārt klusi un mierīgi, neviens nešauj. Vai tad tev grūti apbraukt apkārt tam sabojātajam posmam? Te taču nevar būt nekādu slazdu, tās taču izskatās pēc parastām bedrēm, ko atstājušas tavas paša bumbas . . .»

Zvjagincevam pat šķita, ka tie, kas atrodas tankā, pakļaujas viņa gribai: tanks brauca gluži kā parādē... No uzspridzinātā ceļa posma to vairs šķira tikai daži metri... Bez šaubām, vācietis jau bija ieraudzījis šķērsli savā ceļā. Tagad viss bija atkarīgs no viņa lēmuma.

Šai mirklī priekšējais tanks apstājās. Tomēr pārējie tanki un aiz tiem braucošie bruņu transportieri joprojām tuvojās.

Bet priekšējais tanks stāvēja kā sasalis.

Gaišmatainais vācietis izrausās no lūkas. Viņš bija gara auguma, ģērbies cieši sajoztā kombinezonā, un, stāvēdams uz tanka, vērīgi aplūkoja bojāto ceļa gabalu.

Pašreiz viņš bija lielisks mērķis — ne tikai snaiperis, bet arī jebkurš viduvējs šāvējs būtu spējis viņu novākt ar pirmo šāvienu. Zvjagincevs izbijies nodomāja, ka var gadīties arī tāds kareivis, kam nervi neiztur.

— Nešaut, tikai nešaut! — viņš skaļi sacīja lūdzošā balsī, lai gan viņu varēja dzirdēt vienīgi sakarnieks, un tad klusībā atkārtoja: «Mani mīļie, mani labie, tikai nešaujiet! ...»

Pēc brītiņa vācietis iebāza kāju lūkā, tad, ar rokām at atbalstidamies uz lūkas malām, iecēla ari otru kāju un pazuda tankā.

«Ko viņš tagad darīs?» Zvjagincevs mokošās gaidās centās uzminēt. «Varbūt pavēlēs radistam izsaukt sapierus?»

Laikam uzspridzinātais ceļa posms vāciešiem tiešām bija licies aviobumbu saārdīts, vai arī viņus bija pievīlis klusums visapkārt, bet tanks rūkdams pabrauca uz priekšu, tad atkal apstājās, un nākamajā mirklī Zvjagincevs, kam no priecīga satraukuma aizrāvās elpa, redzēja, ka kāpurķēdes lēnām pagriežas un tanks sāk apbraukt bedres.

Nodunēja sprādziens.

Vācu tanku aizsedza zemes un putekļu mākonis, un

161

it 222

Zvjagincevs to vairs nevarēja saskatīt. Bet tūlīt šo mākoni pāršķēla sprādziena liesmas.

Zvjagincevs redzēja, ka tanks smagi, gluži kā briesmonis, kas pēkšņi zaudējis acu gaismu, pagriežas uz vienas kāpurķēdes. Acumirklī nograndīja vēl viens sprādziens, pēc tam — otrais un trešais: uz mīnām bija nokļuvuši vēl trīs cieši klāt piebraukuši tanki.

Arī tos aizsedza zemes un putekļu mākonis, kas lēnām noplaka, un tad Zvjagincevs bez tālskata redzēja, ka no lūkām lec ārā melni cilvēki, krīt, lien līšus pa apsvilušo zāli, pietrūkstas kājās un klupdami krizdami skrien atpakaļ — uz bruņu transportieriem, kas stāv aiz tankiem. No transportieriem jau kāpa ārā kareivji.

Sāka bieži jo bieži sprakstēt karabīņu šāvieni, un ietarkšķējās ložmetēji: bataljons atklāja uguni.

Uzreiz viss pārvērtās. Nebija vairs nomācošā klusuma, ko traucēja tikai vienmuļā tanku motoru rūkoņa. Sākumā bija dzirdami vienīgi bieži karabīņu sprakšķi un ložmetēju kārtās, bet pēc īsa brīža šos trokšņus sāka apslāpēt šāviņu sprādzieni — vācu tanki, kas vēl nebija pienākuši pie minu laukiem, atbildēja ar lielgabalu uguni.

Iesākumā vācieši neapšaubāmi šāva uz labu laimi, mērķi nesaskatīdami, — lai tikai kājniekiem, kas kāpa ārā no bruņu transportieriem, dotu iespēju ieņemt pozīcijas.

Tomēr drīz vien šāviņi sāka sprāgt arī bataljona kaujas ierindā. Zvjagincevs nolēma pāriet, no ierakuma uz blin dāžu, kas bija ierīkota turpat pie brustvēra. Viņam lidzi devās arī sakarnieks.

Pieplacis pie ierakumu periskopa okulāra, Zvjagincevs saprata, ka ienaidniekam pirmais apjukums ir pāri. Tanki vairs nepārvietojās. Apstājušies tie šāva ar lielgabaliem un ložmetējiem, bet aiz tankiem saradās kājnieki.

«Lielgabalus, ek, ka vajadzētu lielgabalus!» Zvjagincevs rūgti nodomāja. «Būtu bijuši kaut daži prettanku lielgabali!»

Pelēkzaļās drēbēs ģērbušies kareivji tuvojās īsiem pārskrējieniem, rokās turēdami automātus.

«Nē, tik vienkārši viņi cauri netiks!» Zvjagincevs nodomāja, juzdams niknuma pilnu gandarījumu.

— Bataljona komandieri! — viņš aprauti pavēlēja sakarniekam un pēc mirkļa, paķēris smago lauka telefona klausuli, izdzirda aizsmakušu kapteiņa balsi.

— Kā tad ir, Surovcev? — Zvjagincevs kliedza klausulē un, atbildi negaidījis, turpināja: — Pavēli taupīt, munīciju! Laid kājniekus uz mīnu lauka! Vai dzirdi?

Tobrīd viņš bija aizmirsis kodu, norunātos ienaidnieka, mīnu, ložmetēju un karabīpu nosaukumus.

— Skaidrs, biedri major! — Surovcevs atbildēja, ļoti skali kliegdams, it kā neuzticētos telefonam un gribētu, lai Zvjagincevs dzirdētu viņu pašu. — Es pavēlēšu noslēgt ejas, jo viņi var tās uzost!

— Nekādā ziņā ne! — Zvjagincevs viņu pārtrauca. — Kā tiks uz priekšu Vodaks, ja viņš pagūs?

— Kur tad ir šis sasodītais Vodaks, kur?! — Surovcevs kliedza klausulē.

— Uzmani kreiso flangu! — Zvjagincevs viņu atkal pārtrauca. Un, tūlīt pievērsies periskopam, ieraudzīja, ka divi tanki pagriežas uz austrumiem un virzās paralēli bataljona pozīcijām.

Notika tas, no kā Zvjagincevs bija baidījies. Tai virzienā dažus kilometrus tālāk atradās bataljona un zemessargu divīzijas saskares vieta, kas pašreiz bija pilnīgi atklāta un ko Corohovs bija pavēlējis sargāt kā aci pierē.

Tiesa, bataljona kreisajā flangā bija ierakti zemē smagie fugasi, kurus varēja uzspridzināt no pārvietojamas radiostacijas, kas bija paslēpta birzē kādus trīs kilometrus uz ziemeļaustrumiem no bataljona komandpunkta.

Bet vai vācu tanki uzbrauks tieši uz šī lauka? Varbūt tie dosies vēl tālāk uz austrumiem un, uztaustījuši vāji aizsargāto saskares vietu, centīsies aiziet bataljona un zemessargu aizmugurē, pabraucot garām galvenajiem slazdiem?

— Paziņo bataljona komandierim, ka esmu aizgājis atpakaļ uz novērošanas punktu! No turienes var labāk redzēt! — viņš uzsauca sakarniekam, izdrāzās no blindāžas un pa satiksmes eju devās uz pakalnu.

Pavisam tuvu sprāga šāviņš, sprādziena vilnis Zvjagin cevu viegli atsita pret sienu, tomēr viņš pieliecās un skrēja tālāk.

Zvjagincevam nebija laika domāt, ka viņu var arī nonāvēt. Viņš domāja vienīgi par to, uz kurieni dosies vācu tanki..Aizskrējis līdz novērošanas punktam, Zvjagincevs paķēra tālskati, bet tūlīt to nolaida. Ari tāpat bija labi redzams, ka tagad jau četri tanki virzās uz austrumiem. Pārējie trīs joprojām bez mitas apšaudīja bataljona pozīcijas.

Zvjagincevs redzēja ari, ka sadauzīto tanku aizsegā vācu kareivji sāk rakņāties pa mīnu laukiem. Acīm redzami tie bija sapieri.

«Pēc tam viņi nāks šurp jaunā triecienā,» Zvjagincevs sprieda, «un darīs to vienlaicīgi gan centrā, gan kreisajā flangā. Vai Surovcevs to ir sapratis? ... Uzminējis vāciešu nodomus?»

Viņš nolēma tūlīt doties uz komandpunktu pie Surov ceva.

.. . Bataljona komandpunkts atradās tikai piecsimt metru no Zvjaginceva novērošanas punkta, bet satiksmes ejas uz turieni nebija izraktas, un Zvjagincevam laba daļa no šī attāluma bija jānoskrien pa klaju vietu.

Pēkšņi viņš aiz muguras izdzirda soļus un pagriezies ieraudzīja Razgovorovu, kas ar automātu rokās skrēja aiz viņa. Šai mirklī starp viņiem uzšāvās gaisā zemes fontāns. Šāviņa svilpienu un pašu sprādzienu Zvjagincevs, šķiet, nebija nemaz dzirdējis. Viņš atjēdzas tikai pēc brītiņa, kad gulēja zemē un Razgovorovs, saķēris viņu aiz pleciem un strauji pagriezis uz savu pusi, sauca:

— Vai esat dzīvs, biedri major?

— Ko tu te dari? — Zvjagincevs izbrīnījies jautāja, celdamies kājās un slaucīdams no sejas zemes.

— Man ir pavēlēts atrasties jūsu tuvumā, — Razgovorovs aizelsies teica.

— Kas to pavēlēja?

— Atkal šāviņš, gulieties zemē! — Razgovorovs neatbildējis iesaucās.

Krizdams gar zemi, Zvjagincevs šoreiz dzirdēja gan griezīgo šāviņa svilpienu, gan sprādzienu.

No sprādziena viņam aizkrita ausis. Pielēcis kājās, viņš redzēja, ka arī seržants ir piecēlies un kaut ko runā, tomēr nesadzirdēja neviena vārda.

— Ātrāk uz priekšu! — Zvjagincevs iesaucās, Razgovo rovam vairs nejautādams, kas tam pavēlējis atrasties viņa tuvumā un kāpēc tāda pavēle dota.

Kad viņi velšus ievēlās blindāžā, Surovcevs sēdēja uz šauras lāviņās, pie vienas auss cieši turēdams telefona klausuli, bet otru ausi aizspiedis ar rādītājpirkstu, un nelabā balsi kliedza:

— Nav! Nekāda Vodaka te nav! Viņa mucas neesmu redzējis, nevienu pašu!... Un ari prīmusu nav itin nekādu!

Dažus mirkļus viņš klausījās, tad atkal kliedza klausulē:

— Pats zinu, ka jānoturas! Bet kā to izdarīt? Es prasu — kā?! Pietiek, pats zinu, kas man aiz muguras!

Viņš pasvieda klausuli sakarniekam, kas sēdēja uz lāviņas, pēc austrumnieku paraduma kājas zem sevis pavilcis, un tikai tad pamanīja Zvjagincevu.

— Biedri major, — Surovcevs sacīja tikpat skaji, kā bija runājis pa telefonu, — divīzijas štābs ziņo, ka šī čeha tanki no turienes izbraukuši. Bet, kur pazudusi baterija, to ari viņi nezina. Stāsta, ka tanki drīz būšot klāt. It kā

% vācieši stāvēs un mierīgi tos gaidis!

Surovcevs runāja griezīgā, aizsmakušā un briesmīgi niknā balsi.

— Vai zaudējumi ir lieli? — Zvjagincevs aši prasīja. — Vai noturēsimies, kamēr ieradīsies tanki?

— Nezinu, neesmu skaitījis, tikai...

Šai mirklī iepīkstējās telefona zummers. Surovcevs izrāva klausuli sakarniekam no rokas un iesaucās:

— Pirmais klausās... Zinu, tomēr turies! Drīz mums pievedīs mucas ... Tanki, drīz būt klāt tanki.. . Bet es tev saku — turies, aiz tevis ir Ļeņingrada! ... Tas ir labi, ka pats to zini, tālab turies! ...

Viņš nometa klausuli, blūzes piedurknē noslaucīja sviedrus no pieres un, pievērsdamies Zvjagincevam, teica:

— Zvanīja trešās rotas komandieris. Tanku sarodoties aizvien vairāk ...

— Vai sakari ar rāciju ir kārtibā? — Zvjagincevs steigšus vaicāja, runādams par birzē paslēpto furgonu.

— Pirms pusstundas zvanīju. Viņi gaida komandu. Rah metov, vēlreiz izsauc «Autobusu»! — viņš pavēlēja sakarniekam, kas tupēja uz lāviņas.

— Paklau, Surovcev, — Zvjagincevs sacīja, pieiedams tuvu klāt, — tā būs mūsu laime, ja tanki uzbrauks virsū fugasiem. Vēlreiz pavēli trešās rotas komandierim nenogulēt īsto brīdi — tūlīt paziņot, ja tanki tur salasās. Tad mēs viņus ... uzlaidīsim gaisā!

— «Roze», «Roze»! Izsauc «Ausmu», prasa pirmais. Esi cilvēks, savieno labi ātri! — sakarnieks teica pusbalsī, ar abām rokām turēdams klausuli.

— Man pašreiz nedod miera arī centrs, — Surovcevs čērkstošā balsī sacīja. — Ja tanki tur izlauzīsies cauri...

— Mēs nedrīkstam to pieļaut, Surovcev! — Arī

Zvjaginceva balss no satraukuma saka čērkstēt. — Kur ir Pastuhovs?

— Otrajā rotā. Aizgāja uz turieni, tiklīdz vācu sapieri bija uzlīduši uz mīnu lauka. Nesen zvanīja, stāvoklis tur esot grūts.

— Jānoturas, kamēr ... — Zvjagincevs apklusa un pagriezās pret telefonistu. — Nu, vai ar rāciju ir sakari?

Telefonists ilgi grieza kloķi, tad iepūta klausulē un grieza atkal, kļūdams jau nikns un zemu noliekdamies pār aparātu.

Beidzot viņš pacēla galvu, nolika klausuli uz lāvas un nedroši, gluži kā baidīdamies pats no sava secinājuma, sacīja:

— Sakaru nav, biedri major! Vadu kaut kur būs pārrāvusi šķemba. Pilnīgs klusums ... Tā nu ir ... «Autobuss» neatbild.

— Surovcev, — Zvjagincevs iesaucās, kapteini aiz pleca satverdams, — vai tu saproti, kas var notikt?! Tūlīt atjauno sakarus ar «Autobusu»! Sūti, ko gribi, bet dari to tūlīt, nekavējoties, citādi tanki pārbrauks pāri fugasiem kā pa tepiķi!

— Es iešu, biedri major! — ierunājās Razgovorovs, kas klusām bija stāvējis pie durvīm. — Es zinu, kur atrodas «Autobuss» ar rāciju, — tas ir paslēpts Apaļajā birzē. Zinu arī, kurš vads uz turieni aizvilkts.

Zvjagincevam gribējās lamāties, šoreiz gan ne aiz dusmām, bet no prieka.

— Skrien, seržant, skrien! — viņš pavēlēja. — Vai saproti, ka no ta tagad atkarīgs itin viss?

Razgovorovs aizdrāzās kā vējš.

— Abiem mums nav te jābūt! — Zvjagincevs teica Surovcevam. — Es došos uz otro rotu. Uzturēsim sakarus!

Nokļuvis otrās rotas sektora, Zvjagincevs redzēja, ka stāvoklis tur ļoti grūts.

Rotas komandiera komandpunktā nebija. Viņa ierakumā gulēja jaunākais politiskais vadītājs, kam sanitārs steidzīgi pārsēja asiņojošu plecu.

Aizskrējis uz priekšu — tur, kur savās pozīcijās atradās kareivji, Zvjagincevs redzēja, ka pa atminētu sektoru

ienaidnieka tanks ar strupu purnu lēnām virzās tuvāk, šaudams reizēm ar lielgabalu, reizēm ar ložmetēju, piespiezdams pie zemes krūmus, mietus un dzeloņstiepļu režģus.

Viņš ielēca ierakumā un nokļuva blakus ložmetējniekam. Kareivis pagrieza galvu uz viņa pusi, nepalaizdams vaļā drebošos ložmetēja rokturus. Zvjagincevs nevilšus ievēroja, ka kareivja seja ir nosvīdusi un dubļaina.

— Mērķē spraugā, novērošanas spraugā! — Zvjagincevs sauca kā neprātīgs.

Tanks nāca aizvien tuvāk. Neapzinādamies, kāpēc to dara, Zvjagincevs pastūma pie malas ložmetējnieku, satvēra rokturus un sāka šaut pats, cenzdamies trāpīt novērošanas spraugā.

Viņš pat. dzirdēja, kā ložu šaltis atsitas pret bruņām. Un tomēr tanks nepielūdzami tuvojās.

Pēkšņi Zvjagincevs juta, ka ložmetējs vairs nedarbojas un viņš bez jebkādas jēgas spiež sprūdu.

Apkalpes otrais numurs — jauns kareivis, kam arī seja bija melna, aizsmakušā balsī iekliedza Zvjagincevam ausi:

— Cauri ir, biedri major! — un parādīja uz tukšu ložmetēja lenšu kaudzi.

Tanks atradā vairs tikai metrus piecpadsmit no ierakuma.

Zvjagincevs uz tanku raudzījās no apakšas, un viņam šķita, ka ta kāpurķēdēs ir milzīgas, ka apritēs tikai daži mirkļi un tās parādīsies virs ierakuma.

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka netālu kāds paceļas no ierakuma un sviež tankam ar pudeli. Bet neaizsviež pietiekami tālu. Vai nu tanks vēl nebija vajadzīgajā tuvumā, vai ari kareivim bija pietrūcis spēka, bet pudele tāpat vien pavēlās gabaliņu pa zemi. Šai mirklī kāds cits metās pretim tankam, paķēra no zemes pudeli un, plaši atvēzējies, t iesvieda to tieši novērošanas spraugā, atrazdamies tikai dažus soļus no tanka, tad strauji paskrēja sāņus un nokrita zemē.

Pa bruņām sāka šaudīties liesmu mēlītes. Tanks it kā paklupa, un motors apklusa. Uguns, kas šķila pielipusi pie bruņām, iekodusies tajās, ātri vien apņēma visu tanku.

Noklabēdama atsprāga vaļā lūka. Vispirms no tās izlauzās dūmi un liesma, tad sāka lēkt ārā kareivji. Viņi kliedza, vicināja rokas, valstījās pa zemi, pūlēdamies apdzēst aizdegušos kombinezonus.

Atjēdzies Zvjagincevs ievēroja, ka cilvēks, kas bija tankam iesviedis ar pudeli, skrien atpakaļ, taisni uz ložmetējnieku ierakumu.

«Tas taču ir Pastuhovs!» viņš pēkšņi pazina.

— Skrien šurp, Pastuhov, skrien! — Zvjagincevs izmisīgi kliedza, pa pusei izliecies no ierakuma.

Vecākais politiskais vadītājs ielēca, pareizāk sakot, iekrita ierakumā, smagi elpodams. Tomēr tūlīt piecēlās kājās, izslējās visā augumā un, melnu dūri vīstīdams, iesaucās:

— Dedziet! Dedziet vien, neģēļi!

Viņš stāvēja grīļodamies, gluži kā piedzēries, mugurā — saplēsta blūze, un pa seju viņam straumītēm tecēja sviedri, sajaukdamies ar vēl nesakaltušiem dubļiem; apkārt spindza lodes, bet viņš stāvēja un joprojām sauca:

— Skatieties! Biedri! Redz, kā deg! P'udele to mūdzi aizdedzināja! Skatieties! Un deg arī tie nelieši fašisti!

Zvjagincevs ar varu piespieda Pastuhovu pieliekties. Bija redzams, ka tuvojas vēl divi tanki.

Šai mirklī kaut kur kreisajā pusē nograndīja grāviens. Šķita, ka vienā reizē sprāguši vairāki desmiti šāviņu un bumbu un zeme nodrebēdama izkustas no savas vietas.

Sapratis, ka Razgovorovs atjaunojis sakarus ar rāciju un vācu tanki tomēr uzbraukuši virsū fugasiem, Zvjagincevs paķēra tālskati, kas viņam karājās uz krūtīm, un pielika pie acīm. Putekļiem klātajos okulāros nekas nebija redzams. Tad viņš nikni palaida tālskati vaļā un uzlīda uz brustvēra, pūlēdamies tomēr kaut ko saskatīt.

Kreisajā pusē apmēram pusotra kilometra attālumā lēnām noplaka zemes un dūmu mākonis.

Tad iestājās klusums. Abās kaujas lauka pusēs šaušana tika pārtraukta.

Varbūt vāciešiem tobrīd šķita, ka pati svešā krievu zeme sākusi piedalīties kaujā un aprijusi viņu tankus.

Zvjagincevs juta, ka kļuvis daudz, daudz vieglāk, ka viņš ir gandrīz vai laimīgs. Likās, varenie smago fugasu sprādzieni izšķīruši kaujas iznākumu. Uz mirkli viņš bija aizmirsis tos divus vācu tankus, kas, it kā aptaustīdami katru zemes pēdu, lēnām, tomēr nenovēršami tuvojās ierakumiem.

Atkal palūkojies uz priekšu, Zvjagincevs ieraudzīja ne tikai divus tankus vien. Pie apvāršņa parādījās vēl vairāki melni punkti, un viņš saprata, ka hitlerieši nolēmuši jebkuriem līdzekļiem satriekt, sadragāt šķērsli, kas tik negaidīts radies viņu ceļā.

Bez šaubām, vācieši bija uzminējuši, ka padomju karaspēka* daļa, kas aizstāv šīs pozīcijas, virsvairāk cer uz mīnu laukiem. Tā taču šāva vienīgi ar ložmetējiem un ka rabīnēm, un tas nozīmēja, ka lielgabalu šai sektorā nav. Vācieši bija nolēmuši doties triecienuzbrukumā.

Zvjagincevs bija drošs, ka bataljons neatkāpsies un, ja ienaidnieka tanki tomēr tiks cauri, tad tikai pāri aizstāvju līķiem.

Raudzīdamies tankos, kas nāca aizvien tuvāk, viņš domāja mokpilnu domu, ka aiz muguras, līdz pašiem galvenajiem Lugas nocietinājumiem, cita karaspēka nav, ka, ar kāpurķēdēm sadragājuši ložmetēju ligzdas, pārbraukuši pāri ierakumiem, ko aizstāv tikai ar karabīnēm bruņoti kareivji, vācu tanki aizies Corohova divīzijas aizmugurē.

«Ko darīt?!» Zvjagincevam dunēja galvā. No nāves viņš nebaidījās, tā viņam šķita mazsvarīga salīdzinājumā ar to, kas notiks tad, kad viņa vairs nebūs pasaulē.

— Pastuhov! — viņš iebļāvās, lai gan vecākais politiskais vadītājs stāvēja blakus, gandrīz pieskardamies ar plecu. — Paliec te, es skriešu pēc pudelēm!

Viņš izlēca ārā un pieliecies, neskatīdamies uz tankiem, kas atradās simt metru attālumā, skrēja uz tuvāko ierakumu.

Ielēcis iekšā, Zvjagincevs priecīgs ieraudzīja, ka tur glabājas pudeles ar degmaisījumu. Viņš nevilcinādamies pietrūkās kājās, bet tai mirkli spēcīga kareivja roka viņu piespieda pie zemes.

— Tūlīt sāks šaut ar ložmetējiem! — kareivis kliedza aizsmakušā balsī.

— Paklau, draugs, — Zvjagincevs skaļi teica, — ierakumā pa kreisi atrodas vecākais politiskais vadītājs, aizgādā viņam trīs pudeles, labi veicīgi!

Ne vārda nebildis, kareivis izlēca no ierakuma. Zemē palika vēl pāris pudeļu.

Zvjagincevs paķēra vienu no tām, stingri saspieda saujā pudeles kaklu, sajuta rokā smagumu un pēkšņi nomierinājās.

Viņam likās, ka rokā tur draudīgu, visvarenu ieroci, kas viņu dara stipru un neievainojamu. Zobus sakodis, Zvjagincevs gaidīja tanku tuvošanos.

«Lai pienāk tuvāk, vēl tuvāk,» viņš klusībā murmināja, domādams tikai par to, kā neaizmest garām, kad pēc trim, divām, vienas minūtes izlēks no ierakuma un metīsies pretim tankiem. Bet varbūt labāk gaidīt tepat, mest, stāvot ierakumā?

Šai mirklī viņš izdzirda artilērijas šāvienu. Blakus tankiem, kas nāca virsū, uzlidoja gaisā zeme, nodunēja sprādziens.

«Kas tad tas? Kas tur šauj? No kurienes?» viņam pazibēja prātā.

Un atkal atskanēja sprādziens. Šoreiz kaut kas eksplodēja pašā tankā. Pirmajā mirklī Zvjagincevam pat šķita, ka šāvis šī tanka lielgabals. Tomēr tūlīt viņš pamanīja, ka pa novērošanas spraugu laužas ārā dūmi, bet tanks nodreb un apstājas.

Otrs tanks joprojām tuvojās. Kad no ierakuma to šķīra tikai kādi desmit metri, Zvjagincevs izlēca ārā un meta pudeli.

Viņš to nesvieda izmisīgi, uz labu laimi, bet pēc auksta, skaidra aprēķina, iepriekš nomērķēdams, gluži tāpat ka pirms daudziem gadiem bērnībā bija metis vālīti, kad spēlēja gorodkus. Dzedrā niknumā viņš ieraudzīja, ka pa tanka bruņām sāk skraidīt liesmu mēles.

īsi notarkšķēja ložmetējs, tomēr lodes Zvjagincevam nekā Jauna nenodarija, jo viņš atradās tankam ļoti tuvu — neskares zonā.

Viņš pat nenogūlās, nenolikās gar zemi, bet stāvēja un skatījās, kā tanks deg. Bija dzirdami dobji klaudzieni tanka iekšienē — tur vācieši mēģināja atvērt iesprūdušo lūku. Paķēris pistoli, Zvjagincevs stāvēja — gatavs šaut uz vāciešiem, tiklidz kāds pabāzīs galvu no lūkas.

Tikai tad, kad labajā pusē atkal nodārdēja lielgabalu šāvieni, Zvjagincevs pagriezās.

Viņš redzēja, ka tālajiem vācu tankiem metas aizšķērsot ceļu citi tanki. Beidzot viņš saprata, ka tās ir padomju māsiņās — nelielie, izveicīgie BT5 un T26.

Un tad, joprojām stāvēdams pie degošā vācu tanka un vicinādams roku, kurā cieši turēja pistoli, Zvjagincevs iesaucās:

— Vodak! Ceh! Manu dārgo! Uz priekšu! Sadod tiem neliešiem, sadod!

Pēc stundas kauja bija beigusies. Pār kaujas lauku klājās melni, kodīgi dūmi — joprojām dega tanki. Aizbraukt atpakaļ bija izdevies tikai vienai vācu mašīnai.

Arī divi padomju tanki bija sadragāti.

Metrus piecus no mūsu sadegušās mašīnas gulēja ap gruzduši padomju tankistu līķi. Vienu no tiem Zvja gincevs tūlīt pazina. Tas bija pulka komandieris Vodaks.

... Tajās dienās ne tikai Zvjaginceva bataljons un Vo daka tankisti izcīnīja savu pirmo kauju Ļeņingradas pieejās. Tūkstošiem karavīru un zemessargu stājās pretim vāciešu triecienam dienvidos un rietumos no Lugas pilsētas.

Lai gan virspavēlniekam Vorošilovam bija vajadzējis pieņemt lēmumus, kuru sekas bija tās, ka Ziemeļu frontes pavēlniecības rīcībā palika daudz mazāk karaspēka, nekā tā bija rēķinājusi līdz pat desmitajam jūlijam, pirmie vāciešu uzbrukumi tika atsisti, un vācieši, kas bija cerējuši Lugas aizsardzības līniju ieņemt neapstādamies, cieta lielus zaudējumus.

Tomēr kopumā karaspēks, kas sargāja Ļeņingradu, bija nokļuvis ļoti grūtā stāvoklī, tam tagad bija jācīnās aizstāvēšanās kaujās vienlaicīgi vairākos virzienos: pret fon Lēba armiju grupu Lugas aizsardzības līnijā, pret Manner heima somu armiju Karēlijas zemes šaurumā un pret ģenerāļa Falkenhorsta komandēto vācu un somu armiju grupu pie Kandalakšas un Murmanskas.

Padomju pavēlniecībai bija skaidrs, ka uzbrukums, ko vācieši divpadsmitajā jūlijā sāka Lugas virzienā, ir tikai pirmais posms iecerētajā plaša vēriena operācijā, kuras mērķis ir aizlauzties līdz Ļeņingradai.

Lai gan nebija nekādu šaubu, ka vācieši vēl ne vienreiz vien mēģinās pārraut padomju aizsardzības līniju tieši pie Lugas, tomēr tas, ka viņi bija saņēmuši niknu pretsitienu un atkāpās, lai padomju frontes pārrāvumam sagatavotos rūpīgāk, morālā ziņā labvēlīgi ietekmēja visus kareivjus un komandierus, kas aizstāvēja Lugas līniju. Sai virzienā vācu karaspēkam ne tikai nebija izdevies tikt uz priekšu kaut vienu soli, bet tam bija vajadzējis ari pirmoreiz atkāpties.

Surovceva bataljons bija cietis smagus zaudējumus. Kritušo draugiem un biedriem vienīgais mierinājums bija tas, ka ienaidnieks nebija ticis cauri un par savu mēģinājumu bija samaksājis ar lielu skaitu kritušu kareivju un sadragātu tanku, kuru ķēmīgie ģindeņi melnoja nesenajā kaujas laukā.

Zvjagincevam nedeva mieru doma, ka vācieši uzbrukumu drīz atkārtos un šoreiz, iespējams, ar lielākiem spēkiem. Nolēmis izmantot atelpu, nākamajā dienā viņš devās pie «kreisā kaimiņa» — uz zemessargu divīziju.

Pastuhovu viņš ņēma līdzi, lai vēl vienam vecākajam komandierim būtu zināms, par kādu saskaņotu rīcību viņš vienojies ar zemessargiem.

Viņi brauca šā tā salāpītajā Zvjaginceva emkā — bataljona komandiera Surovceva mašīna varēja būt vajadzīga viņam pašam.

Zvjagincevs skaidri nezināja, kur atrodas zemessargu divīzijas štābs. Tāpēc viņš nolēma vispirms iegriezties Lugā pie Čorohova, jo vairāk tāpēc, ka Pastuhovs gribēja štābā iesniegt to kareivju un komandieru apbalvojumu lapas, kas bija izcēlušies iepriekšējās dienas kaujā.

Luga, acīm redzot, pavisam nesen atkal bija bombardēta. Iedzīvotāji dzēsa ugunsgrēkus, vāca kopā kritušos un ievainotos. Ielās gaiss bija kodīgu dūmu un mūra putekļu pilns.

Osoaviahima mājiņa, kur vēl vakar bija atradies divīzijas komandieris Corohovs, arī bija sagrauta, un vispār pilsētas ziemeļu nomale bija it īpaši cietusi: varbūt vācieši bija uzzinājuši, ka tur apmeties divīzijas štābs.

Ar pūlēm Zvjagincevs noskaidroja, ka štābs pārcēlies kaut kur uz mežu — kādus piecus līdz septiņus kilometrus uz rietumiem no Lugas.

Apspriedušies Zvjagincevs un Pastuhovs nolēma veltīgi nezaudēt laiku un štābu nemeklēt, bet braukt taisnā ceļā pie zemessargiem, lai vēl ar gaismu pagūtu atgriezties savā bataljonā.

Viņi brauca pa lauku ceļu uz Utorgošu, cerēdami satikt zemessargu divīzijas daļas un noskaidrot, kur atrodas komandpunkts.

Bija pagājušas tikai kādas divdesmit minūtes, kad pēkšņi Razgovorovs strauji nobremzēja, izlēca no mašīnas un, galvu pacēlis, sāka raudzīties debesīs.

— Kas tev notika? — Zvjagincevs jautāja.

— Kaut kur tuvumā ir meseri, — Razgovorovs atbildēja, galvu nenolaizdams.

Arī Zvjagincevs un Pastuhovs izkāpa no mašīnas un sāka klausīties. Tiešām, kaut kur aiz mākoņiem bija dzirdama raksturīgā gaudīgā rūkoņa.

Nebija nekādu šaubu, ka tās ir vāciešu lidmašīnas: visi, kas bija kaut dažas dienas pavadījuši Lugas nocietinājumu rajonā, ko vācieši bombardēja bez pārstājas, bija iemācījušies nekļūdīgi atšķirt ienaidnieka lidmašīnas no savējam.

Kādu brīdi visi trīs stāvēja pie mašīnas, raudzīdamies debesīs, ko klāja gandrīz vai blīva mākoņu sega.

— Kā tad nu darīsim, biedri komandieri, brauksim vai pagaidīsim? — Razgovorovs beidzot vaicāja.

— Brauksim, — Zvjagincevs sacīja.

— Biedri major, es aicinu nogaidīt, — Pastuhovs stingri teica.

— Ko tad tu, vecākais politiskais vaditaj? — Zvjagin cevs labsirdīgi pavīpsnāja. — Vakar no tanka tu neno baidījies...

— Vakar bija pavisam kas cits, vakar notika kauja. Bet velti riskēt mums nav tiesību. Un arī dokumenti mums jāsaglabā ... — Viņš uzlika roku uz planšetes, kurā atradās apbalvojumu lapas.

Sai mirklī nodunēja dobji bumbu sprādzieni. Bombardēšana notika kaut kur priekšā — piecus sešus kilometrus tālāk.

Zvjagincevs jau gribēja pavēlēt Razgovorovam, lai tas paslēpj mašīnu — pa kreisi no ceļa metru divdesmit attālumā bija mežs, bet sprādzieni apklusa. Varēja tikai dzirdēt lidmašīnu rūkoņu, kas k|uva aizvien klusāka un tālāka.

Viņi atkal iekāpa mašīnā.

Tomēr tālu viņi netika. Nebija nobraukti ne desmit kilometri, kad atkal vajadzēja apstāties. Ceļu aizšķērsoja vairākas automašīnas. Pēdējā bija pustonnīga kravas mašīna, pie kuras stāvēja kādi desmit kareivji ar automātiem rokās, bet aiz tās — divas plankumainas emkas.

Zvjagincevs steidzīgi izkāpa no mašīnas palūkoties, kas tur priekšā noticis, un pie pirmās emkas ieraudzīja vairākus komandierus. Ieskatījies viņš pēc auguma pazina pulkvedi Čorohovu.

Zvjagincevs pagāja dažus sojus uz priekšu, bet automā tisti nostājās viņam cejā:

— Ko tas nozīmē? — Zvjagincevs sašutis skaļi ierunājās.

Priekšā stāvošie komandieri pagriezās, un, neticēdams savām acīm, Zvjagincevs redzēja, ka viens no viņiem ir maršals Vorošilovs. Viņam blakus stāvēja Vasņecovs. Apjucis, nezinādams, ko darīt, Zvjagincevs nostājās miera stājā, cieši vērdamies maršalā, un šai mirklī viņš izdzirda dimdošo Čorohova balsi:

— Kā jūs te nokļuvāt, major?

Atbildi negaidījis, Čorohovs pagriezās pret Vorošilovu un sāka viņam kaut ko stāstīt, bet Zvjagincevs stāvēja, nezinādams, ko darīt: ziņot no tās pašas vietas, kur pašlaik stāv, vai pieiet maršalam tuvāk.

— Nāciet šurp, major! — Čorohovs sauca, un Zvjagincevs gāja uz priekšu, pūlēdamies pārvarēt apjukumu.

Viņš apstājās soļus trīs no maršala. Blakus Vorošilovam stāvēja ne tikai Vasņecovs un Čorohovs, bet arī kāds ģenerālis un mazliet tālāk — nepazīstams pulkvedis. Zvjagincevs tomēr skatījās tikai uz Vorošilovu. Izslējies, roku pielicis pie cepures, viņš domās noskaitīja ziņojumu, un viņam likās, ka visai veikli tas nepadodas.

— Sveicināts, biedri major! — Vorošilovs ierunājas augstā, skanīgā balsī. — Pulkvedis nupat stāstīja, ka vakardienas kaujā jūsu bataljons cīnījies teicami. . .

— Kalpoju Padomju Savienībai! — Zvjagincevs aši nobēra un tikai tagad ieraudzīja, ka Vorošilovs sniedz viņam roku.

Steidzīgi, gandrīz paklupdams pret cini, Zvjagincevs pakāpa divus soļus uz priekšu un paspieda maršala roku.

— Iepazīstieties arī ar Kara padomes locekli! — Voro šilovs sacīja, pamādams uz Vasņecova pusi.

— Ar biedru Zvjagincevu esam pazīstami jau no priekškara laika, — Vasņecovs atbildēja, uzsvērdams vārdu «priekškara» un raudzīdamies majorā, kas stāvēja izslējies, roku atkal pielicis pie cepures.

Uz mirkli Zvjagincevs atcerējā pēdējo priekškara nakti, kad viņam bija vajadzējis runāt Ļeņingradas partijas aktīva sanāksmē.

Vasņecovs pamāja ar galvu, it kā vēlēdamies teikt: «Tev taču toreiz bija taisnība, major!» — un sniedza Zvjagin cevam roku.

— Paziņojiet kareivjiem, ka izsaku viņiem pateicību, — Vorošilovs sacīja un, it kā aizsteigdamies priekšā atbildei, kas tādām reizēm paredzēta reglamentā, piemetināja:

— Viņi ir labi kalpojuši Padomju Savienībai.

— Manuprāt, — Vasņecovs atkal ierunājās, — gan biedram Zvjagincevam, gan viņa bataljonam ir svarīgi zināt, ka vakar visā Lugas aizsardzības līnijā ne tikai viņi, bet arī neviens cits nav atkāpies. Neviens! — viņš skaļi atkārtoja.

— Tā tikai vēl trūka! — Vorošilovs teica, labsirdīgi pasmaidīdams. — Pie Lugas savilkts tik daudz karaspēka!

— Šeit karaspēka, biedri maršal, ir ne tikai mazāk kā ienaidniekam, bet arī mazāk, nekā bijām paredzējuši, — Vasņecovs iebilda, pēdējos vārdus īpaši uzsvērdams.

— Bet aiz mums ir Ļeņingrada. Šai karaspēkā ir visi mūsu partijas organizācijas labākie biedri.

— Zinu, zinu, divīzijas komisār, — Vorošilovs pamāja ar galvu un atkal pievērsās Zvjagincevam. — Nu gan te noderētu jūsu sapieri!

Zvjagincevs, kas visu uzmanību bija pievērsis Voroši lovam, tikai tagad ievēroja, ka priekšā — metrus trīsdesmit garā gabalā uz ceļa ir dziļas bumbu bedres.

«Tās bija tās pašas lidmašīnas!» viņam pazibēja prātā, un tūlīt viņš izbijies nodomāja, ka bumbas varēja trāpīt arī mašīnām, ka briesmas draudējušas pašam maršalam.

— Kā mēs tiksim tālāk? — Vorošilovs nepacietīgi jautāja.

— Apbraukt te nav iespējams, biedri maršal, — steidzīgi atbildēja pulkvedis, ko Zvjagincevs nepazina, — pa kreisi ir mežs, pa labi — purvsl

— Pats redzu, ka tur ir purvs, — Vorošilovs īgni atteica. Pieri raukdams, viņš atkal aplūkoja dziļās bedres, pa kuru malām šikām straumītēm lejup bira zeme, un sacīja: — Ko mēs te stāvam ceļa vidū! Iesim uz priekšu! Bet jūs, — viņš pievērsās pulkvedim, — ierīkojiet apbraucamo ceļu! Kokmateriāli ir, cirvji un zāģi arīdzan. Būs purvā jāizbūvē metrus divdesmit garš fašīnu ceļš. Ejam!

Zvjagincevs to vien bija gaidījis, ka Vorošilovs no viņa novērsīsies, un gatavojies nemanīts pazust, bet tagad šķita, ka maršals vārdu — «Ejam!» domājis tieši viņam.

«Nevar būt, esmu kļūdījies,» Zvjagincevs klusībā nosprieda. «Protams, viņš to teica Čorohovam, kas stāv man aiz muguras.»

Šai mirkli Vorošilovs pēkšņi uzlika Zvjagincevam roku uz pleca un sacīja:

— Nu, ko tad darīsim? Tāpat vien mīņāsimies uz vietas? Iesim, major!

Viņš devās uz priekšu, joprojām nenoņemdams roku no Zvjaginceva pleca, un visi pārējie — Vasņecovs, Čoro hovs un ģenerālis, izņemot pulkvedi, kas bija palicis pie mašīnām, sekoja viņiem, tomēr gāja mazliet atstatu, turēdamies trīs četrus soļus aiz muguras.

Iedams blakus maršalam, Zvjagincevs jutās kā sapīts.

— Kauties ar vāciešiem laikam gan ir briesmīgāk nekā stāvēt Kremļa tribīnē? — Vorošilovs pēkšņi jautāja.

«Viņš atceras! ... Nu, protams, tas taču bija Vorošilovs, kas vadīja to vakara sēdi, kurā es runāju!»Zvjagincevs nodomāja, un viss toreizējais — Kremļa zāle, uz paaugstinājuma sēdošie maršali, ģenerāļi un admirāļi, Staļins, kas lēnām staigā aiz prezidija rindām, saruna ar pulkvedi Koroļovu mājīgajā istabā viesnīcā «Maskava» — Zvjagincevam tagad šķita tik ļoti tāls, it kā tās būtu agras bērnības atmiņas.

— Nezinu, biedri maršal, neesmu par to domājis, — viņš atbildēja, paslepus aplaizīdams apkaltušās lupas, — turklāt man tikai vakar pirmoreiz gadījās pa īstam karot.

Atbildēdams Zvjagincevs centās neskatīties uz Voroši lovu — tā viņam bija vieglāk.

— Tieši tāpēc man ir svarīgi zināt tavas domas par vāciešiem — tu taču vēl vakar ar viņiem kāvies. Viens otrs melš, ka vācieti neesot iespējams apstādināt, tā teikt, kam spēks, tam vara. Baltijā viņu nevarējām apturēt, pie Ostrovas — arī ne. Pleskavu atdevām ... Bet vakar pie Lugas vācietis netika cauri. Un ne tikai tavā sektorā vien. Esmu jau bijis divās divīzijās — iepazīstos ar karaspēku. Visur vācietis atsists. Kā tu domā, kāpēc tas izdevās?

Zvjagincevam ne vienreiz vien bija gadījies būt klāt, kad augstākie komandieri sarunājas ar jaunākajiem komandieriem un kareivjiem, gribēdami jau ar savu pievēršanos vien iedvest padotajiem lielāku cīņas sparu. Zvjagincevs arī pats bija iemācījies risināt tādas neoficiālas sarunas labsirdīgā, familiārā tonī.

Tomēr pašreizējiem Vorošilova jautājumiem un galvenais — jautāšanas veidam nebija itin nekā kopīga ar tā

dieni tukšiem, retoriskiem jautājumiem, kurus karavadonis būtu varējis 117,dot tik neliela ranga komandierim, kāds bija Zvjagincevs.

Zvjagincevs juta, ka maršals tiešām vēlas zināt, ko doma viņš — majors Zvjagincevs. Un saprata, ka neviena no līdzīgos gadījumos dotajām drošajām un možajām atbildēm nav vajadzīga šim iesirmajam cilvēkam, kura vārds allaž bija daudzināts Zvjaginceva un simtiem tūkstošu viņam līdzīgu cilvēku bērnībā un jaunībā.

— Nezinu, biedri maršal, man grūti uzreiz jums atbildēt ... — viņš nedroši ierunājās.

Zvjagincevs tiešām vēl nebija dziļi pārdomājis iepriekšējās dienas notikumus.

Dabiski, ka toreiz kaujas laikā viņš neuzdeva sev nekādus jautājumus un domāja tikai par pozīciju noturēšanu. Bet pēc kaujas jau bija jāprāto par to, kā ātrāk nodibināt sakarus ar zemessargu divīziju, un par daudz ko citu, par ko parasti rūpējas komandieris, kurš atsitis ienaidnieka uzbrukumu un zina, ka neizbēgami būs jauns trieciens.

Tagad, iedams blakus maršalam, Zvjagincevs mēģināja analizēt iepriekšējās dienas kauju. «Jā, mēs neatkāpāmies. Kāpēc? Nu, pirmkārt, tāpēc ka tomēr paguvām izveidot aizsardzības līniju. Otrkārt, bijām savaldīgi un atklājām uguni tikai tad, kad tanki bija uzbraukuši uz mīnām. Treškārt, kareivji nenobijās un nebēga, kad kāds tanks gandrīz jau ielauzās rotas izvietojumā. Ceturtkārt, ieradās Vodaka tanki. Piektkārt...

— Kāpēc tu klusē, major? — Vorošilovs uzstājīgi jautāja.

— Nezinu . . — Zvjagincevs atbildēja. — Varbūt taisnība mūsu bataljona komandiera vietniekam politiskajā darbā ... Viņš teica ...

— Ko tad teica vecākais politiskais vadītājs?...

— Biedri maršal, nesen es sadevu sutu kādam leitnantam, — Zvjagincevs lēnām ierunājās. — Viņš bija atkāpies, nāca no dienvidiem. Pārmetu viņam gļēvumu. Jautāju, cik ilgi tā jozis. Bet vecākais politiskais vadītājs, kas toreiz stāvēja man blakus, vēlāk sacīja: armija atkāpsies tik ilgi, kamēr kareivji nebūs sapratuši, ka runa ir ne tikai par aizsardzības līniju, bet par dzīvību un nāvi, ka atkāpties nozīmē atdot ienaidniekam ne vien gabalu zemes, bet arī sievu, bērnus, visu to, ar ko kopā esi audzis,

177

12 222

ka dēļ tu dzīvo... — Zvjagincevs runāja, aizvien vairāk uztraukdamies. — Mēs taču aizstāvējām ne tikai Lugas nocietinājumus, bet arī Ļeņingradu!... Saprotiet, biedri maršal, man taču pašam vēl pavisam nesen šķita: ja arī būs karš, tad tomēr... — viņš uz mirkli apklusa, meklēdams vārdus, cenzdamies skaidrāk, pārliecinošāk izteikt savu domu, — mūsu dzīve tomēr paliks ... Sī dzīve likās kaut kas pats par sevi saprotams. Visiem mums, kas izauguši padomju varas laikā, vienmēr šķita, ka citas dzīves nemaz nav un nevar būt. Protams, mēs sapratām: ja sāksies karš, būs upuri, būs uzlidojumi. . Bet dzīve, padomju dzīve tomēr paliks, jo tā ir tikpat kā gaiss, ko mēs elpojam, kā debesis, kā zeme, pa kuru ejam, un to iznīcināt nav iespējams ... Un, kad avīzēs sāka rakstīt, ka ienaidnieks apdraud pašu mūsu dzīvi, ka izšķiras mūsu liktenis, mēs sākumā to uztvērām drīzāk ar prātu nekā ar sirdi, jo tam ticēt nebija iespējams ... Tikai tagad es saprotu, ko nozīmē šie vārdi. Un es esmu pārliecināts — to sapratuši arī citi... Tāpēc arī vakar neviens neatkāpās. Protams, — viņš steidzīgi piebilda, — daudz ko nozīmēja tas, ka bijām kaujai sagatavojušies. Bijām ierīkojuši priekšlauku, paguva ierasties mūsu tanki. Un tomēr. . . Un tomēr pats galvenais ir tas, ka cilvēki sapratuši: mēs cīnāmies par visu mūsu zemi, par visu tautu, par savu dzīvi...

Viņš apklusa. Klusēja arī Vorošilovs. Kad Zvjagincevs juta, ka satraukums pierimis, viņš caur pieri pavērās maršalā, cenzdamies pēc sejas izteiksmes saprast, kādu iespaidu uz maršalu atstājuši viņa vārdi.

Bet Vorošilovs tikai gāja, raudzīdamies uz priekšu, un likās, ka majora klātbūtni viņš aizmirsis.

«Ko es viņam sarunāju?» Zvjagincevs nodomāja, juzdamies neērti. «Ļāvos saviļņojumam, sāku pļāpāt! Vajadzēja īsi ziņot, kā bija plānota kauja un kā tā notika, bet es nodarbojos ar psiholoģiju, aizmirsu, ar ko runāju ... Tā taču nav saruna ar Surovcevu un pat ar Vasņecovu ne . . . Viņš taču ir maršals, pats maršals!»

Zvjagincevs atkal palūkojās Vorošilovā un atkal pārliecinājās, ka viņš nogrimis pats savās domas.

«Droši vien viņš nemaz nedzirdēja, ko es runāju!» Zvjagincevs nosprieda, būdams sarūgtināts un reizē juzdams ari atvieglojumu.

»

Viņš tomēr maldījās. Vorošilovs bija visu dzirdējis. Vel vairāk — tādi vārdi viņam bija vajadzīgi, nepieciešami.

Sarkanās Armijas atkāpšanās pirmajās kara dienās sāpināja un sarūgtināja visus padomju cilvēkus. Tomēr Vorošilovam šī atkāpšanās bija simtkārt sāpīgāka un rūgtāka nekā citiem. Tā taču bija tā pati armija, ko viņš bija vadījis ilgus gadus!... Vorošilova strēlnieki. Vorošilova zalves . . . Viņa vārds bija kļuvis par Sarkanās Armijas neuzvaramības simbolu.

Un, lūk, šī armija atkāpās.

Atrazdamies Maskavā un izpildīdams atsevišķus Galvenās mītnes uzdevumus — viņš pats bija tās loceklis, — Vorošilovs bija tiecies uz fronti, jo nešaubīgi ticēja, ka, atrazdamies karaspēka priekšgalā, pratīs panākt lūzumu.

Un tagad, kļuvis par virspavēlnieku vienā no trim galvenajiem virzieniem, viņš domāja tikai par to, ka viņam jāattaisno partijas uzticība.

