Čakovskis Aleksandrs

Blokade-3

Aleksandrs Čakovskis

Blokāde

Romāns III grāmata

.

I

Agrā 1941. gada septembra rītā kādā no Ļeņingradas lidlaukiem pacēlās lidmašīna un uzņēma kursu uz Lādogas ezera pusi.

Debesis klāja vēja plosīti mākoņi. Smidzināja rudenīgs lietus.

Cilvēki, kas palika lidlaukā, brīdi stāvēja nekustēdamies, ar bažīgiem, vērīgiem skatieniem pavadīdami zemu lidojošo duglasu ...

Lidmašīnas pasažieru nodalījumā krēslā pie pašas lidotāju kabīnes sēdēja garš, kalsns cilvēks admirāļa formas tērpā — jūras kara flotes tautas komisārs Nikolajs Gera simovičs Kuzņecovs.

Portfeli un cepuri nolicis uz blakus sēdekļa, viņš pagriezās pret logu un pavilka vajā aizkariņus. Lidmašīna lidoja zemu, gandrīz vai skardama māju jumtus un koku lapotnes.

Drīz vien caur nespodro pleksisliklu Kuzņecovs tālumā ieraudzīja spoguļgludu ūdens virsmu — milzīgu ezeru, kas izskatījās gluži kā jūra.

«Lādoga...» Kuzņecovs domās noteica un atkārtoja ar lielu rūgtumu: «Lādoga! ...»

No sauszemes bloķētā Ļeņingrada nu jau vairākas dienas uzturēja sakarus ar pārējo valsti tikai pa šo draudīgo ezeru. Ūdens un gaisa ceļš tagad bija vienīgie ceļi.

Sasniegusi ezeru, lidmašīna nolaidās vēl zemāk — šķita, ka duglasa riteņi tūlīt pieskarsies ūdenim. Bija mirklis, kad tie tiešām gandrīz vai ievilka švīku ūdens spogulī, bet jau nākamajā mirklī lidmašīna strauji pacēlās gaisā — tuvāk melnajiem mākoņiem, kas drūzmējās virs ezera. Nozibsnīja. Lidmašīna stipri sakratījās. Tagad aiz loga nekā vairs nevarēja redzēt: viss bija tīts baltā miglā.

Kādu brīdi Kuzņecovs vēl raudzījās pa logu, domīgi vērodams, kā ārpusē pret pleksistiklu atsitas apaļas ūdens lāses.

Atkal nozibsnīja — šoreiz pavisam tuvu, un lidmašīna it kā iegāzās dziļā bedrē. Kuzņecovam šķita, ka motors sācis rūkt dobjāk, bet viņš zināja, ka tā tikai liekas: no augstuma maiņas aizkritušas ausis.

Kuzņecovs pagriezās. Viņš redzēja, ka pavecs kareivis, kas salīcis sēdēja uz augsta grozāmā krēsla pie ložmetēja, noņem laiviņu un ar delnas virspusi noslauka sviedrus no pieres, lai gan lidmašīnā nepavisam nebija karsts. Kuzņe cova adjutants, kas sēdēja kādā aizmugures krēslā, nosprieda, ka tautas komisārs grib kaut ko sacīt, aizpogāja formas svārku apkakli, piecēlās un devās pa eju uz priekšu.

Bet Kuzņecovs nekā neteica.

Adjutants iegāja lidotāju kabīnē; pēc īsa brīža nākdams atpakaļ, viņš ziņoja:

— Viss pilnīgā kārtībā, biedri admirāli! Pēc radio ziņām — līdz pašai Tihvinai pavisam nomācies. Bet no turienes mājas tikpat kā ar roku aizsniedzamas.

Kuzņecovs pasmīnēdams vaicāja:

— Tātad tu saki, ka viss kārtībā?

— Tieši tā, biedri admirāli! — adjutants atbildēja pārlieku moži un piemetināja, pāriedams uz neoficiālu toni: — Kamēr nebijām sasnieguši Lādogu, mūs varēja nošaut kā zvirbuļus! Un arī virs ezera tas pavisam viegli izdarāms — mēs taču lidojam bez sedzēj lidmašīnām.

Adjutanta možajā tonī ieskanējās nosodījums: viņš domāja, ka, lidodams bez apsardzes, tautas komisārs ir acīm redzami vieglprātīgs.

Adjutants tomēr kļūdījās. Kuzņecovs labi saprata, cik liels ir risks. Ienaidnieka aviācija bombardēja Ļeņingradu dienu un nakti. Vāciešu lidlauki tagad atradās pie pašas pilsētas, un jebkurai lidmašīnai, kas pacēlās gaisā Ļeņin gradā, draudēja reālas briesmas tikt notriektai. Vispirms tas, protams, attiecās uz civilajām mašīnām: tās bija tikai uz ātru roku apgādātas ar ložmetējiem, un, saduroties ar vāciešu kaujas mašīnām, tām nebija gandrīz nekādu izredžu palikt veselām.

Kuzņecovs to visu labi zināja. Un tomēr neuzskatīja par iespējamu ņemt apsardzi: Ļeņingradā bija ārkārtīgi dārgs ikviens iznīcinātājs. Turklāt todien debesis — par

laimi — bija mākoņainas, un tas padarīja lidojumu drošāku.

Tagad, sēdēdams duglasa krēslā, Kuzņecovs nemaz nedomāja par briesmām. Kopš viņš bija izlidojis no Ļeņin gradas, visas viņa domas nodarbināja vienīgi ziņojums Staļinam — ziņojums par stāvokli, kas radies Baltijā.

Lai gan tautas komisāra acu priekšā it kā neatkarīgi no viņa apziņas, cita citu nomainīdamas, rādījās nesenās pagātnes ainas: savainoti kuģi, kas Kronštates reidā bija ieradušies no Tallinas, milzīga blāzma, kas pacēlās virs Ļeņin gradas dienvidaustrumu daļas un aizsniedza vai pusi debess juma — tur pēc ienaidnieka uzlidojuma dega Ba dajeva pārtikas noliktavas, — viņš pašreiz domāja vienīgi par gaidāmo tikšanos ar Staļinu.

Pārliecinājies, ka admirālis nekādi neatsauksies uz viņa vārdiem, adjutants atgriezās savā vietā.

Kuzņecovs uzmeta skatienu altimetram, kas bija piestiprināts pie sienas, kura lidotāju kabīni atdalīja no pasažieru salona, neapzināti ievēroja, ka melnā bulta ceļas uz augšu, pasniedzās pēc portfeļa, kas bija nolikts uz blakus sēdekļa, izņēma lielu piezīmju bloku un sāka šķirstīt sīkiem burtiem pierakstītas lapas ...

Tā, Maskavā viņš ieradīsies ne vēlāk par desmitiem rītā, no lidlauka dosies uz savu komisariātu un no turienes ziņos Staļina sekretariātam par atgriešanos.

Vai Staļins viņu pieņems jau šodien? Vai vairāk nekā divas nedējas ilgajā laikā nebūs mainījusies Augstākās Virspavēlniecības Galvenās mītnes darba kārtība?

...No Maskavas Kuzņecovs bija izlidojis augusta beigās. Toreiz — augusta dienās — galvaspilsētā vēl maz kas atgādināja frontes tuvumu.

Lai gan māju sienas bija nolīmētas ar kara laika plakātiem, pa ielām nepārtraukti gāja karavīru kolonnas, uz Minskas, Možaiskas un Volokolamskas šoseju pusi joņoja armijas smagās mašīnas un maskēšanās krāsā nokrāsotas vieglās automašīnas, milzīgā pilsēta šķita joprojām dzīvojam ierasto miera laika dzīvi. Vismaz dienā. Vakarā gan bija vērojamas lielas pārmaiņas: daudzie gaisa aizsprosta aerostati Maskavas debesīm piešķīra svešādu izskatu, uz metro stacijām plūda ļaužu straumes — lielākoties sievietes ar bērniem, lai drošībā pavadītu nakti, bet tukšajās ielās dobji dunēja komandantūras patruļnieku soļi.

Mēnesi pēc tam, kad padomju pierobežā bija lijušas pirmās mūsu karavīru un mierīgo iedzīvotāju asinis, vācieši pirmoreiz izdarīja lielu uzlidojumu Maskavai.

Uzlidojums notika vēlu vakarā, pareizāk sakot, naktī uz 22. juliju; maskaviešiem, kas tolaik jau bija ne vienreiz vien dzirdējuši gaudojam sirēnas un redzējuši, kā prožektoru stari modri tausta debesis, šķita, ka arī šoreiz tik vien būs. Tikai tad, kad no bumbu sprādzieniem sāka drebēt māju sienas un naksnīgās debesis kļuva gaišas no ugunsgrēku liesmām, viņi saprata, ka tā nav mācību trauksme.

Tagad maskavieši jau bija pieraduši pie bombardēšanas, iemācījušies nebaidīties no degbumbām un dzēst ugunsgrēkus.

Katru rītu, noklausījušies Padomju informācijas biroja ziņojumu, viņi steidzās pie kartēm. Kartes iemantoja īpašu vērtību. Tās plēsa ārā no skolas mācību grāmatām, no vecām enciklopēdijām, no grāmatām par pirmo pasaules karu un pilsoņkaru. Cilvēki satraukti lika pie šīm kartēm skolēnu lineālus un trīsstūrus, drēbnieku metra mērus, kas sadalīti centimetros un milimetros, rūtiņburtnīcu strēmeles un pūlējās pēc kartes mēroga noteikt īsto attālumu. Katrs jauns ziņojums par atstātu pilsētu — vienalga, vai tā bija Ļvova, Vitebska, Minska vai gandrīz nevienam nepazīstamie Mihaļiški, Vasiļiški, Lida — sāpīgi iedzēla sirdī.

Jūlijā galvaspilsētai draudēja vienīgi uzlidojumi, bet augusta beigās maskaviešiem radās reāls pamats daudz lielākām bažām. Kaujas notika Smoļenskas rajonā. Aizvien jauni galvaspilsētas uzņēmumi un iestādes evakuējās uz austrumiem.

Un tomēr — par spīti visam — galvaspilsētas iedzīvotāji nepieļāva pat domu, ka vācieši varētu ieņemt Maskavu.

«Māte dzimtene aicina!» — «Visu — frontei, visu — uzvarai!» sauca lozungi un plakāti pilsētas ielās, cehos un iestādēs. Tajās grūtajās dienās tiekšanās palīdzēt cīņā pret ienaidnieku bija galvenais visu padomju cilvēku dzīvē.

Gandrīz katrā ģimenē kāds bija devies uz fronti. Tūkstošiem maskaviešu iestājās zemessargu divīzijās. Rūpnīcas stradaja dienu un nakti, ražodamas produkciju kara vajadzībām.

Laikraksti un radio ziņoja par nedzirdētu Sarkanās Armijas kareivju un komandieru varonību. Varonība kļuva par vispārēju parādību. Tas iedvesa cerību, ka drīz kara norisē notiks lūzums.

Iepriecināja ari enerģiskā padomju diplomātijas darbība: tika parakstīta vienošanās ar Angliju — par kopīgu militāru rīcību pret hitlerisko Vāciju, Staļins tikās ar Rūzvelta personisko pārstāvi Hariju Hopkinsu, kas bija atbraucis uz Maskavu ...

Likdamies gulēt vai nu savā ierastajā gultā, vai uz lāviņas rūpnīcas kopmītnē, kas bija kļuvusi līdzīga kazarmai, vai pa nakti uzstādītā saliekamajā gultiņā partijas komitejas telpās, vai arī uz koka lažiņas metro stacijā, cilvēki ticēja, ka drīz kaujās tiks raidītas jaunas, spēcīgas rezerves vai arī pašā Vācijā sāksies revolucionāri notikumi un tāpēc stāvoklis radikāli grozīsies.

Agrā rītā noklausījušies Padomju informācijas biroja ziņojumu vai steidzīgi atlocījuši jaunās avīzes, viņi sarūgtināti pārliecinājās, ka lūzums vēl nav noticis, tomēr nezaudēja cerību, ka tas notiks rīt...

Tie maskavieši, kuriem uz darbu bija jāiet cauri pilsētas centram, reti kad palaida garām izdevību šķērsot Sarkano laukumu un ar prieku pārliecināties, ka arī pēc kārtējā uzlidojuma pagājušajā naktī Kremlis stāv, ka stāvējis. Laikam gan nebija cilvēka, kas nevilšus nebūtu sācis iet lēnāk un nebūtu uzmetis ciešu, ticības un cerību pilnu skatienu dzeltenbaltajai valdības ēkai, tās kupolam, kas pacēlās pāri Kremļa robotajai sienai.

Tolaik reti kādam gadījās būt Kremlī un vēl jo vairāk — zināt, kas par iestādēm tur izvietotas un kur tās atrodas. Tomēr tieši šo ēku, virs kuras kupola miera laikā parasti plīvoja milzīgs sarkans karogs, miljoniem cilvēku uzskatīja par to centru, no kura tiek vadīta valsts.