Pašreiz Vorošilova lielas cerības viesa tas, ka jau trešajā dienā pēc viņa stāšanās jaunajā amatā ienaidnieks bija saņēmis spēcīgu pretsitienu.

Tiesa, viņš saprata, ka šis panākums nav viņa nopelns, ka tas ir ļeņingradiešu varonīgo pūlu rezultāts — viņi taču īsā laikā bija izbūvējuši nocietinājumus gar Lugas upi, tomēr tā bija laba zīme. Zvjaginceva vārdos Vorošilovs saklausīja apstiprinājumu tam, ka panākumam nav gadījuma raksturs.

Un tomēr dabiski — Vorošilovs nespēja aizmirst, ka da]a Baltijas ir ienaidnieka rokās, ka vācieši ieņēmuši Ostrovu, ka pirms trim dienām kritusi Pleskava. Kada nozirne ir atsevišķam panākumam īsā kaujā pie Lugas, ja to salīdzina ar šiem briesmīgajiem faktiem? ...

Vorošilovs klusēja, pilnīgi nodevies pārdomām. Tikai tad, kad Zvjagincevs jau bija cieši pārliecināts, ka maršals viņa vārdus nav dzirdējis, tas klusām sacīja:

— Vēlu sākam saprast... Tik daudz zemes jau atdots ... Tik daudz padomju zemes ...

Zvjagincevs strauji pagriezās uz Vorošilova pusi, bet ieraudzīja, ka viņš joprojām raugās uz priekšu un šos vārdus laikam gan teicis pats sev. Un pēkšņi Zvjagincevs no visas sirds juta līdzi šim cilvēkam ar krievu strādnieka seju. Tieši šo atklāto, vienkāršo seju un sirmos matus, nevis maršala zvaigznes uz zīmotnēm un ordeņus pie krūtīm pašreiz redzēja Zvjagincevs.

— Biedri maršal, — viņš teica, — mēs vāciešus sakausim! Agrāk vai vēlāk, bet sakausim!

Aiz muguras ierūcās automašīnu motori.

Vorošilovs pagriezās, arī Zvjagincevs darīja to pašu un ieraudzīja, ka ātri tuvojas mašīnas — cita aiz citas.

— Nu paskat! — Vorošilovs ierunājās agrākajā možajā balsī un, pievērsies komandieriem, kas bija apstājušies dažus solus no viņa, skaļi iesaucās: — Zirgos!

... Viņi nebija nobraukuši ne divus kilometrus, kad dziļas bumbu bedres atkal aizšķērsoja ceļu.

Mašīnas apstājās. Razgovorovs izslēdza motoru, pagriežas un jautājoši pavērās savos pasažieros. Zvjagincevs izkāpa ārā un ieraudzī ja, ka ceļš sabombardēts, bet šoreiz vairs neuzdrošinājās doties uz priekšu un uzzināt, kāds lēmums tiks pieņemts.

Smagi sperdams soļus pa pļavu, Razgovorovs pārbaudīja, cik cieta ir grunts. Pēc brītiņa viņš piegāja pie Zvja ginceva un sacīja:

— Varbūt riskēsim, biedri major, un griezīsimies nost no ceļa? Domāju, ka neiegrimsim. Purva tur nav.

Zvjagincevs tomēr stāvēja, nespēdams izšķirties, ko darīt. Bija neērti apdzīt maršala mašīnu un aizbraukt tai priekša; vajadzēja paziņot pulkvedim, kas, acīm redzot, bija maršala adjutants, ka var braukt arī bez ceļa.

Kamēr Zvjagincevs prātoja, priekšējie braucēji, pēc visa spriežot, bija izlēmuši to pašu, jo pirmā emka lēnām nogriezās no ceļa, un tai sekoja pārējās mašīnas.

— Brauksim arī mēs! — Zvjagincevs pavēlēja Razgovo rovam, apsēzdamies uz aizmugures sēdekļa blakus Pas tuliovam.

— Varbūt turēsimies mazliet nostāk? — Pastuhovs nedroši teica.

— Kādu apsvērumu pēc?

_ — Kādi apsvērumi var būt karā? Kāpēc braukt kā parāde — cita aiz citas trīs vieglās un viena smagā mašīna?

— Zini, brāl, ja nebaidās maršals un Vasņecovs, tad arī mums tas nekiājas.

— Jūsu vietā, major, es būtu maršalu brīdinājis, ka tā braukt ir bīstami, — ja nu citi to neuzdrošinās viņam pateikt. Kāpēc domāt, ka vācieši karā ir muļķāki par mums?

— Nesaprotu.

— Kas tur ko nesaprast, — Pastuhovs paraustīja plecus. — Kāpēc mēs paši uzspridzinājām ceļu? Lai pie

spiestu tankus nogriezties uz pļavas, bet tur ir minas. Iespējams, ka tagad vācieši mums sagatavojuši slazdus: grib mūs dabūt uz neiebraukta ceļa, lai pēc tam no gaisa

apmētātu ar bumbām.

— Nekas, to gabaliņu ātri nobrauksim, — sarunā pēkšņi iejaucās Razgovorovs, uz mirkli pagriezās atpakaļ un pasmaidījis piebilda: — Kas zina, vai vēl kādieiz gadīsies braukt vienā kolonnā ar Padomju Savienības Maršalu! ...

Vācu lidmašīnas parādījās, kad, pēc kartes spriežot, līdz divīzijas izvietojumam bija palikuši tikai daži kilometri. Pa atvērtajiem mašīnas logiem Zvjagincevs un Pastuhovs pēkšņi izdzirda no kravas mašīnas kādu skaji saucam: «Gaisa trauksme!»

Razgovorovs apturēja mašīnu, strauji nobremzēdams. Zvjagincevs steidzīgi izlēca ārā. Viņš tūlīt atkal iedomājas par Vorošilovu — par briesmām, kas tam draud.

Lidmašīnas iznira no mākoņiem — trīs meseršmiti. Apsardze pāri bortam steidzīgi izlēca no mašīnas. Cilvēki kā biršus izbira arī no abām pirmajām emkām.

— Nobraukt mašīnas no ceja! Visi uz mežu! — Zvja ginccvs izdzirda pulkveža Čorohova komandu.

Zvjagincevs redzēja, ka Pastuhovs, kareivji un tie komandieri, kuri izkāpa no vieglajām mašīnām, paklausa skarbajai pavēlei un skrien uz mežu, kas plešas kreisajā pusē metrus piecdesmit no ceja. Viņš palūkojās uz augšu, un viņam šķita, ka iznīcinātāji aizdrāžas garām, mašīnas un cilvēkus nepamanījuši.

Bet tūlīt viņš saprata, ka ir maldījies. Vadošā lidmašīna apgriezās un sāka lidot atpakaļ, un abas pārējās tai sekoja, ievērodamas zināmu atstarpi. Lidmašīnas devās uz savu mērķi.

Zvjagincevs palūkojās apkārt un pārsteigumā sastinga.

Visi atradās jau pusceļā uz mežu, un tikai viens cilvēks nesteigdamies mierīgi gāja pa ceļu uz priekšuTas bija Vorošilovs.

— Biedri Vorošilov! — Zvjagincevs izmisīgi iekliedzas un traucās pie viņa.

Izdzirduši Zvjaginceva kliedzienu, apstājās arī tie, kas skrēja uz mežu.

— Biedri maršal, gulties! — ģenerālis iesaucās un metas atpakaļ pie Vorošilova. Viņam blakus skrēja Vasņecovs.

Meseršmiti iegaudodamies pārlidoja pāri. Ložmetēja lodes, atsizdamās pret ceļu, svieda gaisā zemi metrus divdesmit no tās vietas, kur atradās Vorošilovs.

— Biedri maršali — Zvjagincevs aizraudamies sauca. — Ko jūs darāt?!

Vorošilovs pagriezās pret viņu, paraustīja plecus un paklusi sacīja:

— Neesmu radis klanīties ienaidniekam.

— Kliment Jefremovič, — Vasņecovs iesaucās, pirmais pieskrējis pie Vorošilova, — gulieties zemē! Tūlīt! Mēs prasām ...

Viņa balsi nomāca lidmašīnu rūkoņa. Šai mirklī pie Vorošilova pieskrēja Zvjagincevam nepazīstamais ģenerālis un, satvēris maršalu aiz pleciem, ar varu nospieda viņu pie zemes. Zvjagincevs, kas bija nokritis gar zemi gandrīz viena laikā ar Vorošilovu, pacēla galvu un ieraudzīja, ka vācu iznīcinātāji uzšaujas mākoņos un pazūd.

— Tu jau uzklūpi kā lācis, ģenerāli! — viņš izdzirda īgni sakām Vorošilovu, kas bija piecēlies kājās un purināja no formas svārkiem putekļus.

— Kliment Jefremovič! — skarbi sacīja Vasņecovs, arī celdamies augšā no zemes. — Tā nedrīkst! Galu galā mēs taču atbildam par jūsu dzīvību!

— Mašīnas deg! — kāds aizmugurē iesaucās.

Visi pagriezās. Zvjagincevs ieraudzīja, ka deg divas emkas un kravas mašīna. Lidmašīnas bija tās aizdedzinājušas, pārsteigdamas pusceļā uz mežu. Vesela bija palikusi vienīgi Zvjaginceva emka. Mašīnas dega klusām, liesmu meles tas laizīja no visām pusēm. Pieskrējušie kareivji veltīgi pūlējās uguni apdzēst ar teltenēm un šineļiem.

Vorošilovs brītiņu skatījās uz degošajām mašīnām, tad pēkšņi skaļa, pavēlošā balsī iesaucās:

Nost no mašīnām! Visi projām! Tūlīt eksplodēs!

Viņa sauciens atskanēja īstajā laikā. Tikko kareivji bija paguvuši aizskriet nost no mašīnām, tā cits pēc cita nodunēja trīs sprādzieni.

Kādu brīdi visi klusēdami raudzījās, kā beidz degt mašīnas. Tad Vorošilovs teica:

— Neko citu nevarēs darīt, būs jāiet kājām. Tu saki, ka palikuši ne vairak ka divi kilometri? — viņš jautāja, pievērsdamies Corohovam.

— Tieši tā, biedri maršal, ne vairāk, — pulkvedis aši atbildēja.

— Biedri maršal, — Zvjagincevs iesaucas, — mana mašīna nav cietusi!

Vorošilovs paskatījās Zvjagincevā, tad palūkojas uz nomaļus stāvošo veselo emku un sacīja:

— Nu tad, major, tā būs jāatsavina. Te vairs nav tālu, aiziesi kājām — tu esi jaunāks.

— Ja, jā, protams! — Zvjagincevs iesaucas priecīgi un pavisam nemilitāri. — Man ir lielisks šoferis, varat viņam pilnīgi uzticēties.

— Tā nav pieņemts, — ģenerālis nīgri noteica un tad skali ierunājās: — Leitnant, jums būs jāvada majora mašīna!

Pavecs leitnants, kas drūmi bija vērojis, ka beidz degt viena no automašīnām, militāri pielika roku pie cepures un skriešus metās uz Razgovorova emku.

Līdz divīzijas štābam tomēr bija nevis divi, bet savi seši kilometri, un, kad Zvjagincevs, Pastuhovs un Razgovo rovs kājām aizkļuva līdz turienei, pulkstenis jau radīja pieci pēc pusdienas.

Pastuhovs devās meklēt politisko nodaļu. Razgovorovs, ko visu ceļu bija mocījušas pretrunīgas jūtas — lepnums par to, ka viņa mašīnā brauc pats maršals, un bažas, ka tikai viņa emkai nenodarītu pāri, gāja pie štāba komandanta. Zvjagincevs devās pie divīzijas komandiera. Tomēr viņam nelaimējās sastapt ne komandieri, ne štāba priekšnieku.

Slāba blindāžā dežurants, vecākais leitnants, kam varēja būt ap četrdesmit gadu, cilvēks ar ļoti civilu ārieni, ģērbies pārlieku lielā un platā formas tērpā, acīm redzami centās izturēties kā īsts karavīrs un, nostājies pamatstaja, skali ziņoja, ka no priekšniecības štābā neviena nav.

— Kur lai viņus meklē? — Zvjagincevs jautāja, raudzīdamies rokas pulkstenī un īgni nodomādams, ka līdz tumsai nekādi vairs nepagūs atgriezties bataljonā.

— Nezinu, — vecākais leitnants kā skaldīt noskaldīja.

Nebija šaubu: šis vecākais leitnants mānās, neprazdams

to slēpt. Protams, viņš bija saņēmis stingru pavēli neizpaust, ka divīzijā ieradies Vorošilovs ...

— Klausieties, biedri, — pasmaidījis sacīja Zvjagincevs, kas jutās aizkustināts, redzēdams, kā šis vēl gluži nesen pilnīgi civilais cilvēks cenšas izskatīties pēc īsta karavīra

un stingri ievērot reglamentu, — es komandēju atsevišķu inženieru bataljonu, esmu jūsu labā flanga kaimiņš. Te ir mana apliecība, ko izsniedzis frontes štābs. Esmu ieradies, lai nodibinātu sakarus, un man dārga katra stunda. Kur ir Jusu priekšniecība? Vai kopā ar maršalu? Jums nav ko slēpt, mēs taču pa vienu ceļu braucām pie jums.

Vecākais leitnants visādi stomījās, tomēr Zvjagincevam izdevās no viņa uzzināt, ka maršals pēc ierašanās sasaucis komandierus uz īsu apspriedi, bet tagad divīzijas komandiera un štāba priekšnieka pavadībā aizbraucis apskatīt pozīcijas.

Zvjagincevs aiz dusmām klusībā izlamājās, ka nebija varējis piedalīties apspriedē un dzirdēt, ko saka maršals; vel vairāk viņš nožēloja to, ka nebija spējis pievienoties komandieriem, kas Vorošilovu pavada pozīciju apskates laikā. Bija žēl arī laika, kas velti gāja zudumā; viņš saprata: kamēr maršals būs divīzijā, ar viņu, Zvjagincevu, un viņa jautājumiem neviens nenodarbosies.

— Vai komisārs arī ir aizbraucis? — viņš jautāja, cerēdams, ka vismaz viens priekšnieks būs palicis komandpunkta.

Dežurants atbildēja, ka divīzijas komisārs tūlīt pēc maršala sasauktās apspriedes sapulcinājis savā blindāžā partijas orgānizāciju sekretārus.

Zvjagincevs nolēma iet uz turieni. Blindāžu, kurā bija apmeties divīzijas komandiera vietnieks politiskajā darbā, viņš ātri sameklēja. Pa pusatvērtām durvīm varēja dzirdēt cilvēku balsis, — acīm redzot, apspriede vēl nebija beigusies.

Zvjagincevs apsēdās uz celma turpat tuvumā, lai sagaidītu apspriedes beigas.

Nebija pagājušas ne piecpadsmit minūtes, kad no blin dāžas cits pēc cita nāca ārā politiskie darbinieki — viņus varēja viegli pazīt pēc sarkanās zvaigznes uz blūzes piedurknes. Pēdējais iznāca pavecs bataljona komisārs. Zvjagincevs viņam jautāja, vai divīzijas komisārs tagad ir brīvs, un, saņēmis apstiprinošu atbildi, pa koka pakāpieniem nogāja blindāžā.

Pārkāpis par slieksni, viņš cēla roku sveicienam, bet pārsteigumā sastinga, un roka palika puspacelta. Aiz gara, no dēļiem sanaglota galda sēdēja Ivans Maksimovičs Koroļovs.

— [van Maksimovič?! — Zvjagincevs iesaucās, aizmirsis oficiālo sveicienu. — Jūs esat te?

Kādu brīdi Koroļovs neizpratnē raudzījās uz Zvjagin cevu, gluži kā nepazīdams. Beidzot viņš lēnām piecēlās no sola, pameta galdu un izbrīnījies jautāja:

— Tas esi tu, major?

— Es, es, Ivan Maksimovič, protams, es! — Zvjagincevs steidzīgi atbildēja, lūkodamies uz viņa zīmotnēm — uz pulka komisāra zaļajiem lauka ķieģelīšiem. — Ak jūs esat te?!... Bet es ar savu bataljonu esmu ieņēmis aizsardzību jūsu labajā flangā un atbraucu nodibināt ar jums sakarus. Ivan Maksimovič! Sakiet, kur ir Vera! ...

Koroļovs klusēja, gurdi raudzīdamies Zvjagincevā.

— Vera? — Zvjagincevs atkārtoja. — Vai viņa atrodas Ļeņingradā?

Cieši sakniebtās Koroļova lūpas beidzot atdarijas, likās — pret viņa paša gribu, un viņš klusi sacīja:

— Viņa nav atgriezusies.

Zvjagincevs vērās Koroļovā, nekā nebilzdams, gluži kā nesaprazdams šo trīs vārdu jēgu.

— Kā tad tā?! — viņš beidzot teica, it kā vēlētos Koro ļovu pārliecināt, ka tas kļūdījies. — Viņš taču .. . nu šis ... Anatolijs Vaļickis . . . viņš taču ir atgriezies?!

— Viņš ir atgriezies, bet viņa — ne, — šoreiz Koroļovs atbildēja stingri un noteikti.

Zvjagincevs jutās tāpat kā iepriekšējā dienā, kad viņam bija vēlies pāri sprādziena vilnis. Mirkli viss griezās riņķī.

— Bet tur taču ... — viņš teica, nedzirdēdams pats savu balsi, — tur ... Belokamenskā ir vācieši!

Zvjaginceva izsaucienā bija izmisums un reizē arī neapzināta cerība, ka Koroļovs sapratīs, cik briesmīgi aplami ir viņa vārdi, — ja Belokamenskā ir vācieši, tad Verai tur nav jābūt, viņa nemaz nevar tur būt!

— Jā. Tur ir vācieši, — Koroļovs skarbi sacīja.

Šie vārdi it kā atdeva Zvjagincevam redzi un dzirdi visā pilnībā. Viņš žilbinoši skaidri ieraudzīja degošu lukturi, dēļu galdu, konservu kārbas, kas aizstāja pelnu traukus, atvērtu piezīmju bloku un uz galda noliktus smaili uzasinātus zīmuļus.

— Ivan Maksimovič, — Zvjagincevs teica, pūlēdamies savaldīties un nomierināties, lai tiktu pilnīgā skaidrībā, — es nekā nesaprotu. Jūs kaut ko slēpjat no manis, nepasakāt līdz galam. Es jums atkārtoju, ka esmu saticis šo puisi! Viņš bija kopā ar karaspēka dalām atkāpies no vāciešu ieņemtās teritorijas un nokļuvis mana bataljona sektorā. Viņš man stāstīja, ka Vera jau esot Ļeņingrada!

— Tad viņš ir melojis, — Korolovs drūmi sacīja. — Viņam laimējās izbēgt. Bet Veru viņš ... bet Vera palika tur.

Zvjagincevs juta, ka blūzes apkakle spiež ciet kaklu. Pirksti bija kļuvuši stīvi, viņš tikai ar pūlēm attaisīja vaļā āķīti, tad pagrozīja galvu, it kā gribēdams kaklu atbrīvot no neredzamas dzelzs stīpas, kas to žņaudz, un lēnām apsēdās uz sola.

«Kā tad tā?» viņam dimēja smadzenēs. «Kāpēc šis puisis atgriezies, bet viņa palikusi? Kāpēc viņš meloja, stāstīja, ka Vera ir Ļeņingradā? ...»

Zvjagincevs jau gribēja vaicāt, kas ir darīts, lai Verai palīdzētu, lai viņu glābtu, taču tūlīt saprata, cik muļķīgs un bezjēdzīgs būtu tāds jautājums. Un viņu pārņēma rūgta apziņa, ka notikušais nekādi nav labojams.

Viņš sēdēja, ar elkoņiem atspiedies uz galda, galvu rokās atbalstījis, un tikai tad pamanīja, ka blindāžā kāds ienācis, kad, nekā nesaprazdams, redzēja Koroļovu steidzīgi pieceļamies un noraustām blūzi.

Neapzināti ievērojis, ka Koroļovs to izdara ar ierastu karavīra kustību, Zvjagincevs tai pašā mirklī izdzirda viņa balsi:

— Biedri Kara padomes locekli, zemessargu divīzijas komisārs pulka komisārs Korolovs ...

Zvjagincevs steigšus pielēca kājās, pagriezās un ieraudzīja, ka pāris soļu no durvīm stāv Vasņecovs, bet aiz viņa — pulkvedis Čorohovs, pieliecies, lai ar galvu neatsistos pret zemajiem griestiem.

— Sveicināts, biedri Koroļov! — Vasņecovs sacīja, sniegdams roku. — Sveiks, Maksimič! Ļoti priecājos tevi atkal redzēt.

Viņš pārlaida skatienu Zvjagincevam, kas bija sastindzis miera stājā, un teica:

— Mēs, major, esam jau redzējušies. Laimīgi tikāt šurp?

Zvjagincevs gribēja ziņot, ka viss kārtībā un viņi ieradušies bez jebkādiem starpgadījumiem, bet tad saprata — Vasņecovs viņa atbildi nemaz negaida.

— Un tas, biedri Koroļov, — Vasņecovs turpināja, — ir jūsu labā flanga kaimiņš pulkvedis Čorohovs. Iepazīstieties! ...

Pagriezies pret divīzijas komandieri, viņš piebilda:

— Sēdieties, pulkvedi, te mēs savu sarunu arī beigsim.

— Atļausiet iet? — Zvjagincevs jautāja, pievērsdamies Vasņecovam, kam bija augstākā dienesta pakāpe.

— Kāpēc jums būtu jāiet projām, biedri major? — viņš atbildēja ar pretjautājumu un, atkal pievērsdamies Čoro hovam, vaicāja: — Jūs taču stāstījāt, ka majors jūsu divīzijas sektorā aizstāv kreiso flangu? Vai ne? Jūsu divīzijas un zemessargu saskares vietā?

— Tieši tā, biedri divīzijas komisār, — Čorohovs atbildēja.

— Nu tad parunāsim visi kopā. — Vasņecovs apmierināts pasmaidīja. — Es vēlētos, biedri Čorohov, lai jūs savas šaubas izteiktu divīzijas komisāra klātbūtnē. Sēdieties, biedri!

Pārkāpis pāri solam, Vasņecovs apsēdās un ar rokas mājienu aicināja pārējos darīt to pašu.

— Kāda jēga to darīt, biedri divīzijas komisār? — Čorohovs sacīja, viegli paraustīdams platos plecus. — Savu ierosinājumu esmu pateicis, tas tika noraidīts, jautājums man ir skaidrs . ..

— Nez vai, biedri pulkvedi? — Vasņecovs iebilda, mazliet piemiegdams acis. — Formāli viss ir skaidrs, bet, atklāti runājot, savā sirdī jūs uz zemessargiem diez ko nepaļaujaties. Tā taču ir? Bet kāpēc? Jūs sakāt, ka esat apmierināts ar to, kā viņi organizējuši aizsardzību. Vai ne? Tātad jūs šaubāties par cilvēkiem. Tāpēc, manuprāt, parunāt ar komisāru jums nenāks par ļaunu. Mēdz taču teikt: kāds saimnieks, tāda saime. Piedodiet, ka lietoju šo veco laiku izteicienu!

Vasņecovs apklusa un raudzījās Čorohovā, gaidīdams, ko viņš teiks.

— Es varu tikai atkārtot to, ko jūsu klātbūtnē jau ziņoju maršalam, biedri Kara padomes locekli. — Čorohovs runāja ļoti oficiāli, un viņa balsī bija saklausāms aizvainojums. — Man nav nekādu piezīmju par to, kā organizēta aizsardzība, ko mums paradīja.

Viņš īgni paraudzījās Koroļovā un, demonstratīvi pievērsdamies nevis viņam, bet Vasņecovam, turpināja:

— Un tomēr es domāju, ka apstākļos, kad frontes sektors ir tik ļoti izstiepts un trūkst karaspēka, pa kreisi no manis vajadzētu atrasties regulārā karaspēka daļai. Kā jau liecina nosaukums, zemessargu divizija no profesionālā, no militārā viedokļa ir divīzija tikai .. . formāli. Vakar vācieši mēģināja pārraut mūsu aizsardzības līniju centrālajā sektorā un dabūja pa purnuKas to zina, kurā vietā viņi uzbruks rīt. Nav izslēgts, ka tieši šeit. Varbūt ienaidnieki jau uzoduši, ka šeit fronti nesargā regulārā karaspēka daļa, — viņu izlūki ari neguļ uz ausīm. Zemessargi nespēs tankiem pretim stāties. Ja vāciešiem izdosies te izlauzties cauri, viņi aizies aizmugurē man un, iespējams, ari visai aizsardzības joslai. Tas ir tas, ko es gribēju teikt, biedri Kara padomes locekli, un komisārs lai neņem to ļaunā!

Vasņecovs pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Kādas ir jūsu domas, biedri Koroļov? — viņš jautāja.

Zvjagincevs redzēja, ka Ivana Maksimoviča iekritušajos deniņos piemilst vēnas.

— Divīzija neatkāpsies, — viņš sacīja īsi un dobji.

— Bet man ar šiem vārdiem ir par maz, pulka komisār! — Čorohovs iesaucās, pakustinādams virslūpu tā, ka smailie ūsu gali saslējās. — Cik ilgi tu esi armijā?

— Divas nedēļas, — Koroļovs mierīgi atbildēja.

— Bet es — divdesmit divus gadus un trīs mēnešus! Ir starpība vai nav? Vai vācu tanku kādreiz esi tuvumā redzējis? Ar ložmetēju uz tevi ii šauts? Kad tāds tanks nāks tev virsū, bet pa augšu piedevām ārdīsies aviācija, tavas divas nedēļas tūlīt liks sevi manīt. Un, kad tavi kareivji sāks no šī tanka mukt, tu viņus vairs neapturēsi ne ar kādu aģitāciju un propagandu — tici vecam karavīram! Neļaunojies, bet savus ķieģelīšus tu droši vien saņēmi pirmajās kara dienās, turpretim es par katru esmu samaksājis ar asinīm un ilgiem dienesta gadiem. Ta!

Zvjagincevs, kas pēdējās pāris dienās jau bija dabūjis iepazīt Čorohovu, nebija viņu vēl redzējis tik iekarsušu. Droši vien viņu bija tā satraukušas jau agrāk notikušās sarunas ar maršalu un Vasņecovu, bet varbūt arī tas, ka Vasņecovs viņu, divīzijas komandieri, bija atvedis pie komisāra tikpat kā mācībā.

Koroļovs vērīgi lūkojās pulkvedī, nepārtraukdams viņu ne ar vārdu, ne ar kustību. Tikai Koroļova sejas izteiksme pamazām mainījās, grumbas kļuva dziļākas, un vēnas deniņos piemilza aizvien vairāk.

Acīm redzot, to bija pamanījis arī Vasņecovs, jo viņš pārmezdams stingri teica divīzijas komandierim:

— Kā jūs drīkstat tā runāt, biedri Čorohov! Ļeņingradas strādnieku šķira sūtījusi uz šo divīziju savus labākos dēlus. . . Viņu vidū ir gan jauni cilvēki, gan ari tādi, kas piedalījušies revolūcijā, sakāvuši Korņilovu, karojuši ar baltsomiem . ..

Koro|ovs pagriezās pret Vasņecovu un sacīja:

— Pagaidiet, biedri divīzijas komisār! Atļaujiet — es labak pats atbildēšu pulkvedim ... Tātad tev, pulkvedi, nekad nav bijis bail no tankiem, ne no vācu aviācijas? Varbūt tu biji tas, kas spēja nosargāt no ienaidnieka Baltiju? Atkaroji Rīgu un Viļņu? Noturēji Pleskavu? Nelaidi somus tālāk par ziemeļu robežu? Padomju cilvēkus, kas nokļuvuši pie vāciešiem, izglābi no nebrīves?

— Biedri Kara padomes locekli! — Čorohovs sašutis iesaucās. — Kas viņam devis tiesības apvainot armiju?

— Kad tev, pulkvedi, darba cilvēks saka acīs patiesību, labāk klausies un necel spuras gaisā! — Koroļovs aizrādīja. — Spried pēc faktiem! Ja pats vari tikt galā ar vācieti — tiec vien, mums arī rūpnīcās ir ko darīt — jākaļ tev ieroči. Bet, ja nevari, tad pieņem palīdzību! Un armiju es neapvainoju — to tu man nepiedēvē. Taču faktiem pretim nerunā, dārgais biedri! Bez tautas palīdzības, bez zemessargiem, bez partizāņiem ienaidnieka aizmugurē — ar saviem spēkiem vien armija vācieti neapturēs. Tā teikt, bēdīgi, bet fakts... Pārmetumu par ķieģelīšiem es pieņemu. Apzinos, ka neesmu tos vēl nopelnījis, ka tie man doti avansā. Tā tas ir.

Koroļovs ar plaukstām viegli uzsita pa nekrāsotajiem steigā sanaglotā galda dēļiem.

Vasņecovs pasmaidīja pa pusei labsirdīgi, pa pusei ironiski un sacīja:

— Tā, iepazīšanās notikusi. Pulkvedis Čorohovs tagad zinās, kas viņa kaimiņiem pa kreisi ceļ cīņas garu. Ar to pašu propagandu un aģitāciju. Jūsu zināšanai, biedrs Ko rojovs ir partijā no sešpadsmitā gada.

— Pēc manas anketas biedram pulkvedim nav nekādas vajadzības, — Koroļovs drūmi iebilda, — viņš prasa no mums rīcību. Nu labi — Pikosimies arī! Vācieši tev aizmugurē neaizies, pulkvedi, neuztraucies! Raizējies par savu sektoru! Bet mēs, kamēr būsim dzīvi, kamēr kājās turēsimies, šo vietu nepametīsim.

Čorohovs paraustīja plecus un, krasi mainīdams sarunas tematu, teica:

— Gribu kaut ko lūgt Kara padomei, biedri divīzijas komisār. Blakus šai divīzijai esmu izvietojis inženieru karaspēka bataljonu. Ar to bija ieradies šis pats majors Zvjagincevs, lai ierīkotu priekšlauku, izliktu mīnas. Es biju spiests sapierus nosūtīt uz ierakumiem kā kājniekus Vakarējās kaujas laikā izsita no ierindas vairāk nekā trešo da]u bataljona. Kas ir, tas ir — viņi cīnījās varonīgi. Tomēr nākamo uzbrukumu viņi neizturēs. Bataljonu vaja dzetu aizvest uz aizmuguri un papildināt.

— Vai tad nepieciešams frontes Kara padomes lēmums, lai to izdaritu? — Vasņecovs jautāja.

— Nepavisam ne. Tikai man nav nekā cita, ko izvietot tai sektorā. Tāpēc lūdzu atsūtīt, maiņu. Kaut vai strēlnieku bataljonu, kas pastiprināts ar artilēriju ...

— Pagaidām nekādu bataljonu nesaņemsi, pulkvedi, — Vasņecovs sacija, galvu purinādams, — mums nav tāda lieka bataljona.

Brīdi klusējis, viņš jautāja:

— Vai arī majors Zvjagincevs pievienojas pulkveža lugumam?

— Un kā vēl! — atsaucās Corohovs, aizsteigdamies priekšā Zvjagintevam, kas neatbildēja tūlīt. — Viņš man gandrīz vai pie rīkles ķērās, tāpēc ka viņa bataljonu izmantoju neparedzētiem uzdevurnieml

Zvjagincevs piecēlās un izslējies dzedri sacīja:

— Man ir tikai viens lūgums. Atbalstīt mūs ar prettanku lielgabaliem. Un, ja iespējams, piešķirt vēl dažus ložmetējus. Balsta ložmetējus.

— Redz, kā ir, pulkvedi Corohov, — Vasņecovs smaidīdams teica. Tad pagriezās uz Zvjaginceva pusi un turpināja: — Prettanku bateriju un dažus ložmetējus viņš iedos. Arī kaimiņš pa kreisi piepalīdzēs. Vai ne, biedri Korolov? Tagad jums būs divi šefi. Noturēsieties? — Viņš vērīgi ielūkojās Zvjagincevam acīs. — Tikai dažas dienas. Tad nomainīsim. Starp citu — nemaz neesmu apjautājies, major, kāpēc jūs esat te.

— Ierados, lai nodibinātu sakarus ar divīziju, biedri Kara padomes locekli, — Zvjagincevs ziņoja, — bet līdz šim visi bija aizņemti ar maršalu ...

— Maršala vairs nav te, — Vasņecovs teica, — pēc viņa bija atsūtīta lidmašīna. Un arī es tūlit braukšu projām. Tā nu divīzijas komandieris un štāba priekšnieks drīz būs brīvi. Iesim, pulkvedi! Uz redzēšanos!

Pie pašām durvīm viņš apstājās un, pagriezies pret Ko roļovu, sacīja:

— Jā, vēl kaut kas, gandrīz vai piemirsu. Mēs te nejauši satikām arhitektu Vajicki. Ložņā priekšējā līnijā pa ierakumiem un dzotiem, māca citus, uz visiem kliedz ... Uzskrēja virsū maršalam, sāka strīdēties... Bet ne jau tas ir svarīgi. Viņam var trāpīt jebkura nomaldījusies lode. Kā viņš te nokjuva?

Koroļova seja sadrūma, tomēr viņš atbildēja savaldīgi un pat vienaldzīgi:

— Ierakstījās zemessargos. Tāpat kā citi.

— Bet tas nav pareizi, biedri Korojov! — Vasņecovs iebilda, jau paceldams balsi. — Vecais vīrs ir liels speciālists. Mūsu pienākums ir saudzēt tādus cilvēkus. Viņam nebija nekādas vajadzības doties uz fronti.

— Bet ja nu bija? — Koroļovs skarbi vaicāja.

— Nē, nē, — Vasņecovs kategoriski noteica, acīm redzot, Korojova vārdiem nepiešķirdams nekādu nozīmi. — Paskaidrojiet viņam ...

— Viņš negribēs braukt projām.

— Ko tas nozīmē: gribēs, negribēs?... Es pavēlēšu divīzijas komandierim nosūtīt viņu uz aizmuguri.

Mirkli Vasņecovs klusēja, droši vien atcerēdamies sarunu ar Vajicki savā kabinetā, pasmīnēja un sacīja:

— Es zinu, šim vecajam vīram ir smags raksturs ... Un tomēr — tūlīt komandējiet viņu atpakaļ uz Ļeņingradu! Nekavējoties!

Un Vasņecovs atgrūda vaļā durvis.

Zvjagincevs un Koroļovs atkal palika divi vien.

— Kas tas par Vaļicki? Vai tam puisim uzvārda brālis? — Zvjagincevs sasprindzis vaicāja.

— Viņa tēvs.

— Tēvs? ... Kur viņš atrodams?

— Sēdies, Aleksej! — Koroļovs stingri sacīja. — Vai, tavuprāt, tikai dēls nav atbildīgs par tēvu? Bet tēvam par dēlu jāatbild? Turklāt — varbūt viņa dēls tiešām nemaz nav vainīgs.

— Nav vainīgs?! — Zvjagincevs jautāja, sažņaugdams rokas dūrēs. — Viņš aizbrauca kopā ar jūsu meitu, bet atgriezās viens — un vēl nav vainīgs?!

Korolovs klusēja.

— Kā jūs varējāt laist Veru kopā ar viņu? Kāpēc jūs Veru nepiespiedāt braukt mājās jau toreiz, kad es naktī jums zvanīju pa telefonu? Zvanīju pusstundu pēc tam, kad bija nolemts būvēt Lugas nocietinājumus. Es tūlīt sapratu, ko tas nozīmē!

Koroļovs caur pieri pavērās viņā un vaicāja:

— Kas tu viņai tāds esi, ka prasi, lai es tev atbildu? Kas? Brālis? Precinieks? Līgavainis? Vīrs?

Šie vārdi Zvjagincevu ķēra kā sitieni.

«Tiešām — kas es viņai esmu? ...» viņš sev jautāja. «Svešs cilvēks. Viņa nekad nav mani mīlējusi... Bet par ko es pašlaik domāju, kāpēc es tā daru? ... Lai tikai viņa būtu dzīva! Kā grib, tā lai dzīvo, lai atkal satiekas ar šo puisi, lai viss ir tāpat, kā bijis. Man tikai jāzina, ka viņa ir dzīva!»

— Kāpēc viņš atstāja Veru tur? — Zvjagincevs neatlaidās.

— Nezinu, — Korolovs atbildēja. — Pie mums viņš nav bijis pēc atgriešanās. Zinu tikai to, ko stāstīja viņa tēvs .. . Braukuši uz Ļeņingradu, bijis uzlidojums vilcienam, liekas, kaut kur starp Ostrovu un Pleskavu. Nokļuvuši kādā sādžā. Naktī tur ienākuši vācieši. Tikuši izšķirti. Pēc tam viņš Veru nav vairs redzējis.

«Neviena gaiša stara,» Zvjagincevs domāja. «Nekādas cerības! ...»

— Kāpēc jūs nemēģinājāt pats sameklēt šo puisi? Kāpēc nepiespiedāt visu sīki izstāstīt?

Korolovs paraustīja plecus.

— Es viņu gaidīju no dienas uz dienu. Tēvs apgalvoja, ka viņš atnākšot... Un tad divīzija saņēma pavēli tūlīt doties ceļā.

— Tā ... — Zvjagincevs sacīja vājā balsī. — Skaidrs ... Nu ko tad, Ivan Maksimovič, iešu uz štābu. Pie jums atnāks Pastuhovs, mūsu bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā ... Es iešu ... — viņš gurdi atkārtoja, un viņa runas veidā nebija itin nekā militāra.

— Pagaidi, Aļoša, — Koroļovs teica, — kas zina, kad mēs atkal redzēsimies ... Es taču ... es taču nezināju, ka tu ... Vārdu sakot... Domāju, tāpat vien retumis iegriezies ... Būtu zinājis, iespējams, būtu devis viņai kādu padomu ... Tagad par vēlu ... Veras vairs nav . ..

— Nevajag.. . nevajag viņu apbedīt! Viņa ir dzīva ... — Zvjagincevs sacīja.

Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet izdzirda pie durvīm klauvējienu un pazīstamu balsi: «Atjausiet?»

Uz sliekšņa stāvēja Pastuhovs.

IX

Pabeiguši darīšanas divīzijā, Zvjagincevs un Pastuhovs vēlā vakarā sāka posties atceļam.

Viņus centās pierunāt, lai viņi pārnakšņo turpat un pagaida rītu, jo vairāk tāpēc, ka štābs bija saņēmis dažas trauksmainas ziņas. Kāda pulka komandieris ziņoja, ka vācieši sākuši bombardēt aizmuguri un mēģinājuši nomest izpletņu lēcējus. Mazliet vēlāk tika saņemtas ziņas, ka izlūki manījuši vairākus vācu bruņu transportierus ar kājniekiem, kas dodas Novgorodas virzienā.

Iegūt skaidru priekšstatu par to, kas notiek divīzijas frontes priekšā, pagaidām bija grūti.

Zvjagincevs nolēma braukt. Viņam nedeva mieru doma, ka vācieši atkal sāks uzbrukumu bataljona sektorā un tas notiks tad, kad viņa nebūs klāt.

Pastuhovs, kas parasti izturējās piesardzīgi, ari bija par tūlītēju braukšanu atpakaļ.

Viņi sameklēja Razgovorovu; tas sēdēja uz celma netālu no savas emkas un smēķēja.

— Kā tad ir, seržant, vai varam braukt? — Zvjagincevs jautāja.

Razgovorovs pielēca kājās, nometa paštīto smēķi un sparīgi atbildēja:

— Kaut vai līdz pašai Berlīnei, biedri major! Virsbūvi te kaut cik sametināja, dabūju divas jaunas riepas, un piedevām man iedeva līdzi pilnu kannu benzīna. Vāciešu kannu — no trofejām! Tāds esot bijis paša Voroši lova rīkojums!

— Nu jau tu stāsti pasakas, seržant! Droši vien alkal atradās kāds draugs, — Zvjagincevs pasmīnēja.

— Kāpēc man jāstāsta pasakas, biedri major? — Razgovorovs aizvainots teica. — Mašīna mums tagad nav vairs tāda kā citas, ar to braucis maršals, pats Klims Voro šilovs! Beigsies karš — un mēs to atdosim kara slavas

muzejam. Un pie tās būs uzraksts: «Tāda un tādā datumā šai mašīnā ...» — un tā tālāk.

Viņš iedarbināja motoru. «Maršala mašīna» stāvēja, reizēm noraustīdamās, sadauzītos spārnus plarkšķinā dama.

Zvjagincevs un Pastuhovs apsēdās uz aizmugures sēdekļa.

— Brauksim pa to pašu vietu, ar līkumu, — Razgovo rovs sacīja. — Galveno ceļu friči pa dienu droši vien būs apstrādājuši vēl pamatīgāk.

Izredzes atkal braukt apkārt mežam, tātad mest līkumu, pagriežoties kilometrus desmit uz dienvidiem, Zvjagincevu neko nesajūsmināja. Tomēr viņš saprata, ka citas izejas nav. Viņš saskatījās ar Pastuhovu, un tas paraustīja plecus, it kā teikdams: «Negribētos vis, bet ko lai dara!»

Vel bija gaišs, lai gan saule jau bija. norietējusi un debesis sākušās tumst. Kaut kur tālumā dunēja artilērija. Pa kreisi pie apvāršņa kvēloja ugunsgrēka blāzma. Laiku pa laikam debesīs iedegās un lēnām apdzisa signālraķetes. Visa apkārtne likās tuksnesīga un trauksmaina.

Viņi brauca klusēdami. Razgovorovs vadīja mašīnu ļoti uzmanīgi, veikli izgrozīdamies starp ūdens lāmām, uzkalniņiem un panīkušiem krūmiem. Aizvien biežāk gadījās bumbu bedres — acīm redzot, vācieši bija uzmanījuši arī šo apbraucamo ce|u. Razgovorovam gribot negribot bija aizvien vairāk jānovirzās uz dienvidiem. Kjuva tumšs.

Zvjagincevs atlocīja karti, nolika to uz ceļgaliem un mēģināja noteikt, kur viņi pašreiz atrodas. Pastuhovs karti apgaismoja ar šauru kabatas baterijas staru. Tā kā mašīna brauca bez ceļa, maršrutu varēja noteikt tikai aptuveni.

— Pielūko, Razgovorov, neaizved mūs pie vāciešiem! — Zvjagincevs sacīja. Viņš centās to pateikt bezrūpīgi, it kā jokodamies, tomēr tūlīt juta, ka negribot balsī ieskanējušas bažas.

— Ko vēl neteiksiet, biedri major! Kur te var gadīties vācieši?! Vēl kādus piecus kilometrus tā noklunkurēsim — un likums cauri būs! Pēc tam — tikai taisni vien!

Viņš to pasacīja tāpat ka Zvjagincevs — pārspīlēti braši un juta, ka arī viņam sāk mākties virsū bažas.

Kļuva vēl tumšāks. Pie debesīm jau varēja samanīt blāvas zvaigznes. Cēlās vējš. Tas lieca pie zemes nīkulīgu zāli un krumus, sāka svilpot atvērtajos mašīnas logos.

«Līdz pagriezienam uz ziemeļiem palikuši vēl kādi trīs kilometri,» Zvjagincevs sprieda, raudzīdamies pulkstenī. «Pa līdzenu ceļu būtu jābrauc minūtes piecas, augstākais — desmit. Bet pa sitām dangām — pusstundu...»

Viņi aizbrauca līdz tai vietai, kur pirms dažam stundām viņus bija pārsteidzis uzlidojums. Sametušās, apsvilušās mašīnu virsbūves ar izdauzītiem stikliem kā melnas kaudzes pacēlās uz līdzenās zemes.

— Pamatīgi apstrādājuši! — Razgovorovs teica. Droši vien viņu nomāca komandieru klusēšana. — Es pirmīt tik tikko aizkļuvu līdz mežam. Būtu vēl tikai mirkli vilcinājies, emkas mums vairs nebūtu.

Viņš brītiņu klusēja, tad, juzdams, ka nevienam citam nav vēlēšanās runāt, turpināja:

— Maršals, jā, maršals! Visi kā kurmji grib vai zemē ielīst, turpretim viņš tikai iet uz priekšu! Vārdu sakot — īsts maršals!

«Viņš nedrīkstēja riskēt, viņam nebija tiesības to darīt!» Zvjagincevs nodomāja par Vorošilovu. «Tas taču bija bezjēdzīgs, nevajadzīgs risks... Bet varbūt viņš, slavens karavadonis, labāk zina, kā izturēties briesmu brīdi? . . .»

Šai mirklī nodunēja sprādziens un metrus divdesmit no mašīnas gaisā uzšāvās melns stabs.

Razgovorovs spēcīgi nospieda bremzi, Zvjagincevs un Pastuhovs pilnā sparā ar krūtīm uzgrūdās uz priekšējā sēdekļa atzveltnes.

Nakamajā mirklī visi trīs izlēca no mašīnas un vērīgi lūkojās tumšajās debesīs.

Tomēr viņi nevarēja saskatīt nevienu lidmašīnu, nebija dzirdama pat tāla rūkoņa. Debesis bija tīras. Mierīgi mirgoja zvaigznes. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums.

Nodunēja vēl viens sprādziens. Tagad zemes stabs uzšāvās gaisā metru desmit aiz mašīnas.

— Gulties! — Zvjagincevs iesaucās, krizdams gar zemi un noraudams sev līdzi Pastuhovu. Viņi pieplaka pie zemes, bet pēc mirkļa mazliet pacēlās, izbrīnā raudzīdamies apkā rt.

Un atkal — šoreiz jau pavisam tuvu gaisā lidoja zemes pikas un, krizdamas atpakaļ, rībināja mašīnas jumtu.

— Te šauj ar mīnmetējiem, major! — Pastuhovs skaļi iesaucās.

Razgovorovs pielēca kājās un aizskrēja pie mašīnas.

Ieslēdzis motoru, viņš strauji pagriezās un, ceļu neiz raudzīdamies, reizumis ar mašīnu stigdams staignā zemē, tad atkal straujiem rāvieniem izkļūdams no purvainās vielas, brauca uz mežu.

Mīna trāpīja mašīnai, kad tā bija jau tuvu saviem glābējiem — kokiem. Nodārdēja sprādziens, nošķindēja metāls, un uzliesmoja uguns.

Zvjagincevs un Pastuhovs pieskrēja klāt un, no karstuma smakdami, apdedzinādami rokas pie sakaitušā metālā, ar pūlēm atrāva iestrēgušās durvis.

Razgovorovs gulēja, ar krūtīm atspiedies pret stūri, ar rokam tajā ieķēries, un, lai viņu izvilktu no mašīnas, vajadzēja vispirms dabūt vaļā viņa stingos pirkstus.

— Razgovorov! Vai esi dzīvs? — Zvjagincevs kliedza viņam paša ausī, kopā ar Pastuhovu vilkdams šoferi ārā no degošās mašīnas.

Atkal sprāga mina, bet šoreiz kaut kur sāņus. Zvjagincevs un Pastuhovs pat nepagriezās uz to pusi. Tad nez no kurienes saka bērt ložmetējs un nospindza vairākas šauteņu lodes.

«Te taču šauj uz mums!» Zvjagincevs tikai tagad saprata.

Gluži kā apstiprinādama šos vārdus, augstu virs galvas paklusi noplaukšķēja un iedegās raķete. Uzreiz visu apspīdēja rēgaina, zilgana gaisma.

Bet mežs jau bija klāt.

Viņi ieskrēja biezokni un nolika Razgovorovu zemē.

Zvjagincevs noliecās un ieraudzīja viņam kaklā lielu, plēstu brūci. No pārrautās artērijas grūdieniem plūda asinis.

— Pastuhov, tā ir artērija! — Zvjagincevs klusu sacīja, tad, nespēdams vairs valdīties, izmisīgi iesaucās:

— Vasja, mīļais, vai esi dzīvs?

Razgovorovs atvēra acis.

— Mašīna . .. mašīna jāpaslēpj ... — viņš čukstēja gandrīz bez skaņas, tik tikko kustinādams apkaltušās lūpas.

— Ar mašīnu viss kārtībā, pilnīgā kārtībā! — Pastuhovs skaļi teica, pieliecies viņam klāt. — Bet kā tev pašam?

— Jums ... būs .. . grūti.. . bez mašīnas ...

Viņa ķermenis pēkšņi noraustījās, no krūtīm izlauzās gardziens, un no lūpu kaktiņa pa zodu sāka lēnām tecēt sīka, melna asiņu strūkliņa.

— Miris, — Pastuhovs klusi sacī ja.

Zvjagincevs, kas bija noliecies pār Razgovorovu, tomēr nedzirdēja Pastuhova vārdus. Viņu bija pārņēmis stingums.

— Major, tu pats esi ievainots! — Pastuhovs skaļi iesaucās, pamanījis, ka Zvjagincevam kreisās kājas zabaka stulms ir saplēsts un pa to plūst asinis.

Bet arī šos vārdus Zvjagincevs it kā nedzirdēja. Viņš nejuta nekādas sāpes, un viņam šķita, ka ausīs sastindzis klusums.

— Zvjagincev, vācieši! — Pastuhovs iekliedzās.

Šis vārds «vācieši» uzreiz izgaisināja valkano, nekustīgo klusumu Zvjaginceva ausīs. Viņš pielēca kajas, paskatījās uz to pusi, uz kuru rādīja Pastuhovs, un cauri kokiem ieraudzīja, ka mežmalai īsiem pārskrējieniem tuvojas vācu kareivji.

Debesīs atkal noklakšķēja un līdzīgi plaukšķenei spraga raķete. Tagad cilvēki pelēkzaļos formas apģērbos kļuva labi redzami. Viņi tuvojās pieliekušies, automātus pie vēdera piespieduši.

— Dziļāk meža, major, ātri! — Pastuhovs svelpjoši nočukstēja.

— Bet ko tad viņš? — apjucis klusi ierunājas Zvjagincevs, kurš joprojām nebija aptvēris, kas īsti notiek, un paskatījās uz guļošo Razgovorovu.

— Viņš ir miris! Vācieši, major, — ātri man pakaļ! Pastuhovs sauca un metās dziļāk biezoknī.

Mežā bija tumšs. Zvjagincevs neredzēja pa priekšu skrejošo Pastuhovu, bet dzirdēja, kā brikšķ zari zem viņa kājām.

«Tikai neatpalikt no Pastuhova, tikai skriet, skriet!» viņš domās sev pavēlēja, apzinādamies, ka skrien pēdējiem spēkiem.