Tā nu, iedami pāri Sarkanajam laukumam, kas bija tik tuvs un pazīstams, lai gan kalto akmeņu bruģi tagad klāja maskēšanās zīmējumi, maskavieši pievērsa skatienus šīs ēkas logiem, un viņu sirdis pildīja neparastas jūtas. Varbūt tieši pašreiz tur kādā kabinetā Staļins apsver kaut ko tādu, kas izraisīs radikālas pārmaiņas visā kara norisē. Tā taču nav nejaušība, ka viņš uzņēmās aizsardzības tautas komisāra pienākumus un pavisam nesen kļuva par Padomju Savienības Bruņoto Spēku Augstāko virspavēlnieku! Varbūt tieši šobrīd Staļins dod norādījumus, kurus nezināmu, bet svarīgu iemeslu dēļ nebija iespējams dot agrak, — norādījumus, kuru sekas būs tās, ka viss vērsīsies uz labo pusi un notiks gaidītais lūzums. Tā domāja maskavieši.

Ticība sociālistiskās valsts varenībai un Sarkanajai Armijai tolaik padomju cilvēkiem bija nesaraujami saistīta ar ticību Staļinam. Un ne tikai tāpēc, ka viņš bija vadījis Centrālo Komiteju tajos gados, kad valstī notika lielie pārkārtojumi, kad partija un tauta veica varonīgu darbu, bet arī tāpēc, ka pastāvēja paša Staļina sekmēts personības kults.

Lai gan trešā jūlija runā viņš bija tautai atklāti pateicis lūgto patiesību par grūto stāvokli, kurā valsts nokļuvusi pec vācu karapūļu ielaušanās, un visi turpmākie notikumi liecināja, ka ienaidnieks ir spēcīgs, ka uzvara pār viņu vēl tālu, ka būs jāsasprindzina visi spēki, griba un gatavība cīnīties uz dzīvību un nāvi, tomēr ierastā pārliecība par Staļina varenību un gudrību bija tik stipra, ka pirmajās kara nedeļās un pat mēnešos no viņa gaidīja brīnumu.

Tāpēc cilvēkiem gribējās vismaz domās iekļūt Kremlī, gribējās iztēloties, ko tur savā kabinetā dara Augstākais virspavēlnieks...

Maz bija tādu, kas zināja, ka toreiz, augustā, darba dienas otraja puse Staļins parasti uzturējās nevis Kremlī, kur vel tikai ceļa pietiekami drošu patvertni, kas spētu garantēt nepārtrauktu Galvenās mītnes darbu arī uzlidojumu laikā, bet neievērojamā savrupmājā ar jumta izbūvi netālu no Kirova metro stacijas; no cilvēku straumes, kas plūda pa Kirova ielu, šo ietvei tuvu uzcelto māju šķīra tikai pazems metāla režģu žogs.

Lielā blakus ēkā bija izvietojusies Ģenerālštāba operatīva pārvalde. Šo ēku pazemes eja savienoja ar metro staciju, kas arī bija kļuvusi par Ģenerālštāba dienesta telpām.

Pēdējo reizi Kuzņecovs bija ticies ar Staļinu augusta beigas tieši tur — Kirova ielas savrupmājā.

Šo tikšanos viņš atcerējās visos sīkumos, visās detaļās.

Lūk, uzkāpis pa dažiem apdrupušiem akmens pakāpieniem,viņš atver durvis, kas ved nelielā pieņemamā istabā, kur sež Staļina palīgs Poskrobiševs, un sasveicinās ar to.

Zvana telefoni. Joprojām skatīdamies papīros, Poskrobi ševs paņem klausuli un īsi atbild: «Ne.» — «Pašreiz aizņemts.» — «Nezinu.»

Visi jau sen bija pieraduši, ka tikai cauri Poskrobiševa kabinetam var iekļūt pie Staļina, ka vienmēr klausulē vispirms atskan Poskrobiševa balss un tikai tad ierunājās Staļins, ka viņa rokās nokļūst visi tie dokumenti, ko vēlāk lasīs Staļins, un ka viņam Staļins nodod visus svarīgākos lēmumus, kas jārealizē.

Ar savu izturēšanos, mazrunīgumu un atturību Poskro biševs it kā uzsvēra, ka viņš nekad nekā nedara un ari nerunā pats pēc sava prāta, ka viņam tā uzdevis darīt vai runāt Staļins.

Sim mazā auguma cilvēkam ar skūtu galvu un rupju balsi bija tāda seja, pēc kuras nekā nevarēja uzminēt, tā allaž izskatījās drūma un barga. Visi, kam bija darīšanas ar Poskrobiševu, jau sen bija atmetuši cerību ar aplinku jautājumiem vai kādu citu veiklu paņēmienu izzināt no viņa kaut ko tādu, kas noderētu gaidāmajā sarunā ar Staļinu.

Kuzņecovs, kas ne vienreiz vien bija bijis pie Staļina, protams, labi pazina Poskrobiševa raksturu un tapec, ieradies pie Augstākā, lai dabūtu atļauju braukt uz Ļeņin gradu, pat nemēģināja noskaidrot, vai pēdējas stundas nav no Vorošilova vai Ždanova pa telefonu saņemti steidzīgi ziņojumi un — arī tas bija pietiekami svarīgi — kādā noskaņojumā pašreiz ir Staļins.

Kuzņecovs sēdēja klusēdams, parlaida skatienu pieņemamās istabas sienām, bareljefiem, kuros bija attēloti augstprātīgi senie romieši ar līkiem deguniem un lauru vainagiem galvā, aplūkoja apdrupušos, ciļņiem greznotos griestus.

Viņš te bija jau bijis vairākkārt, tomēr joprojām nespēja iejusties apstākļos, kas bija gluži citādi nekā ierastajos Kremļa kabinetos.

Pirms nedēļām trim, kad Kuzņecovs pēc_Staļina izsaukuma bija šai mājā pirmoreiz un gaidīja tāpat kā tagad, kad Staļins būs brīvs, Kuzņecovs bija Poskrobiševam pat jautājis, vai viņš nezina, kam kādreiz piederējusi šī noplukusī savrupmāja, kurai tomēr bija pretenzijas uz pils greznību. Poskrobiševs neizpratnē bija paraudzījies uz admirāli, it kā brīnīdamies, kā viņu var interesēt tādi jautājumi, kam nav itin nekādas praktiskas nozīmes, un vēsi atbildējis: «Nezinu,» — un ar to arī saruna bija beigusies.

Paklusu iešķindējās zvans, kas nepārprotami atšķīrās no telefona zvana, Poskrobiševs piecēlās, noraustīja karavīra blūzi, ap kuru bija apjozta plata vidusjosta, pameta galdu un, pavēris labajā pusē esošās durvis, pārkāpa pār slieksni.

Viņš bija projām tikai mirkli un atgriezies sacīja:

— Ejiet iekšā!