Sākumā kāja nelika sevi manīt. Zvjagincevs sajuta sāpes tikai tad, kad, no skrējiena aizelsies, palēnināja soli.

Šai mirklī Pastuhovs pēkšņi apstājās un aizsmakušā balsī teica:

— Tagad . . . atpūtīsimies ... Esam gan iekūlušies ķezā! — Mazliet atvilcis elpu, viņš vaicāja: — Kā ir ar kāju, biedri major?

— Ar kāju? Viss kārtībāl — Zvjagincevs steigšus atbildēja.

— Rādi šurp!

— Tur nav ko redzēt, tīrais sīkums, tāpat vien ieskrambāts.

— Es tev saku — parādi! — Pastuhovs uzstājīgi atkārtoja. Nometies uz ceļgala, viņš uzdedzināja sērkociņu.

Zvjagincevs gaidīja spriedumu sastindzis, baidīdamies pieliekties un paraudzīties arī pats.

— Ehē, major, tev ir pamatīgi ticis! — beidzot Pastuhovs sacīja. Sērkociņš, kura gaismā Pastuhovs skatījās, beidza degt, un viņš uzrāva jaunu.

Zvjagincevs sasprindzināja gribas spēku un piespieda sevi noliekties. Un tad viņš redzēja, ka no zābaka izrauts liels gabals, bet stulma paliekas noplūdušas asinīm un apķepušas dubļiem.

Tiklīdz viņš bija to ieraudzījis, sāpes kļuva neciešamas.

— Sedies, major, kāja jāpārsien, citādi būs sliktāk, — Pastuhovs stingri noteica, — ar vienu kāju tālu netiksi.

— Un ja nu pa šo laiku ...

— Sēdies, ka tev saka!

Pastuhovs mēģināja no ievainotās kājas novilkt zābaku. Zvjagincevs sāpēs iekliedzās.

— Klusāk.. . paciet, tā vēl piesauksi vāciešus ... — Pastuhovs teica. Viņš izvilka no bikšu kabatas līku savāžamo nazi ar koka spalu — tādus mēdz lietot dārznieki, attaisīja to vaļā un, asmeni pabāzis zem stulma, pārgrieza to no augšas līdz apakšai.

— Trāpīts virs potītes, — viņš sacīja. — Droši vien ar šķembu. Tumsā nevar saprast.

Viņš pacēla uz augšu savu karavīra blūzi un noplēsa krekla apakšu.

Zvjagincevs sēdēja, ar muguru atspiedies pret koku, sakodis zobus un rokas sažņaudzis dūrēs tik stipri, ka nagi iespiedās plaukstas mīkstumā.

Pastuhova balss Zvjagincevam likās skanam no tālienes, kad viņš teica:

— Pagaidām tas ir viss. Vai piecelties vari?

— Jā, jā, protams, — Zvjagincevs apgalvoja. Atspiedies uz Pastuhova rokas, viņš mēģināja tikt augšā, bet nekas neiznāca.

— Labi, mazliet nogaidīsim, — Pastuhovs sacīja un pats apsēdās viņam blakus.

— Vai karte un kompass jums ir, biedri major? — Pastuhovs vaicāja, atkal pāriedams uz «jūs».

— Karte? — Zvjagincevs apjucis atjautāja.

Viņš skaidri atcerējās, ka vēl mirkli pirms tam, kad bija lēcis ārā no mašīnas, salocītā karte bija atradusies uz sēdekļa viņam blakus, bet kompasu pirms izbraukšanas viņš bija ielicis mazajā nišā, kas ierīkota emkas priekšējā panelī.

Tātad viss sadedzis mašīnā ...

— Man nekā nav, Pastuhov, — Zvjagincevs drūmi atbildēja, — viss palika tur ...

Abi klusēja. Viņi nezināja, kur atrodas, nezināja, uz kuru pusi jāiet, nezināja, kur pašreiz ir vācieši, nezināja, kas notiek viņu bataljonā.

Zvjagincevs piesardzīgi palūkojās apkārt, un, lai gan viņš redzēja vienīgi kokus, kas bija saplūduši kopā tumšā vienlaidu masīvā, viņam šķita, ka no visām pusēm draud briesmas.

Tālumā žēli un griezīgi kliedza kāds naktsputns. Kaut kur brikšķēja zari.

Pēkšņi sprāga raķete. Debesis virs koku lapotnēm kļuva oranždzeltenas.

Raķete apdzisa, debesis atkal bija tumšas un nedzīvas.

— Ko mēs darīsim? — Zvjagincevs klusi vaicāja.

— Jāgaida rītausma, — Pastuhovs noteikti atbildēja, — tumsā, turklāt nezinādami ceju, uzskriesim virsū vāciešiem.

Zvjagincevs šos Pastuhova vārdus tomēr iztulkoja citādi. Viņam šķita, ka vecākais politiskais vadītājs šaubās, vai viņš spēs ceļu turpināt. Zvjagincevs pakustināja kāju un nodrebēja no sāpēm, kas izšāvās cauri visam ķermenim.

— Kā, pēc tavām domām, vācieši varēja te nokļūt? — viņš jautāja.

— Nezinu.

— Vai tiešām viņiem izdevies izlauzties cauri un aiziet mums aizmugurē?

— Nedomāju vis. Tad mēs būtu dzirdējuši artilērijas grāvienus un tanku rūkoņu. Bet es esmu dzirdējis tikai automātus un mīnmetējus. Tie laikam gan būs desantnieki. Kāda neliela grupa.

— Tūlīt jāmēģina tikt uz bataljonu! Jāiet uz turieni! Taisnā ceļā te nebūs vairāk par pieciem, nu, teiksim, astoņiem kilometriem.

— Bet mums nav nedz kartes, nedz kompasa, — Pastuhovs atgādināja, un, lai gan vecāka politiskā vaditāja balsī nebija nekāda pārmetuma — viņš tikai konstatēja faktu, Zvjagincevs šos vārdus uztvēra kā apsūdzību.

Ļaunākajā gadījumā virzienu var aptuveni noteikt arī bez kompasa, — viņš sacīja. — Paskaties, kurā pusē kokiem ir vairāk sūnu! Mums jādodas uz rietumiem.

Tas nav droši. Jasagaida rītausma, tad arī noteiksim virzienu.

— Bet tagad ir tikai pāri diviem! — Zvjagincevs iesaucās paraudzīdamies rokas pulkstenī. — Tātad tu gribi sedet un gaidīt?! Pa to laiku var noiet ne tikai astoņus kilometrus, bet arī vairāk.

— Jūs nespējat noiet ne divus kilometrus, — Pastuhovs sacīja klusi, negribīgi, it kā viņš būtu ar varu piespiests izrunāt šos vārdus.

— Es noiešu! ... — Zvjagincevs ietiepīgi teica un mēģināja piecelties, bet skaudras sāpes atkal piespieda viņu apsēsties. Seja noplūda sviedriem.

Jā, Pastuhovam bija taisnība. Viņš nevarēja paiet.

Kādu brīdi abi klusēja.

Atkal — šoreiz pavisam tuvu atskanēja žēls, vaidam līdzīgs putna kliedziens. Nez no kurienes atdrāzās vēja brāzmā, sāka šalkt koki.

— Tu iesi viens! — Zvjagincevs kategoriski sacīja.

— Nē, — Pastuhovs mierīgi iebilda.

— Bet es saku — jā! — Zvjagincevs pacēla balsi. — Tā ir pavēlē!

Pastuhovs lēnām pašūpoja galvu.

— Tādu pavēli es nespēju izpildīt, major!

— Paklau, vecākais politiskais vadītāj, kur tu esi audzināts? Armijā vai dižciltīgo jaunavu institūtā? — Zvjagincevs jautāja jauni un dzēlīgi. Viņam nebija nekādu šaubu, ka Pastuhovs savā sirdī atzīst viņa lēmumu par pareizu un pretojas tikai aiz žēluma pret viņu.

Pastuhovs pavīpsnāja un nesatricināmā mierā atbildēja:

— Mani ir audzinājusi partija, major. Un pirms tam komjaunatne. Esmu mācīts, ka ievainotu biedru nedrīkst pamest. Vēl jo vairāk komandieri..

— Bet ja komandieris tev pavēl? — Zvjagincevs teica, ar rugtumu apzinādamies savu bezspēcību.

— Sai gadījumā es pavēlei nepaklausu.

«Ko man darīt?» Zvjagincevs pratoja. «Uzkliegt viņam? Piedraudēt? Vai vēlreiz mēģināt viņu pārliecināt, ka citas

izejas nav, ka vienam no mums pēc iespējas drīzāk jā nokļūst bataljonā?... Vai tiešām Pastuhovs to nesaprot?!»

Pastuhovs saprata visu. Viņš zināja: zemessargu divīzijas komandpunktā Zvjagincevs vienojies ar divīzijas komandieri, ka tādā gadījumā, ja vāciešiem izdosies uztaustīt bataljona un zemessargu saskares vietu un tur izlauzties cauri, Surovcevs, izmantodams transportlīdzekļus, ātri atvilks bataljonu kilometrus piecus uz ziemeļiem, lai ļoti īsā laikā ierikotu jaunus mīnu aizsprostus un neļautu vāciešiem aiziet zemessargu divīzijas aizmugurē. Tikai Zvjagincevam un Pastuhovam bija zināma šī vienošanas. Surovcevam par to nebija ne jausmas.

«Kas notiks, ja vācieši tuvākajā laikā sāks jaunu uzbrukumu un tieši bataljona kreisajā flangā?» Pastuhovs domāja. «Tagad, kad mīnu lauki jau izmantoti, bataljons ilgi nenoturēsies, ja vācieši atkal raidīs pret to tankus.

Nezinādams pieņemto lēmumu, Surovcevs neatkāpsies. Nē, viņš nu gan neatkāpsies! Tanki tiks uz ziemeļiem tikai pāri bataljona kareivju līķiem. Bet viņu bojā eja būs veltīga. Zemessargu komandieris, kas domas, ka bataljons atkāpies un sedz viņu divīzijas aizmuguri, nokļūs grūta stāvoklī. Vāciešu triecienu no ziemeļiem tā negaida ... Zvjagincevam taisnība. Vienam no mums tūlīt jādodas uz bataljonu ...»

Tā sprieda Pastuhovs. Tomēr ievainotu komandieri atstāt mežā, kur bija vācieši, viņš nespēja. Klusībā viņš vēl cerēja, ka, mazliet atpūties, Zvjagincevs varēs iet tālāk.

It kā uzminēdams viņa domas, Zvjagincevs sacīja:

— Labi. Tad iesim abi. Palīdzi piecelties!

Ar Pastuhova palīdzību viņš vēlreiz mēģināja tikt augšā. Bet sāpes, kas bija gandrīz jau pierimušas, atkal sagrāba viņu.

— Nu?! — Zvjagincevs noteica nikni un izmisīgi. — Pats redzi, ka es nekur nederu. Ko tu ierosini?

Pastuhovs apsēdās blakus, noplūca zāles stiebru un pagrozīja to pirkstos.

— Es ieteicu pagaidām uzkavēties tepat. — Viņš paraudzījās pulkstenī. — Pašreiz ir bez ceturkšņa trīs. Drīz lēks saule. Tad varēsim labāk orientēties.

Zvjagincevs bezcerīgi atmeta ar roku.

— Kāda tam jēga, ja es tik un tā nevarēšu paiet?

Tiklīdz viņš saprata, ka vairs neko nespej iesākt, ka

vismaz divas tuvākajās stundās viņi abi lemti bezdarbībai, visi nesenie notikumi atkal parādījās viņa acu priekšā.

Zvjagincevam šķita, ka viņš redz Razgovorova seju — stingu, dubļiem un kvēpiem klātu seju un šauru, melnu asiņu strūkliņu, kas plūst no pavērtu lūpu kaktiņa.

«Tā es arī viņam nepateicu neviena laba vārda,» Zvja giricevs nodomāja. «Ne toreiz, kad viņš mani izglāba no tanka, ne toreiz, kad atjaunoja sakarus ar radiostaciju, ne arī tad, kad viņš jau mira. Nepateicu to, ko gribēju teikt. Vienmēr atliku. Nekad nepietika laika. Un tā nu viņš aizgāja boja, nezinādams arī to, ka izvirzīts apbalvošanai ar Sarkanas Zvaigznes ordeni. Negribēju iepriekš paziņot — ja nu pēkšņi nepiešķir . ..»

— Pastuhov, vai apbalvojumu lapas arī palika mašīnā? — Zvjagincevs jautāja.

.ē' “7 vecākais politiskais vadītājs papurināja galvu, tas ir pie manis. Kad pametām divīziju, es tās izņēmu no planšetes un iebāzu kabatā. Planšete palika tur — mašīna. Tukša.

— Vai Razgovorova lapu vari atrast?

Pastuhovs klusēdams iebāza roku bikšu kabatā un izvilka rullītī saritinātas papīra lapas. Nesteigdamies viņš nolika lapas uz ceļgaliem un izlīdzināja, pēc tam sāka tās lēni šķirstīt.

le būs, — viņš beidzot sacīja.un sniedza Zvjagin cevam kādu lapiņu.

Zvjagincevs aizdedzināja sērkociņu, pielika lapiņu pie acīm un sāka lasīt:

«Razgovorovs Vasilijs Trifonovičs, dzimis 1922. gadā, VĻKJS biedrs, krievs... paradīja drosmi un atjautību, sastapdamies ar vācu izlūktanku ... kā arī parādīja drosmi un varonību, ienaidnieka ložu ugunī atjaunodams sakarus ar svarīgu militāru objektu ...»

Jāatrod citi vārdi, — viņš teica. — «Parādīja drosmi», «paradīja varonību»... Visiem viens un tas pats. Sie vārdi neraksturo cilvēku. Vai piekrīti?

— Nē, major, nepiekrītu. Tādu vārdu, kādus vēlies tu, vispār nav pasaule.

— Kā tā — nav?

Nav vēl atrasti, bet varbūt ari līdz šim nav nemaz radušies. Sameklēt vārdus vienam varonim ir viegli. Bet tagad varoņu ir tūkstošiem. Vai desmitiem tūkstošu. Un īstu vārdu, kas būtu šo cilvēku — dzīvo un mirušo cienīgi, joprojām nav.

Zvjagincevs klusēdams sniedza Pastuhovam apbalvojuma lapu. Tad klusi sacīja:

— Tāds puisis! ... Bet mēs nepaguvām viņu pat apbedīt. Kad iedomājos, ka viņu tur atradīs vācieši... Viņi taču ņirgājas ne tikai par dzīvajiem vien . . . Paklau, Pastu hov, — viņš ierunājās skaļāk, — ja viss beigsies labi, aizsūtīsim uz to vietu mūsu kareivjus. Iesēdināsim smagajā mašīnā un aizsūtīsim. Lai apbedī, kā pieklājās. Šo mežmalu es kartē viegli sameklēšu.

Brītiņu viņš klusēja.

— Tik Joti žēl puiša . .. Zini, viņa tēvs ir «Elektrosilas» strādnieks. Aizgājis zemessargos. Kādi ģimenes locekli vel palikuši, nav zināms ...

— Kā tev ar kāju? Vai sāp? — Pastuhovs jautāja.

— Pašreiz sāp mazāk.

Zvjagincevs neteica patiesību. Sāpes kļuva aizvien stiprākas, un viņš izmisīgi pūlējās nelikties par tām ne zinis.

— Rādās, es izlūdzos no Vasņecova prettanku lielgabalus un ložmetējus, — viņš teica, mainīdams sarunas tematu.

— Zinu, tu man stāstīji, — Pastuhovs atbildēja.

— Varbūt tie jau ir bataljonā.

— Cerēsim, — Pastuhovs īsi atsaucās un pēkšņi vaicāja: — Paklau, major, vai tu ar divīzijas komisāru jau agrāk biji pazīstams?

— Jā, — Zvjagincevs strupi atbildēja.

— Kad viņš vēl nebija armijā?

— Jā, — Zvjagincevs atkal atbildēja tāpat., bet tad, pēkšņi juzdams iekšēju vajadzību, piebilda: — Viņa meita nokļuvusi pie vāciešiem. Bija aizbraukusi brīvdienas un ...

Viņš apklusa.

— Tu viņu pazini? — Pastuhovs vaicāja.

— Jā. Pazinu.

— Man... arī... — Pastuhovs sacīja, — tēvs un māte ... mani vecīši... palika Minskā .

Zvjagincevs pacēla galvu. To viņš dzirdēja no Pastu hova pirmo reizi.

— Bet... bet kā tad tā? — viņš jautāja, saprazdams, ka šie vārdi skan muļķīgi. — Tu taču ne reizi netiki par to runājis!

— Tiešām? — Pastuhovs paraustīja plecus. — Varbūt arī netiku ...

Lēca saule. No bezveidīgā meža biezokņa pamazām iznira atsevišķi koki, kļuva redzami zemi krūmāji, nīkulīga zāle . ..

— Mēģināsim orientēties, majori — Pastuhovs ierunājās, iedams no viena koka pie otra un vērīgi aplūkodams mizu. — Viss ir puslīdz skaidrs, — viņš lietišķi noteica, — mums jāiet vairāk uz rietumiem, tas ir, uz to pusi. — Viņš pamāja ar roku, rādīdams virzienu. — Tagad izlemsim pārvietošanas problēmu.

— Nez vai es varēšu paiet, — Zvjagincevs drūmi sacīja.

— Varēsi. Kas jāvar, tas jāvar. Citas izejas nav. Celties, biedri major!

Un viņš pieliecās, sniegdams Zvjagincevam roku.

Zvjagincevs sakoda zobus, turēdamies pie Pastuhova pleca, piecēlās kājās un bailīgi spēra soli.

— Nu, kā ir? — Pastuhovs bažīgi jautāja.

— Liekas, paiet varēšu, — Zvjagincevs nedroši atbildēja.

Viņi lēnām gāja uz dienvidrietumiem — la viņiem vismaz likās — un bija pārliecināti, ka no bataljona atrašanas vietas viņus šķir ne vairāk kā desmit kilometru.

Zvjagincevs tikko vilka kājas. Pastuhovs viņu atbalstīja, gandrīz vai stiepšus stiepa.

Zvjagincevs domāja par to, ka arī Pastuhovs ilgi neizturēs tādu gājienu, tomēr, kā šķita,viņš nogurumu nejuta.

Viņi gāja ilgi.

Pie maza avotiņa, kas tecēja no kādas siekstas apakšas, viņi apstājās un nodzērās vēsu, dzidru ūdeni. Tad atkal devās tālāk. Apmēram pēc pusotras stundas viņi kaut kur aizmugure izdzirda tālu šaušanu.

— Tas ir zemessargu sektorā, — Zvjagincevs ieklausījies sacīja.

— Droši vien tur, — Pastuhovs piekrita.

Zvjagincevs juta, ka kāja atkal sāp skaudrāk. Kā par

spīti, zeme kļuva čagana, vietumis staigna un purvaina.

Pastuhovs jautāja:

— Vai negribi brītiņu atpūsties?

— Es vēl varu paiet, — Zvjagincevs stūrgalvīgi atbil deja, juzdams, ka roka, kas turas pie Pastuliova pleca, ii notirpusi.

— Tu vari, bet es — ne, — Pastuhovs teica. — Esmu noguris. Maķenīt pasēdēsim!

Saudzīgi atbalstīdams, viņš palīdzēja Zvjagincevam apsēsties zālē. Tad caur griezumu zābaka stulmā pataustīja apsēju un piebilda:

— Asinis netek. Sarecējušas. Tev gan laimējies!

Zvjagincevs skumji pavīpsnāja. Viņš saprata, ka Pastuhovs apstājies viņa dēj, tāpat ari viņa dēļ tik moži runa par ievainojumu.

Pastuhovs palūkojās rokas pulksteni un vaicaja:

— Cik rāda tavējais?

Zvjagincevs parāva uz augšu blūzes piedurkni.

— Vienpadsmit.

— Arī manējais gandrīz tāpat — bez trim minūtēm. Mans ierosinājums — pagulēsim līdz divpadsmitiem! Pēc tam pārbaudīsim, vai ejam pareizi.

Pastuhovam bija taisnība. Protams, šādā situācijā, visprātīgākais bija pagaidīt, kad saule būs sasniegusi zenītu, un tad precizēt virzienu.

«Un kas būs pēc tam?» Zvjagincevs rūgti nodomāja. «Kad mēs sākām iet, bija apmēram pieci no rīta ... Tagad ir vienpadsmit. Pa to laiku esam nogājuši ne vairāk kā četrus piecus kilometrus. Tas nozimē, ka pat tad, ļa ejam pilnīgi pareizā virzienā, mums atlicis iet vēl apmēram tikpat daudz.»

Zvjagincevs saprata, ka nespēs noiet arī vienu kilometru. Tagad kāja ne tikai tāpat vien sāpēja, bet dega ka ugunīs ...

Viņš pievēra acis, lai neredzētu biezo mežu visapkārt, siekstas, kas guj ceļā, zarus, kas virs galvas savijas kopā. Kāja dega aizvien stiprāk.

«Nelikties zinis par sāpēm, nedomāt par ievainojumu, nedomāt par turpmāko ceļu, ne par ko nedomāt!» Zvjagincevs klusībā centās sev iedvest. Viņš mēģināja iztēloties, ka visapkārt ir sniegs un viņa kāja atrodas uz ledus ...

— Cik pulkstenis? — viņš vaicāja, atvērdams acis.

— Bez divdesmit minūtēm divpadsmit, — Pastuhovs atbildēja. — Tu biji mazliet iesnaudies. Tūlīt precizēsim virzienu un dosimies ceļā.

— Es nevarēšu paieti

— Varēsi, — Pastuhovs skarbi noteica.

Bet Zvjagincevs pēkšņi skaidri saprata, ka tiešām nespēs paiet ne paris so]u un nekā nepalidzēs nedz paša gribas spoks, nedz Pastuhova atbalsts.

Zini ko, vecākais politiskais vadītāj, — viņš stingri sacīja. — Kad tu nakti liedzies izpildīt manu pavēli, tam varbūt bija kāda jēga. Bet tagad vairs nav nekādas jēgas. Es to saku nopietni. Ar kāju man ir Jauni. Pavisam Jauni. Es nespēšu paiet. Viens pats tu nokļūsi bataljonā pēc kādas stundas, ilgākais — pēc divām stundām. Un tad tu atsūtīsi man pakaļ kareivjus. Tev ir nazis, pa ceļam vari kokos iegriezt zīmes. Ieradīsieties te ar nestuvēm. Piecus kilometrus pa mežu tu mani tik un tā neaizvilksi. Turklāt tikai mes divi varam Surovcevam paziņot, par ko esam vienojušie? divīzijas štābā. Zinu, ka tev ir grūti darīt to, ko es ludzu. Bet tas ir tavs pienākums. Galu galā arī man tas ir vienīgais glābiņš. Var taču sākties gangrēna. Ja tu iesi tūlīt, jau novakarē pagūsi būt klāt kopā ar kareivjiem. Skaidrs? Un tagad tuvumā sameklē labu paslēptuvi, nomaskē mani ar zariem un ej tālāk viens pats! Izlemts, vai ne? ...

Pastuhovs nekā neatbildēja. Viņš piecēlās un, galvu izslējis, raudzījās debesīs. Cauri zariem saule pati nebija redzama, bet tās stari vertikāli krita uz koku lapotnēm un augšā lapas izskatījās spilgti zaļas.

Pastuhovs attaisīja siksniņu, uzlika pulksteni uz plaukstas un, lēni griezdams, pavērsa stundu rādītāju pret sauli, tad dobji sacija:

— Maķenīt esam novirzījušies... Jāiet vairāk uz ziemeļiem ...

Redzi nu! — Zvjagincevs iesaucās, drizāk priecādamies nekā nožēlodams. — Tātad būs vēl jāmet līkums! Nezaude laiku, Pastuhov, dodies ceļā! Jo drīzāk iesi, jo drīzāk arī atnāksi man pakaļ.

Bridi ilga klusums. Zvjagincevs redzēja, ka Pastuhovs pūlas visu apsvērt., aprēķināt visus «par» un «pret». Beidzot, ne vārda nebildis, viņš iegāja biezoknī un pazuda tur.

Pēc pusstundas viņš atgriezās, rokās nesdams ar kaut ko piepildītu laiviņu.

_ 7 Nu tad darīsim tā, — Pastuhovs teica sausi un lie tišķi. — Kādus desmit metrus no šejienes tek strauts. Iekārtošu tevi tur. Ja gribēsi dzert, ūdens būs turpat blakus. le, — viņš pakratīja laiviņu, — ir ogas. Skābenas. Sauc par zilenem. Stāsta, ka esot barojošas. Līdz vakaram izturēsi. Novakarē es bušu atpakaļ. Bet tagad slienies augšā! ...

Viņš palīdzēja Zvjagincevam piecelties.

Nedaudzie metri, kurus Zvjagincevs nogāja, vilkdams kāju, kas dega kā ugunis, viņam šķita bezgalīgi. Viņš bija nosvīdis cauri slapjš, kad Pastuhovs viņu noguldīja šaurā iedobē, kur bija jau samesti zari un zāle. Līdzās tecēja

mazs strautiņš. _

Pastuhovs nobēra ogas blakus Zvjagincevam — ta, lai varētu tās viegli aizsniegt. Kājas un augumu viņš nosedza ar zariem. Tad atliecās un sacīja:

— Tagad klausies, Aleksej! — Viņš pirmoreiz sauca Zvjagincevu vārdā. — Novakarē es atgriezīšos. Lai ko tas maksātu — nekādā gadījumā nemaini vietu! Un esi mierīgs. Guli un ne par ko nedomā. Saprati? Man līdzi bus kareivji ar nestuvēm un sanitārais instruktors. Es nemaz neatvadīšos. Tā teikt — uz drīzu redzēšanos! Ja vari aizmiedz! Un iegaumē: viss būs kārtībā! To tev saku es!

Zvjagincevs raudzījās aizejošā Pastuhova platajā mugurā un, kad viņš bija pazudis aiz kokiem, vel ilgi klausījās, kā zem viņa kājām brikšķ kritalas un pašķirdamies čab zari.

Beidzot nekas vairs nebija saklausāms. Zvjagincevs dzirdēja tikai rāmu strautiņa urdzēšanu un koku šalkoņu, kad uzpūta vēja brāzma.

Viņš izvilka no maksts TT pistoli, pārbaudīja aptveri, iedzina patronu stobrā, atbrīvoja drošinātāju un nolika pistoli sev blakām zālē.

Lai cik dīvaini tas bija, tomēr, palicis viens, Zvjagincevs mazliet nomierinājās — visvairāk viņš bija bažījies par bataljonu un, nosūtījis Pastuhovu uz turieni, tūlīt jutās vieglāk. Viņš atkal mēģināja aprēķināt attālumu, kas viņu šķir no bataljona, lai vismaz aptuveni noteiktu, kad Pastuhovs tur nokļūs. Iznāca, ka visvēlākais — pēc stundām trim. Pašreiz ir divdesmit minūtes uz vieniem. Tas nozīmē, ka trijos, nu, teiksim, četros Pastuhovs bus galā. Līdz deviņiem, tas ir, kamēr vēl gaišs, viņam jātiek atpakaļ. Bataljonā viņš paņems karti un kompasu un atceļu veiks daudz ātrāk.

Zvjagincevs atkal izdzirda tālus šauteņu un ložmetēju šāvienus. Viņš satraukts pacēla galvu, pūlēdamies noteikt, kur šī apšaudīšanās notiek, un cik necik nomierinājās, pārliecinājies, ka šauj kaut kur dienvidu pusē.

Zvjagincevs pa koku spraugu sāka raudzīties debesīs. Tās bija žilbinoši zilas un skaidras. Šķita, visapkārt valda miers un klusums, un tikai tālā, vāji dzirdamā apšaudīša nās atgādināja, ka ir karš un ik mirkli mirst cilvēki.

«Interesants vīrs ir šis Pastuhovs!» Zvjagincevs sprieda. «Vienmēr, kad rodas kritisks stāvoklis, viņš izturas tā, it kā viens atbildētu par visu un tieši viņam būtu jāatrod izeja ... Acīm redzot, viņš patiešām ir pārliecināts, ka ir partijas pilnvarotais pārstāvis, kam dotas īpašas tiesības ... Nē, ne tiesības. Pareizāk sakot, tikai viena tiesība: uzņemties lielāku grūtumu, nekā uzņemas pārējie.»

Zvjagincevs pakustināja kāju. Un tūlīt visā ķermenī sa juta svelošas sāpes.

«Bet ja nu... ja nu ievainojums ir smags? Ja sāksies gangrēna un kāju vajadzēs amputēt? ...»

Mirkli Zvjagincevam gribējās pašam apskatīt ievaino] jumu. Bet viņš tūlīt saprata, ka to nevajag darīt. Ja ari izdotos novilkt to, kas palicis pāri no zābaka, un noraisīt apsēju, no jauna pārsiet kāju viņš nespētu. Turklāt var ; gadīties, ka atkal sāk plūst asinis. Nē, jāgul mierīgi un jāgaida atgriežamies Pastuhovs . ..

Zvjagincevs izstiepās, cenzdamies atslābināt muskuļus, nesaspringt. Sāpes te pierima, te atkal sagrāba kāju kā ļ sakarsētās knaiblēs. Katrreiz, kad sāpes pārgāja, Zvjagin| cevs pūlējās sev iestāstīt, ka tās vairs neatkārtosies ... j

Tagad Zvjagincevs gulēja kā nemaņā. Apziņa, izjūtas ļ zaudēja asumu. Šķita, ka laiks apstājies, ka nav nekāda j kara, ka viņi abi ar Veru sēž parkā uz sola un viņa jautā, vai bija grūti toreiz Karēlijas zemes šaurumā . . . Un viņš atbild, ka bija gan grūti, loti grūti, bet grib teikt pavisam ko citu, grib brīdināt, ka drīz sāksies karš, ka viņai nav jābrauc projām no Ļeņingradas, ka šim Anatolijam nevajag uzticēties, ka vācieši drīz ieņems Ostrovu .. .

Viņa acu priekšā atkal parādījās Razgovorovs — sastindzis, ar samelnējušu seju ...

Un pēkšņi Zvjagincevam likās, ka tālumā dzirdams troksnis — it kā zari lūztu zem gājēja kājām.

«Pastuhovs nāk atpakaļ!» Zvjagincevs nodomāja, un viņam kļuva ap sirdi vieglāk un priecīgāk, tomēr viņš jutās kā miegā un nespēja pakustēties.

Tagad zari brikšķēja jau mazliet skaļāk. Sasprindzinādams visus spēkus, Zvjagincevs sevi piespieda atjēgties. Atbalstījies uz elkoņa, viņš sāka vērīgi kļausities. Viss bija

klusu. Viņš steidzīgi paskatījās pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes uz diviem. «Nevar būt! Vai tiešām no tā brīža, kad aizgāja Pastuhovs, nav apritējusi ne stunda?»

Cieši vērdamies mazajā, baltajā ciparnīcā, Zvjagincevs pēkšņi saprata, ka pulkstenis apstājies. Jā, jā, sekunžu rādītājs stāv uz vietas, acīm redzot, iepriekšējā vakarā viņš aizmirsis pulksteni uzvilkt.

Zvjagincevs paraudzījās uz augšu. Debesis bija kļuvušas pelēkas, un koku lapas galotnēs tagad bija nevis spilgti zaļas, bet gan tumšas.

Šai mirklī viņš atkal izdzirda troksni. Kāds nāca, piesardzīgi pašķirot zarus.

«Tas ir Pastuhovs ar kareivjiem,» Zvjagincevs priecīgs nodomāja. Viņš jau gribēja saukt: «Pastuhov! Es esmu te, te! .. .»

Bet pēkšņi kļuva dzirdamas balsis — atsevišķi nesaprotami vārdi, atskanēja smiekli...

«Ko viņi tur runā?» Zvjagincevs izbrīnījies nodomāja un, drausmās nodrebēdams, tūlīt saprata: tur nāk vācieši! Tā ir vācu valoda!

Jā, tie bija vācieši. Pusbalsī sarunādamies, viņi tuvojās tai vietai, kur gulēja Zvjagincevs.

Pirmajā mirklī viņu pārņēma izmisums — viņš apzinājās savu bezspēcību un šausmās nodomāja, ka vācieši viņu tūlīt ieraudzīs .. . Zvjagincevs nosprieda, ka viss pagalam, ka viņa liktenis izlemts, ka viņš nekad vairs neredzēs ne savus kareivjus, ne Pastuhovu, ne Veru, ka pēc brīža viņš vairs nebūs starp dzīvajiem un viņam viss būs izgaisis uz mūžīgiem laikiem.

Tad bailes un stingumu nomainīja aukstasinīgs niknums. Lēnām, cenzdamies nesacelt troksni, viņš pastiepa roku pēc blakus noliktās pistoles. Plauksta jau sajuta auksto, nelīdzeno spalu.

Vācieši nāca aizvien tuvāk. Zvjagincevs viņus jau redzēja un grasījās nospiest pistoles sprūdu, bet pēkšņi saprata: vācieši viņu vēl nav pamanījuši.

Ja, viņi gāja garām desmit so|u attālumā no Zvjagm ceva, kas gulēja seklā iedobē, un nepamanīja viņu. Pirmajiem trim bija rokās automāti, divi nesa uz pleciem vieglos mīnmetējus, viņiem aiz muguras — atkal trīs automātisti.

Vācieši gāja garām tik tuvu, ka Zvjagincevs dzirdēja viņu smago elpu.

Mazliet pacēlies un ar krūtīm atspiedies uz labās rokas elkoņa, lai ērtāk būtu šaut, Zvjagincevs turēja pistoli gatavībā.

Vācieši viņu tomēr nepamanīja. Pagājuši garām, pēc īsa brīža viņi pazuda meža biezoknī. Kādu laiciņu Zvjagincevs vēl dzirdēja viņu balsis un kritalu knikstienus, tad iestājās pilnīgs klusums.

Pāreja no pārliecības, ka visam beigas, ka jau gaida nāve, uz apziņu, ka briesmas ir garām, bija ļoti pēkšņa, un Zvjagincevs nespēkā atslīga uz muguras.

Mazliet nomierinājies, viņš šausmas nodomāja, ka, acīm redzot, vāciešiem tomēr izdevies kaut kur izspiesties cauri. Bet kur, kurā sektorā? Ar kādiem spēkiem? Un ko šeit dara kareivji, kas nupat pagāja garām? Ķemmē mežu? Iet, lai savienotos ar citām grupām?

Zvjagincevs atkal sāka klausīties. Bet visapkārt bija klusums. Mežs pamazām tinās krēslā. Debesis bija kļuvušas vēl tumšākas.

yiņš palaida vaļā notirpušos pirkstus un nolika pistoli zālē. Gribējās dzert. Pagriezies uz vēdera, viņš pievilkās pie strauta. Ūdens bija dzidrs un auksts, saldēja zobus. Zvagincevs iedzēra vairākus malkus, tad ar plaukstu pasmēla ūdeni un uzlēja sev uz sejas. Atkal atlaidās uz muguras. Sataustīja pistoli un nolika to pa ķērienam. Pēc tam paņēma dažas ogas un, iemetis tās mutē, sāka košļāt.

«Cik tagad varētu būt pulkstenis?» Zvjagincevs domāja. «Pastuhovam vajadzēja būt jau atpakaļ, ja bataljonā viss ir kārtībā ... Ja ir kārtībā! Bet varbūt viņš apmaldījies? Vai arī nav atradis bataljonu vecajā vietā? Vai kopā ar kareivjiem nācis šurp un saskrējies ar vāciešiem? . .. Jāgaida . .. Atliek tikai gaidīt — citas izejas nav.

Zvjagincevs skatījās uz augšu, uz ātri tumstošajām debesīm, kurās sāka mirgot augstas, vēl blāvas zvaigznes.

Pamazām domas atkal aizklīda tālu projām no šī meža, no smeldzošās kājas, no kara . . .

Viņš atcerējās mati un tēvu, lielas Urālu rūpnīcas ceha vadītāju, redzēja sevi ģērbušos inženieru skolas abiturienta formas tērpā un ar lepnumu aplūkojam spogulī jaunos sarkanos kubikus uz blūzes zīmotnēm . . . Tad izgaisa arī šī aina un parādījās cita — Karēlijas zemes šauruma kupenas, kaili koku zari šūpojas ledainā vējā . ..

Un pēkšņi Zvjagincevs skaidri — tikpat kā nomodā ieraudzīja Veru. Jā jā, viņa stāvēja blakus, tuvu, pavisam tuvu un bija ģērbusies tāpat kā toreiz, kad viņi salikās, lai brauktu uz Salām, — šauri, pelēki svārki, plāna adīta jaciņa, raibs laktiņš, kam stūri apsieti ap kaklu ...

Tad viss izgaisa. Zvjagincevs atkal skaidri dzirdēja aizvien tuvāku soļu troksni. Viņš nodrebēja, steidzīgi uztaustīja pistoli un saspieda to rokā.

«Pastuhovs? Bet varbūt vācieši?!» viņam dunēja deniņos.

Zvjagincevs vērīgi raudzījās tumšajos kokos, bet pagaidām nekā neredzēja.

Un pēkšņi dažus metrus no viņa kāds paklusi sacīja:

— Griezies, vairāk pa kreisi, uz klajuma pusi!..,

«Mūsējie, mūsējie, krievi!»

Zvjagincevs strauji sakustējās, lai celtos kājās, un iesaucās:

— Biedri!

Soļi tūlīt apklusa. Noklakšķēja šauteņu aizslēgi. Pēc tam kāds skarbā balsī jautāja:

— Kas tur ir? Visiem palikt uz vietas!

Tā nebija Pastuhova balss.

— Visiem palikt uz vietas, tikai vienam nākt šurp! — atkal ierunājās cilvēks, kas aiz kokiem nebija redzams.

— Esmu ievainots un pieiet tuvāk nevaru, — Zvjagincevs atbildēja, joprojām neizlaizdams no rokas pistoli.

Nokrakšķēja kritalas, nočaukstēja pašķirtie zari, un parādījās cilvēks ar siksnu sajoztā brezentā jakā, žokejcepure galvā un rokās karabīne. Viņš vērīgi lūkojās apkārt, vēl vienmēr neredzēdams Zvjagincevu, kas gulēja iedobē.

— Es esmu te, — Zvjagincevs atkal ierunājās.

Pienākušais cilvēks beidzot viņu ieraudzīja, steidzīgi

paspēra dažus soļus uz viņa pusi, tad pagriezās un sauca:

— Nāciet, puiši, šurp! Te guļ kāds komandieris!

No meža tumsas iznāca vēl divi. Arī viņiem bija civilas drēbes un rokās karabīnes.

— Kas ar jums noticis, biedri? — jautāja pirmais, no tupdamies blakus Zvjagincevam.

— Esmu majors Zvjagincevs, — viņš atbildēja, — mana apliecība ir šeit, blūzes kabatā. Esmu ievainots kājā.

— Partijas Lugas rajona komitejas instruktors Vost rjakovs, — cilvēks ātri nobēra, paraudzīdamies uz Zvja ginceva kājām. — Kas jums lēcies, biedri major? Ka jūs te nokļuvāt?

līkai tagad sapratis, ka ir glābts, Zvjagincevs pēkšņi sajuta tādu vājumu, ka gandrīz vairs nespēja parunāt.

Ar pūlēm dabūdams vārdus pār lūpām, viņš Vostrjako vam paskaidroja, kas noticis un kā viņš te bija nokļuvis.

Skaidrs, — Vostrjakovs teica. — Paiet nevarat nemaz? mūsu grupa atrodas kādus trīssimt metrus no šejienes. Dodamies atpakaļ uz Lugu. Pagaidām nācām paska tilies, vai te nav vācieši.

— Es :.. redzēju vāciešus ... — Zvjagincevs sacīja, tik tikko meli kustinādams. — Viņi gāja te garām ne visai sen . .. nevaru precīzi pateikt, kad tas bija ... man apstājies pulkstenis.

— Tā, skaidrs, — Vostrjakovs noteica, piecēlās kājās un, pievērsdamies ceļabiedriem, jautāja:

— Nu, ko mēs darīsim ar majoru, biedri? Uz rokām nesīsim vai kaut ka citādi?

Acīm redzot, viņš ir pavisam vārgs, — atbildēja drukns, sēnei līdzīgs neliela auguma virs ar rudu bārdu. Atskrūvējis vaļā blašķi, viņš noliecās pie Zvjaginceva.

— Iemetiet nu, major!

Ar pūlēm pacēlis galvu, Zvjagincevs iedzēra krietnu malku.

Tā, pirmā palīdzība ir sniegta, — bārdainis apmierināts noteica, piecēlās kājās un aizskrūvēja blašķi. — Nu, vai kļuva vieglāk?

Zvjagincevs tiešam jutās labāk.

— Jums laimējies, mūsu grupā ir ārsts, — Vostrjakovs sacīja. — Un arī šādi tādi medikamenti. Darīsim tā. Tu, Goļikov, — viņš pievērsās rudbārdim, — un tu, Pavlov, — ejiet atpakaļ! Un atvediet šurp ārstu! Lai paņem līdzi, kas pienākas. Bet es palikšu te kopē ar majoru. Skaidrs?

Skaidrāks par skaidru! — bārdainis atsaucās. — Ejam, Pavlov!

Pēc mirkļa viņi pazuda skatienam.

— Biedri Vostrjakov, — Zvjagincevs teica, — kā te varēja rasties vācieši? Kopš tā laika, kad mēs izbraucām no zemessargu divizijas, jau apritējusi diennakts...

Mes bijām vāciešu aizmugurē, pārnācām pāri frontei pagājušajā naktī, — Vostrjakovs atbildēja, apsēzdamies blakus. Tai sektora, pa kuru mēs gājām, bija samērā mierīgi. Bet velak — jau mūsu pusē uzdrāzāmies virsū Ilīčiem, pec tam klusām atkāpāmies uz šejieni, uz mežu.

Acīm redzot, viņi nometuši desantu. Grupa nav liela, bet tai ir mīnmetēji.

— Bet kāds stāvoklis ir Lugas līnija? — nepacietīgi vaicāja Zvjagincevs, kam šķita, ka pagājusi vesela mūžība kopš tā laika, kad viņš nokļuva šai meža.

— To mēs uzzināsim, kad būsim atgriezušies mājās, Vostrjakovs atbildēja, paraustīdams plecus. Tad, brītiņu klusējis, piebilda: — Partizaņi stāsta, ka vācieši koncentrējot karaspēku un tehniku.

Zvjagincevs nejautāja, kāpēc Vostrjakovs un tā viri bijuši vācu aizmugurē. Viņš saprata, ka šis cilvēks ir no kādas diversantu vai izlūku grupas, — Zvjagincevs jau ne vienreiz vien bija saņēmis uzdevumu izlaist pa mīnu lauku ejām uz dienvidiem tādas civilās drēbēs ģerbusos cilvēku grupas. Tāpēc viņš tikai pateica:

— Man laimējies, biedri Vostrjakov! Es jau biju pārliecināts, ka beigas būs.

— Beigas gaidīt, biedri major, ir par agru. Mums vēl jāliek galā ar vāciešiem.

— Un kā ir tur — tajā pusē?

— Bēdīgi, — Vostrjakovs drūmi atbildēja. — Spīdzina, šauj, kar . ..

Viņš palūkojās pulkstenī un jautāja:

— Vai kāja liek sevi stipri just?

— Sāp gan ...

— Nekas, mūsējie drīz atvedīs ārstu. Mums ir ārsts, tajā pusē pievācām. Pārsies, izdarīs injekciju, vārdu sakot, visu, kas pienākas no medicīnas viedokļa. Pec tam izlemsim, kā turpināt ceļu.

— Bet... bet man jāpaliek šeitl — Zvjagincevs sacīja, izmisīgi apzinādamies, ka neatvairāmi k(ūs par nastu Vostrjakova vienībai. — Šeit jāierodas kopa ar kareivjiem manam vietniekam politiskajā darbā!

— Labi, major, par to spriedīsim vēlāk, — Vostrjakovs atbildēja mierinošā balsī.

Brīdi abi klusēja.

Beidzot meža biezoknī atkal bija dzirdama čaboņa, kāds nāca, zarus pašķirdams.

— Tā, atgriežas mūsējie, — Vostrjakovs teica un pie

cēlās.

Zvjagincevs gribēja iebilst, ka tur var būt arī Pastuhovs ar kareivjiem vai atkal vācieši, bet tai mirklī ieraudzīja Goļikovu ar rudo bārdu.

— Viss kārtībā, komandieri, ārstu atvedu. Tur mūsējie vēl taisa majoram nestuves, tiklīdz būs gatavas, ieradīsies te. — Viņš atkal pagriezās un sacīja kādam, kas stāvēja tumsā: — Nāciet šurp, dakter!

Ar rokām atspiezdamies pret zemi, Zvjagincevs mazliet pacēlās un ieraudzīja, ka dažus soļus no viņa stāv Vera ... Pirmajā mirklī viņam šķita, ka tā ir halucinācija. Būdams pārliecināts, ka viņš murgo, tomēr nespēdams savaldīties, Zvjagincevs iesaucās:

— Vera!

Meiča, kurai mugurā bija saplēsta kleita, kājās smagi zābaki un ap galvu laucinieciski zem zoda sasiets lakatiņš, ātri paspēra dažus soļus uz Zvjaginceva pusi, mirkli stavēja apjukusi, pārsteigta un beidzot tikko dzirdami ierunājās:

— Aļoša! Aļoša ...

Viņam gribējās pilnīgi pārliecināties, ka tas nav redzes mans, ka tepat viņam blakus stāv Vera — dzīva un vesela. Viņš mēģināja strauji piecelties, bet tūlīt bezspēkā atkrita atpakaļ.

— Aļoša, Aļošeņka, tu esi ievainots, — viņa aši sacīja, noslīgdama uz ceļiem blakus Zvjagincevam, — tulit es tevi apskatīšu, visu izdarīšu.

Kā pussnaudā Zvjagincevs dzirdēja atsevišķus vārdus, ko teica cilvēki, sarunādamies savā starpā, redzēja pēkšņi iedegušās kabatas baterijas šauro gaismas staru . . . Tad viņam sāka vilkt nost zābaku un viņš zaudēja samaņu. Kad Zvjagincevs atguvās, kāja bija jau pārsieta. Vera sēdēja blakus uz vateņa, ko bija kāds paklājis. Viņa raudzījās kaut kur tālumā un nepamanīja, ka viņš atver acis.

Bija uzlēcis mēness, un tā gaismā varēja labi saskatit Veras seju.

Zvjagincevs klusēja, izbaudīdams iespēju raudzīties Verā. Un, jo ilgāk viņš lūkojās Veras sejā, jo skaidrāk redzēja, cik ļoti ta pārvērtusies. Šķita, ka briesmas, ko viņa pārdzīvojusi, uz visiem laikiem ierakstītas viņas sejā, viņas acīs.

— Vera! — Zvjagincevs klusi sauca.

Viņa nodrebēja un pagrieza galvu uz Zvjaginceva pusi.

— Kā ir, Aļoša? Vai labāk?

— Tik labi, kā nekad nav bijis, — Zvjagincevs atbildēja, un viņa balsi bija rūgta ironija un reizē arī maigums.

— Ievainojums, AJoša, nav sevišķi bistams, tomēr droši vien sāpīgs. Un zaudēts daudz asiņu. Asiņošana taču bija stipra?

— Pie velna to visu, Vera! Asiņu man ir diezgan, diviem pietiktu. — Viņš saņēma Veras roku. — Tu taču vēl nekā neesi stāstījusi par sevi. Kā tu nokļuvi te?

— Jāpasaka biedriem, ka tev ir labāk, — Vera teica, uz jautājumu neatbildējusi, — viņi domā, ka esi aizmidzis ...

Zvjagincevs pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Vostrja kovs un Goļikovs sēž kādus desmit metrus tālāk.

— Pagaidi! — Zvjagincevs sacīja klusākā balsī. — Vismaz īsu brītiņu gribu būt ar tevi divatā . . . Paklau, tu taču biji kaut kur netālu no Ostrovas, kad sākās karš, vai ne?

— Jā, biju, — Vera atbildēja.

— Kā tu izbēgi?

Vera brīdi klusēja. Tad ierunājās ļoti atturīgi, it kā domādama par kaut ko citu:

— Braucu mājās no Belokamenskas. Vilcienu sabom bardēja. Aizgāju līdz kādai sādžai. Naktī tur ienāca vācieši ... Sādžas sievietes man iedeva citas drēbes ... šo kleitu. Tad vācieši aizbrauca tālāk uz ziemeļiem... Nākamajā dienā no meža ieradās partizāņi. Vairākas dienas biju kopā ar viņiem. Vēlāk satikos ar Vostrjakova vienību. Viņš paņēma mani pie sevis. Solījās aizvest līdz Lugai.

Vera to pateica kokainā, vienaldzīgā balsī.

— Pastāsti šikāk! . .. Gribu zināt visu, visu kas tev bijis jāpārdzīvo! — Zvjagincevs nenovaldījās.

— Ļoša, es tevi lūdzu — nekad mani par to neiz jautā! — Vera sacīja, viņā neskatīdamās.

— Bet kā varēja tā gadīties, ka tu ... paliki viena? Ko tad tas puisis — Anatolijs?

— Viņa nav, — Vera dobji atbildēja, — vācieši viņu nošāva.

— Ko? — Zvjagincevs iesaucās. — Viņš... viņš pašlaik ir Ļeņingradā!

Vera sarāvās, it kā viņai būtu piedūrusies karsta dzelzs. Tad strauji pagriezās un ar abām rokām ieķērās Zvjagincevam plecā.

— Kā?! Ko tu teici? Toļa dzīvs?!

— Protams, dzīvs, — Zvjagincevs steigšus atbildēja.

— Viņš nāca no dienvidiem kopā ar mūsu kareivjiem, kas atkāpās. Mēs satikāmies mana bataljona sektorā.

— Nē, nē, tas nevar būt! — Vera atkārtoja gluži kā nemaņā. — Vai tiešām Toļa dzivs?! Kāpēc tu apklusi? Kur viņš pašreiz ir? Kur?

— Es taču sacīju — Ļeņingradā!

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka pa Veras vaigiem rit asaras.

Un Zvjagincevs saprata, visu saprata ... Viņa joprojām mīl Anatoliju.

«Tāpat, tāpat kā agrāk!» Zvjagincevs sarūgtināts nodomāja. Viņam gribējās teikt, gribējās kliegt: «Mīļā Vera, ka tad tā? Anatolijs taču tevi pameta, nodeva ... Ka to var piedot?!» Bet viņš neteica nekā.