.. . Kuzņecovam, kas pašlaik sēdēja lidmašīnas krēslā, atlaidies pret atzveltni un pievēris no bezmiega naktīm uztūkušos plakstus, šķita, ka viņš atkal ieiet Staļina kabinetā, pareizāk sakot, tajā neierastajā istabā, kur tagad strādāja Staļins. Tā bija istaba ar diviem pretējos stūros ierīkotiem kamīniem, ar senlaicīgu lustru, ko veidoja it kā sveču virtenes, un dīvaini izrotātiem griestiem.

Ieraudzījis nākam iekšā Kuzņecovu, Staļins sasveicinājās, pamādams ar galvu, un paklusi sacīja:

— Klausos, biedri Kuzņecov.

Kuzņecovs īsi raksturoja stāvokli, kādā bija nokļuvuši galvenie Baltijas flotes spēki Tallinā, kur kuģi bija ieradušies pēc tam, kad vācieši ieņēma Liepāju, un izteica domu, ka sakarā ar tiešajiem draudiem Tallinai floti no turienes vajadzētu steidzīgi pārvietot uz Kronštati.

Staļins klusēdams klausījās Kuzņecovā un lēnām staigāja pa istabu. Tautas komisāram šķita, ka Augstākais virspavēlnieks tobrīd domā par kaut ko tādu, kam nav tieša sakara ar viņa ziņojumu.

Pēkšņi Staļins apstājās un jautāja:

— Vai par Monzunda salām un Hanko jūs esat drošs?

Sī jautājuma jēga bija pilnīgi skaidra: Monzunda salu

un Hanko pussalas garnizoni un mīnu aizsprosti starp šīm salām un pussalu noslēdza ienaidnieka kuģiem ieeju Somu jūras līcī.

— Viss ir atkarīgs no tā, ar kādiem spēkiem ienaidnieks mēģinās līcī ielauzties, — Kuzņecovs atbildēja. Tā kā Staļins klusēja, viņš piemetināja: — Katrā ziņā kuģi tūlīt jāpārvieto no Tallinas uz Kronštati... Jo drīzāk, jo labāk!

Pēdējos Kuzņecovā vārdos, viņam pašam to negribot, ieskanējās netiešs pārmetums.

Kuzņecovs domāja, ka kuģus vajadzēja izvest no Tal

Iinas jau agrāk, un viņam nebija skaidrs, kāpēc Vorošilovs, kura operatīvā pakļautībā pēc Ziemeļrietumu frontes izveidošanas bija nokļuvusi ari Baltijas flote, kavējas un nelūdz Galvenās mītnes atļauju floti no turienes izvest.. Varbūt tāpēc, ka viņš ticēja iespējai Tallinu noturēt, vai arī tāpēc, ka neuzdrošinājās par to runāt ar Staļinu, kas — Kuzņecovs to zināja — pēdējā laikā ne vienreiz vien bija asi izsacījis neapmierinātību par Ziemeļrietumu frontes karaspēka atkāpšanos. Kuzņecova stāvokli sarežģīja tas, ka Ļeņingradā atradās ne vien Vorošilovs, bet ari Ždanovs, kuram kā Centrālās Komitejas sekretāram jau pirms kara bija uzticēti ar jūras kara floti saistītie jautājumi...

Pašu pēdējo dienu notikumi bija Kuzņecovu pārliecinājuši, ka flotes izvešanu no Tallinas vairs nedrīkst atlikt. Un viņš uzskatīja par nepieciešamu to ziņot Staļinam.

Staļins saprata pārmetumu, kas bija klusi ieskanējies Kuzņecova vārdos, vērīgi viņā palūkojās un jautāja:

— Sakiet, biedri Kuzņecov, — cik lielu palīdzību kuģu artilērija sniegusi mūsu karaspēkam, kas aizstāv Tallinu?

— Pēc mūsu ziņām, jūras artilērija Tallinā izšāvusi uz ienaidnieku ne mazāk par desmit tūkstošiem šāviņu, — Kuzņecovs atbildēja. — Turklāt flote nosūtījusi uz sauszemes fronti sešpadsmit tūkstošus jūrnieku, fsi sakot, biedri Staļin, ja Tallina šodien vēl ir mūsu rokās, tas lielā mērā ir Baltijas flotes nopelns.

— Tieši tā, — Staļins sacīja mazliet pamācošā balsī. — Starp citu, vācieši bija paziņojuši visai pasaulei, ka Ļe ņingradu ieņems ne vēlāk kā divdesmit pirmajā jūlijā. Kā jūs domājat, kāpēc tas nav izdevies? ... — Uz brīdi viņš apklusa un aizsmēķēja pīpi. — Viens no cēloņiem, bez šaubām, ir tas, ka vācieši nespēja bez aizķeršanās ieņemt Tallinu. Viņiem bija no Ļeņingradas rajona jāpārsviež uz Igauniju vairākas lielas aviācijas vienības un trīs kājnieku divīzijas. Vai jums ir zināms, cik ienaidnieka divīziju pavisam saistījuši Tallinas aizstāvji?

— Precīzi nevaru atbildēt, bet domāju ...

— Pēc mūsu izlūkošanas ziņām —vairāk nekā piecas, — Staļins viņu skarbi pārtrauca. — Tātad mēs neesam Tallinā floti turējuši veltīgi... Turklāt flotei ir pienākums Tallinas garnizonu izvest uz Ļeņingradu. Citādi to ietrieks jūrā: tagad ir skaidrs, ka Tallinu noturēt mēs nespēsim.

... Toreiz, tumšajā augusta naktī, viņiem neizdevās sarunu pabeigt istabā, kur bija ciļņiem rotātie griesti un divi kamīni stūros.

Kuzņecovs par kaut ko runāja — viņš vairs neatcerējās, par ko īsti, šķiet, par pretgaisa aizsardzību, kas būs nepieciešama flotei, braucot no Tallinas uz Kronštati, kad pēkšņi ienāca Staļina palīgs Poskrobiševs un pusbalsī ziņoja: «Trauksme.»

Sirēnu gaudošana vēl nebija dzirdama, un Kuzņecovs saprata, ka pretgaisa aizsardzības komandpunkts paziņojis par ienaidnieka lidmašīnu tuvošanos Maskavai vispirms uz šejieni.

Staļins pagriezās pret Kuzņecovu un teica:

— Turpiniet!

Kuzņecovs nodomāja, ka Staļins, kas nedrīkst, kam nav tiesību riskēt ar savu dzīvību, trauksmes laikā paliekot šai vecajā savrupmājā, neiet no tās projām tikai viņa dēļ.

«Biedri Staļin,» Kuzņecovam gribējās teikt, «mēs prasām no visiem štāba komandieriem, lai trauksmes laikā viņi pāriet uz bumbu patvertni. Tāpēc arī mums pašiem . ..»

Tomēr viņš neizteica šos vārdus, neizteica tāpēc, ka juta tajos netiešu glaimu pieskaņu. Bet viena no Staļina rakstura pretrunām bija tā, ka viņš, kas bija iecietīgs pret publiskiem glaimiem un pat sekmēja tos, kad runa bija par dižo Staļinu, par vadoni un skolotāju, necieta pielišķēšanos un izdabāšanu lietišķu sarunu laikā, it īpaši, ja tās notika zem četrām acīm. Tāpēc Kuzņecovs nekā neteica.

Kirova ielas pusē aiz cieši aizsegtajiem logiem dobji iegaudojās sirēna. Tad iedārdējās zenītlielgabali.

Atkal ienāca Poskrobiševs. Plaši atvēris kabineta durvis un Kuzņecovam uzmetis pārmetošu skatienu, viņš paraudzījās Staļinā.

Staļins pārlaida acis aizsegtajiem logiem, piegāja pie galda, rūpīgi, tomēr bez tīša gausuma izkratīja plaukstā pīpes pelnus, iebēra tos vara pelnu traukā un, pievērsdamies Kuzņecovam, sacīja:

— Mēs vēl neesam beiguši. Iesim!

Sekodams Staļinam, Kuzņecovs izgāja pagalmā. Bija tumšs, tikai laiku pa laikam debesis pāršķēla prožektoru asmeņi. Zenītlielgabali dārdināja kaut kur gluži blakus.

Pa labi un pa kreisi mirkli uzspīdēja un tūlīt apdzisa kabatas baterijas, apgaismodamas Staļinam ceļu, un tad kļuva redzami, pareizāk sakot, samanāmi malās stāvoši liela auguma cilvēki platiem pleciem, ģērbušies gan formas tērpos, gan civildrēbēs. Tie bija apsardzes darbinieki.

Staļins, ko pavadīja Kuzņecovs, pa koka tiltiņu nesteigdamies pārgāja pāri kādam grāvim — viņš devās uz blakus ēku, kur atradās Ģenerālštāba operatīvā pārvalde. Pie lifta, kurā viņiem bija jānobrauc līdz pazemes ejai, kas veda uz Kirova metro staciju, Staļins pakāpās soli sāņus, Kuzņecovu palaizdams pa priekšu.

... Kirova metro stacijas peronu no tuneļa norobežoja finiera siena.

Maskavieši zināja vienīgi to, kas bija teikts paziņojumā pie ieejas Kirova metro stacijā: «Stacija slēgta,» — un to, ka vilcieni tajā nepietur.

Tikai dažiem desmitiem cilvēku tolaik bija zināms, ka uz šīs stacijas perona atrodas Ģenerālštāba sakaru mezgls un turpat uz ātru roku ierīkotas kabīnes, kas uzlidojumu laikā kļūst par Staļina, Sapošņikova un vairāku Ģenerālštāba operatīvās pārvaldes darbinieku kabinetiem.

Tur lejā Staļins tad arī pabeidza sarunu ar Kuzņecovu, atļaudams admirālim braukt uz Ļeņingradu.

Atvadīdamies Staļins sacīja:

— Pirms izlidošanas jūs saņemsiet speciālu uzdevumu. Un vēstuli. Vorošilovam un Ždanovam.

Tomēr vakarā pirms paredzētās Kuzņecova lidošanas uz Ļeņingradu viņam piezvanīja Poskrobiševs.

— Pavēlēts vēl nelidot, — viņš teica. — Uz Ļeņingradu dosies Valsts aizsardzības komitejas komisija, un arī jūs esat tās sastāvā. Izlidošanas laiks tiks jums paziņots.

— Skaidrs, — Kuzņecovs atbildēja un piemetināja: — Biedrs Staļins runāja par vēstuli, kas man būs...

— Man pavēlēts jums paziņot: nekādas vēstules nebūs, — Poskrobiševs viņu pārtrauca.

.. . Kuzņecovs atcerējās, kā kopā ar citiem VAK komisijas locekļiem bija aizlidojis līdz Cerepovecai, kā viņi tur bija pārsēdušies vilcienā, kā aizbraukuši līdz Mgai, kas bija ugunsgrēku liesmu apņemta, kā izpostītu ceļa gabalu bija nogājuši kājām, tad iesēdušies drezīnā un

braukuši pretim no Ļeņingradas izsūtītam bruņu vilcienam un drīz vien uzzinājuši, ka Mgu ieņēmuši vācieši, tādējādi pārraudami pēdējo dzelzceļa līniju, kas Ļeņingradu savienoja ar pārējo valsti.

... Bet tā jau bija pagātne, likās, pat tāla pagātne. Tuvākajā nākotnē bija vienīgi Staļinam sniedzamais ziņojums par secinājumiem, kurus viņš izdarījis Ļeņingradā un Kronštatē. Lai par ko pašreiz domāja Kuzņecovs, lai kas atausa viņa atmiņā, domas pastāvīgi atkal un atkal atgriezās pie gaidāmā ziņojuma, kura tēzes bija ierakstītas piezīmju blokā, ko pašreiz tautas komisārs bija nolicis uz ceļiem.

No pilotu kabīnes iznāca lidmašīnas komandieris un ziņoja Kuzņecovam, ka viņi nupat pārlidojuši pār Tihvinu, ka Maskavā laiks ir apmācies, tomēr mākoņi nav sevišķi zemi un Centrālais lidlauks ir gatavs lidmašīnu pieņemt.

— Kad mēs būsim Maskavā? — Kuzņecovs vaicāja un, parāvis uz augšu formas svārku piedurkni, paraudzījās pulkstenī.

— Mums tur jābūt pēc stundas, biedri tautas komisār, bet, paturot vērā, ka vējš ir pretim, pēc stundas un divdesmit minūtēm, — lidotājs atbildēja. Viņš bija jau diezgan padzīvojis, ģērbies civilās aviācijas formas tērpā un runāja, drusciņ uzsvērdams «o» skaņu.

Kuzņecovs mazliet pasmaidīja: visā savā mūžā viņš nebija saticis lidotāju, kas uz jautājumu: «Kad mēs tur būsim?» — nebūtu atbildējis ar piesardzīgo — vai varbūt māņticības diktēto? — «jābūt».

Pēc mirkļa Kuzņecovs jau bija aizmirsis gan lidotāju, gan atbildi — viņš atkal prātoja par savu ziņojumu.

Vispirms bija jāmēģina iedomāties, ko Staļins par Baltijas flotes stāvokli zina un ko nezina.