Beidzot Zvjagincevs klusi ierunājās:

— Tavs tēvs, Vera, ir tepat, netālu.

— Tā? — viņa teica, vēl neiedziļinājusies vārdu jēgā, bet tad skaļāk iejautājas:

— Tētis ir te?!

— Viņš ir zemessargu divīzijā. Komisārs. Es viņu aizvakar satiku. Viņš atrodas ... kilometrus piecpadsmit no šejienes.

— Un māte?

— Nezinu. Droši vien joprojām Ļeņingradā, bet neesmu viņu redzējis. Kad nokļūsi Lugā, tūlīt paziņo tēvam, ka esi dzīva. Voslrjakovs tev palīdzēs sazinoties.

Zvjagincevs runāja un pats dzirdēja, cik samocīta tagad ir viņa balss. «Tā, mēs esam satikušies,» viņš domāja, «nolicis tas, ko es gandrīz vairs necerēju, viņa ir dzīva, atrodas šeit — man blakus. Es viņu redzu. Varu viņai pieskarties ar roku ... Tā ir laime, ka viņa ir dzīva. Bet viņa nav mana. Joprojām nav ...»

Viņš juta briesmīgu vājumu un aizvēra acis.

.. . Zvjagincevs atguva samaņu tikai tad, kad pār viņu noliecās Pastuhovs, sapurināja viņu aiz pleciem un gandrīz ausī iekliedza: «Mēs esam ieradušies, major!» Viņš pamazām atģidās. Nekā nesaprazdams, Zvjagincevs kādu brīdi raudzījās Pastuhovā, tad apskāva viņa kaklu un pie kļāva vaigu viņa sejai...

— Ka klājas bataljonam? — Zvjagincevs steidzīgi jautāja.

— Viss kartībā, major, bataljons atrodas sava vieta, ieradušies papildspēki, saņemti ložmetēji, atsūtīta prettanku lielgabalu baterija ... Tūlīt mēs tevi iecelsim nestuvēs un...

— Viņš jānogādā Lugā, hospitāli! — iejaucās Vera.

— Nē, — Zvjagincevs skarbi sacīja, — uz bataljonu!

— Ajoša, tā nedrīkst, — Vera uzstājīgi teica, — kāja jāārstē! ...

— Uz bataljonu, — Zvjagincevs strupi atkārtoja.

x

Pēc tam kad vācu tanki pirmoreiz bija mēģinājuši pārraut Lugas aizsardzības līniju pat neapstādamies, bet tikuši atsviesti atpakaļ, ģenerāl feldmaršala fon Lēba karaspēka daļas atkal un atkal gāja uzbrukumā.

Feldmaršals vairākkārt izdeva karaspēkam pavēli, kurā bija rakstīts, ka vēl tikai vienreiz tā īsti jāsaņemas — un krievu pretošanās būs salauzta.

Lai mērķa tuvuma apziņa būtu sevišķi asa, kāds fon Lēba štaba darbinieks ieteica iespiest un izdalīt vienību un da|u komandieriem ielūgumus uz banketu «Astorijā». Šim kartona gabaliņam bija jēkļūst par aicinājumu, par avansā izsniegtu apbalvojumu, par atgādinājumu. Armijā klīda valodas, ka šie ielūgumi iespiesti pēc paša Hitlera norādījuma.

Tomēr viss bija veltīgi. Vairākkārtējie mēģinājumi pārraut Lugas aizsardzības līniju nedeva panākumus.

Vai Hitlers saprata, ka viņa iecerētais Ļeņingradas ieņemšanas plāns draud izjukt? Vai Rastenburgas mežu aizsniedza patiesas ziņas par vācu karaspēka neveiksmēm pie Lugas aizsardzības līnijas? ...

Hitleram visvairāk patika vakariņu laiks. Protams, ne jau ēdiena dēļ: tāds netikums kā tieksme uz pārmērībām ēšanā viņam nepiemita, un fīrera pēdējo ēdienreizi, kurā bija vienīgi tēja ar cepumiem, vispār bija grūti saukt par vakariņām. Tējas dzeršana vakaros viņam patika tāpēc, ka šai laikā nekas neierobežoja viņa daiļrunības plūdus.

Tiesa, arī operatīvajās apspriedēs, kas Hitlera vadībā ik dienas notika «Vilka midzenī», viņš maz rēķinājās ar reglamentu. Tomēr tur viņam neļāva brīvi izvērsties apspriežamo jautājumu loks. Turpretim vakaros Hitlers varēja runāt, cik tikai patīk un par ko tikai patīk.

Tējas dzeršana parasti ievilkās vēl ilgi pēc pusnakts: Hitlers, mocīdamies ar bezmiegu, baidījās no nakts tuvošanās un visādi centās novilcināt gulētiešanu. Tāpēc viņš gari jo gari runāja par daždažādiem tematiem, ar baudu klausīdamies pats savos vārdos.

Martīns Bormanis, kas pēc Hesa došanās uz Angliju bija kļuvis Hitleram par vistuvāko uzticības personu, pierunāja fīreru atļaut pierakstīt arī šos viņa izteikumus, lai vēsturei neietu zudībā neviens viņa izrunāts vārds.

Hitlers ilgi nebija tam piekritis. Viņš juta instinktīvu pretīgumu pret skaņu pierakstīšanas aparātiem. Varbūt viņam bija nepatīkami apzināties, ka viņa izteikumu pierakstīšanai izmantos tādu pašu aparatūru, kādu gestapo plaši lieto, lai noklausītos, ko runā cilvēki, kuri izraisījuši aizdomas. Bet galvenais droši vien bija kas cits. Hitleram vienmēr bija vajadzīgi klausītāji — kā kramam nepieciešams akmens, lai izšķiltos dzirkstele. Fīreram bija nepatīkami pat iedomāties, ka blakus var atrasties vienaldzīgs aparāts, kas uztver viņa vārdus, uz tiem nekādi nereaģēdams.

1941. gada jūlijā Hitlers tomēr piekāpās; tās bija dienas, kad viņš bija pārliecināts, ka jau tuvākajās nedēļās tiks iegūta uzvara pār Krieviju, uzvara, kas iezīmēs tūkstoš gadu impērijas valdīšanas sākumu.

Protams, viņš nepiekrita diktofona lietošanai. Tomēr atļāva, lai pilnīgi pārbaudīta uzticības persona, stenogrā fists ar solīdu nacionālsociālistiskās partijas biedra stāžu, butu klāt vakaros tējas dzeršanas laikā un, sēdēdams kādā tālākā istabas kaktā, nemanāmi izdarītu savus vēsturiskos pierakstus.

Un tā nu, sākot ar jūlija otro nedēļu, Hitlera ēdamistabā vakaros allaž ieradās neizskatīgs cilvēks esesieša formas tērpā — Heinrihs Heims; rokā viņa bija bieza, caurauklota un ar laku aizzīmogota klade.

Viņš atnāca piecas minūtes pirms fīrera ierašanās un gaļa projām pēdējais. Taisni no ēdamistabas Heims devās uz speciālu telpu, lai savus pierakstus nodiktētu kādam no Bormaņa stenogrāfistiem. Vēlā naktī stenogramma tika nolikta uz Bormaņa galda. Viņš to lasīja, laboja, vīzēja un pats iešuva vākos, būdams cieši pārliecināts, ka top jauns evaņģēlijs.

Pēdējās dienās Hitlers nepacietīgi gaidīja vakarus, lai jautu vaļu domām, spriedumiem un pareģojumiem, kas lauztin lauzās uz āru. Viņu reibināja apziņa, ka vācieši virzās aizvien dziļāk Krievijā. Šis reibums bija tik spēcīgs, ka 14. jūlijā viņš izdeva direktīvu, kurā bija paredzēts tuvākajā laikā samazināt armiju un kara rūpniecību pārkārtot lielākoties kuģu un lidmašīnu ražošanai, «lai pabeigtu karu pret vienīgo atlikušo ienaidnieku — Lielbritāniju un pret Ameriku, ja radīsies tada vajadzība».

Šķita, ka direktīvā trūkst tikai ievadvārdu: «Tagad, kad Vācija uzvarējusi Padomju Savienību ...» — lai tā kļutu par dokumentu, kas rezumē Austrumu kampaņu.

Lai gan Hitlers un viņa ģenerālštābs tajās jūlija dienās bija apreibuši no uzvarām un pārliecināti, ka «atsevišķas grūtības» Austrumu frontē ir tikai nejaušība, tomēr «Vilka midzenī» jo dienas jo vairāk kļuva jūtamas neskaidras bažas.

Direktīvai, ko Hitlers izdeva 14. jūlijā, bija uzdevums apklusināt tādas bažas viņa galvenajā mītnē, apspiest tas jau dīglī.

Fīrers mācēja izmantot pasaulē pastāvošās pretrunas, tomēr viņš nespēja objektīvi analizēt jaunu, neparedzētu situāciju. Līdzīgi dzērājam, kas, cīnīdamies pret mokošam paģirām, apdullina sevi ar jaunu alkohola devu, līdzīgi bezprātim, kas ceļā radušos sienu nemēģina apiet un arī negriežas atpakaļ, bet ar trīskāršotu enerģiju veltīgi pūlas pārrāpties tai pāri, Hitlers atzina tikai vienu iespēju — lauzties uz priekšu, ne ar ko nerēķinoties. Lai cik viltīgs un apdomīgs bija Hitlers, viņš spēja domāt tikai viena virziena. Faktus un parādības, kas neiekļāvās viņa radītajā shēmā, viņš gluži vienkārši noraidīja.

Ģenerālštāba vadītāju ziņojumos sāka ieskanēties bažas. Hitlers pats tomēr nesaskatīja nekādus reālus nemiera cēloņus. Vai tad feldmaršals fon Boks ar divām kājnieku armijām un divām tanku grupām nav nogājis vairākus simtus kilometru no Belostokas līdz Smoļenskai? Vai tad ziemeļos fon Lēbs ar divām kājnieku armijām, tanku grupu un pirmo gaisa floti neatrodas Pēterburgas tuvumā? Vai tad dienvidos, kur karo trīs vācu un divas rumāņu armijas, ungāru korpuss, vācu tanku grupa un ceturtā gaisa flote, nav ieņemta gandrīz puse Ukrainas?!

Klausīdamies sava ģenerālštāba vadītājos, Hitlers viņu ziņojumos pievērsa uzmanību tikai tam, kas viņam patika: cik dziļi iegājis Krievijā vācu karaspēks, kuras pilsētas un ciemus tas ieņēmis, kādas uzvaras ieguvis citu pēc citas . .. Viņš neuzdeva sev galveno jautājumu: kāpēc: karš, kas bija paredzēts mēnesi vai pustora mēneša ilgs, ir vēl tik tālu no beigām, lai gan uzvaras tiek iegūtas bagātīgi? Kapec Boks pie Smoļenskas zaudēja desmitiem tūkstošu kareivju, simtiem tanku un lidmašīnu? Kāpēc fon Lēba karaspēks nespēj ieņemt Lugas aizsardzības līnijas nocietinājumus, ko radījuši tie paši boļševiku vergi, kuriem — pēc Gēringa pareģojuma — vajadzēja mesties projām uz visām pusēm, tiklīdz bija nosviestas pirmās bumbas?

Protams, Hitlers zināja, ka fon Bokam ir grūtības Centrālajā frontē un viņa uzbrukums sācis apsīkt.

Tomēr viņš tur nesaskatīja tādus simptomus, kas varētu izraisīt bažas, jo domāja, ka tās ir atsevišķas neveiksmes, kuru cēloņi meklējami dažu ģenerāļu neizdarīgumā. Tāpat fakti, kas liecināja, ka tiklab padomju karavīri, kā arī civiliedzīvotāji aizvien niknāk pretojas vācu karaspēkam, Hitleram likās tikai nejauši gadījumi.

Bet daži štāba ģenerāli jau 1941. gada jūlija vidū nebija noskaņoti tik optimistiski kā fīrers.

Apritēs daudzi gadi, un tie ģenerāļi, kam būs izdevies izbēgt no Nirnbergas cilpas, metīsies uz arhīviem un drudžaini šķirstīs savas dienasgrāmatas, meklēdami tur pierādījumus domstarpībām ar Hitleru jau kara sākuma posmā.

Sie ģenerāļi Hitleru iztēlos par diktatoru, kas viens pats ir atbildīgs gan par kara izcelšanos, gan par karošanas metodēm. Un tas būs viens no spilgtākajiem vēstures viltošanas piemēriem, kādus vien zina cilvēce.

Nē, šie cilvēki kopā ar Hitleru nevis kaut kā, bet pēc labākās sirdsapziņas izstrādāja fašistiskās agresijas plānus un arī tos realizēja. Domstarpības, kas laiku pa laikam radās starp viņiem un fīreru, nekad nebija būtiskas. Tas pauda tikai dažādus viedokļus jautājumā par to, kā drīzāk satriekt Sarkano Armiju un nospiest uz ceļiem Padomju Savienību.

Tomēr der atcerēties: Hitlers nemaz nespēja reāli rau dzīlies uz faktiem, bet to pašu sacīt par visiem viņa ģenerāļiem būtu netaisni.

1941. gada jūlijā viņi vēl bija ļoti tālu no bažīgiem vispārinājumiem un par drīzu uzvaru nešaubījās. Tomēr viens otrs ģenerālis jau apzinājās, ka šis karš Austrumos stipri atšķiras no tiem kariem, kurus viņi bija izcīnījuši Rietumos. Apspriedēs pie Hitlera ģenerālštāba vadītāju ziņojumos aizvien biežāk ieskanējās frāzes par krievu pieaugošo niknumu, par jaunu padomju rezervju piedalīšanos kaujās.

Šie vārdi pazuda, izgaisa starp citiem vārdiem, kas bija pašpaļāvības un optimisma pilni, tomēr Hitlers par tiem ļoti skaitās un ne vienreiz vien pārtrauca ziņotāju, kas mēģināja ierunāties par grūtībām Austrumu frontē.

Tātad vakaros tējas dzeršanas laikā Hitlers atpūtās, ļaudams vaļu slimīgai iztēlei un ar savu domu ekvilibristiku pārsteigdams klausītājus. Šīs sanākšanas viņš pamazām pārvērta par tādiem kā hipnotizēšanas seansiem.

Hitlers bija izcils aktieris. Klausītājus viņš tikpat kā hipnotizēja. Gan balss noskaņa — mierīga runas sākumā un histēriska beigās, gan runas veids — vienas un tās pašas domas bezgalīga atkārtošana katrreiz mazliet citādi (tā bija tā pati doma, ko viņš gribēja cieši jo cieši iedzīt citiem galvā) bija izraudzīti tādi, kam vajadzēja atstāt dziļu iespaidu. Viņam izdevās klausītajos pamodināt zemiskus, tumšus instinktus. Hitlers apelēja nevis pie prāta vai sirds, bet tieši pie šiem zemiskajiem instinktiem.

Cilvēkam, kas pirmo reizi nokļuva pie Hitlera tējas galda, varēja likties, ka Hitleram ir tikai viens mērķis, tikai viena vēlēšanās — pārsteigt klausītājus ar savu kom petentumu daždažādos jautājumos. Viņš prātoja, pareizāk sakot, izteica kategoriskus spriedumus par karu, reliģiju, mūziku, arhitektūru, apustuli Pāvilu, boļševikiem, karali Faruku, aizvēsturiskiem suņiem, spartiešu visiecienītāko zupu, veģetārisma priekšrocībām, Fridrihu Lielo un angļu vēsturnieku Kārlailu . . .

Un tomēr tā nebija tikai juceklīgas, slimīgas domāšanas bakhanālija. Spriedelēdams par šķietami pilnīgi abstraktiem tematiem, Hitlers tiecās pēc noteikta mērķa: pakļaut savai gribai apkārtējos cilvēkus, uzspiest viņiem savas domas, nomākt viņos jebkuras šaubas un svārsti šanos.

Hitlers kā jutigs seismogrāfs tolaik jau uztvēra šo pagaidām tik tikko manāmo svārstīšanos. To izraisīja fon Lēba armiju grupas mīņāšanās uz vietas un krievu niknā

pretošanās Smoļenskas rajonā, kur viņi fon Bokam sajauca visas kārtis.

Bija arī trešais apstāklis: 12. jūlijā Anglija un Padomju Savienība parakstīja vienošanos par kopigu rīcību karā pret Vāciju.

Tiesa, Hitlers domāja, ka šī vienošanās ir tāda, kurai nav nekādas praktiskas nozīmes. Zinādams, cik antiko munisliski ir noskaņotas imperiālistisko lielvalstu valdošās aprindas, viņš neticēja, ka savienība starp kādu no šim lielvalstīm un Padomju valsti varētu būt reāla.

Šī paša iemesla dēj viņš ari nepiešķīra nekādu nozīmi no Vašingtonas saņemtajiem Vācijas vēstnieka ziņojumiem, kuros bija runa par baumām, ka Baltais nams gatavojoties Padomju Savienībai sniegt materiālu un tehnisku palīdzību.

Hitlers bija pārliecināts, ka jebkurš mēģinājums radīt pret Vāciju verstu koalīciju lemts neveiksmei, jo nav iespējams apvienoties tādiem antagonistiem kā Padomju Savienībai, no vienas puses, un Savienotajām Valstīm un Anglijai, no otras puses.

Runājot par grūtībām Ziemeļu un Rietumu frontē, jāpiebilst: Hitleram gan šķita, ka tikai jāizdod vēl viena pavēle, jāteic vel viena runa, jaatceļ un jāieceļ daži virsnieki un ģenerāļi, lai atkal viss būtu labi, tomēr viņš juta ari to, ka šīs grūtības zināmā mērā ietekmē ģenerālštāba vadītāju noskaņojumu.

. . . Todien Ilalders un Brauhičs, dienas apspriedē sniegdami karadarbības pārskatu, tikpat kā norunājuši, ne mazumu laika veltīja partizāņu kustībai vācu karaspēka aizmugurē. Acīm redzot, viņiem abiem bija tikai viens mērķis: gleznaini notēlojot grūlibas frontē, netieši attaisnot fon Lebu un fon Boķu un reizē arīsevi sakarā ar neveiksmēm Lugas un Smoļenskas rajonā.

Hitlers tomēr kļuva briesmīgi nikns, jo viņu vārdos saklausīja gandrīz vai atklātu nostāšanos pret viņa vairākkārtējiem apgalvojumiem, ka Padomju zemes iedzīvotāji pazemīgi metīsies ceļos, tiklīdz būs tikuši vaļā no boļševiku komisāru iedzītām bailēm.

Varbūt tieši šīs dienā notikušās sēdes ierosināts, Hitlers vakara tējas laikā vispirms runāja par tautas masu kustības raksturu.

Pie lielā, ovālā galda sēdēja Gērings, Gebelss, Hiīnlers, Brauhičs, Jodls, Keitels un Halders. Gadījuma viesis bija grupenfīrers Volfs, kas kopā ar Himleru nupat bija atgriezies no viņiem rīkotām medībām Sudetos.

Tālā, speciāli noēnotā ēdamistabas kaktā pie atsevišķa galdiņa sēdēja stenogrāfists Heinrihs Heims.

Tēja smalka Saksijas porcelāna tasītēs jau sen bija atdzisusi, bet fīrers tikai runāja un runāja, atgāzies pret augstu, ar kokgriezumiem rotātu krēsla atzveltni un gandrīz katru teikumu pavadīdams ar straujiem žestiem.

Protams, Hitlers nerunāja klaji par krievu partizāņu darbību vai par padomju iedzīvotāju rīkotajiem sabotažas akliem vāciešu okupētajā teritorijā — ar to viņš būtu apliecinājis, ka viņu satraukuši rīta ziņojumi. Viņš gari un juceklīgi skaidroja saviem klausītājiem, kāda atšķirība ir starp nacionālsociālistu kustību Vācijā, fašistu kustību Itālijā un jebkuru tautas kustību Krievijā.

Pirmajā mirklī varēja likties, ka fīreru interese tikai jautājuma vēsturiskais aspekts. Dzīvi žestikulēdams, viņš apgalvoja, ka tiklab fašisms Itālijā, kā nacionālsociālisms Vācijā ir atgriešanās pie senās Romas tradīcijām. Pieminējis seno Romu, viņš it kā aizmirsa sākotnējo tematu un veselā runā apcerēja to, ka Romas impērija gājusi boja kristietības iedragāta

Taču Hitlera vārdu plūdu juceklīgums bija tikai ārējs. Iekšēji viņa runai bija sava loģika. Tās pamata bija atklāti neizteikta doma, ka līdzīgi Romas impērijai, kas bija neglābjami slima, kad to iekaroja barbari — ģermāņu ciltis, arī tagadējā civilizācija, ko radījusi plutokrātija, ebreji un kristietība, ir neglābjami slima un to sev pakļaus jauns barbarisks spēks — mūsdienu vācieši.

Beidzis runāt par Romu, Hitlers atgriežas pie temata par tautas kustību un, ik pēc brīža ar plaukstām uzsizdams pa pulēto galda virsmu un nelikdamies zinis, ka šo sitienu dēļ tēja izšļakstās no viesiem noliktajām tasītēm, vēl ekspresīvāk saka pierādīt, ka vienīgais organizējošais spēks krieviem allaž bijusi reliģija, bet tagad viņi šo spēku zaudējuši un tātad lemti bojā ejai.

Tobrīd viņš neredzēja, nemaz neievēroja cilvēkus, kas sēdēja pie ovālā galda un klausījās ar pārspīlētu uzmanību. Sakairinātaja Hitlera iztēlē parādījās Smoļenskas un Lugas kauju ainas — kinohronikas kadri, kurus Boks un Lēbs bija fīreram atsūtījuši ar slēptu nolūku likt viņam saprast, cik stipra ir krievu pretošanās un cik lielas grūtības jāpārvar vācu karaspēkam.

Un tagad Hitlers gribēja visus piespiest domāt, ka šiem pretošanās gadījumiem ir tikai nenozīmīgas nejaušības raksturs, jo krievi zaudējuši to spēku, kas pagātnē viņus allaž saliedēja.

Pēkšņi viņš apklusa, it kā straujā skrējienā viņu būtu apturējis neredzams šķērslis, ar plaukstas virspusi noslaucīja no pieres sviedrus, kas pa to plūstin plūda, un, pāri galdam pieliecies tuvāk pretim sēdošajam Himleram, dobji noteica:

— Dodiet šurp zīmējumu, Heinrih!

Himlers izvilka no melnas ādas mapes kartona lapu un sniedza Hitleram.

Tas nolika lapu galda vidū un, rādīdams ar pirkstu, šoreiz atturīgi un lietišķi sacīja:

— Esmu nolēmis sagatavot direktīvu par padomju kara gūstekņu apzīmogošanu. Tā būs reizē gan iebiedēšanas akcija, gan nepieciešams pasākums priekšdienām, kad jaunajā kārtībā ikvienam krievam būs jāatšķiras no vācieša arī ar kādu tīri ārēju pazīmi. Kā redzat, zīmogam ir šaura, apmēram četrdesmit piecus grādus plata leņķa forma, smaile pagriezta uz augšu. Vai tā, Himler?

SS reihsfīrers, kurš bija ieradies galvenajā mītnē, lai fīreram ziņotu par jaunu speciālu akciju projektu, kas īstenojams Austrumu frontē, pamāja ar galvu.

— Es neesmu vēl izlēmis, kur šo zīmogu likt — gūstekņiem uz pieres vai sēžamvietas, — Hitlers teica, it kā skaļi prātodams. — Zīmi varēs izveidot ar pinceti, kas atrodama jebkurā karaspēka dajā. Par krāsvielu noderēs parastā tuša ...

Hillers uz mirkli apklusa, atkal atgāzās pret krēsla atzveltni un, vērdamies griestos, ar negaidītu patosu

iesaucās:

— Jā! Mēs esam barbari! Mēs gribam tādi būt! Mēs to uzskatām par godpilnu nosaukumu! Mēs gribam atjaunot pasauli! — Viņš sparīgi, kā grūšus izgrūda isus, strupus teikumus. — Pasaule atrodas uz nāves cisām. Gadsimti, kas mani šķir no Atilas, ir bijuši tikai pārtraukums cilvēces attīstībā. Bet pašreiz šī pārtraukta laiku sakarība liek atjaunota!

Viņš pārlaida visiem vērīgu skatienu, pēkšņi pasmaidīja un, pievērsdamies grupenfireram Volfarn, labsirdīga saimnieka balsī vaicāja:

— Kā noritēja medības?

— Lieliski, mans firer, — Volfs steidzās atbildēt, tūlīt nolikdams uz galda tējas tasi, no kuras nupat bija gribējis iedzert kādu malku.

— Ko tad īsti jūs medījāt? — Hitlers turpināja taujāšanu. — Lauvas vai ērgļus?

— Tos gan ne! — Volfs atbildēja, godbijīgi pasmaidīdams. — Mēs medījām parastos trušus.

— Un tās jūs saucat par meža zvēru medībām? — pēkšņi ievaicājās Jodls, un viņa balsi bija jūtama asa ironija.

Būdams caur un cauri štāba darbinieks, viens no Hitleram visuzticamākajiem jaunās, nacistiskās formācijas ģenerāliem, viņš ne mirkli nevarēja tikt vaļā no domas, ka stāvoklis frontē pašreiz tomēr būtu aktuālāks sarunas temats nekā senā Roma vai trušu medības. Turklāt Jodlam gribējās sariebt Himleram, kas tik atbildības pilnā laikā izklaidējās medībās.

— Zināmā mērā tā tas ir, ģenerāla kungs, — Volfs nedroši atbildēja.

— Varbūt tās tomēr vajadzētu saukt par mājas dzīvnieku medībām? — Jodls nerimās, nespēdams tikt va|n no nelāgā noskaņojuma.

— Mierīgāk, mierīgāk, Jodl! — ierunājās Gērings, kas visu laiku bija klusējis. — Vai tikai jūs patiesi negribat radīt draudus SS reihsfīrera dzīvībai, mudinādams viņu uz cīņu ar lauvām?! — Viņš iesmējās skaļi un juteklīgi, iedzēra malku atdzisušās tējas un piebilda: — Vispār, Jodl, medības nav jūsu profesija. Ļaujiet par tām spriest speciālistam. Iedrošinos apgalvot, ka dzīšanās pakal trušiem reizēm ir loti uzjautrinoša, lai arī varbūt nav diez cik vīrišķīgs medīšanas veids šī vārda īstajā nozīmē.

Un viņš smaidīdams pievērsa skatienu Hitleram.

Šķila, ka Hitlers vairs neklausās šai ķīviņā. Viņš sēdēja nekustēdamies, acis pievēris, un vienīgi mazās Ūsiņas reizēm tik tikko noraustījās.

Beidzot viņš ka nemaņā sacīja:

— Truši... ja varētu visus krievus apšaut kā trušus . ..

— Diemžēl... — ierunājās Halders, kas sēdēja blakus Jodlam.

Tiklīdz viņš bija izteicis šo vārdu, Hitlers nodrebēja, gluži kā pamozdamies, ātri pārliecās par galdu un, ar mazo acu dzeļošo skatienu cieši vērdamies ģenerāli, draudīgi jautāja:

— Kā saprast šo «diemžēl», Halder?

Tas paraustīja plecus, nolieca galvu un paklusi atbildēja:

— Es gribēju tikai piebilst, mans fīrer, ka trušu bars ir pārāk liels ...

Hitlers juta, ka viņu sagrābj niknums. Tātad Halders iedrošinās atkal atgriezties pie šī jautājuma, lai gan viņš, fīrers, jau pirms dažām stundām asi nosodīja pļāpāšanu par Krievijas civiliedzīvotāju pretošanos? Tātad, klausīdamies viņa runā, Halders un varbūt arī citi joprojām bija domājuši par Lēba un Boka neveiksmēm?! Nu, tad viņš tūlīt tos atsēdinās, runās ar tiem atklātu valodu!

— Ko jūs gribat ar to sacīt? — Hitlers atkal jautāja, . iekarsdams vēl vairak. — Ka Bokam nepietiek spēku, lai izvērstu uzbrukumu un ieņemtu Maskavu? Jā? Ka viņam jāpalidz, samazinot spēkus dienvidos vai ziemeļos? Tad klausieties: es to nedarīšu, es vēl paņemšu no viņa daļu tanku, artilērijas un aviācijas un atdošu fon Lēbam! Man ir vajadzīga Pēterburga — kā jūs to nesaprotat?! Esmu pārliecināts, ka fon Bokam ir pietiekami daudz karaspēka, lai salauztu krievu pretošanos un tiktu līdz Maskavai. Ar kājniekiem vien viņam pietiktu, ja tos pareizi komandētu, — tāda ir mana pārliecība!

Hitlers atsvieda atpakaļ uz acīm nokritušu matu šķipsnu un pārlaida visiem uzmanīgu un aizdomīgu skatienu.

— Jums ir pilnīga taisnība, mans fīrer, — ieteicās gru penfīrers Volfs, kam apjukums bija pārgājis. — Savā laikā Napoleons . . .

Viņš gribēja domu turpināt, bet tobrīd Gebelss, kas līdz tam bija ar karotīti cītīgi maisījis tēju, skanīgā balsī ierunājās:

— Manuprāt, atsaukšanās uz Napoleonu ir nevietā.

Viesi un ari pats Hitlers pievērsa skatienu šim melnmatainajam cilvēkam ar iekritušiem vaigiem. Viņš smaidīja. Visi tomēr zināja, ka Gebelsa smaids, kas tik bieži rotājas viņa bālajā seja, nepavisam neliecina par labu propagandas ministra omu. īsto Gebelsa noskaņojumu pauda acis — melnas un modras. Tobrīd Gebelss smaidīja, bet skatiens, ar kādu viņš vērās grupenfīrerā Volfā, bija ļauns un aizdomu pilns.

— Es vispār domāju, — Gebelss turpināja skanīgā balsī, — ka Napoleonu salīdzināt ar mūsu fīreru ir netaktiski un pavisam aplam pēc būtības. Napoleona liktenīgā kļūda bija tā, ka viņš frančus uzskatīja par tiem, kas dzimuši hegemonijai pasaules mērogā. Frančus, nevis vāciešus! Tādas kļūdas vēsture nepiedod.

Uz mirkli viņš apklusa, pārlaida visiem vērīgu skatienu, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka neviens negatavojas kaut ko bilst pretim, un tad turpināja:

— Ir vēl kāds apstāklis, kas atsaukšanos uz Napoleonu padara ne vien par nedibinātu, bet ari par kaitīgu. Runa nav tikai par to, ka viņš cieta Krievijā sakāvi. Runa ir ari par to, ka Napoleona galīgā krišana ir saistīta ar tā saukto Svēto savienību, kurā, kā zināms, piedalījās arī Krievija ...

— Nesaprotu, uz ko jūs virzāt sarunu, Gebels, — viņu pārtrauca Hitlers, kas sevi uzskatīja par lielāko autoritāti vēstures jautājumos. — Svētajā savienībā bija ne tikai Krievija, bet arī Austrija un Prūsija.

— Protams, mans fīrer, — Gebelss pazemīgi nolieca galvu, — un pēc boļševiku koncepcijas tā bija loti reakcionāra. Es tomēr atļaušos atgādināt, ka šai savienībā vēlāk piedalījās arī Francija, bet Anglija bija neiztrūkstoša dalībniece un iedvesmotāja visos savienības kongresos. Tātad — Krievija, Francija un Anglija . .. Man šķiet, ka sakarā ar nesen notikušo angļu un krievu vienošanos tādas asociācijas ir mums pat kaitīgas. Jāpatur vērā, ka cilvēka atmiņa ir nepilnīga un vēstures interpretācija bieži mainās. Tomēr vārdus, tomēr nosaukumus atmiņa stingri iegaumē: Krievija, Anglija, Francija ...

Tagad, Hitlers jau labi saprata, ko Gebelss grib teikt. Acīm redzot, arī pašā Vācijā ir cilvēki, kas ņem nopietni šo neseno Anglijas un Padomju Savienības vienošanos, šo fikciju, šo propagandas triku. Vai tiešām kāds tic, ka Krievija pašreiz spēj palīdzēt Anglijai? Bet par to, ka Staļins varētu cerēt uz Cerčila palīdzību, vispār ir smieklīgi runāt! ...

Hitlers cieši raudzījās Gebelsā. Propagandas ministrs tikai pirms divām stundām bija ieradies no Berlīnes. Viņi pat nebija paguvuši aprunāties divatā.

Hitlers tomēr zināja: šis mazais, klibais cilvēks neko nedara tāpat vien. Par viņa uzticību nebija nekādu šaubu. Fīrers mīlēja savu propagandas ministru, ja vispār viņš spēja kādu mīlēt. Viņš domāja, ka Gebelss ir otrs labākais speciālists cilvēku psiholoģijas jautājumos — tūlīt aiz viņa paša. Tieši Gebelss taču bija izstrādājis īpašu propagandas metodoloģiju, kura ņēma vērā visu, tikai patiesību ne. Hitlers atcerējās, kā pirms trim gadiem ārzemju

laikraksti bija sākuši gaudot par «speciālajām akcijām», kuras tolaik Vācijā tika rosīgi realizētas. īpaši bieži tie ievietoja fotoattēlu, kurā bija redzams trieciennieku izdemolēts veikals Bernauera ielā. Ko ieteica darīt Gebelss? Nestrīdēties pēc būtības, neiespiest atsaukumus! Tikai publicēt paziņojumu, ka Vācijā nav nedz tāda veikala, nedz tādas ielas! . ..

Jā, Gebelss zina, ko viņš runā un ko dara. Šī tērgāšana par iespējamiem Krievijas sabiedrotajiem ir jaizbeidz!

Hitlers pārlaida skatienu viesiem un sacīja:

— Propagandas ministrijai ir jāvēršas pret aplamām baumām. Svētā savienība bija domubiedru savienība. Starp Krievijas caru, Taleirānu un Meternihu nebija ideoloģiska bezdibeņa. Cerčila un Staļina savienība? Blēņas, absurds! Cerčils ķeras kā slīcējs pie salmiņa, cenšas Anglijas iedzīvotājus mierināt ar to, ka tagad viņiem ir sabiedrotais. Šis resnais vepris atlīdis pie mums uz ceļiem, tiklīdz mēs būsim ieņēmuši Pēterburgu, nemaz nerunājot par Maskavu .. .

— Bet vēl ir arī Savienotās Valstis, — Gebelss pusbalsī piemetināja, un šī viņa piezīme bija kā uguns pakulās.

— Rūzvelts?! — Hitlers iesaucās. — Šis aprobežotais paralītiķis? Tiklīdz viņš mēģinās apvienoties ar boļševikiem, kongress viņu tūlīt padzīs no amata! Un viņš arī pats nekad neuzdrošināsies to darīt. Turklāt jāpazīst Staļina psiholoģija. Viņam nepietiks ne drosmes, ne viltī guma, lai jūgtos vienos ratos kopā ar Cerčilu un Rūzveltu. Tas būtu pretdabiski! Bez tam varu jums paziņot, ka pēc manas pavēles Ribentrops nosūtījis uz Tokiju vēsLniecībai telegrammu, kura prasa visiem līdzekļiem izdarīt spiedienu uz japāņiem, lai viņi tūlīt sāktu karadarbību pret Ameriku. Tādos apstākļos doma par pretvācu koalīciju nav nekas cits kā utopija, kā blefs! Par Napoleonu jāteic ...

Viņš apklusa, nodomādams: kāpēc patiesībā Gebelss iesāka šo sarunu par Napoleonu? Pieņemsim, ka starp pašreiz noslēgto angļu un krievu savienību un to, kas tika nodibināta pēc Napoleona atteikšanās no troņa, var vilkt zināmas paralēles, lai cik bezjēdzīgas tās būtu. Bet kāds tam sakars ar Napoleonu?!

Hitleram noraustījās galva, viņš novilka ar plaukstām pa galdu, it kā atbrīvodams sev telpu, un atsāka:

— Par Napoleonu jāleic, ka viņš bija vājš cilvēks. Tur

klāt viņam daudz, ļauna izdarīja nodevība... Dižens cilvēks var atļauties visu, bet tie, kas nodod diženu cilvēku, pelnījuši bargu sodu ...

Kad Himlers izdzirda šos vārdus, viņa šaurās ačeles aiz apaļajiem pensneja stikliem mazliet papletās.

Hitlers atmeta ar roku, likdams saprast, ka strīds par vēstures tematiem izbeigts, un pavērās Halderā.

— Mūsu saruna novirzījās sānis, un jūs neatbildējat uz manu jautājumu, Halder. Jūs taču zināt: man ir laba atmiņa.

Šoreiz sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieks piecēlās kājās.

— Es gribēju, mans fīrer, tikai izteikt nožēlu par to, ka kaujas laukos krievu ir krietni vairak nekā trušu tai mežā, kur medīja SS reihsfirers un grupenfīrers Volfs. Kā zjņo izlūkdienests, ir izdevies atklāt prāvu padomju karaspēka koncentrēšanos centrālajā virzienā.

— Un tas rada jums bažas? — Hitlers dzedri jautaja, instinktīvi savilkdams rokas dūrēs.

Viņš jau saprata, ka tējas dzeršana šovakar sabojāta, ka jautājumi, kurus viņam negribētos pašreiz apspriest, tomēr ir izvirzīti — izvirzīti pretēji viņa gribai.

— Ne jau 11u bažas, mans fīrer, nē, — Halders steidzās atbildēt. — Es nešaubos, ka fon Boks spēs ieņemt Maskavu pat tad, ja viņa lūgumi tiks apmierināti tikai pa pusei.

Hitlers dusmīgi paraustīja plecus. Pēc tam kad viņš, fīrers, bija skaidri pateicis savu nodomu ne vien nepastiprināt fon Boka grupu, bet otrādi — atņemt tai daļu dzīvā spēka un tehnikas, lai atdotu fon Lēbam, šie Haldera vāidi viņā izraisīja sašutumu, kaut arī bija teikti godbijīgi un korekti.

Hitlers strauji piecēlās.

— Es gribu, lai visi, kas sapulcējušies pie šī galda, zinātu, — viņš iesāka klusi un savaldīgi, lai gan tas viņam prasīja lielas pūles, — ka kundzība Baltijas jūrā un Pēterburgas ieņemšana pašreiz ir galvenais mērķis. Galvenais! Jūs atkal ieteicat pastiprināt fon Boka spēkus. Bet tas ir elementārs, skolniecisks risinājums! Es ieteicu pastiprināt nevis Boka, bet Lēba spēkus, šai nolūkā atsaucot no «Centra» trešo tanku grupu .. .

Ļaunā priekā pamanījis, cik sarūgtināti kļūst Halders un Brauhičs un kā viņi saskatās, Hitlers turpināja:

— Jā, jā, tanku grupa — un ne tikai to vien! Esmu

pārliecināts, ka ari astotais aviācijas korpuss jāatņem Bokam un jāatdod Lēbam!

Hitlers priecājās, redzēdams, cik slimīgi šos vārdus uztver Halders, un viņš sāka runāt vēl asāk, jau vērsdamies ne vien pret Halderu pašu, bet arī pret visiem citiem, kas atļaujas šaubīties par fīrera norādījumu neapstrīdamo pareizumu.

— Reizi par visām reizēm jums jāsaprot, ka es nekad neesmu vērtējis pārāk augstu Pēterburgu kā tādu. Kopš tā laika, kad esmu pievērsis skatienu Krievijai, tās zemēm un bagātībām, es esmu domājis vispirms par Ukrainu un Kaukāzu. Sos mērķus es redzu acu priekšā arī tagad. Tālāk. Es saprotu Maskavas nozimi ne sliktāk kā jūs. Un Maskava tiks ieņemta! Ieņemta pēc tam, kad būs kritusi Pēterburga, kad Rundštets būs okupējis Ukrainu, atgriezis Maskavu no labības un ogļu rajoniem! Jūs hipnotizē Kremlis! Savā aklumā jūs nespējat saprast, ka, galvenos spēkus savilkdami Maskavas virzienā, jūs panāksiet tikai to, ka Staļins gan atkāpsies uz austruraiem, bet saglabās visas komunikācijas ziemeļu un dienvidu virzienā, visus apgādes avotus! Turklāt — lai ieņemtu Maskavu pašreiz ...

Viņš pēkšņi apklusa pusvārdā, sapratis, ka nevajag sacīt to, ko viņam gribējās teikt.

Un viņam gribējās teikt, ka viņš tiešām nebija gaidījis tik niknu padomju karaspēka pretošanos un ka, ļaudams pastiprināt fon Boka grupējumu, viņš būtu spiests padarīt vājāku Rundšteta, ka ari Lēba karaspēku. Tas savukārt ne tikai izjauktu plānoto Kijevas un Pēterburgas ieņemšanu, bet ari dotu Staļinam iespeju vēl vairāk koncentrēt spēkus Maskavas aizstāvēšanai, nebaidoties par ziemeļu un dienvidu flangiem ...

Hitlers nevarēja atļauties to pasacīt. Tas būtu nozīmējis likt klātesošajiem saprast, ka arī uz viņu, uz fīreru, atstājušas smagu iespaidu grūtības, kuras radušās Lēbam un Bokam, ka ari viņš atzīst par faktu krievu aizvien sīvāku pretošanos, kas viņa plānos nepavisam nebija paredzēta.

Tāpēc, īsu bridi klusējis, Hitlers iesaucās:

— Mums jāiegūst Ukraina, mums Baltijas jūra jāpārvērš par vācu jūru! Bet, lai to izdarītu, vispirms jāieņem Pēterburga un jasavienojas ar somiem. Pašreiz man ir vajadzīga Pēterburga un vēlreiz — Pēterburga! Paziņojiet to fon Lēbam, Jodl!

Ģenerālis Jodls, viens no Hitleram vistuvākajiem militārajiem darbiniekiem, faktiskais viņa personiskā štāba vadītājs, dažreiz iedrošinājās savam fīreram šo to arī iebilst. Viņš to varēja atļauties, jo zināja, ka Hitleram nav nekādu šaubu par viņa uzticamību.

Tāpēc tagad, kad Hitlers ar saviem pēdējiem vārdiem bija pievērsies tieši viņam, Jodls piecēlās un sacīja:

— Baidos, mans firer, vai fon Lēbs spēs izpildīt šo pavēli. Pārraut Lugas līniju tās centrālajā daļā, kur feldmaršals raida cīņā savus galvenos spēkus, pagaidām neizdodas. Manuprāt, viņa operatīvie plāni būs jārevidē un jāmaina triecienu virziens, galvenos spēkus koncentrējot vairāk austruinos — Novgorodas rajonā vai arī rietumos — pie Kingisepas. Bet jebkura pārgrupēšana katrā ziņā prasīs laiku.

Klausīties kaut ko tādu Hitlers nespēja. Viņš kļuva briesmīgi nikns, redzēdams, ka pat Jodls apšauba iespēju viņa plānu īstenot paredzētajā laikā.

Tādās reizēs Hitlers vairs neatzina nekādus argumentus. Domas viņam juka, pelēkbālie vaigi mazliet pietvīka, un lūpu kaktiņos parādījās siekalas.

— Es ... es ... — Hitlers elsdams teica, kad viņš beidzot bija atguvis valodu. — Es pats došos uz Lēba štābu! Es parādīšu jums, parādīšu visai pasaulei, ka Pēterburgu var ieņemt tuvākajās dienās!

Deviņpadsmitajā jūlijā Hitlers izdeva «Direktīvu Nr. 33», pēc kuras uzbrukumā Maskavai vajadzēja raidīt tikai kājnieku divīzijas. Vienai daļai tanku formāciju bija pavēlēts pagriezties uz ziemeļrietumiem, lai pārrautu komunikācijas starp Maskavu un Ļeņingradu, otrai daļai — uz dienvidiem, lai Ukrainā aizietu padomju karaspēka grupējuma aizmugurē.

Sīs direktīvas izdošanas īstais cēlonis bija Hitlera bažas, ka armiju grupas «Ziemeļi» un «Dienvidi» nespēs salauzt aizvien sīvāko padomju karaspēka pretošanos un izpildīt uzdevumu pašas saviem spēkiem vien, tomēr Hitlers izlikās, ka viņš ierosinājis jaunu stratēģisku plānu, kas sola drīzus panākumus.

Jā, viņš zināja, ka sauszemes karaspēka ģenerālštābā jaunā direktīva daudzus nepavisam nesajūsmina.

Brauhičs un Halders saprata, ka padomju karaspēka pretošanās apdraud «Barbarosas plānā» noteikto termiņu, kurā karam būtu jābeidzas ar uzvaru. Viņi baidījās no rudens šķīdoņa un Krievijas ziemas, kas vēl gan bija diezgan tālu, tomēr jau rēgojās pie apvaršņa. Viņi domāja, ka Maskavas ieņemšana nozīmētu ari galveno padomju spēku sagrāvi. Un, ja nu vācu armijai lemts karot ziema, kur gan ir labāk un ērtāk pārziemot nekā Maskavā? ...

Hitleram tomēr bija cits viedoklis.

Vai jaunajā direktīvā izpaudās tikai viņa stūrgalvība un pašpaļāvība?

Nē, šis gadījums nebija tik vienkāršs. Hitleram bija vajadzīga Ukrainas labība un Donbasa ogles. Viņš atminējās arī to, ka, cerēdami tieši uz šim bagātībām, viņam palīdzēja apbruņot armiju, atvēra neierobežotu kredītu tie cilvēki, bez kuru finansiālā atbalsta nebūtu iedomājams ne tikai šis karš, bet arī pati nacionālsociālistu nākšana pie varas. Ukraina bija vajdzīga ne jau Hitleram vien. Pēc tās tīkoja Krups, Tisens, Feglers — rūpnieki un baņķieri, ar kuriem viņš bija noslēdzis slepenu savienību jau gandrīz pirms diviem gadu desmitiem.

Lai nostiprinātos Ukrainā, sagrābtu Donbasa ogles un pēc tam Kaukāza naftu, dienvidu rajoni bija jāatgriež no valsts centra. So uzdevumu vajadzēja izpildīt Rundštetam, strauji virzoties uz dienvidiem.

Ja gribēja paralizēt Maskavu, tai bija jāalņem ne tikai dienvidu, bet arī ziemeļu komunikācijas. Tāpēc Hitlers domāja, ka ir ļoti svarīgi jo drīzāk ieņemt Ļeņingradu.

.. .Vēlā 20. jūlija vakarā speciāls Hitlera vilciens devās no Rastenburgas meža uz ģenerālfeldmaršala Ritera fon Lēba štābu.

Vilcienā bija salons, štāba vagons un divi guļamvagoni. Pa priekšu brauca apsardzes bruņu vilciens, otrs bruņu vilciens atradās aizmugurē.

Pirmoreiz kopš kara sākuma Hitlers devās uz padomju teritoriju, ko tagad bija okupējis vācu karaspēks.

Kamēr vilciens gāja pa Austrumprūsiju, Hitlers pa logu neskatījās. Pavēlējis nekavējoties viņam paziņot, kad lokomotīves riteņi būs sākuši ripot pa Padomju zemi, viņš sēdēja pie šaura un gara nolaižamā galda, pārliecies pār karaspēka grupas «Ziemeļi» operatīvo karti. Stingais skatiens bija pievērsis lielam, melnam punktam, kas kartē apzīmēja Ļeņingradu. Gan taisnas, gan saliektas bultas rādīja fon Lēba karaspēka triecienu virzienus.

Tagad, kad nakts klusumu traucēja tikai vienmērīga riteņu klaboņa, kad nebija aculiecinieku, Hitlers sēdēja gurdens, sašļucis, galvu nokāris, pilnīgi nokļuvis bažīgu domu varā.

«Kāpēc? Kāpēc fon Lēbam karā vairs nelaimējas?» viņš sev vaicāja. «Divās pirmajās kara nedēļās gandrīz viss taču norisa pēc izstrādātā plana. Kas noticis tagad? Ieradušās padomju rezerves? Bet viņiem nekādu rezervju nevar būt! Muļķīgi pat iedomāties, ka Staļins līdz šim vēl nebūtu pārsviedis uz fronti visu savu karaspēku, lai tikai apturētu vācu lavīnu, kas veļas pār viņa zemi, — visu savu karaspēku, izņemot to, ko Japāna saista Tālajos Austrumos. Krieviem nevar būt nekādu rezervju! Kāpēc tad fon Lēbs miņājas pie šīs aizsardzības līnijas, ko uz ātru roku radījuši civiliedzīvotāji? Tas pats Riters fon Lebs, kuru savā laikā nespēja apturēt pat Mažīno līnija, ko bija izbūvējuši pirmšķirīgi Francijas inženieri?.. .»

Hitlers šos jautājumus sev uzdeva bezspēcīgā niknumā, stingi raudzīdamies melnajā, hipnotizējošajā punktā uz kartes.

Bet Hitlers nebūtu bijis Hitlers, ja viņš būtu atradis vēl kādu citu atbildi kā vien to: «Salauzt! Piespiest! Pavēlēt!» Fanātiska ticība savai vēsturiskajai sūtībai, savai misijai viņa apziņā atkal aizēnoja dzīves īstenību. Viņam aizrāvās elpa no dusmām uz tiem cilvēkiem, kas nespēj precīzi, bez ierunām izpildīt viņa gribu.

Noskaities viņš domāja par ģenerālštāba ģenerāļiem, kas atrodas tīri militāru doktrīnu gūstā un neprot spriest politiski. «Akadēmiķi, ierēdņi, skolas puikas! Viņi nesaprot, ka, izvirzīdams Rundštetarn uzdevumu nekavējoties ieņemt Ukrainu un doties uz Kaukāzu, kur atrodas naftas bagātības, es vienlaicīgi tiecos pēc militāriem un politiskiem mērķiem. Es ne tikai iegūšu labību, ogles un naftu, bet ari piespiedīšu Turciju bez vārda runas savu likteni saistīt ar Vācijas likteni. Un ari vecā lapsa Mannerheirns reiz sapratis, ka viņam nav ko baidīties no krievu atriebības, ja viņi būs galīgi atgriezti no saviem vitāli svarīgajiem resursiem . . .»

Tatad visupirmais uzdevums ir ieņemt Ukrainu un Pēterburgu! Nākamā būs Maskava. Bet tā būs Maskava, pa kuras artērijām vairs neplūdīs asinis, Maskava, kura būs kļuvusi nespēcīga, noasiņojusi — līdzīga ozolam, kam nocirstas visas saknes. Napoleona kļūda bija tā, ka viņš uzbruka ar vienu kolonnu, vienā izstieptā līnijā, un tā nu Kutuzovs spēja atkāpties, saglabādams savas armijas spēku un varenību. Tāpēc Maskavas ieņemšana nedeva Napoleonam uzvaru, bet kļuva par viņa bojā ejas sākumu. Protams, Napoleona kļūdai ir savs izskaidrojums. Viņam nebija ne motorizētu kājnieku, ne tanku. Turklāt — viņš bija tikai cilvēks ...

Sai brīdī Hitlers atkal domāja par sevi kā par pusdievu, kam nespēj pretim stāties neviens parastais mirstīgais.

Viņš beidza raudzīties kartē, atliecās taisni un atmeta atpakaļ galvu. Ja, viņš darīs tam galu, izbeigs kaunpilno fon Lēba mīņāšanos uz vietas! Jau tas vien, ka fīrers būs ieradies frontē, iedvesīs karaspēkam jaunu cīņas sparu ...

Ta viņš sēdēja, klausījās vienmērīgajā vagona riteņu klaboņā un prātoja, kamēr salona ienāca adjutants un paziņoja, ka tagad vilciens brauc pa teritoriju, kas pirms nedaudzām dienām vēl piedereja padomēm. Izdzirdis šo paziņojumu, Hitlers pielēca kājās un ātriem soļiem piegāja pie platā loga. Viņš strauji atrāva vaļā aizkaru un piespieda pieri pie biezā bruņu stikla.

Aiz loga nebija nekā sevišķas ievērības cienīga. Krēslā garām slīdēja tuksnešaini lauki un birzes, pielijušas fu gasa bumbu bedres, sašķiebušies mieti ar norautu dzeloņstiepļu galiem, koki ar artilērijas šāviņu aplauzītām lapotnēm. Pavīdēja apogļojušies zemnieku māju baļķi, saglabājušās krievu krāsnis ar dūmeņiem, tukšas tranšejas ...

Bet Hitlers to neredzēja. Viņu reibināja apziņa, ka vagona riteņi ripo pa Padomju zemi, pa to pašu zemi, pēc kuras viņš bija alkaini tiecies gandrīz divdesmit gadus.

Visas domas, kas viņu nupat bija nodarbinājušas, atkāpās otrā plānā un izgaisa. Viņš vairs nedomāja ne par gaidāmo tikšanos ar fon Lēbu, ne par sava štāba ģenerāļiem, bet vienīgi par lielo, topošo vācu impēriju, pa kuru viņš pašreiz brauc kā valdnieks, kā uzvarētājs. Uzbudinātajās Hitlera smadzenēs drūzmējās domas par radikālu pavērsienu pasaules mērogā, par pārdabisko varu, kas kādreiz piemita senajiem ģermāņiem un ko tagad mantojis viņš — ar maģisku spēku apveltītais vadonis.

Jūlija nakts pustumsā viņš jau redzēja nevis kara izdedzināto zemi, nevis krāsmatas un sakropļotos kokus, bet augstākās rases vadoņu pilis, kuras uzceltas pēc viņa projektiem un kuram apkārt ir standartizētas vergu apmetnes ...

Hitlera lūpas klusi kustējās, acis saplūda asinis.

Jā, jā! Te kļūs par saimniekiem vācieši, viņi saņems savās rokas visu ekonomisko, politisko un intelektuālo varu! Viņi dzīvos īstu kungu dzīvi. Viņiem būs daudz brīva laika, viņi varēs ceļot pa visu valsti — šosejas stiepsies no Hamburgas līdz Krimai, viņiem būs iespējams bieži ierasties Vācijā, jūsmot par partijas vadītāju pilīm, par kara muzeju un planetāriju, ko fīrers uzcēlis Linčā, klausīties viņa iemīļotās operetes «Jautrā atraitne» melodijas, piedalīties medībās, jo baudījums, ko sniedz šaušana, apvieno cilvēkus . .. Tāds būs vācu tūkstošgadu impērijas sākums .. . Un tas viss notiks drīz, pavisam drīz! Nav taču pagājis ne divdesmit gadu no tā laika, kad grāmatā «Mein Kampi» viņš norādīja Vācijai ceļu uz Austrumiem, norādīja toreiz, kad viņam vēl nebija ne partijas, ne varas... Tagad viņa sapnis sāk piepildīties, un, lai tas pilnīgi realizētos, vēl vajadzīgs viens vai divi iznīcinoši triecieni. ..

Viņš steidzīgi pameta logu un atkal piegāja pie kartes, atkal sāka cieši raudzīties lielajā, melnajā punktā ar uzrakstu «Pēterburga».

«Rīt, rīt!» Hitlers nočukstēja, atcerēdamies gaidāmo tikšanos ar fon Lēbu.

Nākamajā rītā deviņos feldmaršals Riters fon Lēbs triju sava štāba ģenerālu pavadībā iekāpa Hitlera salonvagonā.

Hitlers atturīgi sniedza roku sešdesmit piecus gadus vecajam feldmaršalam, bet viņa pavadoņiem tikai aši pamāja ar galvu, nevienu neuzaicināja sēsties un ari pats palika stāvam.

Tā stāvēdams, nepacietīgi mīņādamies no vienas kājas uz otru, viņš klausījās Lēba ziņojumu.

Pareizāk sakot, Hitlers nemaz neklausījās. Ziņot par stāvokli viņš feldmaršalam bija licis tikai formas pēc, jo visu jau bija izlēmis pats.

Fon Lēbs mēģināja fīreram izskaidrot, kāpēc karaspēks lidz šim ne tikai nav pārrāvis Lugas aizsardzības līniju, bet vairākos sektoros bijis spiests pat atkāpties.

Hitlers ar nepacietīgu rokas mājienu apklusināja feldmaršalu.

— Nekā es negribu dzirdēt! — viņš skarbi sacīja, un viņa plecs sāka raustīties. — Es jūs apbalvoju ar Bruņinieka krustu. Es piešķīru jums godu ieņemt otro boļševiku galvaspilsētu. Es nodevu jūsu pakļautībā divas armijas un gaisa floti. Bet jūs . . . jūs tagad stāvat te — gandrīz divsimt kilometru no tās vietas, kur jums vajadzēja būt! Jūs...

Hitleram dusmās aizrāvās elpa. Pāri lūpām, kas no niknuma bija kļuvušas zilas, juceklīgi vēlās vārdi un teikumi, kaklā kaut kas sēca un gārdza. Viņš sita ar dūri pa galdu, ar kāju spēra pa grīdai pieskrūvēto krēslu, un siekalas viņam šķīda uz visām pusēm . . .

Beidzot Hitlers apklusa.

Kādu brīdi viņš vēl skraidīja pa salonvagonu, dūres vīstīdams, un šķita, ka viņš neredz nekā, kas ir acu priekšā, tomēr dusmu lēkme jau sāka pierimt. Hitlers apstājās pie galda un, uzgriezis muguru fon Lēbain un viņa ģenerāļiem, dzedri un atturīgi teica:

— Pēterburga jāieņem vistuvākajā laikā. Tikai tādā gadījumā padomju flole, kas atrodas Somu jūras līcī, būs paralizēta. Ja krievu zemūdenēm vairs nebūs bāzes Somu līcī un Baltijas jūras salās, tās paliks bez degvielas un nespēs noturēties pat īsu laiku. Turklāt no ziemeļu komunikāciju iegūšanas ir atkarīgs tas, vai mēs bez pārtraukuma saņemsim Zviedrijas rūdu. Un tagad klausieties manu pavēli! Pie kartes! — viņš uzsauca skarbā, pavēlošā balsi.

Fon Lēbs, kas vēl nebija atģidies no draudu un apvainojumu krusas, kura bija gāzusies pār viņu, un gribēja no kauna vai zemē ielīst, tāpēc ka bija saņēmis pazemojošu brāzienu padoto klātbūtnē, nodrebēja un gluži kā skolēns, ko negaidot izsaucis pie tāfeles bargs skolotājs, steidzīgi piegāja tuvāk galdam.

— Jaizbeidz frontālie uzbrukumi Lugas līnijai — tie jums neizdodas! Meklējiet apkārtceļus! Sitiet krievus pie Novgorodas un Kingisepas! Sitiet, sitiet, cik tikai spēka! Tālāk. Tūlīt jāpārrauj Maskavas — Pēterburgas dzelzceļa līnija, — Hitlers teica, fon Lēbā neskatīdamies. — Šajā vieta! — Viņš ar nagu strauji novilka līniju Mgas rajonā. — Krievu karaspēka atkāpšanās no jūsu frontes uz citām frontēm un uz Maskavu nedrīkst notikt! Trešo tanku grupu virziet uz šejieni! — Viņš piegrūda pirkstu pie melna punkta un ar pūlēm izrunāja sarežģīto nosaukumu: — Uz Višņijvoločoku. Tieši šai vietā tai jāšķērso galvenā dzelzceļa maģistrāle. Vai sapratāt? Tuvākajās dienās jums jāizvērš operācijas, kas būs izšķirīgas visai mūsu armijai.

— Piedodiet, mans fīrer, — fon Lēbs steidzīgi ierunājās. — Vai tas nozīmē, ka uzbrukums Maskavai tiek atlikts?

— Maskava man pašreiz ir tikai tīri ģeogrāfisks jēdziens, — Hitlers atbildēja, joprojām neskatīdamies feldmaršalā. — Turklāt jums jārūpējas nevis par Maskavu, bet par Pēterburgu.

Bridi klusējis, viņš turpināja:

— Acīm redzot, krievi atkal mēģinās sīvi pretoties. Staļinam katrā zina ir skaidrs, ka, zaudējis Pēterburgu, šo boļševistiskās revolūcijas simbolu, viņš vispār nokļūs uz pilnīgas sakāves robežas. Tāpēc es gaidu, fon Lēb, lai jūs rīkotos enerģiski. Enerģiski! Gatavoties uzbrukumam jums jāsāk, tiklīdz būsiet pametis šo vagonu. Es gribu, lai jūs nezaudētu ne minūti.

Dažus mirkļus viņš klusēdams ar naidīgu skatienu cieši vērēs feldmaršalā. Tad pagriezās un skarbi sacīja:

— Esmu visu pateicis. Ejiet!

Fon Lebs un viņa ģenerāļi, nekā nebilduši, devās uz izeju.

— Pagaidiet! — Hitlers viņus pēkšņi apturēja. — Jūsu štābā jabūt manam bijušajam adjutantam majoram Dan vicam . . .

— Majors Danvics, — fon Lēbs pagriezdamies sacīja, — saskaņā ar viņa neatlaidīgo vēlēšanos tika nosūtīts uz aktivo armiju. Viņš vadīja pārrāvuma grupu un parādīja apbrīnojamu varonibu, kad tika ieņemta Ostrova un Pleskava. Kaujās pie Lugas viņš dabūja vieglus ievainojumus. Tomēr vakar mēs saņēmām ģenerāļa Jodla pavēli, un saskaņā ar šo pavēli majors Danvics ir izsaukts uz šejieni. Viņš gaida manā štāba.

— Sūtiet viņu šurp! — Hitlers teica.

XI

Hepnera tanku grupas priekšējo vienību, kurai bija uzdevums, nemaz neapstājoties, pārraut Lugas nocietinājumu līniju pašā centrā, komandēja majors Danvics. Tas bija viņš, kas toreiz atradās priekšējā tankā un, līdz pusei pa lūku izliecies, pētīja apkārtni, nemaz nenojauzdams, ka pēc īsa brīža viņa mašīna uzskries uz mīnas.

Kad tanks bija aizdedzies, Danvicam tomēr izdevās no tā izlēkt un, vārtoties pa zemi, apdzēst, virsvalku.

Sanitāri majoru iznesa no kaujas lauka, un pēc dažām stundām viņš nokļuva lauka hospitāli.

Ievainojumu dēļ Danvics cieta maz — viņam nebija trāpījusi neviena lode un apdegumi nebija sevišķi lieli. Majoru mocīja apziņa, ka viņš bija iekritis krievu izliktos slazdos, pazudinājis tanku un vairs nebija spējis komandēt savu priekšējo vienību.

Danvics jau zināja, ka uzbrukums beidzies ar negodu, ka viņa vienība zaudējusi sešus tankus un vairākus desmitus kritušo un tai nav atlicis nekas cits kā atkāpties.

Vācu armijā būtu atradies diezgan daudz virsnieku, kas būtu pateikušies dievam, ka jau pašā sākumā dabūjuši vieglus ievainojumus, varējuši pamest kauju, kura beig gusies ar tik lielu negodu, un tādējādi tikuši vaļā no atbildības par sakāvi.

Bet majors Danvics nepiederēja pie tiem. Viņš neveiksmes dēļ cieta tā, it kā būtu savu vienību komandējis līdz galam. Majoru mocīja apziņa, ka viņš nav izpildījis pienākumu un smagi noziedzies pret fīreru.

Danvics saprata, ka fīreram droši vien nekad nekļūs zināms šis kaujas iznākums, jo tā, bez šaubām, bija tikai neliela epizode milzīgajā frontē, tomēr tas nedeva viņam mierinājumu.

Danvics bija fanātiķis. Šai karā viņš nemeklēja sev slavu un gandrīz nebažījās par savu dzīvību. Danvicam augstākais pagodinājums un augstākais apbalvojums bija apziņa, ka viņam laimējies nonākt saskarē ar fīreru, kļūt par viņa gribas, viņa norādījumu tiešu izpildītāju, būt vienam no tiem, kas realizē diženo plānu — radīt tūkstošgadu impēriju. Vācu armijas kareivjus un virsniekus un nacistu partijas biedrus bija sagrābušas varas alkas, tieksme pēc personiskas bagātības un bailes par savu dzīvību, un tādu cilvēku kā Danvics viņu vidu bija maz. Un tomēr bija.

Gulēdams hospitālī, kas atradās mazā, pussagrautā pilsētiņā ziemeļos no Pleskavas, Danvics domās atkal un atkal atgriezās pie visa notikušā.

Kā, kā tas varēja tā notikt?! Danvics sev jautāja desmitiem, simtiem reižu. Vajadzēja nevis mēģināt apbraukt to sabojāto ceļa gabalu, bet apstāties, izsaukt sapierus un pārbaudīt, vai priekšā nav minas. Viņš pats būtu uzlicis stingru disciplināru sodu virsniekam, kas aizmirsis tik elementāru piesardzību. Un tomēr tā nu tas bija: neviens cits kā viņš, Danvics, bija tankus ievedis krievu mīnu laukā. Viņa vainas dēļ Vācija bija zaudējusi vairākus tankus un desmitiem kareivju. Viņš ne tikai nebija tuvinājis fīrera uzvaru, bet bija to pat attālinājis. Lai ari galu galā tikai par stundu vai par dažām minūtēm, tomēr attālinājis. Un varbūt ari virsnieks, kas guļ otrā gultā, mirst viņa vainas dēļ...

Kad Danvicu ievietoja mazajā istabiņā ar divām gultam, kapteinis tur jau gulēja. Viņu gribēja aizvākt, pārvest uz virsnieku koppalātu, lai sagādātu Danvicam visas ērtības. Acīm redzot, valodas par majora tuvību ar fīreru jau bija atklīdušas ari uz hospitāli.

Danvics sašutis sacīja, ka izsviedis ārā ikvienu, kas iedrošināsies traucēt kapteini, un viņu nolēma neaiztikt, jo vairāk tāpēc, ka kapteinim — kā Danvicam iečukstēja ausi galvenais ārsts — bija vairs atlicis dzīvot pavisam maz.

Un tā nu Danvics guļ šaurā hospitāļa gultā, nepieskardamies ne degvīna pudelēm, ne franču konjakam, ne Holandes šokolādes tāfelītēm, kas gādīgi noliktas uz galdiņa pie gultas, — guļ, savās rūgtajās domās nogrimis.

Līdz 21. jūlijam, kad vajadzēja notikt, banketam Ļeņin grauas «Astorijā», bija palikušas tikai nedaudzas dienas. Ielūgums uz šo banketu atradās viņa formas svārku sānkabata kopā ar virsnieka apliecību un šis pašas viesnīcas fotoattēlu . . .

Danvics pastiepās līdz krēslam, uz kura atzveltnes karājās viņa formas svārki, un ar pārsietajiem pirkstiem tik tikko izvilka no kabatas atklātni.

Redz, kur labajā pusē ir šī «Astorijā» — pelēka piecstāvu māja! Pa kreisi laukuma otrā pusē paceļas plata, masīva, ar iesarkanu granītu apšūta ēka. Stāsta, ka tur kādreiz atradusies Vācijas vēstniecība. Tas bijis sen, pirms boļševiku izdarītā apvērsuma . . . Paša centrā — milzīga katedrāle. Tā uzcelta par godu kādam krievu svētajam.

Danvics tik cieši skatījās atklātnē redzamajā «Astorijas» ēkā, ka viņam iesāpējās acis.

Pie ieejas stāvēja cilvēki, kuri tur bija gadījušies fotografēšanas laikā. «Kas viņi tādi ir?» Danvics prātoja. «Un kur viņi atrodas tagad? Varbūt ierakumos? Bet varbūt

būvē aizsardzības joslu, kur, kā stāsta, boļševiki esot sadzinuši gandrīz visus Pēterburgas iedzīvotājus?»

Un pēkšņi Danvicam šķita, ka pie šīs ēkas redz pats sevi. Viņš aizvēra acis, iztēlodamies, kā tuvojas stikla durvīm, kā nevērīgi parāda savu ielūgumu uz banketu melnos formas tērpos ģērbtiem esesiešiem, kuri kā sastinguši stāv abās ieejas pusēs. Danvicam likās, ka viņš dzird, kā esesieši sasit kopā papēžus, redz, kā paveras spoguļstikla durvis un viņš ieiet iekšā ...

Danvics attaisīja acis un atkal pievērsās atklātnei.

«Ak dievs,» viņš nodomāja, «cik tas ir tuvu, gluži blakus, un tomēr — cik vēl tālu! .. .»

Jā, tālu. Tālu arī tāpēc, ka viņš pats nav izpildījis fīrera pavēli. Pieļāvis noziedzīgu kļūdu, pārāk uzticējies izlūkiem, kas apgalvoja, ka viņi nav atraduši nekādas ienaidnieka pēdas, ka manīta tikai gadījuma pec uzklīdusi vieglā mašīna. Un viņš nomierinājās. Zaudēja modrību. Iestāstīja sev, ka krievi viņus gaida tikai aizsardzības josla pie Lugas upes. Nepievērsa uzmanību sabojātajam ceja gabalam. Neizsauca sapierus. Kļuva par vainīgo savu kareivju bojā ejā. Zaudēja sešus tankus ...

Danvicam tas sagādāja tādas neciešamas mokas, ka sāpes apdedzinātajās rokās nespēja tām līdzināties.

— Jūs guļat? — viņš paklusi jautāja, vēlēdamies pārliecināties, vai kapteinis, kas bija pārstājis vaidēt, ir vēl dzīvs.

Viņš redzēja, kā apsējuma spraugā sakustas melnas, uztūkušas lūpas, sākumā neizdvesdamas nevienu skaņu. Pagāja vēl kāds brītiņš, un Danvics izdzirda tās sakām:

— Kas tur ir? Vai jūs, doktor?

— Nē, nē! — tagad Danvics ierunājās skaļāk. — Esmu virsnieks, jūsu kaimiņš palātā ... Arī es esmu ievainots ...

Viņš nokaunējās par saviem pēdējiem vārdiem — tie skanēja kā netieša taisnošanās.

— Bet es ... es mirstu ...

— Blēņas, mans draugs! — Danvics iesaucās, mazliet paceldamies, lai labāk redzētu kapteini. — Es jautaju ārstam. Viņš ir pārliecināts, ka ļaunākais, kas jums draud, ir nogulēt šeit kādu mēnesi...

— Nē, nē ... nevajag! — kapteinis noteica, un šķita, ka šie vārdi atdalās no viņa melnajām lūpām kā kaut kas vielisks.

Atkal iestājās klusums.

— Kur mēs atrodamies? — kapteinis jautāja.

— Hospitālī, — Danvics tūlīt atbildēja.

— Kur?...

— Ak jā, es saprotu! Es nezinu, kā sauc šo Krievijas pilsēteli. Nespēju iegaumēt. Grūts nosaukums. Tā atrodas trīsdesmit kilometrus uz ziemeļiem no Pleskavas.

— No Pleskavas? — kapteinis jautāja, un viņa balsī bija jūtams tāds kā izbīlis. — Pleskava taču bija ieņemta ... jau sen ,.. Tātad ... līdz Pēterburgai mēs vēl neesam tikuši?

Kapteinis gulēja nekustēdamies, gandrīz līdz zodam apklāts ar segu, un apsaitētā galva, kas pacēlās uz spilveniem, likās esam bez dzīvības.

Danvicam šķita, ka kapteinis spriegi domā, pūlēdamies kaut ko apjēgt un izprast.

It kā apstiprinādams šo minējumu, viņš atkal ierunājās:

— Lūdzu ... paziņojiet ģimenei... adresi... adresi pierakstiet ...

— Beidziet, kapteini! — Danvics iesaucās. — Es taču jums teicu ...

— Adresi! ... — kapteinis atkārtoja.

— Labi, — Danvics piekrita, — adresi es pierakstīšu, bet tikai tāpēc, lai paziņotu, ka jūs ārstējaties hospitālī un drīz būsiet vesels. Runājiet!

Viņš nespēja pārsietajos pirkstos saņemt zīmuli, bet bija pārliecināts, ka kapteiņa pateikto adresi atcerēsies arī nepierakstījis.

— Diktējiet! — Danvics atgādināja.

— Berlīne ... — kapteinis ar pūlēm izdvesa. — Bīsdorfa sešpadsmit... Vilhelms Millers ...

— Millers?! — Danvics izbrīnījies iesaucās. — Villijs Millers? Tas esat jūs? Es taču esmu Danvics, majors Ar nims Danvics!

Viņš ar kāju atsvieda segu un pielēca no gultas ...

Danvicam šķita, ka Millera galva mazliet noraustās. Viņa lūpas brīdi kustējās, neizdvesdamas ne skaņas. Beidzot kapteinis teica:

— Tā nu ir... majora kungs... tā nu ir... Es mirstu.

Danvics pieskrēja pie durvīm, ar kājas spērienu atgrūda

tās vaļāun izdrāzās gaitenī.

— Ārstu!

Atskrēja ārsts.

— Viņam ir slikti! — Danvics kliedza, bet ārsts, acīm redzot, nekā nesaprata.

— Kam? Vai jums, majora kungs? — ārsts jautāja ar skaidri saklausamam bailēm balsī.

— Nē, ne man, bet viņam — kapteinim!

— Majora kungs, — ārsts teica, ierunādamies klusāk un aizvērdams palātas durvis, — šī cilvēka liktenis jau izlemts! Stipri apdeguši gandrīz trīsdesmit procenti no ādas virsmas. Sākusies sepse ...

— Es ... es... ja viņš nomirs... es nošaušu jūs visus, aizmugures žurkas! — Danvics kliedza, pats neapzinādamies, ko runā, nepamanīdams, ka ārstam vienā mirklī nobāl pilnīgā un spīdīgā seja. — Es izsaukšu gestapo! Ziņošu feldmaršalam! Darīšu zināmu fīreram!

— Bet... bet, majora kungs, es jūs lūdzu — saprotiet, — ārsts šļupstēja, — mēs esam bezspēcīgi... tas ir ceturtās pakāpes apdegums... Jābrīnās, ka viņš vēl ir dzīvs ...

Danvics piespieda sevi savaldīties. Cenzdamies nesaskatīties ar ārstu, raudzīdamies tikai uz viņa drebošo zodu, Danvics dzedri un augstprātīgi sacīja:

— Tas ir mans virsnieks. Skaidrs?! Viņš devās uzbrukumā Lugas līnijai. Jums jādara viss iespējamais!... Sapratāt?

— Jā, jā, majora kungs, katrā ziņā, — ārsts aizraudamies ātri nomurmuļoja. Strauji atvēris durvis, viņš ieskrēja palātā.

Kamēr Milleram izdarīja injekcijas un apmainīja skābekļa spilvenu, Danvics nekustēdamies gulēja gultā un raudzījās griestos, nekā nedzirdēdams un nekā neredzēdams.

«Tas esmu es, tas esmu es, kas viņu nogalināja,» Danvics domāja, «tā bija mana kļūda, mana vieglprātība, mana pārliecībā, ka mūs nespēj aizturēt nekas un neviens ... Šis Millers nebija kadru virsnieks. Pirms kara viņš strādāja automobiļu rūpnīcā. Pēc specialitātes — inženieris. Armijā viņu iesauca trīsdemit devītajā gadā. Piedalījies kaujās Rietumos. Apbalvots ar Dzelzs krustu .. .»

Danvics šim kapteinim nekad nebija pievērsis vairāk uzmanības kā citiem virsniekiem. Viņu attiecības bija gluži oficiālas. Millers bija tipisks inteliģents, bet Danvi cam inteliģenti nepatika.

Tagad viņam šķita, ka šis pieklājīgais, gaišmatainais nelielā auguma cilvēks, ko arī karadienests nebija atradinājis no pastāvīgiem «bitte schon» un «danke schdn» un kas tomēr bija izturējies kā drosmīgs un disciplinēts karavīrs, ir viņa labākais draugs. Par Millera drīzo nāvi Dan vics domāja ar šausmām un uztvēra to kā bargu sodu sev pašam.

Tā nu gan ir sodība! Nepilni simt piecdesmit kilometri viņu šķīra no Pēterburgas, kad viņš ar saviem tankiem un motorizētajiem kājniekiem tuvojās Lugas līnijai. Iepriekšējās dienās viņam bija izdevies ar kaujām noiet pa divdesmit līdz divdesmit pieciem kilometriem. Ja viņš būtu satriecis arī krievu aizsardzību pie Lugas un saglabājis agrāko uzbrukuma straujumu, divdesmit pirmajā jūlijā viņš sēdētu pie banketa galda «Astorijā».

Līdz ielūgumā minētajam datumam palikusi tikai nepilna nedēja, bet viņš tagad guj hospitālī vairāk nekā divsimt kilometru no nolādētās Pēterburgas . .. Blakām mirst viņa vienības virsnieks, un pati vienība nav tikusi uz priekšu, vēl vairāk — krievi to atsvieduši tālāk uz dienvidiem no tās vietas, kur vienība bija sākusi savu nelaimīgo uzbrukumu.

«Velns ar ārā!» Danvics domāja. «Kāpēc tādā reizē es esmu šeit?! Kāpēc guju šai gultā un neesmu tur — kopā ar savu vienību?! ...»

Danvics palūkojās uz pārsietajām rokām. Viņam gribējās noraut saites, aizsviest tās projām, uzvilkt formas svārkus un tūlīt pieprasīt mašīnu ...

Viņš mēģināja saliekt apsietos pirkstus un tūlīt juta skaudras sāpes. Nē. Būs tomēr te jāpaguļ: ..

«Vai pirms mēneša es varēju iedomāties, ka šis karš būs tāds?» Danvics sev jautāja. «Man šķita, ka tā būs asiņaina un tomēr romantiska kaušanās. Sevi es iztēlojos kā mūsdienu Zigfrīdu, kas līdz ceļiem brien pa ienaidnieka asinīm. Bet te ir dubļi un purvi. Saules tveice un izdedzināta zeme. Lodes svelpj ne tikai kaujas laukā vien, te šauj arī no katra stūra.»

Un pēkšņi Danvicam likās, ka viņš stāv uz zaļa paklaja Hitlera kabinetā Berghofā. Viņš atkal redzēja visu līdz pēdējam sīkumam: gaišzilo podiņu krāsni, grāmatu skapjus pa labi no fīrera rakstāmgalda, lampu ar sarkano abažuru, ar zilu adu pārvilkto krēslu, to pašu logu, pie kura pavisam nesen bija stāvējis, — milzīgu, neskaitāmos kvadrātos sadalītu logu gandrīz pa visu sienu un aiz šī loga — tālus, mūžīga sniega klātus kalnus ...

«Es neesmu izpildījis pavēli,» Danvics domāja. «Neesmu attaisnojis fīrera dāvāto uzticību.

«Un tagad dodies ceļā, major Danvic!» viņam ausīs skanēja Hitlera balss. «Dodies ceļā, major Danvica kungs!» Bet kāpēc «major Danvica kungs»? Fīrers tā nevarēja teikt.»

Pagāja daži mirkļi, kamēr Danvics saprata, ka viņš dzird runājam nevis fīreru, bet kapteini Milleru. Kapteinis joprojām nekustēdamies gulēja uz muguras, bet pār lūpām vēlās neatlaidīgi vardi: «Major Danvica kungs ... Vai jūs esat te, majora kungs? ...»

Es esmu te, Miller, — Danvics steigšus atbildēja, paceldamies un atspiezdamies uz elkoņa. — Jums ir labāk, Villij?

To dara injekcijas, majora kungs ... Man ir beigas. Es dzirdēju jusu sarunu ar ārstu . . . tur, aiz durvīm ,., Bet tam vairs nav nozīmes. Pašreiz man ir pavisam labi... es tik ļoti gaidīju šo stundu ...

Jūs gaidījāt, Miller? — Danvics neizpratnē vaicāja.

— Jā, jā. Gaidīju kaut vienu stundu bez kaujas trokšņa, kaut vienu ceļa gabalu bez nāves pļaujas un ugunsgrēkiem ... Vai jūs zināt, ko man pašlaik gribas dzirdēt? ... Pašreiz, kamēr vel viss nav galā? ... Bērna smieklus .. .

«Viņš murgo,» Danvics sprieda, bet tūlīt atmeta tādu domu: kopa pavadīto stundu laikā kapteinis vēl ne reizi nebija runājis tik skaidri un saprātīgi.

— Es gribu jums vaicāt, majora kungs, — Millers atkal ierunājās, — kāpēc ta notika?

— Mēs nokļuvām viņu mīnu laukos, Miller, — Danvics atbildēja, un atkal rūgta vainas sajūta izstūma no viņa apziņas visu pārējo.

Un ... kā tad citi? — Millers jautāja.

Par ko jūs runājat, kapteini? — Danvics nesaprata jautājumu.

— Vai citi... tika cauri?

Skaidri nezinu, Miller, — Danvics atbildēja, apzinādamies, ka nesaka patiesību, un priecādamies, ka kapteinis neredz viņa seju. — Katrā ziņā neapšaubāms ir tas, ka

mēs būsim Pēterburgā un «Astorijā» kopa iedzersim par

godu uzvarai. , .

_ Nē, — Millers klusi sacīja, — es vairs nebusu starp

tiem, kas dzers ... .

Brīdi viņš klusēja. Bija dzirdama viņa smaga, secosa

elpa. Tad pēkšņi viņš vaicāja:

— Un jūs, major, esat pārliecināts, ka ta būs? ...

— Protams, es esmu pārliecināts, Villij, — Danvics tūlīt atbildēja. — Jūs dzīvosiet, jūs taču pats jūtat, ka jums k|uvis labāk!

— Es nerunāju par to ... Vai jūs, Danvic, esat pārliecināts, ka . .. pats dzersiet «Astorijā»?

Danvics nodrebēja. Pirmajā mirkli viņam gribējās kaut ko skarbi atcirst, bet tūlīt viņš saprata, ka butu pārlieku cietsirdīgi tā runāt ar cilvēku, kas ar vienu kāju jau stāv kapā.

— Mēs būsim «Astorijā», Miller, — Danvics teica mierīgi, bet stingri, gluži kā bērnu pārliecinādams, — tiklab jūs kā es.

— Vai jūs kādreiz esat redzējis, kā urbj zemi? — Millers jautāja, it kā viņa vārdus nemaz nebutu dzirdējis. — Es esmu redzējis. Sākumā urbšana iet viegli . .. tad kļūst aizvien grūtāk... vēlāk sāk lūzt un drupt urbji. . . aizvien biežāk ... un beidzot ir sasniegta galējā robeža ...

— Rimstieties, kapteini, — šoreiz Danvics ierunājās asi, — es saprotu, jūs esat smagi ievainots un ...

— Nē, nē, majora kungs, tas ir pavisam kas cits, — Millers nepiekāpīgi noteica, it kā gribēdams viņu apklusināt. — Mums tikai likās, ka šī zeme ... ir ļoti mīksta .

Un tas bija tikai pirmais — augšējais slānis... bet dzi jāk ... dziļāk ir granīts ...

— Rimstieties! — Danvics iekliedzās. — Es jums pavēlu klusēt!

Viņš juta, ka pietvīkst seja un ka pēkšņi atkal sāk sāpēt delnas.

— Es klusēšu, Danvic ... es loti drīz apklusīšu uz visiem laikiem ... — Millers rāmi sacīja.

— Guliet, Miller, jūs nedrīkstat daudz runāt, — Danvics dobji teica, — jums jāguļ. Es tūlīt nodzēsīšu gaismu ...

Viņš saprata, ka ar biezu vates kārtu un marli aizsegtās Millera acis gaismu nevar redzēt. Un tomēr viņš ar apsie lās delnas virspusi izslēdza lampu, kas bija nolikta blakus uz naktsskapīša. Istaba iegrima tumsā.

Danvicam tā bija vieglāk. Viņš vairs neredzēja satīs tito Millera galvu uz spilveniem. Viņam šķita, ka tumsa ne tikai aizsegs kapteini, bet ari apslāpēs viņa balsi, viņa vārdus, kas nāk no melnajām, uztūkušajām lūpām.

Danvics atkal nolikās uz muguras un izstiepa rokas. Un pēkšņi atcerējās savu dienasgrāmatu. To pašu, ko bija sācis rakstīt Kļopikos . . . Plānā klade ar dermatīna vākiem atradas planšete. Tikai četras lappuses Danvics bija paguvis pierakstīt. Viņš bija rakstījis par uzvarām. Par tā čekista nošaušanu. Par to mīkstčauli puiku, kura izturēšanās apstiprināja fīrera pareģojumu. Par baudu, ko sniedz apziņa, ka esi saimnieks svešā zemē, ka tās iedzīvotāju dzīvība un nāve ir tavās rokās ...

Pašreiz Danvics gan nedomāja par uzvarām. Viņš atkal juta to pašu mulso nemieru, kas bija viņu sagrābis toreiz, kad viņš sēdēja istaba, kur agrāk atradās kolhoza valde, sēdēja zem Staļina ģīmetnes, ko kāds vācu kareivis bija sadurstījis ar nazi, un raudzījās vēl neizžuvušajā asiņu plankumā uz grīdas ...

Tas nebija pat nemiers, tā drīzāk bija neizpratne un izbrīns. Kāpēc sevi uzspridzināja krievu kareivji, kas atradas bunkura? Kāpēc saindēja aku zemnieks, ko Danvics velak lika pakārt turpat pie akas vindas? ... Kas viņus mudināja tā rīkoties? Aprobežotība? Bailes? Izmisums? Vai arī tas ir... Kā tad teica šis nelaimīgais Millers? Ak jā — cietais slānis ...

Nē, nē, tās ir blēņas, pirmsnāves murgi. Šis karš nav domāts tādiem ka Millers. Tas domāts tiem, kam ir dzelzs nervi. Tiem, kas nepazīst žēluma. Tiem, kas diženajiem iirera mērķiem pakļāvuši visas savas vēlēšanās, visu gribu, visu dzīvi!

Nakts tumsā Danvicam atkal šķita, ka viņš redz acu priekšā Hitleru, redz tādu, kāds tas bija toreiz — atvadu brīdī. ..

«Fīrer! ...» Danvics domās teica. «Gribu jums vaicāt... Kapec krievi joprojām pretojas, lai gan zaudējuši tik daudz zemes un tik daudz kareivju un virsnieku? Kā viņiem izdevās pie Lugas apturēt mūsu karaspēku? Es zinu, mana vienība cieta sakāvi manas vainas dēj. Bet citas karaspēka daļas? Klīst taču valodas, ka šajā sektorā nevienam nav izdevies tikt uz priekšu. Ne tankistiem, ne kājnie

kiem — nevienam! Ar ko tas izskaidrojams! Paguvušas ierasties rezerves? Vai arī... vai arī tas pats cietais slānis? ...»

Danvics aprāvās. Mirkli viņam likās, ka Hitlers tiesām var izdzirdēt viņa vārdus.

Fīrers joprojām stāvēja Danvica acu priekša. Viņam šķita, ka Hitlers kaut ko saka. Tad izgaisa arī tas... Danvics atkal gulēja aklā tumsā. Šī tumsa viņu nomāca, apņēma no visām pusēm kā tanka bruņas.

«Nē, nē, tas nav tiesa!» Danvics sev teica. «Nekāda cieta slāņa nevar būt, tev nav taisnība, Miller! Fīrers ir visu paredzējis. Ja tev būtu bijusi laime runāt ar viņu, butu pieticis ar vienu vārdu, lai...»

— Kapteini Miller! — Danvics paklusi iesaucas.

Atbildes nebija.

«Aizmidzis,» viņš nodomāja. Viņam gribējās iedvest kapteinim možumu. Pārliecināt, ka visas drūmas domas izskaidrojamas tikai ar sāpēm un sarūgtinājumu neveiksmes dēļ...

— Miller! — Danvics iesaucās skaļāk.

Kapteinis tomēr klusēja.

Tad Danvics tumsā sataustīja galda lampu. Un ilgi ņēmās ap slēdzi, kamēr beidzot iededza gaismu.

Kapteinis gulēja nekustēdamies.

— Miller, Miller! — Danvics sauca velreiz, juzdams,

ka viņu sagrābj bailes.

Viņš izlēca no gultas un noliecās pār kapteini. Pagāja labs brīdis, iekāms Danvics saprata, ka Millers miris.

Nākamajā dienā Danvics pieprasīja, lai galvenais ārsts viņu tūlīt izraksta no hospitāļa.

Medicīnas dienesta majors tam nepiekrita. Savā sirdī viņš joprojām baidījās no šī traka virsnieka, kas bija draudējis nodot gestapo rokās vai apšaut visu hospitāļa' medicīnisko personālu. Tomēr bija viens apstāklis, kas tagad palīdzēja ārstam izturēties droši: no rīta bija zvanījis kāds paša ģenerālfeldmaršala štāba darbinieks un devis norādījumu nelaist majoru ārā no hospitāļa tik ilgi, kamēr viņš nebūs kļuvis pilnīgi vesels. Majoram šī pavēle nebija izpaužama.

Labu brīdi ārsts Danvicam godbijīgi, tomēr nepiekāpīgi skaidroja, cik smagas sekas var būt līdz galarca neizārstētiem roku apdegumiem, apgalvoja, ka majora, kungs sava

pašreizējā stāvoklī nav spējīgs kaut ko darīt frontes labā ...

Runādams ārsts modri vēroja Danvicu, jo baidījās no pēkšņa dusmu uzliesmojuma, tomēr šoreiz majors klusēja.

Ārstam nepalika apslēpts, ka pa nakti viņš vispār pārvērties. Droši vien viņu bija stipri ietekmējusi Millera nāve. Danvica seja bija manāms nogurums un pat vienaldzība pret visu apkārtni.

Noklausījies ārsta vārdos, viņš pateica tikai vienu teikumu:

— Man jātiek . saprotiet, jātiek savā daļā!

Sirds dzijumos ārsts neticēja Danvicam. Sajās kara nedējās viņš jau bija paguvis novērot daudzus ievainotus virsniekus ar visādām dienesta pakāpēm. Tādu, kas steidzās atpakaļ uz fronti, bija maz. Viņi vēlējās tikai radīt iespaidu, ka ir gatavi tūlīt stāties ierindā, bet patiesībā tiecās pēc iespējas ilgāk palikt hospitālī.

Klīda valodas, ka šis majors Danvics pirms kara grozījies augstākajās sfērās, un par viņa veselības stāvokli interesējās paša feldmaršala štābs, tomēr, pēc ārsta domām, tas šo virsnieku vēl nepavisam nepadarīja par izņēmumu. Gluži otrādi. Cilvēkam, kam ir tādi sakari, nav nekādas jēgas lieku reizi riskēt ar dzīvību .. .

Pārliecība, ka viņš atminējis slēptos Danvica nolūkus, piešķīra arstam vel lielāku noteiktību. Galu galā klaigāt un draudēt ar nošaušanu ir kaut kas pavisam cits nekā pašam līst ugunī. , ,

—Nē, nē, majora kungs, — ārsts sacīja smaidīdams, tomēr stingri, — tas nav iespējams! Jums jāpaliek te tik p G, kamēr būsiet kļuvis pilnīgi vesels. Turklāt... frontē 1 ai .,/jr . .. pārejošas grūtības. Spriežot pēc tā, ko stāsta — s nokļuvušie ievainotie virsnieki, Novgorodas gribū, vii su karaspēka daļam bijis jāatkapjas ... Protams, Nākt dienām viss atkal būs kārtībā. Ap to laiku arī ..mes īzskutels.un tad . . .

stcina vai kmajā mirklī, kad Danvica pārsietā roka sāka iai tikai aps ies uz labajiem sāniem, kur parasti pie siksnas , _ e °lcārsts apjēdza, ka to viņam nebija vaja

ka pavēli d.,„. Paldies dievam, pašreiz Danvicam mugurā Vīņs pierja ...

mana vien/' .. neģēli tāds! — Danvics noteica tik klusi, raspēka daļa. ma pat neaptvēra šo vārdu jēgu. — Jūs gribat nav izdevies

... Nokavarē Danvics, kam uz pleciem bija uzmesti formas svārki un abas rokas uzsietas saitē, atbraukuša adjutanta atbalstīts, iekāpa mašīnā un devas uz savu karaspēka daļu.

— Sveicināts, mans Danvic! — Hitlers iesaucās, salon vagona durvīs ieraudzījis majoru, kas stāvēja kā sastindzis. Danvica kreisā roka joprojām karājās saitē, bet labās rokas delna bija pārsieta ar marli. — Nāc iekša! — Hitlers pagāja dažus soļus viņa pretim. — Tu esi ievainots? Es zinu. Pastāsti! . .. Tomēr — lai tas paliek uz vēlāku laiku!

Viņš pagāja garām majoram, tikko manāmi pievilkdams kāju, pavēra durvis un kādam klusi pateica dažus vārdus. Tad atgriezās atpakaļ un nostājās pretim Danvicam, kurš kā sasalis stāvēja salona vidū.

— Es apbalvoju jūs, major Danvic, ar Dzelzs krustu! — Hitlers svinīgi paziņoja.

Danvics izdzirda aiz muguras soļus. Pāri viņa plecam Hitlers paņēma adjutanta sniegtu krustu, kas vizēja melns un sudrabots, un piesprauda pie Danvica formas svārkiem. Viņš gribēja Danvicam svinīgi spiest, roku, bet, apjēdzis, ka majors uz šo spiedienu nevarēs atbildēt, uzsita tam uz pleca. Tad soli atkāpās un izbrīnījies vaicāja:

— Kāpēc tu nekā nerunā?

— Mans fīrer! — Danvics sacīja klusi, bet stingri, raudzīdamies Hitleram tieši acīs. — 'eesmu pelnījis šo ordeni. Mana vienība atkāpās. Mans tanks ir sadauzīts. Es dabūju apdegumus un pametu ierindu .. .

Hitlers brīdi vērīgi raudzījās virsniekā, kas stavej? ņam pretim. Viņam bija nepatīkami, ka Danvics ne* savam fīreram par lielā goda parādīšanu. ri l|amie

Bet varbūt tas izskaidrojams tikai ar Danvica > ja arau ar viņa vēlēšanos uzsvērt, ka nez vai vispār —medi

goda cienīgs — saņemt ordeni no paša fīrer' iausīga Po

— Tu esi drošsirdīgi karojis, — Hitlers din nekādā cīja, — un tuvākajās dienās tev būs iespejai’i piederoša ka esi saņemtā apbalvojuma cienīgs. Sēdies! os P°U, ļ,e*

Viņš pieveda Danvicu pie krēsla un apst P°lu darba kājas gandrīz pa zemi vilkdams un ar zābaku nākamo stinādams pa pūkaino paklāju, sāka staigāt pnepiekāpīgi priekšu un atpakaļ. 'n neizārstē

— Man ir vajadzīga Pēterburga, — kungs sava apstādamies pretim krēslam, kurā sēdēja Danvics. — Bet ta joprojām nav ieņemta. Es gribu zināt: kāpēc tā?

— Feldmaršals fon Lēbs taču ... — Danvics iesāka, tomēr Hitlers viņu pārtrauca:

— Es zinu, ko domā fon Lēbs. Ģenerāļiem nekad nepietiek kareivju, lielgabalu un lidmašīnu. Mani pašreiz neinteresē fon Lēba viedoklis. Es gribu dzirdēt tavas domas, gribu zināt, kā spried tu — kauju dalībnieks. Un zini, kāpēc? Tāpēc, — viņš turpināja, atbildi negaidīdams, — ka esmu šo karu sēcis nevis fon Lēba, bet tevis dēļ. Fon Lēbs ir vecs. Bet tu esi jauns. Tu esi ieinteresēts jo drīzā mūsu uzvarā tā būs tava uzvara. Es vaicāju tev ka frontinie kam, kā kaujiniekam, kas dabūjis iepazīt ienaidnieku: kāpēc Pēterburga līdz šim laikam nav vēl ieņemta? Es liku, lai tu esi manas acis un ausis. Tagad es gribu, lai tu pasaki man visu, ko domā. Pastāsti visu, ko esi redzējis un dzirdējis! Pastāsti par Hepneru, par Reinhartu, par Lēbu! Par visu!

Danvics tomēr klusēja. Hitleram šķita, ka majors tikai neuzdrošinās kritizēt augstākos militāros vadītājus, bet patiesība majoru nodarbināja pavisam citas domas.

«Te nu viņš stāv blakus — mans fīrers, cilvēks, kam es veltu visu savu dzīvi,» Danvics domāja. «Pietiek ar vienu viņa teikumu, ar vienu vārdu, lai atbildētu uz jautājumiem, kas man nedod miera jau tik daudz dienu. Man nav neviena — ne ģimenes, ne drauga. Ir tikai viņš — mans fīrers. Tādu noslēpumu, kas nebūtu uzticami viņam, man nevar but. Visas šīs dienas esmu ilgojies — kā pēc nesasniedzamas laimes — atkal tikties ar viņu. Tagad sapnis negaidot piepildījies. Kāpēc es klusēju? No kā es baidos? Par ko es šaubos? ...»

~~ Kāpēc tu klusē, Danvic? — Hitlers jautāja jau mazliet aizkaitināts. Viņš bija cerējis no majora dzirdēt vārdus, kas atbalstīs viņa pārliecību, ka pēdējo dienu neveik frcb izskaidrojamas ar Lēba, Hepnera, Reinharta, Man steina vai kāda cita neizdarību, vienalga, kas viņš būtu, lai tikai aps tiprinātos konkrēta cilvēka vaina.

Bet Danvics uztvēra Hitlera vārdus kā mudinājumu, pat ka pavēli dalīties visas šaubās.

Viņš piecēlās.

— Mans fīrer! — viņš ierunājās no uztraukuma aizlūstoša balsi. — Vai tas varētu but, ka mēs ... ienaidnieku esam novērtējuši par zemu? Es nezinu, kas viņiem liek tā rīkoties — bailes, izmisums, pieradums pakļauties pavelei vai boļševistisks fanātisms. Bet ienaidnieks pretojas. Un es nevaru saprast, kas notiek. Viņi pretojas pat tad, kad to darīt nav nekādas jēgas. Kaujas arī aplenkuma. Cīnās tad, kad mums ir divkāršs vai trīskāršs pārspēks. Viņi uzspridzina sevi kopā ar dotiem, ko mes esam aplenkuši, ja, jā, izlieto visu munīciju un pēc tam sevi uzspridzina. Uz katru gūstekni vismaz trīs ir tādi, kas pēdējo lodi ielaiž pierē sev. Un es nevaru saprast: kāpēc?

— Vai, pēc tavām domām, tas var but attaisnojums... — Hitlers draudīgi iesāka. Bet Danvics, ko bija pilnīgi paņēmušas savā varā paša domas, neievēroja, kāda tonī Hitlers viņu pārtrauc.

— Nē, nē, mans fīrer! Par attaisnojumu nav runas! Es esmu gatavs iešaut sev lodi pierē par to, ka esmu atkāpies! Bet. .. bet jūs pavēlējāt man runāt patiesību. Un es to daru. Pamāciet, — viņš izmisīgi iesaucās, — kā lai salauž ienaidnieka pretošanos! Pasakiet tikai vienu vardu, un es visu sapratīšu! Tikai vienu vārdu! ...

Bija mirklis, kad Hitleram gribējās sākt kliegt, likt Danvicam apklust, pat iesist gribējās. Sis majors, ko viņš bija apveltījis ar savu laipnību, izteica tādas pašas šaubas, kādas netiešā, vairāk nogludinātā veida daži bija atļāvušies izsacīt arī «Vilka midzenī».

Taču pretī stāvēja viņa gribai paklausīgs cilvēks, viņa vergs, kas gatavs uz visu, un tāda apziņa ņēma Hitlerā virsroku.

Vergs gaida pavēli. Gaida maģisku vardu. Un viņš to arī dzirdēs . ..

— Nežēlība! — Hitlers negaidīti skaļi iekliedza Danvicam tieši sejā. — Mums jābūt tik nežēlīgiem, lai cilvēcē nodrebētu! Mums jāsabradā kājām visi šie nožēlojamie likumi, ko devusi vecā pasaule ar savām žīdu un kristiešu tradīcijām! Mums jānokrata no kājām šie pinekļi! Kad man saka — mums vajadzīga jauna, Vācijai paklausīga Polija, es atbildu — nē! Man nav vajadzīga itin nekāda Polija! Un nekādas Polijas nav! Ir tikai Vācijai piederoša zeme, ko tuvākajos gados diemžēl vēl apdzīvos poļi, bet tas ari ir viss! Lai kādu laiku vēl saglabājas poļu darbaspēks, bet nekas vairāk! ... Kad ar mani runā par nākamo Krievijas valsts iekārtu, par Vācijai draudzīgu valdību, es atbildu — nē! Man nav vajadzīga Krievija — nedz naidīga, nedz draudzīga, man vajadzīgas tikai austrumu zemes. Tāpēc es nekad nepieņemšu ne Pēterburgas, ne Maskavas kapitulāciju! Es tās noslaucīšu no zemes virsas, pārvērtīšu putekļos un pīš|os, milzīgās, ar ūdeni pieplūdušas bumbu bedrēs! ...

Palicis bez elpas, viņš apklusa, paceltās rokas kādu bridi konvulsīvi savilkdams dūrēs un palaizdams vaļā.