Būdams aizņemts ar flotes jautājumiem, Kuzņecovs bija aizkavējies Ļeņingradā un atgriezās Maskavā vēlāk par citiem VAK komisijas locekļiem. Kā viņi sarunā ar Staļinu novērtējuši Ļeņingradas frontes karaspēka kaujas spējas? Kā raksturojuši Baltijas flotes stāvokli? Un vai Staļins jau nav kaut ko izlēmis?

Tagad turpmākais Baltijas flotes liktenis ir atkarīgs no Ļeņingradas likteņa. Tas vien, ka ienaidnieks ieņemtu Ļeņingradu tikai uz īsu laiku, jau nozīmētu Baltijas flotes bojā eju. Teorētiski spriežot, sauszemes karaspēks spēj atkāpties tik ilgi, kamēr tam aizmugurē ir zeme. Pat nokļuvis aplenkumā, tas var pārraut aplenkuma loku, kas to žņaudz. Bet Baltijas flotes kuģiem nav kur atkāpties. Līdzīgi milzīgām zivīm, kas ir kustīgas un varenas savā dzimtajā stihijā — ūdenī, to zaudējuši, kuģi ir lemti bojā ejai.

... Lidmašīna strauji samazināja augstumu, bet aiz loga joprojām bija redzama vienīgi blāva migla.

Tad migla kļuva retāka un it kā smalkāka, tomēr šķita, ka lidmašīna to pāršķeļ tikai ar pūlēm. Beidzot Kuzņecovs ieraudzīja pazīstamo Centrālās lidostas laukumu. Pretim skrēja lidostas ēkas, gaisā pacēlās kāda lidmašīna un tūlīt pazuda mākoņos. Tad admirālis tālumā uz skrejceļa ieraudzīja kareivi ar sarkanu un baltu karodziņu izplestās rokās un tai mirklī sajuta spēcīgu grūdienu, pēc tam vēl vienu ... Tagad lidmašīna vienmērīgi, mazliet drebēdama, brauca pa betonu uz lidostas ēkas pusi, un Kuzņecovs izdzirda adjutanta balsi:

— Esam klāt, biedri tautas komisār!

Adjutants to tīšām pateica vienaldzīgi, it kā uzsvērdams, ka tikai konstatē faktu, bet Kuzņecovs šajos vārdos saklausīja ar pūlēm slēptu prieku.

— LJz kurieni jūs tagad brauksiet, biedri admirāli? — adjutants lietišķi apjautājās.

— Uz komisariātu, — Kuzņecovs sacīja, paņemdams ar kartēm un dokumentiem piebāzto portfeli un ielikdams tajā piezīmju bloku.

Lidmašīna apstājās. Motors iekaucās un apklusa. Iestājās neparasts klusums.

Kareivis nokāpa no sava augstā grozāmā krēsla un ieņēma militāru stāju, jo redzēja, ka admirālis pieceļas un dodas uz durvīm.

— Pateicos, biedri seržant, — Kuzņecovs sacīja, palūkodamies uz ložmetējnieka zīmotņu trijstūrīšiem.

— Kalpoju Padomju Savienībai!

— Bet ko tu būtu darījis, ja būtu atlidojuši friči? — Kuzņecovs jokodamies vaicāja.

— To, ko vajag darīt, biedri admirāli! — seržants nopietni atbildēja, un viņa sejā nebija ne jausmas no smaida.

Jau kāpdams lejā pa trapu, Kuzņecovs ieraudzīja, ka uz lidmašīnu steidzīgi nāk viņa vietnieks admirālis Gallers.

Ātri pasveicinājis un paspiedis Kuzņecova sniegto roku, Gallers skaļi sacīja:

— Apsveicu atkal mājās, biedri tautas komisār! — Un tūlīt, gluži kā pievērsdamies citam cilvēkam, pusbalsī piebilda: — Nikolaj Gerasimovič, jums nekavējoties jādodas pie Augstākā. Pavēlēts ierasties, tiklīdz būsiet atbraucis ...

Un, it kā aizsteigdamies priekšā dabiskajam jautājumam, kur Staļins pašreiz atrodas, viņš piemetināja:

— Kremli.

II

Kuzņecova mašīna ZIS101 traucās pa Ļeņingradas šoseju, pretimbraucošos transportlīdzekļus biedēdama ar speciālu signālu, kas bija iesaukts gan par kūkotāju, gan par kurkstuli. Pa Gorkija ielu, Ohotnijrjadu un Mohovaju sasniegusi Sarkano laukumu, mašīna strauji pagriezās pa kreisi un brauca uz Borovicka vārtiem.

Pie vārtiem šoferis mazliet piebremzēja, dodams sargiem iespēju ielūkoties mašīnā un ieraudzīt labi pazīstamo jūras kara flotes tautas komisāra seju. Kremli apmetusi likumu pa Ivana laukumu, mašīna iegriezās strupceļā un apstājās pie ieejas, pareizāk sakot, pie lieveņa, ko sedza skārda nojume ar izgriezumiem rotātu metāla ap malīti.

Kuzņecovs strauji uzkāpa uz lieveņa, parāva uz savu pusi durvis un nokļuva pazīstamajā priekšnamā. Aši paraudzījies uz karināmo, komisārs ievēroja, ka tas tukšs, — tātad pie Staļina nav neviena no «ārpuses», steigšus pa karināja cepuri, piegāja pie lifta, kas atradās izbūvē pa kreisi, un, ieraudzījis, ka pašreiz kabīnes tur nav, nolēma veltīgi nezaudēt laiku un gandrīz skriešus, sperdams soļus pāri vairākiem kāpieniem uzreiz, devās augšā.

Pa ceļam mirkli ieskatījies milzīgā spogulī, kas aizņēma visu sienu, Kuzņecovs nodomāja, ka nav gluži tīri noskuvies — pēdējo reizi viņš bija skuvies naktī pirms izlidošanas no Ļeņingradas, — un tūlīt pat to aizmirsa. Ticis otrajā stāvā, viņš steidzīgi izgāja cauri lielai, ovālai uzgaidāmajai istabai, kas šoreiz bija tukša, un, pagriezies pa labi, saka iet pa gaiteni, kura kreisajā puse atradas Staļina kabinets.

— Vai tur kāds ir? — Kuzņecovs jautāja, iegājis pieņemamajā istabā un īsi sasveicinājies ar Poskrobiševu, kas sēdēja aiz galda. — Esmu saņēmis pavēli ierasties taisnā ceļā no lidlauka.

— Nē, viens pats, — Poskrobiševs strupi atbildēja, piecēlās, pazuda aiz durvīm un, drīz vien atkal parādījies, sacīja: — Ejiet iekšā!