Danvics stāvēja nekustēdamies. Bija tāds mirklis, kad viņam gribējās sacīt, ka arī pašreiz tiklab viņš, kā viņa kareivji ir nežēlīgi līdz pēdējai iespējai. Danvics atcerējās tos, kas bija pakārti pie telegrāfa stabiem un kokiem, atminējas tos, kas dzīvi bija iemesti akās, un viņam gribējās teikt, ka viņš nezina, kāda jauna nežēlība spētu iebiedēt un paralizēt krievus, bet savaldījās. Tagad viņš domāja par to, ka drīzāk jāatgriežas karaspēkā un jādara viss iespējamais, lai izpiidītu fīrera pavēli.

— Pēterburga jāieņem vistuvākajā laikā, — Hitlers atkal ierunājās. — Tāpēc esmu pat nedaudz vājāku padarījis grupu «Centrs» ... Jaunais uzbrukums sāksies, tiklīdz lon Lebs būs pārgrupējis spēkus. Vai tev ir kādi lūgumi, Danvic?

— Tikai viens: atļaujiet man tūlit atgriezties savā daļā!

— Labi. Ej! — Hitlers pamāja ar galvu.

Danvics devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņš apstājās, aši pagriežas un, strauji pacēlis labo roku ar pārsietu delnu, iesaucas:

— Heil Hitler!

Viņš palika tā stāvam ar paceltu roku, jo ieraudzīja, ka Hitlers viņam lēnām tuvojas. Fīrers nāca sīkiem soļiem, un likās, ka pūkainais paklājs viņam neļauj brīvi iet.

Piegājis pie Danvica, viņš ar dzeļošo, dziļi iegrimušo acu skatienu cieši pavēras ta sejā.

— Atceries: nežēlība! — viņš sacīja neskanīgā balsī un atkārtoja: — Vēl un velreiz: nežēlība!

XII

Trīsdesmitajā jūlijā sešos un divdesmit minūtēs vakarā divi amerikāņi lēnām kāpa augšā pa Kremļa kāpnēm, iedami tūlīt aiz padomju pulkveža, kas radīja viņiem ceļu; viņi gāja, lai sešos trīsdesmit tiktos ar Staļinu. Viens no šiem amerikāņiem bija labi pazīstams Maskavas oficiālajās aprindās. Viņu sauca par

Lorensu Steinhartu, un viņš bija Amerikas Savienoto Valstu vēstnieks Padomju Savienība.

Otru amerikāni Maskavā neviens personiski nepazina, lai gan amerikāņu un angļu vēstniecības diplomātiem viņa vārds bija zināms. Viņu sauca par Hariju Hopkinsu, un Savienotajās Valstīs viņam nebija nekāda oficiāla amata.

Sis garais, ārkārtīgi kalsnais cilvēks, kas bija ģērbies saņurcītā žaketē un biksēs ar izsēdētiem ceļgaliem, gāja pussoli pa priekšu domās nogrimušajam Šteinhartam, kurš bija tērpies pēc visām diplomātiskā protokola prasībām.

Pulkvedis, kas rādīja ceļu, laiku pa laikam paraudzījās atpakaļ un, redzēdams, cik lēni kustas izstīdzējušais amerikānis, arī pats negribot sāka iet lēnāk.

«Kas viņš tāds ir?» pulkvedis sev ziņkārīgi jautāja. Agrāk viņš nekad nebija dzirdējis uzvārdu Hopkinss, kas krieviski skanēja komiski. Tā kā pulkvedim bija uzdots šo Hopkinsu aizvest uz Staļina kabinetu, viņš, protams, secināja, ka dīvainā izskata amerikānis ir svarīga persona. Vēstnieka goddevīgā turēšanās mazliet iepakaļ šo secinājumu vēl apstiprināja. Švītīgais Steinharts ar «tauriņu» pulkvedim likās tipisks kapitālists, bet, kas ir izdilušais, apģērbā nevīžīgais Hopkinss, pulkvedis nekādi nevarēja iedomāties. «Varbūt viņš ir amerikāņu proletariāta pārstāvis?» pulkvedim iešāvās prātā, bet šo domu viņš tūlīt atmeta kā aplamu: ārzemju proletariāta pārstāvjus vēstnieki nemēdz pavadīt.

Padomju pulkvedis nepavisam nebija vienīgais cilvēks, kurš sev vaicāja: «Kas šis Hopkinss tāds ir?» Vairākus gadus tādu pašu jautājumu bija sev uzdevuši arī daudzi, kas dzīvoja Savienotajās Valstīs, pat tādi, kas piederēja pie Baltajam namam tuvām aprindām. It īpaši šis jautājums nodarbināja cilvēkus toreiz, kad Hopkinss, īsu laiciņu atradies tirdzniecības ministra postenī, pēkšņi atlūdzās no amata, pēc Rūzvelta aicinājuma pārcēlās uz Balto namu un, kļuvis par neoficiālu valsts vadītāja palīgu, ļoti drīz parādīja, ka ir aktīvs prezidenta «jaunā kursa» piekritējs.

Vieni Hopkinsu uzskatīja par gudru cilvēku ar asu prātu, citi — par izlēcēju, intrigantu un prezidenta ļauno garu. Viņam pastāvīgi uzbruka avīžu rakstos un Baltajā namā rīkotajās preses konferencēs tie, kas prezidenta «jauno kursu» bija pasludinājuši par draudiem privātas

iniciatīvas brīvībai un valsti tradicionālajam individuālisma kultam.

Skarbais, enerģiskais un mazrunīgais Hopkinss īsā laikā iekaroja pilnīgu prezidenta uzticību un kļuva viņam neaizstājams.

Hopkinsam, kas bija cēlies no nemantīgas ģimenes un audzis reliģisku tradīciju garā, piemita daudzas pretrunīgas īpašības.

Rūdāms pārliecināts, ka amerikāņu dzīves veids ir vislabākais, Hopkinss tomēr redzēja arī briesmīgo nabadzību, kas sastopama šajā visbagātākajā pasaules valstī. Galu gala strādādams amerikāņu kapitāla interesēs, viņš pats nekļuva bagāts, jo viņa rīcību noteica darbošanās alkas, nevis iedzīvošanās kāre. Sirds dziļumos palikdams puritānis, Hopkinss tomēr nicināja amerikāņiem tipiskos liekulīgos aizspriedumus. Aizstāvēdams to, ko viņš uzskatīja par amerikāņu demokrātiju, Hopkinss ienīda birokrātismu un politiskas spekulācijas.

Kā pragmatiķis Hopkinss ironiski izturējās pret jebkuru sociālu teoriju, bet augstu vērtēja cilvēka prātu un spēju analizēt; Rūzvelta «jaunā kursa» pretiniekus viņš uzskatīja par stulbeņiem, kas nesaprot, ka prezidents stāv tikpat tālu no sociālisma kā viņi paši un grib tikai izdarīt reālus secinājumus no nesenās krīzes, kas bez žēlastības bija satricinājusi visu valsti.

Hopkinss saprata, ka Padomju Savienība nekad nav apdraudējusi un arī neapdraud Savienotās Valstis. Turpretim Hitlera centienos pēc kundzības visā pasaulē viņš saskatīja draudus amerikāņu interesēm.

Tolaik Hitlera pozīcijas Amerikā bija diezgan stipras. Daudzi buržuāziskie laikraksti dziedāja viņam slavas dziesmas, Vācijas diktatoru parādīdami kā krustnesi karā pret komunismu. Izolacionisti, maskēdamies ar «patiesa amerikāņu patriotisma» karogu, visādās variācijās atkārtoja slaveno Monro doktrīnu «Amerika — amerikāņiem» un prasīja neiejaukties Eiropas jautājumos, tātad arī turpmāk dot Hitleram pilnīgu rīcības brīvību.

Izolacionistu ietekme kongresā bija ļoti liela. Viņi nostājās pat pret to, ka pastiprina militāro palīdzību Anglijai, apgalvodami, ka šī valsts, kurai jau klāt mirstamā stunda, nekad nespēs norēķināties par kara materiālu piegādi.

Rūzvelts, gudrs un tālredzīgs politiķis, saprata, kādus potenciālus draudus Savienoto Valstu stāvoklim un ietekmei sevī slēpj vācu nacisms.

Prezidents bija populārs savā zemē. Ruzvelta reformas, prasmīgā liberālās terminoloģijas lietošana, šķietamie uzbrukumi monopoliem un sociālu reformu propagandēšana panāca, ka viņa pusē nostājās plaši tautas slāņi un viņš ieguva Savienoto Valstu vēsturē nepieredzētu uzvaru: viņu ievēlēja par prezidentu trīs reizes pēc kārtas.

Rūzveltu atbalstīja tālredzīgākie kapitālistu aprindu pārstāvji, tie, kas labi saprata, ka viņa reformām, kurām aprobežotie buržuji likās virsū tikpat nikni kā vērši sarkanai lupatai, galu galā ir tikai viens mērķis — labāk organizēt privātkapitālistisko saimniecību.

Un tomēr Rūzveltam neklājās viegli — valsts politiskā dzīve bija sarežģīta, notika atklāta un slepena interešu ciņa, zēla korupcija, un kuluāros tika noslēgti dažādi darījumi.

Prezidents piekopa laipošanas politiku. Sēdēdams ratiņos vai stāvēdams kājās, miesassargu atbalstīts, viņš runāja kongresā, preses konferencēs, pa radio un bieži vien sniedza pretrunīgus paziņojumus. Savienotās Valstis Rūz velts pasludināja par demokrātijas balstu, likdams saprast, ka viņa attieksme pret hitlerismu ir noraidoša, un reizē arī apzvērēja, ka nekādos apstākļos nesūtīs nevienu amerikāņu kareivi cīnīties viņpus okeāna. Viņš prasīja, lai kongress apstiprina programmu, kas paredzēja milzīgu kara rūpniecības pieaugumu, un paziņoja, ka «neviena no pastāvošajām aizsardzības līnijām nav tāda, ko nevajadzētu nostiprināt», šai gadījumā paturēdams vērā draudus no Hitlera puses, bet tūlīt pēc tam teica citu runu, kas bija pilna ar triviāliem uzbrukumiem Padomju zemei. Viņš sniedza militāru palīdzību Anglijai un tūlīt pat avīžu reportieriem apgalvoja, ka nekādi jauni lugumi no šīs zemes nav saņemti un ka neviens cents netiks izdots bez atmaksas.

Rūzvelts, kas aizvien skaidrāk saprata, ka draudi no Hitlera puses kļūst lielāki, daudzos gadījumos tiešām bija spiests laipot, turpretim viņa tuvākais palīgs, kas formāli neieņēma valstī nekādu atbildīgu amatu, daudzējādā ziņa bija no tādas nepieciešamības pasargāts.

Jau divas pirmās nedēļas pēc Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai Hariju Hopkinsu pārliecināja, ka

Sarkanā Armija atšķiras no visām tām armijām, ar kurām Hitlers bija sadūries agrāk.

Kamēr izolacionisti gavilēja, uz Vācijas fīreru paļaudamies kā uz galveno spēku cīņā pret boļševismu, kamēr militārie speciālisti apgalvoja, ka Hiltera kampaņa Krievijā ilgs augstākais divus trīs mēnešus, Harijs Hopkinss bija citās domās.

Tomēr viņam vajadzēja iegūt papildfaktus, lai pats pārliecinātos par sava viedokļa pareizumu un spētu pārliecināt arī citus. Viņš gribēja tuvāk iepazīties ar noslēpumaino Padomju zemi, uzzināt par to vairāk, turklāt izdarīt to, kā teikt, bez liekiem starpniekiem.

Hopkinss nolēma vispirms aprunāties ar amerikāņiem, kas bija uzturējušies Krievijā. Viņš izvēlējās Džozefu Deivisu — bijušo ASV vēstnieku Maskavā. Deiviss jau trešajā dienā pēc Hitlera uzbrukuma Padomju Savienībai bija apgalvojis, ka «pasaule vēl dabūs brīnīties par Krievijas pretošanās vērienu».

Viņi satikās Baltajā namā, kur Hopkinsa rīcībā bija nodots kādreizējais Linkolna kabinets.

— Kādas ir jūsu domas par kara perspektīvām Krievijā? — Hopkinss jautāja Deivisam.

Bijušais vēstnieks atbildēja, ka divas aizritējušās kara nedēļas parādījušas krievu spēju nikni pretoties.

To arī Hopkinss zināja. Viņš nepacietīgi teica, ka no cilvēka, kas dzīvojis Maskavā un pētījis Krievzemi, viņam gribētos dzirdēt kara turpmākās norises prognozi. Deiviss paraustīja plecus un atbildēja, ka, pēc viņa domām, visu izšķirs aviācija. Ja Hitlers bus noteicējs gaisā, tad nez vai padomju karaspēks, kas aizstāv Ukrainu un Baltkrieviju, spēs pretoties vāciešu uzbrukumiem uz zemes.

— Tātad jūs neizslēdzat iespēju, ka šīs teritorijas tiks okupētas? — šoreiz Hopkinsa jautājums skanēja domīgi.

— Visu izšķirs aviācija, — Deiviss atkārtoja.

— Labi, — Hopkinss pamāja ar galvu, — pieļausim, ka Hitleram izdodas ieņemt plašu teritoriju ...

— Neaizmirstiet, — Deiviss viņu pārtrauca, — ka runa ir ne tikai par ģeogrāfiskiem jēdzieniem, bet par sešdesmit procentiem no visas lauksaimniecības produkcijas valstī. Pielieciet vēl klāt sešdesmit procentus rūpniecības produkcijas un jūs sapratīsiet, ko Kremlim nozīmē zaudēt Ukrainu un Baltkrieviju.

— Jus gribat sacīt, ka ar to karš beigsies? — Hopkinss drūmi vaicāja.

— To gan ne, — Deiviss papurināja galvu, — gluži otrādi.

Viņš smaidīdams palūkojās Hopkinsā un, aizsmēķējis cigareti, teica:

— Ziniet, Harij, mēs pašreiz neesam preses konferencē un varam runāt atklāti. Man nepatīk komunisms, un es nepavisam neesmu Staļina cienītājs. Bet tās muļķības, kuras Savienotajās Valstīs raksta par Krieviju, man derdzas.

Viņš iedzēra malku kafijas.

— Manuprāt, — Deiviss turpināja, — pašreiz galvenais ir būt reālistiem un zināt to, ka šis karš nebeigsies arī tad, ja Hitleram izdosies ieņemt Ukrainu un Baltkrieviju.

— Jūs esat par to pārliecināts? — Hopkinss aši iejautājās.

— Jā. Hitleram tā būs Pirra uzvara, jo viņš katrā ziņā sadursies ar daudzām jaunām problēmām, kas nebūs ma zāk sarežģītas par tīri militārajām. Jūs, protams, esat lasījis neseno Staļina radiorunu, vai ne?

— Zināms. Man tā likās spēcīga, enerģijas pilna, lai gan tie, kuriem izdevies šo runu dzirdēt tieši, apgalvo, ka Staļins bijis ļoti satraukts.

— Es gan neizdarītu secinājumus par Staļina noskaņojumu, spriežot pēc viņa balss, — Deiviss iebilda. — Esmu pārliecināts, ka šī runa gūs ļoti lielu atsaucību visā valstī. Es domāju Staļina aicinājumu uz partizāņu karu un vispārēju sabotāžu vāciešu ieņemtajā teritorijā. Vai jūs zināt Napoleona karu vēsturi?

— Neesmu zinātnieks, Džozef, bet, ja jums šķiet nepieciešams . ..

— Nē, nē! Es saprotu, jūs varat viens divi dabūt jebkuru izziņu, — Deiviss mazliet ironiski pārtrauca Hop kinsu. — Es tikai gribēju jūsu uzmanību pievērst tam, ka Napoleons pirmām kārtām iekaroja visu Eiropu un tikai pēc tam devās uz Krieviju.

— Un tad?

— Ar masveida pretošanos viņš bija sastapies vienigi Spānijā. Turpretim Krievijā partizāņi no katra koka uzglūnēja viņa kareivjiem. Un koku Krievijā ir ļoti daudz, Harij.

— Jūs esat pārliecināts, ka vēsture atkārtosies?

— Vēsture nekad neatkārtojas. Bet šai gadījumā

atļaušos teikt: es pazīstu Krieviju pietiekami labi, lai droši apgalvotu, ka pret vāciešiem karos visa tauta. Viņus nogalinās ari tur, kur nebūs neviena padomju kareivja. Tā bus problēma, ar ko sadursies Hitlers, ja arī viņam izdosies ieņemt Ukrainu un Baltkrieviju.

Bet tādā gadījumā Staļina vara tur vairs nesniegsies ...

— Sniegsies, Harij! Pat tad, ja viņam būs jāatkāpjas dziļi valsts iekšiene. Krievija ir milzīga, bet Staļins nav tikai vadītājs un cilvēks. Viņš — ja vēlaties — ir personificēta ideja. Neticu, ka vāciešiem izdosies viņu likvidēt fiziski. Turklāt — pret ideju lodes vispār ir bezspēcīgas.

Iekšējas sazvērestības iespēju jūs izslēdzat? Asiņainā kara izmocītie iedzīvotāji.. .

Krievija nav Dienvidamerika, Harij! Sekmīga sazvērestība Krievijā? Tas nav reāli. Sazvērestība par labu vāciešiem? Pilnīgi izslēgts. Turklāt esmu pārliecināts — šie kara laika pārbaudījumi krievus saliedēs vēl vairāk.

Hopkinss pieceļas un pagāja dažus soļus pa istabu. Dei viss viņu ziņkārīgi aplūkoja. Vai tiešam, kā stāsta ļaunas meles, viņš virskreklu valkā divas dienas? Un interesanti, cik gadu viņš nēsā šīs nomītās kurpes? Cik daudz cigarešu dienā izsmēķē? Divas paciņas? Tris?

Vai jūs domājat, ka mums būtu Kremlim jāpalīdz? — Hopkinss pēkšņi vaicāja.

— Manuprāt — jā. Bet es savukārt gribu jums jautāt: vai esat pārliecināts, ka Padomes šo palīdzību pieņems?

Hopkinss strauji pavilka uz augšu uzacis.

Es jūs nesaprotu, — viņš teica, plecus paraustīdams. — Krievu armijas noasiņo. Hitlera laba strādā visa Eiropa. Bet jūs šaubāties, vai.. .

— Redziet, es neesmu pārliecināts, ka par Staļina psiholoģiju jus zināt vairāk nekā par Napoleona kariem... Neļaunojieties, Harij, — Deiviss steidzīgi sacīja, roku paceldams, — es zinu, ka jūs jebkurā laikā — diena vai nakts — spējat paredzēt, kāds kongresā būs balsošanas iznākums ikviena jautājuma. Katram ir sava profesija. Jūs neesat diplomāts. Jūsu skatiens allaž bijis pievērsts valsts iekšienei. Mans — ārpasaules notikumiem ... Mēģiniet sevi iedomāties Staļina vietā! Viņš vienmēr bijis pārliecināts, ka Krievijai visapkārt ir ienaidnieki, un, starp mums runājot, šī pārliecība ir diezgan pamatota. Viņš neuzticējās ne Anglijai, ne Francijai. Neticēja, ka tās spēj un grib stāties pretim Hitleram, kuru viņš ari senāk ienīda ne mazāk kā tagad ...

— Tas tomēr vir,iu neatturēja noslēgt ar Hitleru paktu!

— Baidos, Harij, ka jūs joprojām atrodaties tas prezidenta runas ietekmē, ko viņš teica, ja nemaldos, četrdesmitā gada februārī. Starp citu — vai tas nebijāt jus, kas viņam uzrakstīja šo runu?

— Nē, — Hopkinss dzedri atbildēja.

— Pieļausim, ka tā. Tad jums būtu jāsaprot: lai ko mēs sacītu publiski, krievi šo līgumu noslēdza tikai tīri praktisku apsvērumu dēļ. Staļins cerēja, ka tas uz kādu laiku nodrošinās Krievijai mieru. Un ko jūs būtu darījis viņa vietā? Uz ko viņš varēja vēl cerēt pēc Minhenes notikumiem? Uz Savienotajām Valstīm taču ne? ... īsi sakot, es neesmu pārliecināts, ka Staļinam pietiks apņēmības pārvilkt pagātnei svītru pāri. Padomju valdības neuzticēšanas mums ir pārāk liela. Pieņemt Amerikas palīdzību nozīmētu uzņemties arī noteiktas saistības. Vai Staļins uz to ielaidīsies? ...

Kad, apsolījis savu viedokli izklāstīt īpaša ziņojuma, Deiviss atstāja Balto namu, Hopkinss vēl ilgi sēdēja krēslā, smēķēdams cigareti pēc cigaretes.

Viņš spriegi domāja, salīdzinādams Deivisa vārdus ar to, ko bija izdevies šajās dienās uzzināt no miltārajiem pārskatiem un no ziņojumiem, kurus sūtīja Savienoto Valstu vēstnieks Maskavā . ..

«Deivisam taisnība,» Hopkinss sprieda, «nav nekādu šaubu, ka Krievija pretosies vāciešiem, kamēr būs dzīvs kaut viens cilvēks. Miera noslēgšana starp Padomju Savienību un Vāciju nav iespējama. Ikvienu lielgabalu, ikvienu lidmašīnu, ko piegādātu Savienotās Valstis, Staļins izmantotu paredzētajam uzdevumam. Bet vai Staļins bus ar mieru kaut ko pieņemt?

Jā, šis jautājums nav tik vienkāršs, ka šķiet pirmajā mirklī. Vai Staļinam neliksies, ka Savienotajām Valstīm ir nodoms sasaistit Padomju Savienībai rokas, padarīt to pilnīgi atkarīgu, izmantot nākamās uzvaras augļus vai jau tūlīt pieprasīt pretim kaut ko ļoti nozīmīgu?

Tiesa, Staļins ir parakstījis vienošanos ar Angliju un apsveicis Cerčila paziņojumu par kopīgu cīņu pret fašistisko Vāciju.

Bet Anglija nokļuvusi grūtā stāvoklī, un tai pašai vajadzīga palīdzība. Diez vai Staļinam tagad ir ko baidīties no ļauniem Anglijas nodomiem. Turpretim Savienotās Valstis ir liela, varena, bagāta un kara neskarta zeme...

Ko tur citu teikt — krieviem ir iemesls būt aizdomīgiem. interesanti, kādu kompensāciju pieprasītu republikāņi un demokrāti, ja viņiem tagad atklāti izvirzītu jautājumu par palīdzību Krievijai? ... Nez vai viņi spēj saprast, ka, ļaudami Hitleram šo valsti sagraut, mēs galu gala zaudētu nesalīdzināmi vairāk, nekā var dot jebkura kompensācija ...»

Hopkinss mācēja būt godīgs sarunā pats ar sevi. Viņš saprata, ka Savienotās Valstis, ja tās palīdzēs Krievijai, nepavisam nebūs savā rīcībā nesavtīgas. Padomju Savienība, pat uzvarējusi Hitleru, asiņainajā cīņā būs kļuvusi vāja. Un tad sitīs Savienoto Valstu stunda ...

Tas tomēr būs vēlāk. Pašreiz Krievija atrodas bezdibeņa mala. Staļinam tagad jādomā nevis par tālu nākotni, bet par šodienu. Kā lai viņu pārliecina, ka pašreiz Krievijas un Amerikas intereses daudzējādā ziņā saskan?

Hopkinss tomēr veltīgi nodevās minējumiem un pūlējās atrast argumentus, kas Staļinu pārliecinātu, ka noslēdzama savienība ar Amerikas Savienotajām Valstīm.

Sie argumenti nemaz nebija vajadzīgi, jo antifašistiskas koalīcijas nodibināšana bija viens no svarīgākajiem uzdevumiem, ko Staļins bija sev izvirzījis.

Padomju valdības diplomātija vienmēr ir bijusi aktīva. Padomju Savienība jau divdesmito gadu beigās un trīsdesmito gadu sākumā ierosināja izveidot kolektīvas drošības sistēmu, lai tādejādi aizšķērsotu ceļu jebkuram agresoram.

Pirmskara gados nodibināt antihitlerisku koalīciju to mēr nebija izdevies, to kavēja imperiālistu naids pret sociālistisko valsti, viņu slepenā ticība iespējai «nomierināt» Hitleru Rietumos, dodot viņam rīcības brīvību Austrumos. Bet tagad, draudīgajās kara dienās, Staļins nešaubījās, ka tie, kas, līdzīgi Padomju Savienībai, kļuvuši par hitleriskās agresijas upuri, no rūgtās mācības izdarījuši zināmus secinājumus. Un viņam bija taisnība.

Divdesmit otrajā jūnijā, tikai dažas stundas pēc tam, kad visa pasaule, elpu aizturēdama, bija noklausījusies radio ziņojumu par Hitlera karaspēka uzbrukumu Padomju

Savienībai, Cerčils teica runu, kurā pasludināja Anglijas militāro solidaritāti ar Padomju zemi.

Staļins nekad nebija ticies ar Cerčilu, tomēr loti labi pazina viņa politisko seju.

Vai Staļinam bija iemesls ticēt draudzīgajiem vārdiem, kurus teica tas pats Cerčils, kas pirms diviem gadu desmitiem bija vadījis krusta karu pret bojševismu, bet dažus gadus vēlāk — niknu pretpadomju kampaņu, kuras sekas bija Anglijas un Padomju Savienības diplomātisko attiecību pārtraukšana?

Vai vispār varēja ticēt šim neapšaubāmi gudrajam un enerģiskajam politiķim, kam tomēr bija tieksme uz avantūrām? ... , . ..

Vai tad Cerčils sava grāmatā «Dižie laikabiedri» nebija ievietojis arī Hitlera ģīmetni? Vai trīsdesmito gadu sākumā viņš nebija jūsmojis par neatlaidību, ar kādu fašistu fīrers cīnās par varu, «gūdams panākumus Vācijas ka Eiropas visvarenākās lielvalsts atjaunošana»? Vai Cerčils nebija izteicies par to, lai Vācija tiktu padarīta par bastionu pret Krieviju?

Tiesa, trīsdesmito gadu vidū Cerčils bija sapratis, ka Vācija var dot triecienu ne tikai Austrumiem, bet an Rietumiem. Atšķirībā no Cemberlena, kas bija par Vācijas nomierināšanas politiku, pieņemot jebkurus fīrera noteikumus, Cerčils centās Eiropā saglabāt spēku līdzsvaru. Tomēr Anglijas parlamentā viņš ne reizi asi nekritizēja Cemberlenu, kad tas pūlējās nomelnot ikvienu Padomju Savienības priekšlikumu, kura mērķis bija organizēt kolektīvu pretspēku Hitleram.

Protams, Staļins zināja, ka pēc Minhenes vienošanas Cerčils šo darījumu ar Hitleru bija raksturojis ka neapšaubāmu Anglijas neveiksmi un otrā pasaules kara priekšvakarā sācis enerģiski pierādīt, ka nepieciešama Anglijas un Padomju Savienības sadarbība.

Tomēr Cerčila biogrāfija, visa viņa politiskā darbība liecināja, ka uzticēties šim cilvēkam ir bīstami.

Turklāt Staļinu darīja piesardzīgu ne tikai pagātnes notikumi vien.

Mazliet vairāk nekā mēnesi pirms uzbrukuma Padomju Savienībai bijušais Hitlera sekretārs, bet vēlāk viņa vietnieks nacionālsociālistiskās partijas vadība, cilvēks, ko uzskatīja par Vācijas fīrera labo roku — Rūdolfs Hess pēkšņi lidmašīnā devas uz Angliju un nolaidās tur hercoga Hamiltona muižā Skotijā.

No tā briža par viņu nekas vairs nebija dzirdams.

Kas tad patiesībā notika ar Hesu? Ar kādu misiju viņš devās pie čerčila? Kādas bija viņa pilnvaras? Un vai viņš liešām bija apcietināts, kā ziņoja Anglijas valdība?

Jas viss bija un palika neizdibināms noslēpums. Skops vāciešu komentārs, kura Hesa rīcība bija izskaidrota ar to, ka viņš esot dzīvojis halucināciju pasaulē un cerējis veicināt Vācijas un Anglijas savstarpēju saprašanos, vēl tikai pastiprināja Padomju Savienības vadītāju aizdomas.

Staļinam bija iemesls baidīties: varēja rasties apstākļi, kuros Hitlers, pārliecinājies, ka ilgs karš divās frontēs nav viņam pa spēkam, un saprazdams, ka lielā kauja ar Padomju Savienību var beigties tikai ar vienas puses pil nigu sagravi, mēģinās noslēgt separātu mieru ar Angliju.

Ka nu vajadzētu tādā situācijā izturēties pret tagadējo Anglijas priekšlikumu?

Risinādams šo problēmu, Staļins parādīja viņam raksturīgo drosmi un konsekvenci izvirzīto mērķu sasniegšana.

Pareģodams iespējamo kara sākšanās laiku, Staļins neapšaubāmi bija kļūdījies, un šī kļūda bija valstij dārgi maksājusi, bet citādi starptautiskajos jautājumos viņš rīkojās kā tālredzīgs politiķis. Viņš bija pārliecināts, ka nepieciešams nodibināt antihitlerisku koalīciju, un enerģiski izmantoja visas iespējas, lai to izdarītu.

Saņēmis Cerčila 8. jūlija vēstījumu, kurā viņš jūsmoja par padomju kareivju neatlaidību un drošsirdību un apgalvoja, ka Anglija sniegs Padomju Savienībai prāvu palīdzību, Staļins ataicināja pie sevis Anglijas vēstnieku Stefordu Kripsu un paziņoja, ka Padomju Savienība ir gatava parakstīt deklarāciju par kopīgu rīcību karā pret Vāciju.

12. jūlijā deklarācija tika parakstīta.

laja bija teikts, ka abas valdības apņemas palīdzēt viena otrai pašreizēja karā ar hitlerisko Vāciju. Abas puses paziņoja, ka šī kara laikā tās uzsāks sarunas, noslēgs pamieru vai miera līgumu tikai savstarpējas vienošanās gadījumā.

... 11. jūlijā, dienu pirms Anglijas un Padomju Savienības deklarācijas parakstīšanas, Hopkinss Savienoto Valstu prezidenta uzdevumā izlidoja uz Londonu, lai iegutu objektīvu priekšstatu par Anglijas kaujas spējam un tai nepieciešamo militāro palīdzību.

Nav zināms, vai Cerčils par savu sarakstīšanos ar Staļinu informēja arī Hopkinsu, kad tas uzturējās Londonā, tomēr domājams, ka viņš to darīja, bet tikai vispārīgos vilcienos. Lai kā Anglijas premjerministram patika skaisti apgalvojumi, viņam bija tieksme uz divkosīgu spēli un viņš nekad neuzskatīja britu un amerikāņu intereses par pilnīgi vienādām. Ja Hopkinsam būtu bijusi iespēja izlasīt Staļina atbildi, ko viņš 18. jūlijā bija devis uz otro Cerčila vēstījumu, Hopkinss būtu sapratis, ka attiecības starp jaunajiem sabiedrotajiem nepavisam neveidojas gludi.

...Staļina vēstule bija īsa, bet noteikta. Nedaudzajās ievadrindas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs pateicās Cerčilam par personiskajiem vēstījumiem. Viņš apliecināja arī savu gandarījumu par to, ka Anglija un PSRS tagad ir sabiedrotās šai karā. Tālāk viņš ziņoja, ka padomju karaspēka stāvoklis frontē joprojām ir sasprindzināts. Pēc tam Staļins ļoti noteikti izsacīja savu uzskatu — otras frontes atklāšana pret Hitleru varētu mānāmi uzlabot tiklab Padomju Savienības, kā arī Lielbritānijas stāvokli. Viņš minēja rajonus, kur šo otro fronti varētu radīt: rietumos — Ziemeļfrancijā un ziemeļos — Arktikā.

... Paies gadi, un buržuāziskajiem vēsturniekiem otra fronte kļūs par spekulatīvu, pretrunīgu spriedumu objektu.

Tie vēsturnieki, kas vienmēr tieksies pieradīt vecas, kapitālistiskās pasaules taisnību, rakstīs, ka praktiskas iespējas atklāt otro fronti nebija ne tikai četrdesmit pirmajā un četrdesmit otrajā, bet arī četrdesmit trešajā gada, — tātad Padomju valdība prasīja neiespējamo.

Taču tā nebūs patiesība.

Vēstulē Cerčilam Staļins rakstīja, ka viņš spēj iedomāties grūtības, ar kādām saistīta otrās frontes atklāšana Rietumos, tomēr, pēc viņa domām, vieglāk tādu fronti radīt tieši tagad, kad galvenie Hitlera spēki saistīti Austrumos un vācu karaspēks vēl nav paguvis nostiprināties ieņemtajās pozīcijās.

Ta bija ļoti lietišķa vēstule: Staļins necieta daudzvār dību ne runās, ne vēstulēs, ne sarunās.

Tikai vienai .rindkopai, šķiet, nebija tieša sakara ar jautājumu, kas bija vēstulē galvenais.

Tomēr šai rindkopai bija tiešs sakars ar kādu citu ārkārtīgi asu jautājumu, un tā pauda skaidri jūtamu Staļina liekšanos uzlikt punktu uz «i». Runa bija par neseno Padomju Savienības un Vācijas līgumu, ko nodevīgi bija lauzis Hitlers.

Staļins labi zināja, ka buržuāziskā propaganda šo līgumu plaši izmantojusi, lai Padomju Savienību apsūdzētu demokrātijās un civilizācijas interešu nodevībā.

Arī sava 3. jūlija runā viņš bija uzskatījis par nepieciešamu pilnīgi atklāti pateikt tautai, kādi apstākļi bija spieduši Padomju Savienību parakstīt šo līgumu.

Un tagad Staļins vēstulē Cerčilam vēlreiz uzsvēra, ka vācu karaspēka stāvoklis būtu bijis nesalīdzināmi izdevīgāks, ja tas padomju karaspēkam pirmo triecienu būtu devis nevis uz jaunas robežas, bet daudz tālāk austru mos — Odesas, Podoļskas Kameņecas un Minskas rajonā, kā arī Ļeņingradas apkārtnē.

Kāpēc Staļins to atgādināja vēstulē, kur bija runa par aktuāliem karadarbības jautājumiem? Nav šaubu, ka viņš gribēja jau pašā sākumā Cerčilam likt saprast, ka Padomju Savienība nekādos apstākļos — ne pašreiz, ne arī nākotnē — nepieļaus mēģinājumus Padomju Savienības un Vacijas līguma noslēgšanu izmantot, lai izvērstu propagandu pret sociālistisko valsti.

Cerčila atbilde tika saņemta pēc trim dienām. Un šī atbilde liecināja, ka Staļina atgādinājums, kam šķietami nebija tieša sakara ar apspriežamo jautājumu, nav bijis veltīgs.

Anglijas premjers uzskatīja par iespējamu pakļauties laktiem. Jau vēstules pirmajās rindās viņš nepārprotami paziņoja, ka pilnīgi saprot tās priekšrocības, kādas ieguva Padomju Savienība, piespiezdama ienaidnieku sākt karadarbību pie padomju robežām, kas bija izvirzītas uz priekšu.

Bet tieši šai vēstulē Cerčils sāka arī ilgu spēli, otrās frontes atklašanu bezgalīgi atlikdams uz vēlāku laiku.

Toreiz Anglijas premjers vairs nešaubījās, ka Hitlera pareģota Krievijas sakave četrās vai ilgākais sešās nedēļās ir blefs. Viņš nešaubījās arī par to, ka padomju armijas cīnīsies līdz pēdējam vīram. Vai draud briesmas, ka vācieši ielauzīsies Anglijā? Nez vai Hitlers, kas neuzdrošinājās savu karaspēku pārcelt pāri Lamanšam uz Britu salām pat toreiz, kad Anglija bija vienīgā pretiniece, darīs to tagad, kad galvenie spēki saistīti Austrumos. Tādējādi Anglija dabūs atelpu, kas dos iespēju atžirgt no nesenajiem triecieniem un uzkrāt spēkus.

Cerčilam maz rūpēja tas, ka sabiedrotais pa to laiku

lies asinis. _ . ._ ,

Varbūt tā notika tāpēc, ka Čerčils jau pirmajās kara nedēļās lika pamatus tai politikai, ko viņš velak atklāti realizēja, darīdams visu, lai nedotu Padomju Savienībai iespēju izmantot savas uzvaras rezultātus? ...

Bet pagaidām Cerčils rakstīja Staļinam:

«Jau no pirmās dienas, kad Vācija iebruka Kiievija, mēs apsveram iespēju sākt uzbrukumu Francija un Nīderlandē. Štābu priekšnieki neredz nekādu iespēju kaut ko darit tādos apmēros, lai tas dotu Jums kaut vai niecīgu

labumu.» .

Tiesa, Cerčils apsolīja izdarīt dažas juras kara flotes akcijas ziemeļos, lai ienaidnieks nespētu pārvadāt pa jūru karaspēku, kura uzdevums būtu uzbrukt padomju flangam Arktikā, tomēr tūlīt aprakstīja pat ar šo operāciju saistītās grūtības un uzsvēra, ka darit ko vairak pašlaik nav Anglijas spēkos.

...Lai nu kā tas bija, bet Padomju Savienība un Anglija parakstīja vienošanos par kopīgu rīcību.

Šis fakts, protams, rosināja Hopkinsu domāt par līdzīgu vienošanos starp Padomēm un viņa zemL

Atrazdamies Londonā, Hopkinss pilnīgi skaidri apzinājās, ka Amerikai visi savi plāni jāizstrada atkarība no stāvokļa padomju un vācu frontē.

Viņš saprata, ka tieši tur izšķiras ne tikai Anglijas, ne tikai Eiropas, bet arī visas pasaules turpmākais liktenis.

Nezinot, kāds ir patiesais padomju karaspēka stāvoklis un vai šis karaspēks ir pietiekami apgadats ar ieročiem, nespējot spriest par turpmākajām vācu uzbrukuma perspektīvām, nevarēja atbildēt arī uz jautājumiem par Anglijas nākotni.

Hopkinss vienmēr deva priekšroku visīsākajam ceļam. Viņš nosūtīja Rūzveltain telegrammu, kurā lūdza, lai prezidents viņam atļauj braukt uz Maskavu un tikties ai Staļinu.

Rūzvelta atbilde pienaca ļoti drīz. Hopkinss to saņēma, atrazdamies Cerčila ārpilsētas rezidence Cekersa. Prezidents Hopkinsa nodomu atzina par pareizu un paziņoja, ka tai pašā dienā nosūtīs viņam personisku vēstījumu, ko nodot Staļinam ...

Svētdien, divdesmit septītajā jūlijā, angļu hidroplāns «Catalina», kura atradās Hopkinss, izlidoja no Invergor donas Skotijas austrumu piekrastē, lai gan laika apstākli bija nelabvēlīgi, un ieturēja kursu uz Arhangejsku.

Lidojums ilga divdesmit četras stundas. Hidroplānu neapkurināja. Tomēr bālais, galīgi izdilušais cilvēks ar pelēku cepuri (ta šoreiz nebija veca, ar nojukušām malām, kādu viņš parasti valkāja, bet gluži pieklājīga, jo nepiederēja viņam pašam — to bija iedevis Cerčils) vīrišķīgi pār cieta lidojumu, lai gan viņam bija stipras sāpes kuņģī — pēdējos gados tēs Hopkinsu mocīja aizvien biežāk.

Viņš iztukšoja vairākus termosus ar melnu kafiju un izsmēķēja trīs paciņas cigarešu. Arhangejskā viņu no lidmašīnas iznesa nešūs.

Pēc četru stundu ilgas atpūtas un pusdienām Hopkinss padomju lidmašīna devās uz Maskavu.

Savienoto Valstu vēstniecībā viņš ilgi runāja ar vēstnieku Steinhartu un gulēt likās vēlu.

Nākamajā rītā Hopkinsam paziņoja, ka Staļins viņu pieņems pusseptiņos vakarā.

Hopkinss visu dienu pūlējās iztēloties šo tikšanos un izstrādāt izturēšanās līniju. Cekersā viņam viss bija licies ļoti vienkārši — viņš saliksies ar Staļinu, izteiks prezidenta priekšlikumus, noklausīsies atbildes un atkarībā no to satura vai nu atvadīsies un lidos atpakaļ, vai arī tiksies vēl ar kādu padomju valsts darbinieku, piemēram, ar Molotovu un militārajiem ekspertiem.

Bet tagad Maskavā Hopkinss juta, cik sarežģīta ir viņa misija.

Kā Staļins viņu uzņems? Visticamāk, ka Staļins būs dzedrs, noslēgts un kategorisks. Iespējams, ka neveiksmes frontē viņu it īpaši mudinās katrā ziņā saglabāt prestižu, tapec viņš būs vēl mierīgāks un vairāk pašpārliecināts nekā parasti.

Bet varbūt viss būs citādi? Laikrakstos taču Staļinu mēdz dēvēt ne tikai par tēraudeietu diktatoru, bet arī par rafinētu politiķi. Nav izslēgts, ka šodien viņš rādīs tieši šo savu otro īpašību un, apzinādamies, cik grūtā situācijā nokļuvusi viņa zeme, centīsies no Savienotajām Valstīm izkaulēt pec iespējas vairāk . . .

«Ar kādu Staļinu būs jāsatiekas?...» Hopkinss sev vai caja. «Kā viņš izturēsies pret prezidenta priekšlikumu? Viņš taču prezidentu uzskata par imperiālisma haizivi. ..»

Hopkinss nezināja, ka Staļinam ne prātā nenāk ASV prezidentu vērtēt tik vienpusīgi, tāpat kā viņš nedomā to

idealizēt. ....

Pēc Staļina ieskata Rūzvelts bija vistālredzīgākais ta laika politiskais darbinieks buržuāziskajā pasaule.

Tieši Rūzvelts bija tas ASV prezidents, kura valdība beidzot oficiāli atzina Padomju Savienību. Un, lai gan Staļinam nebija nekādu šaubu, ka šīs atzīšanas galvenais iemesls bija pieaugusī Padomju valsts varenība un starptautiska nozīme, viņš nedomāja noniecināt Franklina Ruz vella nopelnus abu valstu attiecību normalizēšana. Tomēr Staļinam nebija nekādu ilūziju par prezidenta politiskajiem uzskatiem un tiem motīviem, kas nosaka viņa rīcību.

Staļins reāli novērtēja prezidenta pasākumus, kuriem bija sakars ar «jauno kursu», ko Ruzveltam naidīgie amerikāņu laikraksti dēvēja gandrīz vai par sociālistisku.

Tāpat viņš reāli novērtēja arī līdzšinējo Rūzvelta ārpolitiku, kurā bija daudz pretrunu.

Tālajos Austrumos prezidents patiesībā bija veicinājis Japānas agresiju pret Ķīnu, pie reizes pulēdamies Japānu uzrīdīt ari Padomju Savienībai.

Pirms dažiem gadiem šis pats Rūzvelts Spānijas republikānisko valdību bija pasludinājis par karojošo pusi, atteicies tai pārdot ieročus un tādējādi patiesībā palīdzējis Franko un Hitleram.

Viņš bija noraidījis Padomju Savienības priekšlikumus izveidot pasaules mēroga drošības sistēmu, lai savaldītu Hitleru. Kamēr vien varēja cerēt, ka Minhenes politika sasniegs savu mērķi, tas ir, nomierinās Hitleru Rietumos un virzīs viņu uz Austrumiem, Rūzvelts atbalstīja šo politiku.

Bet tagad stāvoklis bija krasi mainījies. Minhenes politikas iniciatori bija kļuvuši par tās upuriem. Hitlers tiecās pēc kundzības visā pasaulē. Bija apdraudētas galvenās Savienoto Valstu intereses.

Grūti bija iedomāties, ka tik izcils un tālredzīgs politiķis kā Rūzvelts nebūtu izdarījis vajadzīgos secinājumus...

Padomju Savienībā uzmanīgi lasīja visas Rūzvelta runas. Maskavā ievēroja; jau drīz pēc Hitlera uzbrukuma Anglijai prezidents Baltajā namā sarīkotā preses konferencē paziņoja, ka šī valsts, pretodamās vāciešiem, reizē arī sargā Savienotās Valstis.

Mazliet vēlāk Rūzvelts amerikāņu tautai atklāti pateica, ka Savienotajam Valstīm neies secen nedz bailes, nedz reālās briesmas, ja tās gulēs gultā, galvu zem segas pabāzušas, un ka tāda gadījumā, ja Hitlers uzvarētu Eiropā, ari Amerikas kontinenta iedzīvotājus pastāvīgi apdraudētu nacistu lielgabali.

Tiesa, šiem paziņojumiem bija drīzāk emocionāls nekā praktisks raksturs. Bet Staļins paturēja vērā, cik sarežģīta ir Savienoto Valstu iekšējā dzīve ar valdošo aprindu pietpadomju noskaņojumu, cīņu par varu, pretrunīgām finansu oligarhijas interesēm.

Staļins ticēja, ka objektīvā notikumu loģika galu galā piespiedīs Savienotās Valstis sākt aktīvu darbību pret Hitleru, ticēja, ka tiks nodibināta antihitleriska koalīcija.

lada bija Staļina pozīcija, kad viņš saņēma paziņojumu par Ruzvelta nodomu sūtīt uz Maskavu savu personisko pārstāvi...

Un, lūk, Hopkinss lēnām gāja pa Kremļa gaiteni, viņam pa priekšu — padomju pulkvedis.

Pulkvedis apstājās pie augstam durvīm, atvēra tās un, pagajis sāņus, ar rokas mājienu aicinaja amerikāņus iet iekša.

Hopkinss, kas pirmais pārkāpa slieksni, ieraudzīja neliela auguma cilvēku ar skūtu galvu; mugurā viņam bija ar platu siksnu apjozta aizsargkrāsas blūze. Šis cilvēks piecēlās, pameta rakstāmgaldu un klusēdams atvēra durvis, kas veda nākamajā istabā.

Pārliecināts, ka tūlīt satiks Staļinu, Hopkinss gāja iekša, domās atkārtodams sagatavotos apsveikuma vārdus, tomēr Staļina tur nebija — Hopkinss redzēja tikai dažus karavīrus, kas sēdēja uz krēsliem pie sienas.

Joprojām klusēdams, plikgalvis atvēra vēl vienas durvis un pakāpas malā.

Hopkinss un Šteinharts nokļuva plašā, tukšā istabā. Pirmais, ko Hopkinss ievēroja, bija liels rakstāmgalds un garš galds, kas stavēja nomaļus. Pie sienām karājās ģīmetnes. Divas no tam Hopkinss tūlīt pazina — Markss un Ļeņins. Divās citās ģīmetnēs parādītos cilvēkus — kaut kādus krievu ģenerāļus no veciem laikiem — Hopkinss nepazina.

Viņš gribēja vaicāt Šteinhartam, kas tie par ģenerāļiem, bet tai mirkli ievēroja, ka pretējā sienā nedzirdami veras vaļa durvis, kuras viņš nemaz nebija pamanījis.

Šķērsodams istabu, vieglā, nesteidzīgā gaitā viņiem tuvojās cilvēks pelēkā, cieši aizpogātā frencī un paplatas taisna piegriezuma biksēs, kas bija ieautas spoži nospodrinātos zābakos.

Piegājis klāt Hopkinsam, viņš sniedza roku, kaut ko teikdams krieviski, un tulks, kas pēkšņi bija uzradies amerikānim aiz muguras, angliski atkārtoja:

— Sveicināti!

X1U

Dienas pirms Hopkinsa atbraukšanas vadošajiem Padomju zemes darbiniekiem bija pagājušas spriegā organizatoriskā darbā.

Pašā kara sākumā nodibinātā Virspavēlniecības Galvenā mītne 10. jūlijā bija pārveidota par Augstākās Virspavēlniecības Galveno mītni, bet 18. jūlijā Staļins oficiāli uzņēmās Aizsardzības tautas komisariāta vadīšanu.

Visa valsts dzīve tika pārkārtota pēc kara laika prasībām.

Bija vajadzīgs grandiozs darbs, lai rūpniecību evakuētu no rietumapgabaliem uz valsts iekšieni.

Strauji bija jāpalielina kara tehnikas ražošana, jābūvē jauni kara rūpniecības uzņēmumi un jaunas dzelzceļa līnijas.

Vajadzēja izveidot jaunas Sarkanas Armijas rezerves formācijas.

Staļins izvirzīja uzdevumu radit padomju frontes aizmugurē pie Dņepras jaunu — Rezerves fronti ar sešām armijām.

No Valsts aizsardzības komitejas, no armijas vadītajiem tas viss prasīja pārcilvēcisku nervu sasprindzinājumu un dzelzs izturību.

Stāvoklis frontē joprojām bija ārkārtīgi saspīlēts, lai gan jau kļuva skaidrs, ka Hitlera plāns dažās nedēļas sakaut Sarkano Armiju, ieņemt Ļeņingradu un Maskavu un sasniegt Volgas krastus ir izjaukts.

Galvenajos virzienos vācu karaspēks joprojām skaitliski pārsniedza mūsējo trīs četras reizes. Sevišķi liels bija vāciešu pārsvars tanku un lidmašīnu ziņā.

Ienaidnieks pārsvieda uz ziemeļiem aizvien jaunus spēkus, lai pārrautu Lugas aizsardzības līniju, savienotos ar somiem un trieciena ieņemtu Ļeņingradu.

Grūts stāvoklis bija radies dienvidos. Pārrāvuši Dienvidu fronti, vācieši deva triecienu Podojskas Mogijevai un aizgāja mūsu armijām aizmugurē. Viņi bija aizlauzušies līdz Zaporožjei, Dņepropetrovskai un Odesai.

Piecpadsmitajā jūlijā pēc niknām kaujām ienaidniekam izdevās iebrukt Smoļenskā.

Pēc tam kad vācieši bija ieņēmuši Minsku, Smoļenskas zaudēšana Staļinam atkal bija sevišķi liels trieciens.

Jau pirms trīssimt gadiem Smoļensku dēvēja par Maskavas valsts atslēgu. Šī senā Krievijas pilsēta vienmēr bija bijusi pēdējais varenais šķērslis ienaidnieku cejā uz Maskavu. Arī tagad Smojenska bija mūsu pēdējais stratēģiskais atbalsta punkts šai virzienā, bet ienaidniekam — izdevīgs uzbrukuma placdarms. Pēc šīs pilsētas zaudēšanas melni, draudīgi mākoņi jau savilkās par Padomju valsts galvaspilsētu.

Staļins bija sašutis un neskopojās ar pārmetumiem Rietumu frontes pavēlniecībai.

Vai viņš bija taisnīgs savās dusmās? Vai tad viņš nezināja, ka Smoļenskas pieejās ģenerāla Kuročkina karaspēks, patiesība atrazdamies ienaidnieka aplenkumā, ar savu drošsirdīgo pretošanos bija saistījis vairāk nekā desmit vācu divīzijas? Vai viņam nebija zināms, ka ģenerāla Bakuņina karaspēka daļas divdesmit trīs dienas bija aizstāvējušas ienaidnieka aplenkto Mogiļevu? Vai tad viņam nebija ziņots, ka ģenerālā Kačanova karaspēks cīnījās uz dzīvību un nāvi pie Roslavļas?

Staļins to visu labi zināja. Viņam bija skaidrs arī tas, ka tieši Smoļenskas rajonā Sarkanā Armija pretojusies tik nikni kā vel nekad kopš kara sākuma un ienaidniekam vajadzējis grozīt savus operatīvos plānus. Kad vācieši bija ieņēmuši Smoļensku, kaujas šai rajonā kļuva vēl niknākas.

Un tomēr Staļins jūlija beigās ierosināja atcelt no amata Rietumu frontes pavēlnieku Timošenko.

Ģenerālštāba priekšniekam Žukovam izdevās maršalu nosargāt: Staļinu laikam pārliecināja Žukova vārdi, ka Timošenko nav komandējis fronti ne četras nedēļas un, gandrīz menesi ienaidnieku aizturēdams Smojenskas rajonā, darījis visu, ko vien viņa vietā varēja darīt. Maršalam Timošenko, kas bija izsaukts uz Galveno mītni, pavēlēja lulīt doties atpakaļ uz fronti.

Divdesmit devitajā jūlijā, dienu pirms Hopkinsa atbraukšanas, Staļinam iznāca asa sadursme ar pašu Žukovu.

To izraisīja Ģenerālštābā priekšnieka ieteikums atdot Kijevu. Žukovs to uzskatīja par nepieciešamu, jo ienaidniekam bija izdevies Jelņas rajona sagrabt placdarmu, ko vācieši varēja izmantot izrāvienam uz Maskavu. Viņš ieteica Staļinam Dienvidrietumu frontes karaspēku atvilkt aiz Dņepras un, papildinot to ar dažām divīzijām, radīt spēcīgu trieciena dūri, lai uzbruktu vāciešiem Jelņas rajona.

Tomēr Staļins nespēja ne iedomāties, ka Kijeva, senā Kijeva, Ukrainas galvaspilsēta, varētu nokļūt ienaidnieka rokās. Turklāt viņš vēl nebija atbrīvojies no smagā iespaida, ko bija atstājuši notikumi Smoļenskas rajona.

Izdzirdis, ka Ģenerālštāba priekšnieks ieteic pamest Kijevu, Staļins viņam nikni uzbruka, sacīdams, ka viņš runājot tīrās aplamības.

Nespēdams pārvarēt apvainojumu, 2.ukovs lūdza viņu atbrīvot no Ģenerālštāba priekšnieka pienākumiem. Klāt bija arī Galvenās politiskās pārvaldes priekšnieks Mehliss, un, neapšaubāmi gribēdams izdabat Staļinam, viņš vel ielēja eļļu ugunī.

Mierīgā tonī, kas nevēstīja nekā laba, Staļins sacīja Žukovam, ka varot iztikt ari bez viņa, ja viņš tā izvirza jautājumu.

Pēc īsas apspriedes ar Mehlisu Staļins atkal izsauca Žukovu un paziņoja, ka viņš esot atbrīvots no Ģenerālštābā priekšnieka pienākumiem. Uz 2ukova jautājumu, kas viņam būs jādara turpmāk, Staļins atbildēja, ka piedāvā viņam Rezerves frontes komandiera posteni un uzdod sagatavot Jeļņas rajonā to pašu prettriecienu, ko viņš tik neatlaidīgi ieteicis organizēt.

2ukova ieteikums atvilkt karaspēku toreizējā situācijā bija vienīgais pareizais priekšlikums. Tomēr Staļins sakumā to nesaprata, tāpēc šo priekšlikumu noraidīja. 2u kova lūgums atbrīvot viņu no Ģenerālštābā priekšnieka pienākumiem Staļina uztverē nozimēja to, ka Žukovs sevi uzskata par neaizstājamu.

Bet par neaizstājamu Staļins uzskatīja vispirms pats sevi. Staļins bija neiecietīgs pret jebkuru godkāres un iedomības izpausmi — reālu vai šķietamu, ja viņš to pamanīja citā cilvēkā, toties veicināja savas paša personības kultu. Tā bija viena no visasākajam Staļina rakstura pretrunām, kuru viņam bija daudz.

Acīm redzot, Staļins bija pārliecināts: ja nu pati dzīve apstiprinājusi, cik pareizi un nepieciešami bijuši dižie tautas darbi, kuru ierosinātājs bieži vien bija viņš, tad jebkurš viņa lēmums, jebkura viņa rīcība var būt tikai nemaldīga un neapšaubāma.

Partija, miljoni cilvēku ieguldīja visu savu enerģiju sociālisma celšanā. Arī Staļins pats neaizmirsa to atgādināt gan rakstveidā, gan mutvārdiem. Turpretim visiem citiem vajadzēja vienīgi viņu uzskatīt par visu sasniegumu, par visu uzvaru iedvesmotāju un organizētāju.

Prasīdams, lai cilvēkus vērtē vispirms pēc viņu attieksmes pret to, ko Staļins uzskatīja par galveno savā dzīvē, viņš tomēr bieži vien bija subjektīvs un savā subjektivitātē nežēlīgs.

Daudzi fakti liecina, ka jau kara sākumā Staļins kļuva iecietīgāks un vairāk ieklausījās militāro speciālistu padomos; viņa kļūda hitleriskās Vācijas uzbrukuma sākuma paredzēšanā tik ļoti ietekmēja padomju karaspēka stāvokli 1941. gada vasarā, ka tas neizbēgami atstāja iespaidu uz viņa raksturu, kuram vispār bija sveša kritiska pašanalīze.

Paies gadi, un tik grūti iegūtā, partijas un tautas ciešanas izlolotā Uzvara, kuras sasniegšanā daudz bija ieguldījis arī Staļins kā Augstākais virspavēlnieks, daudzējādā ziņā kavēs viņu izprast, cik liela nozīme ir kolektīvai izlemšanai un kolektīvai vadībai.

Bet grūtajās 1941. gada dienās, kad fašistu šāviņi un aviacijas bumbas plosīja Padomju zemi, kad ienaidnieks lauzās uz Maskavu un uz Ļeņina pilsētu, kad simtiem Krievijas, Ukrainas, Baltkrievijas un Baltijas pilsētu un ciemu noasiņoja zem vācu naglotā papēža, Staļins, acīm redzot, juta, ka, tikai izmantojot daudzu cilvēku pieredzi, iespējams vadīt milzīgo kauju, no kuras iznākuma ir atkarīgs valsts liktenis.

Tas kļuva par izšķirošo apstākli, kas noteica Staļina kā Padomju Savienības Bruņoto Spēku Augstākā virspavēlnieka darbības stilu un būtību.

Izlemdams kaut ko svarīgu, viņš parasti balstījās uz Galvenās mītnes locekļu — izcilu militāro speciālistu un vadošu partijas darbinieku zināšanām un pieredzi, ņēma vērā Ģenerālštāba un frontu pavēlnieku domas.

Kara gados spilgti izpaudās labākās Staļina īpašības — lielais gribas spēks, asais prāts, organizatora talants un militārās spējas.

Un tomēr ari šai posmā viņš dažu labu reizi kļuva netaisns un subjektīvs.

Tā notika ari divdesmit devītajā jūlijā, kad viņš sarunājās ar Žukovu.

Staļins mīlēja Žukovu un ticēja viņam.

Bet to, ka Žukovs viņa skarbos vārdus uzņēmis kā personisku apvainojumu, Staļins nekādi nespēja saprast. Viņš bija pārliecināts, ka dusmoties uz Staļinu ir tikpat aplam un pat noziedzīgi, cik aplam un noziedzīgi ir dusmoties uz partiju, uz valsti, uz tautu.

Žukovs bija atļāvies valstij tik grūtā laikā piedraudēt ar atkāpšanos no amata, protams, būdams pārliecināts, ka tā netiks pieņemta. Lai nu viņš atradinās mētāties ar vārdiem, kad sarunājas ar Staļinu! ...

Naktī uz trīsdesmito jūliju atgriezdamies savā ārpilsētas mājā, Staļins bija nomāktā garastāvoklī — viņam nedeva miera Smoļenskas zaudēšana un Kijevas liktenis.

Atcerējies incidentu ar Žukovu un atkal noskaities, viņš pūlējās par to vairs nedomāt, bet uzmanību koncentrēt uz rītdien paredzēto tikšanos ar Rūzvelta sūtni Hariju Hop kinsu.

— ... Esmu ieradies kā prezidenta personiskais pārstāvis, Staļina kungs, — Hopkinss sacīja, apsēzdamies norādītajā vietā pie garā galda un cenzdamies runāt pec iespējas mazāk svinīgi. — Man gribētos jums izklāstīt dažus vispārīgus prezidenta uzskatus par pašreizējiem notikumiem.

Staļins, kas sēdēja pretim Hopkinsam, klusēdams pamāja ar galvu.

Amerikānis runāja īsiem, strupiem teikumiem. Un tulks pārtulkoja angļu vārdus krievu valodā gandrīz vai sinhro niski, atsaukdamies gluži kā atbalss, turklāt rūpīgi atdarinādams Hopkinsa intonāciju, lai Staļins varētu gūt pilnīgu priekšstatu.

— Hitleru prezidents uzskata par cilvēces ienaidnieku ... — Staļinam skanēja ausīs. — Savu pienākumu viņš redz demokrātijas aizstāvēšanā ... Viņš vēlas palīdzēt Padomju Savienībai cīņā pret Vāciju ...

«Kas šis Hopkinss tāds ir?» Staļins domāja. Viņam

patika amerikāņa runas veids — pasauss, bez jebkāda patosa. Bet varbūt ta ir tikai spēle, mēģinājums ar tiri ārējiem līdzekļiem savaldzināt sarunas biedru? .. . Stāsta, ka šim Hopkinsam esot neapšaubāma ietekme uz Rūzveltu. Kāpēc? Un kāds ir viņa ierašanās īstais mērķis? Noskaidrot, vai Padomju Savienība neatrodas uz pilnīgas sakāves robežas? Un atkarībā no tā izlemt, vai vispār ir vērts palīdzēt? Kādi ir patiesie Rūzvelta nodomi, un kādā mērā tiem piekrīt Cerčils, pie kura Hopkinss bija pavisam nesen?

Staļins klausījās, nenovērsdams no Hopkinsa modru, vērīgu skatienu un cenzdamies ne tikai nepalaist garām nevienu vardu, ko viņš saka, bet arī uzminēt neizteiktās domas.

Apstādamies pēc katra īsā, skaidrā teikuma, Hopkinss pašreiz runaja par to, ka viņš neesot diplomāts, ka viņa misija esot neoficiāla un viņam neesot pilnvaru noslēgt formālu līgumu ...

Tāds izteikums Staļinu darīja piesardzīgu, lai gan viņš to neparādīja ne ar vienu kustibu un joprojām mierīgi un godbijīgi klausījās Hopkinsā. Hopkinsa vārdi Staļinam atgādināja, ka pirms diviem gadiem Maskavā ierādās angļu un iranču delegācijas, it kā lai noslēgtu aizsardzības savienību pret Hitleru. Sarunu gaitā tomēr noskaidrojās, ka delegāciju locekļiem nav itin nekādu pilnvaru un ka viņi pēc tā vien arī cenšas, lai sarunas beigtos bez rezultāta.

Ko nozīmē Hopkinsa vārdi? Vai viņš grib sacīt, ka viņa misija ir tikai iepriekšēja vai, gluži otrādi, ka viņš ir ga tavs jautājumus risināt lietišķi, atmetot visas diplomātiskās ceremonijas?

Hopkinss apklusa. Tulks steidzīgi pārtulkoja viņa pēdējos vārdus:

— . .. prezidents vēlas ne tikai sniegt Padomju Savienībai visu iespējamo palīdzibu, bet arī darīt to maksimāli drīza laikā.

Staļins palocīja galvu, apliecinādams, ka saprot prezidenta nodomus un atzīst tos par labiem, tomēr joprojām klusēja.

Hopkinss saskatījās ar Steinhartu, kas sēdēja mazliet nomaļus, tad atkal vērīgi paraudzījās uz pelēkajā, cieši aizpogātajā frenci ģērbušos cilvēku.

Viņš mēģināja pēc Staļina sejas uzminēt tā slēptās domas. Tomēr seja ar bakurētainajiem vaigiem bija neizdibināma.

Stajins lēnām iebāza roku kabatā un izņēma nelielu, izliektu pīpi.

«Interesanti, koda pīpe viņam ir?» Hopkinss nodomāja. Viņš uzmeta tai skatienu un pārliecinājās, ka «Downhiil» vai «Charrilon» ražojums tā nu gan nav. Savienotajās Valstīs vai Anglijā cilvēks, kas ieņem augstu amatu, protams, lietotu vienīgi šo izdaudzināto firmu ražotu pīpi

Staļins pīpi neaizsmēķēja, tikai saņēma to plaukstā un, lai ari labvēlīgi, tomēr klusēdams atkal palūkojas amerikānī.

«Acīm redzot, viņš man neuzticas,» Hopkinss nodomāja, tieši tā iztulkodams Staļina klusēšanu. «Ko tur teikt viņam ir sava taisnība. Es viņam esmu svešas pasaules pārstāvis. Esmu atbraucis no tādas valsts, kuras politiskie darbinieki, nemaz nerunājot par laikrakstiem, gadu no gada ķengājuši viņu pašu un viņa zemi. Tagad viņi

vienprātīgi pareģo tās bojā eju ...»

«Varbūt,» Hopkinsam pēkšņi iešāvās prata, «viņš pašreiz domā, ka prezidents būtu uz Maskavu sūtījis nevis mani, bet kādu oficiālu augstu amatpersonu, ja viņa nodomi būtu bijuši nopietni? Teiksim, valsts sekretāru vai aizsardzības ministru ...»

— Es gribētu piebilst vēl dažus vārdus, — Hopkinss apņēmīgi teica, — šoreiz pats par sevi. Man grūti izskaidrot savu vietu mūsu valsti. Tomēr prezidents man uzticas. Ja es šaubītos, vai viņš vērīgi uzklausīs to, ko viņam ziņošu, kad būšu atgriezies, es tagad nesēdētu šeit. Un pēdējais: prezidenta nodomi ir pilnīgi noteikti. Savu attieksmi pret Hitlera agresiju vispār un pret uzbrukumu Padomju Savienībai it īpaši viņš izteica kādā preses konferencē: «Ja kaimiņa mājā izcēlies ugunsgrēks...»

Pēkšņi Staļins pakustināja roku ar plaukstā saņemto pīpi, it kā pārtraukdams Hopkinsu, un teica:

— «Ja kaimiņa mājā izcelies ugunsgrēks, bet tev dārzā ir šļūtene ...» Vai ne?

— Pilnīgi pareizi, — Hopkinss steigšus apstiprināja un piemetināja: — Jums ir ļoti laba atmiņa, Staļina kungs.

— Jā, man ir laba atmiņa, — Staļins mierīgi atbildēja.

«Ko viņš ar to domā, kādu mājienu grib dot?» Hopkinss

nesaprata. «Varbūt viņam prātā prezidenta runa — tā pati, kuru man atgādināja Deiviss?»

Tomēr Stajins nedomāja tieši šo runu. Viņš tikai gribēja parādīt, ka pievērš uzmanību Savienoto Valstu prezidenta izteikumiem, sevišķi tiem, kas attiecas uz karu.

Stajins bija pārliecināts, ka, sūtīdams Hopkinsu uz Maskavu, Rūzvelts nepavisam nav rīkojies, tikai humānu apsvērumu mudināts. Bez šaubām, prezidents saprot, ka pašreiz vienīgi Padomju Savienība spēj Hitleram aizšķērsot ceļu uz pasaules kundzību, ja vispār tas ir kāda spēkos.

Vai Rūzvelts ir gatavs iestāties antihitleriskā koalīcijā? Vai viņš sapratis, ka tieši tādu pienākumu viņam uzliek vēsture? Staļins pašlaik gribēja saņemt atbildi tikai uz šiem jautājumiem.

Kautri pasmaidīdams, Hopkinss sacīja:

— Pašreiz jums jauzticas prezidentam.

— Pašreiz es arī uzticos prezidentam, — Staļins atbildēja nepasmaidījis, un viņa vārdi skanēja nopietni un svarīgi. — Tieši tāpēc, ka ticu prezidentam, — Staļins turpināja, — un ticu arī iespējai nodibināt spēcīgu antihitlerisku koalīciju, es gribu jums ko teikt...

Staļins ar nedaudziem asiem, iznīcinošiem vārdiem raksturoja pašreizējās Vācijas vadītājus, uzsvērdams, ka viņiem jebkurš ligums ir tikai papīra gabals, lai gan ikvienas nācijas pienākums ir svēti pildīt savas starptautiskās saistības ...

Ar to viņš Hopkinsam lika saprast, ka Padomju Savienība, ja tā pieņems Amerikas palīdzību uz noteiktu līgumsaistību pamata, šīs saistības ari nelokāmi pildīs.

Pēc tam viņš raksturoja notikumus padomju un vācu frontē. īsi, bet atklāti pastāstīja par grūto stāvokli, kādā pašlaik atrodas Sarkanā Armija. Stingri un mierīgi paziņoja, ka padomju tauta nekad nepadosies vācu iebrucējiem un cīnīsies līdz pilnīgai uzvarai.

... Paies neilgs laiks, un Harijs Hopkinss savus iespaidus par Staļinu pastāstīs kādā amerikāņu žurnālā, bet vēl pēc dažiem gadiem, kad slimība Hopkinsu būs jau aizvedusi kapa, cits amerikānis — rakstnieks Roberts Sēr vuds, kas labi pazina gan Rūzveltu, gan Hopkinsu, žurnāla iespiestos vārdus citēs dokumentālā grāmatā par prezidenta palīgu.

Hopkinss rakstīja, ka sarunas laikā Staļins ne reizi nekā neatkārtoja un runāja tāpat, «kā šāva viņa karaspēks: trāpīgi, tiešā tēmējumā. Josifs Staļins zināja, ko viņš grib, zināja, ko grib Krievija, un domāja, ka to zināt arī jūs...»

Sīs izjūtas Hopkinss formulēja mazliet vēlāk. Pagaidām viņš vērīgi klausījās Staļinā, domādams, ka neviens no viņam pazīstamajiem politiskajiem darbiniekiem nespētu tik atklāti izteikt savu viedokli, kā to izsaka cilvēks pus militārajās drēbēs, turklāt, acīm redzot, nemaz nerūpēdamies par iespaidu, kādu viņš atstās uz sarunas biedru.

Vēlēdamies vēlreiz parādīt savu lietišķumu, Hopkinss nolēma uzdot Staļinam divus jautājumus. Viņš gribēja zināt, kādas ir Padomju Savienības neatliekamās militārās vajadzības un kas Krievijai būtu vajadzīgs, ja karš ieilgtu.

Hopkinss necerēja uz precīzām atbildēm, viņš domāja, ka Staļins runās tikai vispārīgos vilcienos vai aizsūtīs viņu pie militārajiem ekspertiem.

Bet Stajins tūlīt atbildēja precīzi. Šķita, ka viņš bija gaidījis šos Hopkinsa jautājumus. Viņš minēja zenītliel gabalu, ložmetēju un šauteņu skaitu, aviācijas benzīna un lidmašīnu ražošanai nepieciešamā alumīnija daudzumu ... Lai gan Stabns runāja atklāti, tomēr šo atklātību viņš neuzsvēra, it kā likdams saprast, ka sabiedroto sarunā tā uzskatāma par dabisku.

Tagad Hopkinss jau pilnīgi atradās sarunas biedra personības ietekmē. Viņš pat aizmirsa, ka pavisam nesen bija gribējis nolasīt slēptās Staļina domas vai ari atstāt uz viņu kaut kādu īpašu iespaidu. Tagad viņi sarunājās kā divi ārkārtīgi svarīgā darbā aizņemti cilvēki, kas uzticas viens otram un domā tikai par šo darbu.

Viņi apsprieda iespēju sūtīt uz Padomju Savienību instruktorus, kas padomju lidotājus apmācītu vadīt Savienoto Valstu piegādātās lidmašīnas, izraudzījās drošākos un izdevīgākos amerikāņu kravu piegādes ceļus ...

Pirmoreiz šīs sarunas laikā paraudzījies pulkstenī, Hopkinss beidzot jautāja, vai viņš neizmanto ļaunprātīgi Staļina kunga laiku un kā Staļina kungs vēlas: pats turpmāk apspriest sīkākos jautājumus un tehniskās detaļas vai uzticēt to saviem speciālistiem. Turklāt Hopkinss piebilda, ka viņam labāk patiktu sarunas turpināt ar pašu Staļinu.

Pirmo reizi pasmaidījis, Staļins atbildēja:

— Jūs esat mūsu viesis. Un viesa griba ir likums.

Smaids tomēr tūlīt pazuda no Staļina sejas, un viņš jau nopietni sacīja, ka ik vakaru no sešiem līdz septiņiem būs Hopkinsa kunga rīcībā.

Atvadīdamies Hopkinss teica, ka vēlētos par šo tikšanos dot interviju angļu un amerikāņu preses pārstāvjiem, un steigšus piemetināja, ka nekā neiebildis, ja korespondentu ziņojumus no Maskavas kontrolēs padomju cenzūra.

Staļins aizsmēķēja pīpi, dziļi ievilka dūmu un, mazliet piemiedzis acis, sacīja:

— Mūsu draugiem un Hitlera ienaidniekiem pie mums cenzūra nepastāv.

Ar izliekto pīpes kātu rādīdams uz Hopkinsu, viņš piebilda:

— Tam, ko teiksiet jūs, — viņš uzsvēra vārdu «jūs», — kontrole nebūs vajadzīga. Mūsu cīņa ir taisnīga. No vēstures tiesas mēs nebaidāmies.

Pēc politbiroja sēdes, kurā Staļins bija stāstījis par pirmo sarunu ar Hopkinsu, viņš devās uz Volinskoji. Mašīna joņoja pa tukšo Arbatu. Pavēries logā, viņš pievērsa uzmanību karavīru patruļai. Komandieris ar sarkanu saiti ap piedurkni un divi kareivji ar automātiem uz krūtīm lēniem, vienmērīgiem soļiem gāja gar ielas malu.

— Kāpēc patruļai ir automāti, kad frontē to trūkst? — Staļins ierunājās.

Nepagriezies pret ģenerāli — Apsardzes pārvaldes priekšnieku, kas sēdēja uz aizmugures sēdekļa, Staļins pavēlēja rīt viņam to atgādināt.

Ieradies vasarnīcā, viņš piezvanīja dežurējošajam Ģenerālštāba ģenerālim. Aizritējušās stundās svarīgas pārmaiņas frontē nebija notikušas. Kijevas virzienā stāvoklis joprojām bija saspīlēts.

— Kur ir Žukovs? — Staļins vaicāja, aizmirsis, ka 2u kovs vairs nav Ģenerālštāba priekšnieks.

Viņam atbildēja, ka armijas ģenerālis devies uz Gžatskas rajonu — uz savu jauno dienesta vietu.

— Labi, — pēc brītiņa Staļins noteica un tad piebilda: — Paziņojiet, ka rīt dienas otrā pusē es ar viņu sazināšos.

Viņš nolika klausuli un izgāja dārzā. Bija dziļa nakts. Pa debesim taustījās blāvi prožektoru stari, laiku pa laikam uz mirkli apgaismodami gaisa aizsprosta aerostatus. Bija kluss.

Kad Vorošilovs un Vasņe covs bija no zemessargu divīzijas aizbraukuši, Fjodoru Vasiļjeviču Vaļicki izsauca uz štābu un paziņoja, ka viņam divīzija jāpamet un jāatgriežas Ļeņingradā savā darba vietā.

Todien divi divīzijas pulki aplenca gaisa desantu, ko bija nometis ienaidnieks, un divīzijas komandierim nebija laika nodarboties ar Vajicki. Turklāt pavēli par Vaļicki viņš bija saņēmis no frontes Kara padomes locekja un jautājumu uzskatīja par izlemtu. Tāpēc uz Vaļicka iebildumiem viņš atbildēja strupi un negribīgi.

Apjukušais un aizvainotais Vaļickis metās pie Koro Jova. Bet arī viņš nekā nespēja līdzēt. Kā Koroļovs paskaidroja, atbrīvošanas pavēle bija izdota nevis tāpēc, ka Vaļickis divīzijā nebūtu noderīgs, bet gan ar nolūku pasargāt no briesmām viņa dzīvību.

— Atjaujiet man pašam rīkoties ar savu dzīvību! — Vaļickis iesaucās. — Turklāt tā nav vairāk vērta kā tūkstošiem citu! Kam man jāpateicas par šo aizvainojošo gādību?

Koroļovs neuzskatīja par vajadzīgu slēpt, ka pēc Vas ņecova domām ir lieki un nepareizi riskēt ar tik izcila speciālista dzīvību un pavēle radusies pēc viņa stingrā norādījuma.

Fjodors Vasiļjevičs prasīja, lai viņam atļauj divīzijas sakaru mezglā tūlīt nosūtīt Vasņecovam telegrammu ar kategorisku protestu pret tādu pavēli.

Koroļovs pret to iebilda, sacīdams, ka armijā augstāko komandieru pavēles netiek apspriestas.

Tomēr, saprazdams, cik sāpīgi vecais vīrs pārdzīvo savu atlaišanu mājās, Koroļovs teica, pats sev par pārsteigumu pāriedams uz «tu»;

— Nebēdājies, Fjodor Vasiļjevič! Karam ir daudz va jadzību, un tev arī Ļeņingradā atradīsies darbs. Tu taču tagad esi karavīrs. Ja pavēl iet kaujā — ej! Ja pavēl doties uz aizmuguri — izpildi arī šo pavēli! Ar mani ir tāpat: mani sūtīja karot, un es karoju. Ja rīt liks atgriezties rūpnīcā, es atgriezīšos, ne pušplēsta vārda pretim nerunādams. Tā tas ir karā.

Vaļicki saviļņoja nevis Koroļova vārdi, bet viņa līdzjūtīgais un draudzīgais runas veids. Līdz šim Fjodors Va siļjevičs bija pārliecināts, ka starp viņu un Koroļovu ir

siena, ka Koroļovs nekad viņam nepiedos dēla izturēšanos, turklāt savā sirdi viņu uzskata par tādu kā veco laiku kungu.

Tagad Fjodors Vasiļjevičs saprata, ka ir kļūdījies, ka sienas vairs nav. Ar jauneklīgu straujumu viņš pateicīgi spieda roku Tvanam Maksimovičam. Viņam gribējās Ko roļovu pievilkt sev klāt un apskaut, bet tūlīt pat viņš nobijās no tādiem — kā viņam likās — sentimentalitātes uzplūdiem.

Kādu brīdi Koroļovs nelaida vaļā Vaļicka roku, līdzjūtīgi raudzīdamies garajā cilvēkā, kuram kājās bija ūdenszābaki un mugurā sarkanarmieša blūze, kas nepavisam nesaderējās ar viņa augumu. Koroļovs saprata, ko pašlaik jūt vecais arhitekts, kurš tik negaidot bija gadījies viņa dzīves ceļā.

Kā vienmēr, kad viņš redzēja Vaļicki, viņu sāpināja domas par Veru, tomēr izbrīnījies viņš ievēroja, ka pret Anatolija tēvu viņam nav nekāda naida.

Vēl vairāk — Koroļovam šķita, ka tagad Veras liktenis viņus nevis šķir, bet zināmā mērā vieno.

Viņš palaida vaļā Vaļicka roku un klusi sacīja:

— Sveicini Pīteru! ... Mēs visi par to cīnāmies. Un nebēdājies, nebrauksi taču uz Taškentu, bet uz Ļeņingradu, kur tāpat ir fronte.

... Nākamajā dienā Vaļickis atkal bija Ļeņingradā.

Kravas mašīna Fjodoru Vasiļjeviču aizveda līdz Streiku ielai; no turienes uz mājām viņam bija jābrauc ar tramvaju vai autobusu.

Ar pūlēm ticis pāri automašīnas malai, Vaļickis smagi nolēca uz ielas. Sarkanarmietis, ar ko viņš bija kopā braucis, pasniedza viņam no augšas nelielu čemodāniņu un šineli, teikdams: «Laimīgi, tēvocīt!» — un atvadām pamāja ar roku.

Mašīna aizbrauca, bet Vaļickis, garš un lempīgs, joprojām apjucis stāvēja ielas vidū. Karavīra laiviņa, no kuras līda ārā sirmi mati, viņam izskatījās mazliet ērmīgi, karavīra blūze sniedzās tikko līdz gūžām; vienā rokā viņš turēja nobružātu krokodilādas čemodāniņu, kas bija saglabājies no pirmsrevolūcijas laikiem, bet otra — saņurcītu šineli.

Ļoti sen Vaļickis nebija iegriezies šai tālajā Ļeņingradas nomalē un tagad raudzījās apkārt, pūlēdamies noteikt, kur atrodas tramvaja pietura. Pamanījis, ka viņam taisni virsū nāk smago mašīnu kolonna, viņš steidzīgi pārgāja uz ietvi.

Pēkšņi Fjodoru Vasiļjeviču pārņēma briesmīgs nogurums, kādu divīzijā nebija jutis ne reizi.

Jā, viņam — tipiskam pilsētniekam, kas pieradis pie ērtībām un nav pazinis nekādas ikdienas rūpes, armijas dzīve nepavisam nebija grūta.

Viņš gulēja tāpat kā visi — blindāžā uz lavas, gulēja neizģērbies, gāzmasku zem galvas palicis un ar šineli apsedzies. Ne vienreiz vien viņš dzirdēja lodes spindzam, kad priekšējās pozīcijās vēroja nocietinājumu būvi, un viņam ne prātā nenāca, ka viena no šim lodēm var kļūt viņam liktenīga.

Dvēseles miers, ko Vaļickis ieguva divīzijā, ieguva pirmoreiz kopš kara sākuma, viņam nozīmēja daudz vairāk nekā kara lauka dzīves grūtības.

Un tagad viņš gāja lēnām, ar pūlēm kājas vilkdams, un nejuta itin nekādu prieku par atgriešanos dzimtajā pilsētā.

Visas tās domas, no kurām Vaļickis bija ticis vaļā, kuras nebija viņu mocījušas īsajā laikā, kamēr viņš atradās frontē, tagad atkal mācās virsū.

Vēl vakar Fjodors Vasiļjevičs bija pārliecināts, ka dara to vienīgo darbu, kas pašreiz ir svarīgs. Bet nu viņš atkal nevienam nebija vajadzīgs.

«Nē, nē,» Vaļickis sev sacīja, gausi iedams pa ietvi, «esmu te atbraucis tikai uz laiku. Jau rit došos uz Smoļ niju pie Vasņecova un prasīšu, lai mani laiž atpakaļ uz divīziju. Viņš nedrīkst, viņam nav tiesību man atteikt. Es strādāju godīgi. Pret mani tur nebija nekādu pretenziju. Tur es biju noderīgs cilvēks, jā, noderīgs, noderīgs!...

Bet varbūt manis atlaišanā mājās kaut kādā mērā bija vainīga tā tikšanās ar Vorošilovu un Vasņecovu priekšējās pozīcijās? Protams, es izturējos muļķīgi, nerunāju pietiekami goddevīgi. Nevajadzīgi uztraucos. Un tomēr man bija taisnība — prettanku grāvis taču bija izrakts tik plats, ka ienaidnieka tanks to varēja izmantot par slēpni!»

Vaļickis atcerējās, kā maršala klātbūtnē visi bija stāvējuši pamatstājā, tikai viņš bija vicinājis rokas, iekarsis un prasījis, lai palielina inženieru skaitu, pavisam nevietā pieminējis Totlēbenu un citus fortifikācijas klasiķus...

«Vai tiešām šī iemesla dēļ mani nolēma sūtīt mājās?» Vaļickis atkal nodomāja. «Tad tas ir muļķīgi, tas ir aplam! Galu galā esmu ar mieru uzrakstīt Vorošilovam

vēstuli un atvainoties, ja tas ir vajadzīgs! Viņam jāsaprot, ka es toreiz sāku strīdu tikai lietas labā... Turklāt, patiesību sakot, nekāda strīda taču nebija!

Un tomēr .. . Jā, rīt pat es iešu pie Vasņecova! Bet tas būs rīt. Kas notiks šodien? Pēc stundas, pat mazāk — pēc četrdesmit minūtēm, kad būšu pārkāpis pār dzīvokļa slieksni? ... Kāda būs tikšanās ar Anatoliju? Pēc tās izj skaidrošanās mēs taču neesam ne vārda teikuši viens otram. Kad posos uz zemessargu divīziju, Anatolijs pat izgāja no mājas, lai nebutu jāatvadās... Un diez vai Anatolijs tagad ir Ļeņingradā? .. .»

Par sievu Vajickis neuztraucās. Iedams projām, viņš bija tai atstājis pietiekami daudz naudas un nemaz nešaubījās, ka mājās viņai nekā netrūkst.

... Vaļickis gāja garām milzīgajai Kirova rūpnīcai. Pa atvērtajiem vārtiem gausi līda ārā tanki, piepildīdami ielu ar varenu motoru rūkoņu. Uz bruņām ar baltu krāsu bija rakstīts: «Nāvi vācu okupantiem!»

Beidzot Fjodors Vasiļjevičs atrada vajadzīgo pieturu un iekāpa tramvajā, kas gāja uz pilsētas centru.

Drīz vien tramvajs sasniedza Narvas vārtus. Fjodors Vasijjevičs pārlaida skatienu šai senatnīgajai celtnei, ko viņš pazina līdz pēdējam sīkumam, un atcerējās no tramvaja nesaredzamos, vārtos iekaltos uzrakstus: «Boro dina ... Tarutina . .. Malojaroslaveca ... Leipciga . . . Parīze ...» Un pēkšņi Fjodoram Vasiljevičam šķita, ka viņš redz nevis šo arku, ko pirms deviņdesmit gadiem uzmūrēja arhitekta Stasova vadībā, bet to koka arku, kas kādreiz atradas šai pašā vietā un ko dižais Kvarengi bija uzbūvējis 1814. gadā pēc uzvaras pār Napoleonu, — tieši pa šo * ceļu ienāca galvaspilsētā krievu karavīri, atgriezdamies no Parīzes.

Ne Vaļicka tēvs, ne arī viņš pats, protams, nekad nebija redzējis šo koka arku — Fjodors Vasiļjevičs to bija aplūkojis tikai litogrāfijas.

Tomēr pašreiz viņam šķita, ka redz to savām acīm. Cauri arkai iet kareivji. Bet ne jau tie senlaicīgie — ar augstām ķiverēm, ar garām šautenēm uz pleca, bet mūsdienu kareivji — ar laiviņām galvā, ar sasvīdušām blūzēm un plīvojošiem sarkaniem karogiem ...

«Interesanti,» Vaļickis nodomāja, «vai tiks uzcelta jauna Triumfa arka, kad karš būs beidzies? Pa šo pašu ceļu taču atgriezīsies Ļeņingradā tās aizstāvji... Bet kad tas būs? ...»

Kāds pieskārās viņa plecam. Strauji pagriezies, Fjodors Vasiļjevičs ieraudzīja kasieri — jaunu meiteni.

— Vai biļeti paņēmāt?

— Biļeti? — Vaļickis neizpratnē atjautāja. — Ak jā, jā, protams, piedodiet...

Viņš steidzīgi nolika čemodāniņu, uzlika uz tā šineli un iebāza roku bikšu kabatā.

Tur nebija ne kapeikas. Vaļickis atcerējās, ka, aiziedams zemessargos, visu naudu bija atstājis sievai. Un, lai gan no tās dienas bija pagājis pavisam maz laika, viņš bija jau aizmirsis naudas nozīmi, jo pats pēc tās nebija jutis nekādu vajadzību.

Jau pārliecinājies, ka kabatās ir tikai mutauts, pāris netīras apkakles padrēbes, piezīmju grāmatiņa un zīmuļa gals, Vaļickis tomēr nebeidza taustīties, cerēdams uz brīnumu.

Viņš pamanīja, ka viņu uzmanīgi vēro blakus stāvētāji — seržants ar trīsstūrīšiem uz zīmotnēm, pavecs vīrietis ar gāzmaskas somu uz pleca un divas sievietes ar tīkliņiem rokās.

— Piedodiet... — Vaļickis murmināja, juzdams, ka nosarkst, — bet man ... neesmu paņēmis līdzi naudu! Es tūlīt kāpšu ārā .. . Piedodiet!

— Kas nu tā par runu, tēvoci — jautri sacīja seržants, iebāza roku bikšu kabatā un sniedza kasierei naudu.

— Lūdzu, dārgā!

— Nē, nē, ko jūs darāt! — Vaļickis iesaucās, vēl vairāk samulsdams.

— Kas tur ko runāt?! — Seržants parāva uz augšu baltās uzacis. — Savstarpēja izpalīdzība kaujas laukā!

Viņš pamirkšķināja vispirms kasierei, tad — Vaļickim, paņēma biļeti un, sniegdams to Fjodoram Vasiļjevičam, pa pusei jokojot, teica:

— Lūdzu, biedri kareivi, pēc kara norēķināsimies!

Vaļickim bija neērti: pirmo reizi mūžā nepazīstams cilvēks viņam samaksāja par tramvaja biļeti. Tomēr šai ne ērtibas sajūtai jaucās klāt priecīga kopības sajūta, apziņa, ka viņi abi ar jauno seržantu piedalās pašreiz vissvarīgākajā, visbīstamākajā un viscienījamākajā darbā.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — Vaļickis nomurmināja. Karavīram ar zemāku dienesta pakāpi tā pateikties otram,

kam ir augstāka pakāpe, nekādi neklājas. Tāpēc seržants ironiskā balsi atbildēja:

— Kalpoju Padomju Savienībai!

Un reizē ar cieņu palūkojās uz sirmo, dīvaino kareivi, kas varēja būt viņa vectēvs.

... Ar savam vecumam neatbilstošu veiklību Vaļickis uzskrēja augšā pa kāpnēm un nospieda zvana pogu. «Kas man atvērs durvis? Maša? Anatolijs? Krustmāte Nastja?» viņš minēja.

Bet durvis nevēra neviens,

Fjodors Vasiļjevičs bez mitas spieda pogu un klausījās, kā priekšnamā aizgūtnēm šķinda zvans. Acīm redzot, neviena nebija mājās.

Tikai tagad Fjodors Vasiļjevičs atminējās, ka, aiziedams zemessargos, dzīvokļa atslēgu paņēma līdzi. Attaisījis čemodāniņu, viņš šo atslēgu tur arī sačamdīja.

Priekšnamā bija tumšs.

Vaļickis metās uz ēdamistabu. Uz lielā, ovālā sarkankoka ēdamgalda baltoja papīra lapa. Viņš to paķēra un izlasīja:

«Mans dārgais! Rakstu tāpēc, ka vari atgriezties, bet es vēl nebūšu mājās. Lūdzu, neuztraucies! Nekā briesmīga nav. Es tikai uzlidojuma laikā pakritu uz ielas un mazliet samežģīju kāju. Tomēr aizveda uz slimnīcu. Es gan negribēju, bet vienai mājās man būtu bijis grūti. Nastja strādā rūpnīcā, Tojeņku pirms trim dienām iesauca armijā. Virtuvē ir šis tas ēdams — konservi un žāvēta desa. Paēd, es Tevi ļoti lūdzu. Nauda ir bufetē zem Tavas iemīļotās tasītes. Es esmu slimnīcā, kas atrodas ...»

Aizgājis uz slimnīcu, Vaļickis uzzināja, ka sieva, protams, viņu mānījusi. Viņa bija nevis samežģījusi kāju, bet dabūjusi ievainojumu. Šķemba bija trāpījusi gurnā. Ārsts sacīja, ka viņai būs vēl jāpaliek slimnīcā vismaz nedēju .. .

Fjodors Vasiļjevičs pie sievas gultas nosēdēja vairākas stundas. Viņa gulēja maziņa, novājējusi, kļuvusi vēl vecāka. Un jautāja viņam bezgalīgi daudz: kā dzīvojis, kur gulējis, ko ēdis, vai bijis ļoti bīstami... Stāstīja par Anatoliju: kā tika saņemta pavēste, kā viņa pavadīja dēlu uz sapulcēšanās vietu Maskavas stacijas laukumā. Un ne vārda nerunāja par sevi.

Vaļickis klausījās, tik tikko valdīdams asaras. Pēkšņi viņam kjuva gauži žēl mazās, novājējušās sievietes, pie kuras viņš bija tik ļoti pieradis, ka viņu gandrīz vairs neievēroja.

Kad medicīnas māsa Vaļicki izvadīja no palātas, bija jau vakars. Pa ceļam uz mājām viņš iegriezās mazā kafejnīciņā, ko apgaismoja zila spuldze, apēda pāris cieti vārītu olu un izdzēra tasīti kafijas.

Dzīvoklis bija tukšs un drūms. Fjodors Vasiļjevičs pārbaudīja aptumšošanas aizkarus pie logiem, iededza gaismu un iegāja savā kabinetā.

Ap viņu atkal bija ierastās, kādreiz tik ļoti mīlētās lietas.

Uz galda, uz gleznu ietvariem, uz grāmatplauktu stikliem bija putekļu kārta.

Pēkšņi Vaļickis juta, ka negrib nekam pieskarties. Viņam šķita, ka atrodas muzejā, kur savāktas mantas, ko viņš atceras no tāliem bērnības gadiem, bet kas tagad kļuvušas svešas un nevajadzīgas.

Viņš apsēdās dziļā ādas krēslā. Atpogāja blūzes apkakli. Vērīgi paklausījās. Klusums.

«Ārsts apgalvo, ka kauls nav skarts, ka pēc nedēļas vai, ilgākais, desmit dienām Maša būs vesela,» viņš domāja. «Viņa jāevakuē, jāaizsūta pie attāliem radiem Kuibiševā. Ļeņingrada var kļūt par frontes pilsētu. Turklāt es te esmu tikai uz laiku. Gan es dabūšu atļauju atgriezties divīzijā.

Anatolijs ir frontē. Tas būtu labi. Nav tādas vainas, ko nevar izpirkt. Pat noziedzniekiem dažkārt dod tiesibas savu negodu nomazgāt ar asinīm . . .»

Pēkšņi Vaļickim kļuva baisi. Viņš saprata, ka dēlu var nonāvēt. Anatolijs var krist karā, ta arī neuzzinājis, cik dārgs viņš bijis tēvam, un uzskatīdams tēvu par savu ienaidnieku.

«Nē, nē, tā nedrīkst notikt!» Vaļickis apjucis nodomāja. «Maša stāstīja, ka Toļa solījis rakstīt, tiklīdz būs uzzinājis savu lauka pasta numuru. Un tad es viņam atbildēšu. Tūlīt atbildēšu . . .»

Fjodors Vasiļjevičs pēkšņi izdzirda zvanu. Nedrošu un tik īsu, ka viņš nodomāja — tāpat vien licies. Viņš sāka vērīgi klausīties. Zvanīja vēlreiz. Šoreiz mazliet ilgāk.

«Kas tur varētu būt?» Vaļickis prātoja, iedams uz priekšnamu un pa ceļam pārbaudīdams, vai logi labi aptumšoti, — pretgaisa aizsardzības dežuranti dažreiz

zvanīja vai klauvēja pie durvīm, ja pa logu lauzās laukā kāds gaismas stars. «Bet varbūt tas ir pastnieks? Būs vēstule no Toļas? ...»

Viņš steidzīgi atvēra durvis. Ārpusē stāvēja meitene. Neliela auguma, ļoti jauniņa. Mugurā balts lietus mētelis, uz pleca — gāzmaskas soma. Acīm redzot, tomēr dežurante ...

— Piedodiet, — viņa nedroši sacīja. — Tas taču ir arhitekta Vaļicka dzīvoklis?

Meiteni droši vien mulsināja sarkanarmieša formas tērps, kurā bija ģērbies namatēvs ...

— Jā. Ar ko varu pakalpot? — Vaļickis jautāja.

— Piedodiet, — meitene ierunājās vēl biklāk, — es gribētu ... Vai Anatolijs ir mājās?

Vaļickis nodrebēja, pakāpās pussoli atpakaļ, aplaizīja lūpas, kas uzreiz bija kļuvušas sausas, un, pēkšņi ko atskārtis, gandrīz čukstus vaicāja:

— Jūs esat... Vera?

— Jā, — viņa tikpat klusi atbildēja, — es esmu Vera.

«Tā, tā,» Vaļickim dunēja deniņos, «atriebības stunda

ir situsi. Viņa ieradusies, lai pateiktu Anatolijam acīs visu, ko par viņu domā! ... Tā ir viņa, ko Anatolijs pameta nelaimē, atstāja vienu, nodeva! .. .»

— Viņš ... ir frontē, Toļa ir frontē! — Vaļickis steidzīgi noteica.

— Toļa frontē... — Vera atkārtoja gluži kā atbalss un gandrīz nedzirdami piemetināja: — Tad ... piedodiet ...

Viņa lēnām pagriezās un gāja uz kāpņu pusi.

«Ko es daru! Es gan esmu nelietis, īsts nelietis,» Vaļickis atģidās, «šī meitene taču ir atgriezusies, atgriezusies no turienes! ... Viņa izglābusies, viņa ir dzīva, bet es ...»

— Dieva dēļ! — viņš iesaucās, izskriedams kāpņu telpā.

— Vera! Kur jūs ejat?! Es jūs lūdzu, nāciet iekšā, nāciet, lūdzu, iekšā, dieva dēļ! ...

Vera pagriezās. Viņa joprojām nesaprata, kas notiek, , kas ir šis vecais vīrs sarkanarmieša formas apģērbā, kā viņš to pazīst.

— Jūs... esat Toļas tēvs? — viņa beidzot dabūja pār lūpām.

— Jā, jā, protams! — Vaļickis steidzās atbildēt.

— Dieva dēļ, nāciet iekšā, man ar jums jārunā!

Vera nedroši saka iet uz durvīm.

— Es jums izstāstīšu, visu izstāstīšu, — Vaļickis atkārtoja, palīdzēdams noņemt gāzmaskas somu un novilkt mēteli.

Viņš ieveda Veru kabinetā un apsēdināja krēslā.

Vaļickis vairs nezināja, ko teikt. Stāvēdams pretim Verai, kura ar vienu vārdu varēja Anatoliju galīgi pienaglot pie kauna staba, Fjodors Vasiļjevičs pēkšņi jutās pavisam bezpalīdzīgs.

— Es zinu, kā jūs nokļuvāt pie vāciešiem, — Vaļickis beidzot teica. — Anatolijs man visu izstāstīja. Tā ir laime, ka esat atgriezusies... Lūdzu, pastāstiet, kas ar jums notika pēc tam, kad Anatoliju bija aizveduši vācieši! Kā jums laimējās izglābties?

Vera nodrebēja.

— Negribu par to runāt! — viņa iekliedzās. — Nekā negribu atcerēties! Un arī par viņu pašreiz negribu runāt. Negribu!

Vaļicki satrieca ne tikai Veras vārdi, bet arī tā krasa parmaiņa, kas viņā bija notikusi.

«Nu ko tad,» viņš rūgti nodomāja, «man jātiek pāri arī tam. Dēlam par tēvu nav jāatbild. Bet tēvam par dēlu? ... Ak dievs, vai viņa maz gribēs manī klausīties? Par ko viņa pašreiz domā? Vai tiešām viņas sirdī nav itin nekāda iecietīguma?»

Ja viņš būtu zinājis, ko tobrīd domāja Vera! ...

Pēc tikšanās ar Zvjagincevu Verai prātā bija tikai Anatolijs. Viņai bija licies, ka Anatolijs gājis bojā, un, izdzir dusi, ka viņš ir dzīvs un atrodas Ļeņingradā, viņa no prieka nezināja, ko darīt.

Bet laiks ritēja, un priekam sāka jaukties klāt citas jutās — rūgtas un nemierpilnas. Vera iztēlojās, kā viņi tiksies, un viņai kļuva baigi.

Veru pārņēma rūgtums, izmisums un pretīgums pret sevi. Viņa nevarēja gulēt, jo, tiklīdz aizvēra acis, viss sākās no jauna. Viņu žilbināja spožs baterijas stars, viņa sajuta sejā smirdīgu vācieša elpu ... Šausmās Vera trūkās augšā. Viņai gribējās aizbēgt pašai no sevis, nomest savu ādu, ko viņa tagad ienīda, jo tai bija pieskārušās tās rokas...

Briesmīgie brīži, ko Vera bija piedzīvojusi Zogina mājas bēniņos, viņu pilnīgi pārvērta. Viņai gribējās atriebt, tikai atriebt. Starp viņas bezrūpīgo jaunību un pašreizējo laiku, starp pagātni un tagadni bija melns, dziļum dziļš bezdibenis.

Vera sev apgalvoja, ka viņai nevajag tikties ar Anatoliju. Pietiek, ja zina, ka Anatolijs ir dzīvs, ka viņam laimējies izglābties . ..

Atgriezusies Ļeņingradā, viņa tomēr neizturēja un jau pirmajā dienā zvanija Anatolijam.

Vera centās sevi pārliecināt, ka viņa nezvana tāpēc, lai runātu ar Anatoliju, un, tiklīdz viņa izdzirdēs Anatolija balsi, tūlīt pakārs klausuli: viņai tikai jāpārliecinās, ka Toļa atgriezies, ir sveiks un vesels.

Lai viņš nezina, ka arī viņa ir Ļeņingradā. Lai Toļa domā, ka viņas vairs nav pasaulē, ka viņa mirusi, gājusi bojā pie vāciešiem. Varbūt kādreiz vēlāk, kad karš būs beidzies, viņa tomēr dos par sevi kādu ziņu. Bet Anatolija balss viņai jādzird. Tikai balss! . ..

Vera pateica numuru un sastinga, spiezdama rokā klausuli tā, ka pirksti iesāpējās.

Atbildes nebija.

Pēc pusstundas viņa zvanīja atkal. Un atkal neviens nenāca pie telefona.

Vera aizgāja uz komjaunatnes rajona komiteju. Viņa bija nolēmusi lūgt, lai viņu sūta uz fronti par medicīnas

māsu.