Iegājis lielajā, gaišajā, labi pazīstamajā istabā, Kuzņecovs jutās apmierināts: pretstatā Kirova ielas savrupmājai, kur viss atgādināja, ka valstī radusies tik trauksmaina situācija, ka pat Staļinam jāmaina sava darba vieta, šeit Kremlī viss bija stabils un ierasts. Virs papīriem un mapēm apkrautā rakstāmgalda karājās Ļeņina ģīmetne, kurā viņš bija redzams lasām «Pravdu», uz garā, ar zaļu tūku apsegtā sēžu galda bija izklātas kartes un nolikti vairāki smaili uzasināti zīmuļi. Pie sienas, kas atradās pa labi no durvīm, loga vienā pusē karājās Suvorova, otrā — Kutu zova ģīmetne, kas tur bija uzradušās tikai pēc tam, kad bija sācies karš.

Staļins pašreiz beidza runāt pa telefonu. Viņš nolika klausuli un saviem nedzirdamajiem soļiem nāca pretim Kuzņecovam. Sasveicinādamies viņš pretēji paradumam sniedza roku.

Kuzņecovs bija paguvis pasacīt tikai pirmos, jau lidmašīnā pārdomātos teikumus, kad Staļins viņu pārtrauca:

— Vai Žukovu satikāt?

Jautājums bija pavisam negaidīts: kā gan Kuzņecovs, kas tikko bija atlidojis no Ļeņingradas, būtu varējis satikt bijušo Ģenerālštāba priekšnieku, kas tagad komandēja Rezerves fronti?

Kuzņecovs neizpratnē palūkojās uz Staļinu un diezgan nedroši atbildēja:

— Saskaņā ar pavēli es neiegriezos komisariātā, bet no lidlauka taisnā ceļā ierados pie jums ...

Nogrimis domās, Staļins pagāja dažus soļus pa sarkano grīdsegu — gar garo galdu, tad apstājās un, pagriezies pret Kuzņecovu, skarbi sacīja:

— Mēs atsaucam no Ļeņingradas Vorošilovu. Par pavēlnieku iecelts Žukovs. — Pēc brīža viņš piebilda: — Acīm redzot, jūs esat ceļā izmainījušies.

Sis jaunums bija tik negaidīts, ka Kuzņecovs apmulsis

klusēja. Varbūt pa to laiku, kamēr viņš lidoja uz Maskavu, Ļeņingradas stāvoklis kļuvis vēl ļaunāks?

It kā atbildēdams uz viņa domām, Staļins drūmi teica:

— Ienaidniekam izdevies pārraut mūsu aizsardzības līniju ziemeļos no Krasnoje Selo. Viņš apšauda Pulkovas augstieni. PIterā radies gaužām grūts stāvoklis. — Un atkārtoja: — Gaužām grūts.

Kuzņecovs, kas nupat bija atgriezies no Ļeņingradas, dabiski, ļoti labi zināja, kādā stāvoklī nokļuvusi pilsēta, lāču tas, ka vāciešiem izdevies Krasnoje Selo rajonā pārraut mūsu aizsardzības līniju, viņam vēl nebija zināms. Gan tas, ka viņš par to izdzirda Kremli, gan dziļa rūgtuma pilnais tonis, kādā Staļins runāja par šo jauno neveiksmi Ļeņingradas pievārtē, atstāja uz Kuzņecovu ārkārtīgi smagu iespaidu.

Viņš stāvēja dzirdētā nomākts.

Staļins pieskārās viņam pie piedurknes, ar galvas mājienu rādīdams uz ādas dīvānu, kas atradās kreisajā pusē pie sienas.

Kuzņecovs nekad nebija redzējis, ka Staļins vai kāds cits kādreiz būtu sēdējis uz šī dīvāna. Viņš zināja, ka šai istabā viss pakļauts uz mūžīgiem laikiem noteiktai kārtībai. Apspriežu dalībnieki parasti sēdēja pie garā, ar zaļu tūku klātā galda, bet referents stāvēja kājās. Pats Staļins lēnām staigāja šurp un turp pa istabu, reižu reizēm apstādamies, lai uzdotu runātājam jautājumu vai izsacītu repliku.

Lielais, pie sienas noliktais ādas dīvāns ar augsto atzveltni vienmēr bija tukšs. Tāpēc Kuzņecovs brīnījās, sapratis, ka Staļins viņu aicina sēsties tieši tur.

Viņš nedroši apsēdās uz dīvāna blakus Staļinam un nolika portfeli uz ceļiem.

— Kuri kuģi pašreiz bāzējas Kronštatē? — Staļins jautāja.

Kuzņecovs gan ļoti labi saprata, ka Baltijas flotes nākotne ir tieši atkarīga no stāvokļa sauszemes frontē pie Ļeņingradas, bet, būdams jūras kara flotes tautas komisārs, dabiski, visvairāk domāja par kuģiem. Tomēr Staļina vārdi par Ļeņingradas frontes pavēlnieka nomainīšanu un par sakāvi pie Krasnoje Selo bija likuši viņam aizmirst tīros flotes jautājumus. Tagad vienotā Ļeņingradas un Baltijas jūras problēma viņam izvirzījās it kā jaunā veidā.

Viņš saprata, ka Staļinu satrauc nevis detaļas, lai cik

svarīgas tās būtu, bet tieši Ļeņingradas liktenis. Tāpēc Staļina jautājums viņam bija negaidīts.

Sakopot domas kavēja ari kas cits: Kuzņecovu bija pārņēmusi nemotivējama sajūta, ka Augstākais virspavēlnieks jau pirms viņa ierašanās pieņēmis kādu svarīgu lēmumu, ko neviens vairs nespēj grozīt. Kuzņecovs nodomāja, ka Staļinu tagad interesē nevis paši kuģi, bet kaut Kas gluži cits un ka par kuģiem viņš vaicā tikai tāpēc, lai savās pārdomās atrastu kādu trūkstošu ķēdes locekli.

Bet vajadzēja atbildēt uz jautājumu.

Lēnām, cenzdamies neko neizlaist, Kuzņecovs minēja to kuģu nosaukumus un tipus, kuri tobrīd atradās Kronštatē.

— Kā tie piedalās Pītera aizstāvēšanā? — Staļins jautāja, saujā spiezdams pīpi, kas, acīm redzot, jau sen bija apdzisuši.

— Tā kā pašlaik dažos frontes sektoros ienaidnieks atrodas lielgabala šāviena attālumā no Ļeņingradas, kuģu artilērija ... — Kuzņecovs iesāka, bet apklusa, juzdams, ka viņam ir grūti un neierasti ziņot par stāvokli, kad pie rokas nav vajadzīgās kartes.

Bet visas kartes, kā arī piezīmju bloks ar sagatavotajām ziņojuma tēzēm atradās portfeli, ko viņš nebija paguvis attaisīt.

— Vai atļausiet, biedri Staļin? — viņš jautāja, taisīdams vaļā portfeli un steidzīgi ņemdams ārā vajadzīgo karti.