Rajona komitejā sacīja, ka viņai jadodas uz savu medicīnas institūtu, kur notiek mācības pēc saīsināta kursa.

Institūtā draudzenes Verai pastāstīja, ka pagaidām neesot zināms, cik ilgi viņas mācīšoties un kas no viņām iznākšot — ārstes vai feldšeres, jo tas būšot atkarīgs no stāvokļa Ļeņingradā.

Vakarā Vera atkal zvanīja Anatolijam. Un telefons atkal klusēja.

Likdamās gulēt, viņa nosprieda, ka tā arī ir labāk un viņa vairs nezvanīs. Otrā rītā aizgāja uz nodarbībām institūtā. Un, pārnākusi mājās, zvanīja atkal...

Nākamajā dienā Vera no institūta negāja mājās, bet devās uz Anatolija dzīvokli. Māju viņa zināja. Kad viņi bija staigājuši pa Ņevas prospektu. Anatolijs ne vienreiz vien bija rādījis savu māju Moikā.

Mājai bija tikai viena ieeja, un dzīvokli Vera atrada viegli — pie durvīm bija piesista vara plāksnīte, uz kuras senatnīgiem, dīvaini savītiem burtiem bija iegravēts: «Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis.»

Nospiedusi pogu, viņa izbijās: tūlīt var notikt sastapšanas, pēc kuras viņa ilgojas un no kuras baidās vairāk par visu pasaulē . ..

Bet durvis neviens nevēra vaļā.

«Tā, tā,» Vera sev teica, «tas nozīmē, ka Anatolija Ļe ņingradā tomēr nav, bet viņa vecāki laikam gan evakuējušies. Kur gan viņš tagad ir? ...»

Drošs paliek drošs, viņa vēlreiz nospieda zvana pogu. Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās sirmgalvis karavīra blūzē ...

Anatolija tēvs, kas viņu nez kāpēc pazina, ar savu dīvaino izturēšanos Veru pilnīgi samulsināja.

Tad, sapratusi galveno — Anatolijs ir sveiks un vesels, bet viņa šeit nav, Vera juta lielu jo lielu atvieglinājumu un tagad domāja tikai par to, kā drīzāk tikt projām ...

Bet sirmgalvis — Anatolija tēvs viņu nelaida.

Izdzirdusi ar neapvaldītu neatlaidību uzdoto Vajicka jautājumu, kas notika pēc tam, kad vācieši Anatoliju bija aizrāvuši projām, Vera pirmajā mirklī nodomāja, ka viņš zina ari visbriesmīgāko, visdrausmīgāko, kas viņai bija jāpārcieš. Šausmās viņa kaut ko kliegšus atbildēja, lai piespiestu Fjodoru Vasiļjeviču apklust...

Vaļickis šos vārdus saprata pavisam citādi, jo tobrīd visas viņa domas bija pievērstas dēlam.

Viņš sacīja klusi un bezcerīgi:

— Es Anatoliju neaizstāvu. Nē. Es pat nelūdzu, lai jus būtu pret viņu iecietīga ...

Vera izbrīnījusies klausījās vecā vīra vārdos. Ko viņš tur runā? Ko viņš negrib aizstāvēt? Iecietība? Pret ko? Vai liešām ar Anatoliju kaut kas noticis?

Viņa satraukta iejautājās:

— Par ko jūs runājat, Fjodor Vasiļjevič?

Vaļickim šķita, ka Vera tikai grib viņu saudzēt. Rūgti pasmaidījis, viņš teica:

— Nevajag, Vera! No manas puses butu pārāk nežēlīgi izmantot jūsu cēlsirdību.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat! — Šoreiz Veras balss skanēja uzstājīgi.

Vajickis vērīgi paraudzījās viņas plati ieplestajās acīs.

— Anatolijs ir mans vienīgais dēls, Vera. Viņš man ir dārgs. Bet ticiet man: es atradu sevi spēku nosodīt viņa rīcību.

— Nosodīt?! — Vera neizpratnē iesaucās.

— Par to, ka viņš pameta jūs tur, tai ellē. Pats izglābās, bet jūs atstāja, — Vaļickis sacīja lēni un stingri, gluži kā spriedumu pasludinādams.

Vera pielēca kājās..

— Kā tā — pameta? Kas jums to teica? Tola gribēja mani aizstāvēt! Viņu piekāva manu acu priekšā! Un pēc tam aizveda. Es nezinu, kā viņam laimējās izbēgt. .. Bet man ... man vēlāk palīdzēja kolhoznieces, pārģērba, paslēpa ...

Vaļickis bija apjucis. Viņš klausījās neskaidrajā Veras runā, kāri uztverdams katru vārdu, pūlēdamies saprast, vai viņa stāsta patiesību vai arī Anatolijam visu piedevusi un tagad tikai cenšas viņu aizstāvēt, nomazgāt baltu.

Jau ļaudamies cerībai, tomēr vēl baidīdamies ticēt Veras patiesīgumam, Vaļickis beidzot gandrīz nedzirdami ierunājās:

— Tātad jūs domājat... tātad viņš ...

Verai kļuva žēl vecā vīra. Viņš stāvēja sirms un ērmots savā sarkanarmieša apģērbā, kas nepavisam nebija piemērots viņa augumam ...

Viņai likās, ka Vaļickis pat sagrīļojas.

Vera saņēma viņa roku.

— Fjodor Vasiļjevič, kas jums notika? Vai kļuva slikti?

Vaļickis satvēra viņas pastiepto roku un cieši saspieda.

— Nē, nē, — viņš teica, — viss ir labi. Tik labi, kā nekad nav bijis ...

Viņš atkal apklusa un stāvēja nekustēdamies, raudzīdamies kaut kur tālumā un joprojām spiezdams meitenes roku.

Tas, ka Vera — tieši Vera! — aizstāvēja Anatoliju, viņa godīgumu neapšaubīdama, Vaļickim tagad bija svarīgāk par visiem paša loģiskajiem secinājumiem.

Dedzīgi vēlēdamies, lai notiktu brīnums un dēls tiešām nekur nebūtu vainojams, Vaļickis tobrīd nespēja atkal analizēt Anatolija izturēšanos. Viņš domāja tikai vienu domu: «Vera, Vera pati viņu aizstāv! Vienīgais cilvēks, kas bijis ar viņu kopā tajās briesmīgajās stundās. Un viņa liecina par labu Anatolijam! . ..

Ak dievs, ak dievs, es taču esmu vecs, prātu izkūkojis muļķis, sauss un despotisks cilvēks!» Vaļickis sev teica. «Kā es iedrošinājos viņu turēt aizdomās?! Kādas man bija tiesības to darīt? Mans zēns devies uz fronti, varbūt nāvei pretim, domādams par to, ka tēvs nodarījis pāri, pazemojis viņu, apsūdzējis pārkāpumā, kas nav savienojams ar godīga cilvēka vārdu ... Un es tagad esmu te, bet ap viņu sīc lodes . ..»

Beidzot viņš pievērsa skatienu Verai. Viņam tā likās maiga, skaista, patīkama... Viņš neievēroja ne sejas vājumu, ne sasprēgājušās lūpas, ne drudžaini mirdzošās acis — neko, neko, viņš redzēja tikai to, ka sānos pāršķirtie mati ir mīksti un zīdaini kā bērnam, ka arī lūpas ir bērnišķigas, ka asaru pilnās acis raugās tik uzticīgi, cik uzlicigi vien iespējams.

Nepārvaramas vēlēšanās mudināts, Vaļickis pievilka Veru sev klāt, apskāva un noglāstīja ...

Pieskāriens viņas matiem atmodināja tālas, neskaidras atmiņas par dēlu, kad tas vēl bi ja pavisam maziņš, par viņa gaišajiem matiem, kas bija mīksti kā pūkas ...

Beidzot viņš strauji izslējās un klusi sacīja:

— Sēdieties, Vera, es jūs lūdzu. Jūs mani ļoti iepriecinājāt. Varbūt jūs ... atdevāt man dēlu.

Un pēkšņi viņš atcerējās ...

— Sakiet, Vera, kā tas bija, — viņš tūlīt ierunājās.

— Toļa man stāstīja, ka esot saņēmis kādu svarīgu uzdevumu ... Jūs gan ... — viņa balss ieskanējās nedroši,

— to varējāt ari nezināt...

— Nē, nē, es zināju! — Vera tikpat steidzīgi atsaucās, jo ar katru miesas audu juta, cik svarīgi Vaļickim ir zināt visu par savu dēlu. — Tas bija cilvēks, ar kuru mēs satikāmies vilcienā. Atceros pat viņa uzvārdu — Kravcovs. Viņš tiešām Toļam kaut ko uzdeva, tikai nezinu, ko īsti. Viņi man to slēpa, baidīdamies, ka es neizturēšu, ja kri tišu vāciešu nagos ...

Vaļickis uzelpoja vieglāk. Tātad ari tā ir patiesība!

Tagad viņš domāja, ka psiholoģiski izskaidrojamas arī tas nesaskaņas un pretrunas, kas Toļas stāstījumā tomēr bija, piemēram, apgalvojums, ka viņam bijusi līdzi komjaunatnes biedra karte, lai gan patiesībā šo karti viņš bija atstājis mājās. Gadās taču tā: jūtot pret sevi vēršamies nepamatotas aizdomas, cilvēks sāk domāt, ka, stāstīdams tīru patiesību, viņš nespēs tās izklīdināt, tāpēc nevilšus cenšas visu iztēlot spilgtāk ...

Sājos laimes mirkļos Vaļickis nespēja iedomāties, ka Vera varētu kļūdīties, par Anatoliju kaut ko arī nezināt.. .

Vaļickis triumfēja. Vera pati apgalvo, ka Anatolijs nav vainīgs! Ja to tagad dzirdētu Koroļovs!

— Vai savu tēvu esat satikusi, Vera? Vai viņš zina, ka esat atgriezusies? — Vaļickis jautāja un tūlīt arī saprata, ka Koroļovs, no kura viņš bija atvadījies tikai iepriekšējā dienā, par meitu vēl nekā nezina.

Vera papurināja galvu.

— Tēva nav Ļeņingradā. Viņš ir zemessargos, un es ...

Vaļickis sasita plaukstas un, neļaudams Verai pabeigt,

iesaucās:

— Es ļoti labi zinu, kur atrodas Ivans Maksimovičs. Es tikai šodien atgriezos no tās pašas divīzijas! Varu jums iedot adresi, tas ir, lauka pasta numuru. Jums tūlīt viņam jāaizraksta!

Veru aizkustināja šī dīvainā cilvēka gādība par viņas tēvu, lai gan viņai likās neticami, ka tie abi būtu pazīstami.

— Pateicos, es visu zinu, — viņa sacīja. — Lugā gribēju ar tēti parunāt pa telefonu, bet sakari bija pārtrūkuši. Vēlāk viņš bija kaut kur aizgājis. Divīzijas ļaudis apsolīja, ka viņi noteikti paziņos ...

— Tad ir skaisti, tad ir lieliski! — Vaļickis iesaucās, paberzēdams rokas un pat mazliet pamīņādamies dejas solī. — Jūsu tēvs, Veročka, ir ļoti labs cilvēks! Ļoti taisnīgs cilvēks!

Fjodors Vasiļjevičs kļuva priecīgi satraukts.

Viņš apgāja apkārt krēslam, kurā sēdēja Vera, atkal noglāstīja viņai galvu, tad viegli uzsita uz pleca un, iesaucies: «Un tagad mēs dzersim tēju!» — izskrēja no kabineta.

Vera palika viena. Viņa sēdēja, iegrimusi dziļā, ar ādu pārvilktā krēslā, un domāja:

«Labi, ka Toļas nav pilsētā. Būtu briesmīgi viņu satikt tieši tagad. Kaut tikai viņu frontē neievainotu! Kaut tikai viņš paliktu dzīvs! Mēs vēl kādreiz redzēsimies. Nevar būt, ka tas nekad nebeigsies.

Viņš taču nezina, ka esmu dzīva, ka neesmu aizgājusi no šīs pasaules! ... Kā viņš to varētu zināt! Es viņam aizrakstīšu. Katrā ziņā aizrakstīšu. Tūlīt atgriezīsies viņa tēvs, un es palūgšu adresi... Viņa tēvs ... Vai man tas varēja prāt ienākt, ka sagādāšu tādu prieku viņa tēvam? Vai tiešām es vēl spēju kādam sniegt prieku? . ..»

Vaļickis ienāca kabineta, izstieptās rokās turēdams divas tasītes un uzmanīgi sperdams soļus, lai neizšļakstltos tēja.

Vienu tasīti nolicis uz rakstāmgalda malas, otru viņš sniedza Verai, teikdams:

— Lūdzu, dzeriet!

Viņa pacēla tasīti pie lūpām un iedzera malku. Tēja bija karsta un pārlieku salda, — acīm redzot, Fjodors Vasiļ jevičs bija tasītē iebēris vairākas karotites cukura.

Vajickis apsēdās pretējā krēslā un atkal sāka raudzīties Verā, acis nenovērsdams, pavisam aizmirsis savu tēju.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā: cik labi būtu, ja Vera paliktu te, šai mājā, uz visiem laikiem. Viņš to nesaistīja ar dēla nākotni, tikai nodomāja, ka būtu jauki, ja mazā meitene katru vakaru sēdētu šai krēslā ...

— Fjodor Vasiljevič, — Vera sacīja, — varbūt es drīkstu pierakstīt Tolas adresi?

Šis jautājums lika Vaļickim atgriezties īstenība.

— Adresi? ... — viņš teica. — Man vēl nav viņa adreses! Viņš solījies rakstīt, tiklīdz būs aizbraucis galā. Kad būs pienākusi vēstule, es jums tūlīt paziņošu. Atļaujiet atzīmēt jūsu telefona numuru!

Vera to nedroši pateica, un Vaļickis to pierakstīja uz galda kalendāra lapiņas, šai mirklī aizmirsis, ka pašam bija nodoms uzturēties Ļeņingradā pavisam neilgi.

Pierakstīdams numuru, Vaļickis palūkojas Verā. Viņa cieši raudzījās uz zīmuli, ar kuru viņš rakstīja ciparus. Veras lūpas bija pavērtas, un viņa bija paliekusies uz priekšu ar visu augumu.

— Sakiet, Vera, — Vaļickis kautri ierunājās, — vai jūs ... mīlat Toļu.

Viņa klusēja.

— Es jūs lūdzu mani saprast pareizi, — viņš mulsi turpināja, — tā nav ziņkārība, arī kontrole tā nav, mans dēls jau ir pieaudzis. Un es esmu ... sauss cilvēks, kam nepavisam nepiemīt sentimentalitāte. — Viņš runāja, joprojām uztraukdamies. — Visa Toļas personiskā dzīve man gājusi secen. Bet tagad ir karš. Es nezinu, vai viņu vairs satikšu. Nē, nē, es ticu, ka viņš paliks dzīvs, bet man taču, man jau ir tik daudz gadu ... Man jāzina... Es gribu iztēloties, kāda būs viņa turpmākā dzīve ... Jūs ... jūs taču būsiet kopā, kad karš būs beidzies, vai ne?

Vera gribēja ko teikt, bet lūpas viņai neklausīja. Piecēlusies viņa aizgāja pie loga. Viņas pleci raustījās.

— Vera, Veročka, mana mīļā, kas jums notika?! — Fjodors Vasijjevičs izbijies vaicāja un piegāja viņai klāt. Tai mirklī viņš pēkšņi atcerējās: Anatolijs taču bija stāstījis, ka viņi sastrīdējušies jau Belokamenskā.

— Vai Toja jums nodarīja pāri tur, tajā pilsētiņā? Izstāstiet man, un jums kjūs vieglāk, izstāstiet! — Vajickis sacīja.

— Nē, nē, — Vera atbildēja aizžņaugtā balsi, — viņš nav man nekā nodarījis. Man tāpat vien... man tikai grūti ticēt, ka viss . .. viss jau pagājis ... viss beidzies.

Vajickis saspieda viņas mitrās, asarainās plaukstas.

— Manu dārgo meitenīt, esmu ļoti vecs cilvēks un nemaz vairs neatceros, kā es mīlēju un kā mani mīlēja. Bet es pazīstu dzīvi. Jūs negribat teikt, kāpēc raudat. Tomēr varat man ticēt — tas pāries. «Arī tas pāries,» kādreiz teica prātnieks. Karš beigsies, atkal visur iedegsies ugunis... Vai tiešām jūs nesaprotat, ka jums viss mūžs vēl priekšā?!

— Nē, Fjodor Vasijjevič, paldies jums, bet es... Ja es spētu viņiem par visu atriebt! Es gribu dzīvot tikai tāpēc.

— Es šodien atgriezos no Lugas, — Vajickis dobji sacīja. — Mans dēls atrodas frontē, mana sieva ir ievainota uzlidojuma laikā. Un tomēr es nezaudēju cerību. Cerību uz uzvaru, tātad — uz nākotni. Varbūt pats es tik ilgi nenodzīvošu. Bet man pietiek ar ticību, ka tā tas būs. Būs uzvara, būs laime!

— Ja jūs zinātu, cik daudz es esmu pārdzīvojusi! — Vera bezcerīgi teica.

Vajickis papurināja galvu.

— Ne visai sen es aizgāju pie kāda cilvēka un sacīju, ka man ir lielas bēdas, tāpēc gribu doties uz fronti. Viņš man atbildēja, ka uz fronti nedodas tāpēc, lai aizmirstu savas bēdas, ka tādā laikā nedrīkst domāt tikai par sevi vien. Visapkārt ir pārāk daudz nelaimju. Vai zināt, kas bija šis cilvēks? Jūsu tēvs, Vera! Ivans Maksimovičs Koro jovs. Un viņam bija taisnība.

— Bet es esmu redzējusi to, kas nevar rādīties pat baismā sapnī! — Vera ierunājās negaidīti dedzīgi. — Vai jūs kādreiz esat redzējis, kā kar cilvēkus? Kā ar šautenes laidi sit pa galvu bērnam? Vai esat dzirdējis, kā gaudo, cik briesmīgi gaudo prātu zaudējusi māte? Atriebt! Tikai atriebt!

— Es jūs saprotu, Vera, — Valickis ar pūlēm sacīja. — Tas, ko jūs stāstāt, ir šausmīgi. Kaut ko tādu esmu lasījis laikrakstos, bet pirmoreiz sastopu cilvēku, kas pats to redzējis... Varu iedomāties, cik daudz jus esat pārcietusi! Vai jūsu māmuļa ir mājās? — viņš jautaja, lai Veras domas novērstu no briesmīgajām atmiņām.

— Jā, mājās.

— Tas ir ļoti labi, — Vaļickis apmierināts noteica. — Bet Toļas māte ir slimnīcā. Es papūlēšos viņu aizsūtīt uz aizmuguri, tiklīdz viņa būs atgriezusies mājās... Vai arī jums, Veročka, vislabāk nebūtu braukt projām?

Šos vārdus viņu mudināja sacīt pēkšņi radusies doma: kā būtu, ja Maša un Vera brauktu projām kopā?

— Kur tad jābrauc? — Vera neizpratne jautaja.

— Es ... es runāju... par evakuēšanos.

— Nē, nē! Neparko! ...

— Saprotu ... — Vaļickis pamāja ar galvu. — Man arī to ieteica ... savā laikā.

— Tagad es iešu. Paldies par visu, — Vera sacīja un piecēlās. — Ir jau vēls. Nakts caurlaides man nav.

«Tā, jau beidzies!» Vaļickis rūgti nodomāja. «Tūlīt viņa ies projām un es palikšu viens. Bez Mašas. Bez Anatolija. Viens . ..»

Vaļickis paraudzījās pulkstenī. Bija desmit minūtes uz vienpadsmitiem.

— Es jūs pavadīšu līdz tramvajam, — viņš pēkšņi teica.

Viņi izgāja uz tumšā Ņevas prospekta un devās uz Ļitei nija pusi, kur Verai vajadzēja kāpt tramvajā, kas gāja uz Narvas vārtiem. Nekur nespraucās ārā ne gaismas stars, tikai retumis uz mirkli iespīdējās daļēji aptumšotie automašīnu starmeši.

Ielās bija maz gājēju, un tie, kurus gadījās sastapt, gāja steidzīgi, nekā nerunādami.

— Vai drīkstu jūs paņemt zem rokas? — Vera pēkšņi jautāja.

— Jā, jā, protams, Veročka, — Vaļickis tūlīt atbildēja, mazliet izbrīnījies.

Viņš juta pieskaramies meitenes roku. Viņa pat viegli piespiedās klāt, gluži kā meklēdama glābiņu no kādiem vienīgi viņas pamanītiem draudiem.

«Varbūt man tikai tā likās,» Vaļickis nodomāja.

Nē. Tas nebija licies vien. Šeit tumsā viņa tiešām meklēja aizstāvību pie vecā, dīvainā cilvēka. Šeit tas neredzēja viņas seju, viņas asaras. Nebija jābaidās no iztaujāšanas ...

Klusēdami viņi aizgāja līdz Ļiteinija prospektam. Drīz pienāca tramvajs. Ar zilu lampiņu apgaismoto numuru varēja saskatīt tikai tuvumā. Arī vagonā dega blāvas zilas spuldzītes.

— Ardievu, Fjodor Vasiļjevič, — Vera sacīja tikko dzirdami. Viņa nepaspieda Vaļickim roku, tikai ar plaukstu maigi noglauda blūzes piedurkni.

— Jūs taču man zvanīsiet, vai ne? — Vaļickis jautāja, tik tikko spēdams parunāt. — Atcerēsieties, ka esmu viens, gluži viens... Starp citu, es laikam drīz atgriezīšos pie zemessargiem. Un tomēr ...

Viņš nepateica līdz galam. Iezvanījās tramvajs, un Vera iekāpa vagonā.

...Kādu brīdi Fjodors Vasiļjevičs klusēdams stāvēja viens pats. Kaut kur tālumā bija dzirdams radio. Viņš ieklausījās. «Ienaidniekam izdevies ...» diktors teica, bet turpmāko Vaļickis nesaprata.

Un pēkšņi viņam uznāca briesmīgs niknums, kas nomāca visu citu. Viņam gribējās pašam savām rokām nonāvēt, nožņaugt, iznīcināt tos, kas ieradušies no svešas un briesmīgas necilvēku pasaules un tagad mīda kājām viņa dzimto zemi, liek tai mirkt asinīs.

«Kāpēc es esmu te, nevis tur, kur man jābūt?!» Vaļickis izmisis nodomāja. «Uz Smoļniju! Rīt pat jāiet uz Smoļniju!»

XV

Tātad jūlija otrajā pusē Hitlers paziņoja, ka pašreiz uzskata par galveno mērķi ieņemt Ukrainu un Ļeņingradu, bet Maskava «var vēl pagaidīt».

... Paies daudzi gadi, karš būs atnesis trešajai impērijai tikai negodu, un vācu ģenerāļi, kas būs palikuši dzīvi, nosauks par liktenīgu pārrēķināšanos, par aplamu nejaušību vai par katastrofas cēloni daudzas Hitlera pavēles, bet nevienu vārdu nebildis par šīs katastrofas galveno cēloni — par Sarkano Armiju, par padomju tautu, kas izjauca visus trešās impērijas plānus.

Pēc daudziem gadiem par fatālu kjūdu, par fīrera ietiep šanās sekām viņi nosauks ari Hitlera pavēli, kas 1941. gada jūlijā par galveno mērķi šai kara posmā pasludināja Ukrainas un 1,.eņingradas ieņemšanu.

«Vajadzēja iet uz Maskavu!» — «Fīrers izrāva no mūsu rokām uzvaru!» pēc daudziem gadiem žēlosies vācu ģenerāļi.

Taču ne jau ar Hitleram raksturīgo tiepību, ne jau ar stratēģisku pārrēķināšanos izskaidrojama jūlija direktīvas izdošana.

Tās pamatā bija dibinātas bažas.

Niknā pretošanās, ar ko vācu karaspēks sadūrās Rietumu frontē, milzīgie fon Boka zaudējumi, bažas, ka pretošanās var vēl divkāršoties, kad izšķirsies Maskavas liktenis, nepielūdzami izvirzīja draudīgus jautājumus: ko darīt, ja, iestājoties ziemai, joprojām nebūs sasniegts neviens no galvenajiem kara mērķiem? Vai tas karaspēkā neradīs vilšanos? Vai nepacels galvu simtiem tūkstošu jauno Vācijas vergu pakļautajās Eiropas zemēs? Vai vācu zibenskara neveiksme neiedvesmos Sarkano Armiju uz vel sīvāku cīņu par katru zemes pēdu? Vai pretvācu koalīcija no simbola nekļūs par realitāti?

«Uz Ukrainu un uz Ļeņingradu!» — tā Hitleram likās izeja no grūtās situācijas. Pēc tam nāks kārta Maskavai, kuras komunikācijas ar ziemeļu un dienvidu rajoniem būs jau pārrautas un kurai būs atņemti materiālie resursi, Maskavai, kura būs kļuvusi vāja un tātad lemta iznīcībai.

Tomēr jau tuvākās dienas pēc šīs direktīvas parakstīšanas liecināja, ka fīrera «teitoniskā viltība» arī šoreiz nav devusi vēlamos rezultātus.

Tiesa, vācu vienpadsmitā armija pārrāva padomju Dienvidu fronti un, dodama triecienu no Podoļskas Mogi Jevas puses, aizgāja aizmugurē trim padomju armijām.

Tomēr pie Lugas upes visi mēģinājumi salauzt padomju aizsardzību beidzās neveiksmīgi. Nepalīdzēja ne paša Hitlera ierašanās fon Lēba mītnē, ne vēlāk telegrammas un zvanīšana pa telefonu no «Vilka midzeņa», ne vēl viena tanku korpusa parsviešana no rietumiem uz ziemeļiem: Lugas aizsardzība nebija salaužama .

Gandrīz veselu mēnesi — no 10. jūlija līdz 8. augustam — divdesmit deviņas fon Lēba divīzijas, tūkstoš divsimt lidmašīnas, gandrīz pusotra tūkstoša tanku un divpadsmit tūkstoši lielgabalu devās triecienā, bombardēja un apšaudīja nocietinājumus, kurus bija izbūvējuši ļeņingradieši un kurus aizstāvēja Ziemeļu frontes karaspēks.

Ļeņingradas stāvoklis ar katru dienu kļuva bīstamāks, jo jau 16. jūlijā somiem izdevās aizlauzties līdz Lādogas ezeram un mūsu karaspēku sašķelt divās daļās, tomēr visā Lugas aizsardzības līnijā no Novgorodas līdz Kingi sepai Ziemeļu frontes karaspēka pretestiba palika nesatricināma.

Apmēram miljons ļeņingradiešu, kurus vācieši bez mitas apšaudīja gan no zemes, gan no gaisa, jūlijā un augusta sākumā dienu un nakti būvēja aizvien jaunus nocietinājumus dienvidos no savas pilsētas. Aizsardzības līnijas stiepās pa mežiem un muklājiem. Doti, dzoti, prettanku grāvji un dzelzs tumbas tagad aizšķērsoja ienaidniekam ceļu tiklab tālās, kā arī tuvās Ļeņingradas pieejās.

Trīs nedēļas fon Lēba kājnieki un tanki devās aizvien jaunos triecienuzbrukumos, pūlēdamies uztaustīt vāji aizsargātu vietu Lugas aizsardzibas līnijā. Ļeņingradas apgabala zeme vietumis bija vācu līķiem kā nosēta.

Un tomēr šīs aizsardzības līnijas liktenis bija jau izlemts. Izlemts tāpēc, ka pretošanās skaitliski pārākajam un labāk apbruņotajam ienaidniekam nevarēja būt bezgalīga un visas iespējamās Ziemeļu frontes rezerves jau bija izmantotas, bet Rietumu un Dienvidrietumu frontē stāvoklis bija tik grūts, ka Ļeņingradai palīdzēt ar prāvākiem pastiprinājumiem nebija Augstākās Virspavēlniecības Galvenās mītnes spēkos.

Sakoncentrējuši triecienspēkus Lugas līnijas rietumdaļā — pie Kingisepas un izmantodami lielu gaisa spēku atbalstu, 8. augustā vācieši tur pārrāva mūsu aizsardzības līniju. Pēc četrām dienām viņiem izdevās to pārraut arī centrālajā sektorā.

Tās pašas dienas vakarā fon Lēbs pa radio uzrunāja karaspēku.

«Kareivji!» viņš teica. «Tās, ko jūs redzat, ir ne tikai boļševiku armijas atliekas, bet arī Ļeņingradas civiliedzīvotāju pēdējās rezerves. Pilsēta ir tukša. Vēl viens izrāviens uz priekšu, un armiju grupa «Ziemeļi» svinēs uzvaru. Karš ar Krieviju drīz beigsies! ...»

Ģenerālfeldmaršals meloja. Ļeņingradu nesargāja armijas un civiliedzīvotāju «atliekas». Ļeņina pilsētu aizstāvēja desmitiem tūkstošu karavīru un zemessargu, varonīgi cīnījās Baltijas flotes jūrnieki. Viņi kopā ar sauszemes karaspēku atvairīja ienaidnieka armijas uzbrukumus, sargāja jūras kara flotes bāzes un salas, sedza Ļeņingradas pieejas no jūras puses.

Vācieši gan bija pārrāvuši mūsu aizsardzības līniju, tomēr katrs turpmākais metrs ziemeļu virzienā prasīja no viņiem milzīgus upurus.

Ceturtajā dienā pēc tam, kad vācieši bija pārrāvuši Lugas aizsardzības līniju, padomju karaspēks deva viņiem spēcīgu prettriecienu. Trīsdesmit ceturtā armija, kas pēc Galvenās mītnes pavēles bija no jauna izveidota un nosūtīta uz Ziemeļrietumu fronti, kopā ar vienpadsmitās armijas daļām pārgāja uzbrukumā Staraja Rūsas rajonā. Jau pirmajās trijās kauju dienās mūsu karaspēkam izdevās vāciešus ne tikai atsviest atpakaļ par vairākiem desmitiem kilometru, bet ari radīt reālas aplenkuma briesmas vācu karaspēka grupējumam, kas atradās Novgorodas rajonā.

Fon Lēbs, kas savus triecienspēkus bija savilcis Lugas aizsardzības līnijas rietumu galā — Kingisepas rajonā, to nepavisam nebija gaidījis. Viņš steidzīgi pārsvieda uz Staraja Rūsas rajonu divas motorizētās divīzijas un aizsūtīja uz «Vilka midzeni» panikas pilnu telegrammu, kurā prasīja jaunus pastiprinājumus . ..

Padomju pretuzbrukums ziemeļrietumos Hitleru briesmīgi saniknoja. 15. augustā viņš lika no Smoļenskas rajona pārsviest palīgā fon Lēbam motorizētu korpusu. Tai pašā dienā sauszemes karaspēka ģenerālštābs pavēlēja atdot fon Lēbam arī «iespējami vairāk vienību no ģenerāļa Gota tanku grupas» ...

Ciešot lielus zaudējumus, vācu karaspēkam izdevās atsist padomju pretuzbrukumu. Tomēr virzišanās uz priekšu kļuva daudz lēnāka.

Līdz desmitajam jūlijam vācieši bija dienā nogājuši caurmērā divdesmit piecus kilometrus. Tagad viņi reti tika uz priekšu vairāk par divarpus kilometriem dienā.

Un tomēr viņi tuvojās pilsētai. Ienaidnieka ielaušanās Ļeņingradā kļuva par tiešiem draudiem.

Divdesmitajā augustā partijas aktīva sanāksmē Voroši lovs un Ždanovs to pilnīgi atklāti pateica komunistiem.

Milzīgajā, pārpildītajā zālē cilvēki skatījās, elpu aizturējuši, kad maršals, paņēmis rokā kociņu, uz milzīgas Ļeņingradas apgabala kartes rādīja, kur pašreiz atrodas fronte. Tā bija lauzta līnija, vācieši vairākās vietās bija iespiedušies mūsu aizsardzībā ķīļveidīgi, un no viena tāda ķi|a smailes, kas atradās Gatčinas sektorā, līdz Ļeņingradai bija tikai četrdesmit pieci kilometri.

.. . Pēdējās dienās Vorošilovu nomāca rūgtas, bažīgas domas. Viņš saprata, ka nav spējis izpildīt viņam uzticēto titānisko uzdevumu — ne tikai apturēt ienaidnieku vēl tālu no Ļeņingradas, bet arī pagriezt to atpakaļ.

Šis izcilais pilsoņkara laika komandieris, viens no Sarkanās Armijas dibinātājiem un organizētajiem, cilvēks, kas pec sava rakstura un temperamenta bija komisārs, piederēja pie tiem komunistiem, kuri iet karaspēka priekšgalā un ar kaujas saucieniem uz lūpām krīt pirmie, ticēdami ka galu galā tomēr tiks iegūta uzvara.

Spēkus netaupīdams, nelikdamies zinis par briesmām, Vorošilovs apmeklēja priekšējās pozīcijas, atceļā uz Smoļ niju mašīnā nosnaudās, atgriezies sarīkoja daudz visādu apspriežu ar komandieriem un politiskajiem darbiniekiem un atkal drāzās uz divīzijām ... Bet no karavadoņa, kam bija jācīnās pret mūsdienu karā pieredzējušu, līdz zobiem apbruņotu armiju, tagad tika prasīts kaut kas cits...

Vorošilovam bija neciešami sāpīgi apzināties, ka viņš nespēj izpildīt uzdevumu, kura dēļ ir sūtīts šurp.

Vai šajās sarūgtinājuma pilnajās augusta dienās Vorošilovs domāja arī par to, ka tādos apstākļos nez vai vispār kādam būtu bijis pa spēkam to izdarīt?

Šis iesirmais cilvēks, šis vecais komunists bija pārāk prasīgs pret sevi. Tāpēc viņš pat domās nespēja vainu par viņa komandētā karaspēka atkāpšanos novelt uz kādu cilu.

Ausīs viņam skanēja skarbie vārdi, kurus bija sacījis Staļins, kas smagi pārdzīvoja vēsti par Lugas aizsardzības līnijas pārraušanu un vāciešu virzīšanos uz Ļeņingradu. «Speciālisti atkāpšanās jautājumos!» Staļins bija izteicies par Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem ...

Vorošilova runā itin nekādi neatbalsojās tās rūgtās domas, kas viņu nomāca pēdējās dienās. Viņš neslēpa pilsētai radušos draudus. Un tomēr viņa runa bija viscaur moža un optimistiska.

Viņš sacīja, ka padomju karaspēks spēj ienaidnieku ne tikai apturēt, bet arī iznīcināt. Aicināja ražot vairāk šāviņu, mīnu un mīnmetēju. Apgalvoja, ka ienaidnieks pie Ļeņingradas tiks sakauts ...

Vai Ždanovam, kas aktīva sanāksmē runāja pec Voro šilova, tāds možums nelikās pārmērīgs? Vai viņš nedomāja, ka pēc maršala runas komunisti tomēr nespes pareizi novērtēt, cik lielas patiesībā ir briesmas, kurās nokļuvusi Ļeņingrada?

Lai būtu kā būdams, bet Ždanova runa bija daudz rūgtāka un bargāka.

Viņš teica, ka jāatmet jebkuras nomierinošas frāzes un jāgatavojas aizstāvēt pilsētu. Jāorganizē cieša sadarbiba starp karaspēku, kas Ļeņingradu sargā pilsētas pieejās, un artilērijas un pretgaisa aizsardzības daļām paša pilsētā. Ļeņingradiešiem tūlīt jāsāk mācīties ielu cīņas paņēmienus un taktiku. Iedzīvotāji jāmobilizē tāpat kā 1918. un 1919. gadā ...

— Ienaidnieks pie vārtiem! — Ždanovs sacīja, un šķita, ka viņa augsto, skanīgo balsi dzird arī vistālākajās milzīgā Smoļnija istabās. — Vai nu Ļeņingradas strādnieku šķira tiks nospiesta verdzībā un tas labākie pārstāvji iznicināti, vai ari mēs saņemsim visus spēkus un Ļeņingradas pievārtē iedzīsim fašismu kapā ...

. . .Nākamajā dienā Ļeņingradas laikrakstos bija lasāms Vorošilova, Ždanova un Popkova parakstīts uzsaukums. Tas sākās tā:

«Mūsu dārgajai, mīļotajai pilsētai draud tiešs vācu fašistu karaspēka uzbrukums ...»

Divdesmit pirmajā augustā Ziemeļrietumu virziena pavēlnieks Vorošilovs saņēma no Ģenerālštāba priekšnieka īsu telegrammu. Augstākā virspavēlnieka vārda maršals Šapošņikovs prasīja steidzīgi iesniegt apsvērumus par darbības plānu.

Frontes Kara padomei un štābam bija skaidrs, ka foti Lēba karaspēks cenšas izlauzties cauri Krasnogvardeiskas nocietinātajam rajonam, lai savienotos ar vācu un somu karaspēku, kas mācas virsū no ziemeļiem, un saktu triecienuzbrukumu pilsētai.

Nākamajā dienā pilsētas aizstāvēšanas plānu paziņoja Maskavai. Turklāt Kara padome lūdza Galveno mītni Ziemeļu fronti sadalīt divās frontēs, jo pašreizējā situācijā vadu kaujas darbību tieši pie Ļeņingradas un tālu no tās — Karēlijā, pie Sviras un Murmanskas — bija ārkārtīgi grūti.

Galvenās mītnes atbildi saņēma vēlā naktī. Augstākais virspavēlnieks plānu atzina par labu, tikai it īpaši pievērsa Kara padomes uzmanību nepieciešamībai radīt drošu aizsegu dzelzceļa līnijām, kas Ļeņingradu savieno ar valsts austrumu rajoniem. Atbildē bija arī paziņots par Ziemeļu frontes sadalīšanu divās frontēs: Ziemeļu un Ļeņingradas frontē. Pēdējas uzdevums bija tieša pilsētas aizsargāšana.

Kā vēl varēja palīdzēt Ļeņingradai Galvenā mītne, kas vadīja ciņu visa nepārskatāmi plašajā padomju un vācu frontē? Piešķirt karaspēku? Iepriekšējā nedēļā vien pēc Galvenās mītnes pavēles uz Ļeņingradas rajonu no citiem virzieniem bija pārsviestas trīs strēlnieku divīzijas un trīs aviacijas pulki. Tagad Ģenerālštāba priekšnieks ziņoja Ļeņingradas frontes Kara padomei, ka uz Ļeņingradu dodas vel septiņpadsmit papildinājuma bataljoni.

Turklāt jau 22. augustā Tihvinas, Malaja Višeras, Val dajas un Ostaškovas līnijā uzsāka izvēršanos kaujai rezerves armija, lai vāciešiem, kas uzbruka Ļeņingradai, dotu triecienu no austrumiem.

Un tomēr bija skaidrs, ka vislielākais smagums cīņā par Ļeņingradu gulstas uz pašiem ļeņingradiešiem.

Ap pilsētu steidzīgi būvēja vēl vienu aizsardzības valni. Partijas organizācijas izraudzījās jaunus brīvprātīgos partizāņu karam ienaidnieka aizmugurē.

Uzņēmumos un iestādēs cilvēki sāka mācīties ielu cīņas paņēmienus un taktiku. Rūpnīcas dienu un nakti izgatavoja saliekamus dzelzsbetona ugunspunktus, lielgabalu dotus un prettanku aizsprostus. Šķita, ka trīs miljoni pilsēta palikušo cilvēku kļuvuši par vienu vienīgu dzelzs dūri.

Frontes Kara padome deva slepenu norādījumu sagatavot minēšanai svarīgākos Ļeņingradas rūpniecības uzņēmumus un militāros objektus...

Paies laiks, un daži no tiem buržuāziskajiem vēsturniekiem, kas Ļeņingradas blokādes deviņsimt dienās pareģoja neatvairāmu pilsētas bojā eju, apgalvos, ka četrdesmit pirmā gada rudenī Galvenajai mītnei un Smoļnijam ienaidnieka ielaušanās pilsētā šķita neizbēgama.

Tiešām — vai tad augusta otrajā pusē un septembra sākumā pilsētas iedzīvotāji nesāka gatavoties ielu cīņām? Vai tad laukumos, prospektos un ielu krustojumos neierīkoja labi nocietinātus pretošanās mezglus, barikādes un ugunspunktus? Un vai tad Kara padome nedeva norādījumu mīnēt svarīgākos pilsētas militāros objektus un rūpniecības uzņēmumus? ... Uz visiem šiem jautājumiem var būt tikai viena īsa atbilde: jā, tā bija.

Turpretim apgalvojums, ka Galvena mītne, Smoļnijs un arī paši ļeņingradieši bija samierinājušies ar neatvairāmu pilsētas zaudēšanu, ir viscaur melīgs.

Jā, ļeņingradieši gatavojas cīnīties par katru pēdu zemes, par katru metru ielas, par katru māju. Jā, četrdesmit pirmā gada septembri partijas pilsētas organizācijas vadītāji un frontes pavēlniecība nolēma mīnēt vairākus objektus pilsētas robežās. Tas bija dabiski un nepieciešami, jo karš paliek karš.

Gatavodamies arī visļaunākajam, Ļeņingradas aizstāvji tomēr zinaja, ka ienaidnieks spēs ienākt pilsēta tikai pāri viņu līķiem.

Aizstāvēdami savu pilsētu, viņi bija gatavi mirt, taču nešaubīdamies ticēja, ka fašistiem nekad neizdosies to ieņemt.

.. . Divdesmit piektajā augustā, sakoncentrējuši trīs kājnieku un vienu tanku divīziju, kā arī divas motorizētas divīzijas, vācieši atsāka uzbrukumu Maskavas — Ļeņingradas šosejai: sauszemes spēkus atbalstīja pirmās gaisa flotes galvenie spēki un piķējošo bumbvedēju korpuss.

Četrdesmit astotā padomju armija, kas bija jau cietusi prāvus zaudējumus iepriekšējās kaujās, varonīgi pretojās ienaidniekam. Tomēr spēki bija pārak nevienādi. Vāciešiem izdevās pārraut aizsardzības līniju Čudovas rajona un dienas beigās ieņemt Oktobra dzelzceļa galveno maģistrāli no Cudovas līdz Ļubaņai.

Nākamajā dienā Galvenā mītne izsauca pie telefona Vo rošilovu un Ždanovu. Maršals un Kara padomes loceklis neslēpa, cik grūts stāvoklis radies pec Ļubaņas zaudēšanas. Viņi lūdza ieročus.

Galvenā mītne atļāva izmantot frontes vajadzībām laukus, ko Ļeņingradas rūpnīcas saražo četrās dienas.

29. augustā ienaidnieks ieņēma Tosnas staciju un nākamajā diena sasniedza Ņevu, pārraudams pēdējās dzelzceļa līnijas, kas Ļeņingradu savienoja ar pārējo valsti.

Dienu vēlāk vācieši, kas bija pārliecināti, ka tagad nekas viņus nespēj apturēt ceļa uz pilsētu, sastapās ar sīvu piecdesmit piektās armijas pretošanos. No 29. augusta līdz 10. septembrim ienaidnieks centās pārraut galveno aizsardzības joslu Sluckas un Kolpinas nocietinātajā rajonā, tomēr neveiksmīgi.

Bet citā virzienā, tur, kur jau 25. augustā ienaidniekam bija izdevies sagrābt Ļubaņu, Ļeņingradas aizstāvjiem radās nelabvēlīga situācija. Mgas un Kirišu sektorā mūsu karaspēks atkal atkāpās uz ziemeļiem . . .

Ceturtajā septembrī Ļeņingradas māju sienas pēkšņi sadrebināja sprādzieni. Ne radio, ne lidmašīnu rūkoņa nebija pilsētas iedzīvotājus brīdinājusi, ka gaidāms uzlidojums. Cilvēki izbrīnījušies raudzījās klusajās, skaidrajās debesīs...

Neviens vēl nezināja, ka pilsētas ielās sprāgst nevis aviācijas bumbas, bet artilērijas šāviņi. Todien vācieši, kas ziemeļos no Tosnas bija novietojuši tālšāvējus lielgabalus, sāka apšaudīt Ļeņingradas ielas.

8. septembrī ienaidnieks ieņēma Sliselburgu un tādējādi noslēdza blokādes loku. Tai pašā datumā vācu aviācija pirmo reizi uzlidoja pilsētai dienā . ..

Visi apstākli liecināja, ka vācieši gatavo Ļeņingradai triecienuzbrukumu ...

. . . Devītā septembra vakarā pie Smolnija vārtiem piebrauca vieglā automašīna. No tās izkāpa trīs ģenerāli. Viens no viņiem — pamaza auguma, platiem pleciem un lielu galvu — gāja pa priekšu. Divi pārējie turējās aiz viņa.

Pie vārtiem sargkareivis prasīja caurlaidi.

— Es esmu armijas ģenerālis Žukovs, — sacīja tas, kas pie sargkareivja bija piegājis pirmais. — Mēs esam tikko ieradušies no Maskavas.

Uz mirkli sargkareivis apjuka. Blakus armijas ģenerālim stāvēja ģenerālleitnants un ģenerālmajors. Savā īsajā karavīra dzīvē sargkareivis nekad nebija ticies ar tik augstiem komandieriem.

Nevarēdams izšķirties, ko darīt, viņš atkal pievērsa skatienu Žukovam. Tas gaidīdams viņā bargi noraudzījās.

— Man nav tiesību laist iekšā, biedri armijas ģenerāli! — sargkareivis teica skaļā, gandrīz vai izmisīgā balsī. — Tūlīt izsaukšu sardzes priekšnieku.

— Tas taču ir ģenerālis Žukovs! ... — iesāka blakus stāvošais ģenerālleitnants, bet Žukovs nepagriezdamies viņu pārtrauca:

— Sargkareivim taisnība.

Piespiezdams pie krūtīm automātu, kareivis pateicīgi palūkojās Žukovā un pazuda būdā. Tad atkal parādījās un ziņoja:

— Tūlīt būs klāt, biedri armijas ģenerāli.

Pēc minūtēm piecām ieradās sardzes priekšnieks — vecākais leitnants. Nostājies pretim ģenerāļiem, kas gaidīja pie vārtiem, viņš pateica savu dienesta pakāpi un uzvārdu.

— Es esmu Žukovs, — armijas ģenerālis atkartoja, — kopā ar mani ar ģenerāļi Hozins un Fedjuņinskis.

Pabiezās vecākā leitnanta lūpas mazliet notrīsēja, viņš vēl vairāk izslējās un ar skaidri redzamām pūlēm teica:

— Piedodiet, biedri ģenerāli, man vispirms jāziņo ... Man ir stingra pavēle bez caurlaides nevienu nelaist iekšā.

— Tas taču ir ... — ģenerālmajors sakaitināts iesāka, bet Žukovs arī viņu pārtrauca, īsi teikdams vecākajam leitnantam:

— Ejiet un ziņojiet!

Tas skriešus devās atpakaļ uz ieeju. Bija pagājušas vismaz desmit minūtes, kad viņš atgriezās.

Vēl atrazdamies gabaliņu no vārtiem, viņš pielika roku pie cepures naga un sacīja:

— Lūdzu, biedri ģenerāļi!

Pie ieejas gaidīja pulkvedis. Viņš pagāja dažus soļus pretim Žukovam, kas nāca pirmais, un gribēja raportēt, bet Žukovs viņu pārtrauca, vaicādams:

— Kur ir maršals?

— Biedrs Padomju Savienības maršals vada Kara padomes sēdi, — pulkvedis ziņoja klusinātā balsi.

— Vediet! — Žukovs pavēlēja.

Pulkvedis steidzīgi devās uz priekšu, rādīdams ceļu.

Otrajā stāvā pie Vorošilova kabineta durvīm viņš apstājās un teica:

— Es tūlīt ziņošu ...

— Nevajag! — Žukovs izmeta un strauji atvēra durvis.

.. . Lielā istabā pie gara, ar sarkanu audumu pārklāta

galda sēdēja cilvēku desmit. Vorošilovs stāvēja galda gala. Ždanovs un Vasņecovs sēdēja blakus.

Acīm redzot, Vorošilovs bija runājis, bet, kad durvis strauji atvērās, apklusis pusvārdā un tagad neizpratnē raudzijās uz ienācējiem.

Hozins un Fedjuņinskis, pārkāpuši pār slieksni, palika stāvam pie durvīm. Turpretim Žukovs stingriem, drošiem so|ieir> devās taisni pie Vorošilova un, piegājis klāt, sacīja:

— Sveicināts, biedri maršali Esmu ieradies.

Vorošilovs apjucis lūkojās viņā, bet Žukovs jau pievērsa skatienu blakus sēdošajam Ždanovam un teica:

— Sveicināts, Andrej Aleksandrovičl

Tad viņš atkal pagriezās pret Vorošilovu, iebāza roku formas svārku iekškabatā un, izņēmis četrkārt salocītu papīra lapiņu, nekā nebilzdams, sniedza to maršalam.

Pilnīgā klusumā, kas bija iestājies kabinetā, Vorošilovs atlocīja lapiņu. Viņa pirksti trīsēja — viņš tūlīt pazina noteikto, raksturīgo Staļina rokrakstu.

Zīmītē bija tikai daži vārdi, bet Vorošilovs to izlasīja divreiz un trīsreiz un tikai tad saprata vārdu jēgu.

Staļins pavēlēja Vorošilovam frontes komandēšanu nodot Žukovam un pašam tūlīt lidot uz Maskavu.

Otrās grāmatas beigas

Александр Чаковский БЛОКАДА Роман — книга II

Советский писатель Москва 1970

Издательство :«Лиесма» На латышском языке 1972

Переводчик Анна Мукина Художник Георгий Крутой

Aleksandrs Borisa d. Čakovskis BLOKĀDE

Redaktore V. Poikane. Maksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore A. Pavlovska. Nodota salikšanai 1972. g. 14. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 14. septembrī. Tipogrāfijās papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 9.G7 fiz. iespiedi.; 16.22 nzsk. iespiedi.; 18,40 izdevu. I. Metiens (>5 000 eks. Maksā (frJtnpIzdevniecība «Liesma* Rīgā. Padomju bulv. 124. Izdevn. Nr. 25221 D377. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komilejas 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 222.

1

Ak tu cūka! Krievu cūka! (Vāciski.)

2

Uz priekšu! Uz priekšu! Atrok! (Vāciski.)

3

Kas par meiteni? Kādas muļķības! Muti ciet! (Vāciski.)

4

L.iecies zemē! Un lien! (Vāciski.)

5

Lien! Tur ir krievi! (Vāciski.)

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokade-2

1