Visērtāk būtu bijis karti izklāt uz galda. Kuzņecovs gribēja piecelties, bet Staļins ar rokas mājienu lika palikt uz vietas. Tad Kuzņecovs steidzīgi izklāja karti tai nelielajā brīvajā vietiņā, kas viņu šķīra no Staļina.

— Šeit, biedri Staļin, — viņš rādīja, — starp Sāmu salu, Dago un Hanko pussalu rietumos un starp Gotlandes, La vansāri salu un citām salām līča austrumu daļā abi krasti un visi ūdeņi pašlaik atrodas ienaidnieka rokās ...

Šai mirkli Staļins, it kā risinādams pats savu domu, kam nav nekāda tieša sakara ar Kuzņecova vārdiem, pārtrauca viņu:

— Tātad ceļā no Tallinas uz Ļeņingradu esam zaudējuši sešdesmit kuģu ... — Staļins gausi noteica, neskatīdamies ne kartē, ne Kuzņecovā, it kā vaicādams, it kā tikai konstatēdams faktu.

— Piecdesmit deviņus, — Kuzņecovs precizēja, — piecdesmit deviņus no simt deviņdesmit septiņiem kuģiem.

— Ļoti lieli zaudējumi, — Staļins dobji sacīja un pēc īsa brīža piebilda: — Bet tie var būt vēl daudz lielāki.

Kuzņecovam šķita, ka Staļins pārteicies, ka viņš bija gribējis sacīt nevis «var būt», bet «varēja būt», un tas admirāli mazliet iedrošināja.

— Jā, biedri Staļin, — Kuzņecovs stingri sacīja, — situācija bija tāda, ka flote cieta smagus zaudējumus, tomēr šie zaudējumi varēja būt vēl daudz lielāki. Vācieši katrā ziņā cerēja nogremdēt visu floti. Tūlīt pēc eskadrus iziešanas no Tallinas vācieši to sāka nikni bombardēt. Ienaidnieka torpēdkuteri un lidmašīnas uzbruka bez milas. Nepieciešamo aizsardzību no gaisa neizdevās saņemt...

Kuzņecovs paraudzījās Staļinā, un viņam likās, ka šie vārdi nav raduši nekādu atbalsi.

«Vai viņš spēj maz saprast,» Kuzņecovs pēkšņi nodomāja, «ko nozīmēja iesēdināt kuģos divpadsmit tūkstošus Tallinas garnizona kareivju, kad kuģus apšaudīja ienaidnieka artilērija un aviācija, un pēc tam nobraukt pa šauro Somu jūras līci vairāk nekā trīssimt kilometru, no kuriem gandrīz simt divdesmit ir biezi mīnēti, turklāt divsimt piecdesmit kilometru garumā abi krasti ir ienaidnieka rokās?!»

Tagad Kuzņecovam bija tikai viena doma, tikai viena vēlēšanās — pierādīt Staļinam, ka Baltijas flote savu pienākumu izpildījusi neticami grūtos apstākļos. Vai Staļins zina, ka šai šaurajā nāves gaitenī, lai eskadras kustība būtu kaut relatīvi droša, bija vajadzīgi vismaz simt mīnu traleri, bet flotes pavēlnieka rīcībā bija tikai desmit? ... Vai viņš zina, ka matrožiem reizēm vairākas stundas bija jāatrodas ledaini aukstā ūdenī un jāturas pie peldošām mīnām, lai novērstu to saduršanos ar kuģiem? ...

Uz dažiem mirkļiem Kuzņecovs pārstāja redzēt Staļinu. Viņam gar acīm slīdēja sakropļotie, ienaidnieka šāviņu un torpēdu sadauzītie kuģi, viņš redzēja matrožus un komandierus, kuru galvas un rokas bija pārsietas un saites asinīs samirkušas...

Viņš labi spēja iedomāties to elli, caur kuru bija izgājuši kuģi, un zināja, ka pasaulē nav bijis un nav citas flotes, nav bijis un nav citu jūrnieku, kas spētu izdarīt tādu varoņdarbu, kādu veikusi padomju flote un tās jūrnieki.

Kuzņecovs ar visu savu būtni juta, ka viņa pienākums ii izstāstīt to Staļinam, — pienākums gan pret dzīvajiem, gan pret tiem, kas tagad guļ Somu jūras līcī.

Viņam gribējās, lai Staļins kaut uz mirkli iztēlotos pats sevi pie sakarsuša lielgabala uz kuģa klāja, kas dreb no sprādzieniem, lai ieraudzītu visapkārt putojošu jūru un izdzirdētu, kā vaid ievainotie matroži, kas tomēr nepamet savus posteņus, un saprastu, ka Baltijas flotes jūrnieki darījuši visu, kas ir cilvēka spēkos, — gan iespējamo, gan neiespējamo...

Un, nevarēdams apvaldīt šīs jūtas, juzdams tikai vienu vēlēšanos — pierādīt Staļinam, ka flote līdz galam izpildījusi savu pienākumu, Kuzņecovs sāka dedzīgi runāt...

Staļins brīdi klusēdams klausījās, tad, pacēlis roku no ceļgala un pieskāries Kuzņecova plecam, jautāja ar pārmetumu un rūgtumu balsī:

— Kāpēc jūs to stāstāt, biedri Kuzņecov, kāpēc?!

Admirālis pārsteigts apklusa, tad stingri atbildēja:

— Tāpēc, lai ziņotu jums, ka — par spīti visam — Baltijas jūrnieku kaujinieciskums nav satricināts un viņi ir gatavi arī turpmāk dot ienaidniekam triecienus.

— Ko tad jās ierosināt? — Tagad Staļins raudzījās Kuzņecovam tieši virsū.

— Pirmkārt, izmantot kuģu lielgabalus, lai apšaudītu ienaidnieku, kas pilsētas dienvidrietumu pieejās atrodas artilērijas apšaudes robežās. Otrkārt, piešķirt Baltijas flotes pavēlniecībai vajadzīgo skaitu šauteņu, automātu, ložmetēju, granātu un pudeļu ar prettanku šķidrumu, lai apbruņotu daļu no kuģu apkalpēm un izmantotu jūrniekus tāpat kā kājniekus. Bez tam ...

Šai mirklī Staļins atkal viņu pārtrauca:

— Biedri Kuzņecov! Es zinu, ka jūrnieki pienākumu izpildījuši līdz galam. Pašreiz runa ir par kaut ko citu ... — Viņš apklusa. Bija jūtams, ka viņam ir grūti to pateikt. — Apstākļi var izveidoties tā, ka ... ienaidniekam ... izdodas ielauzties Ļeņingradā.

Pirmajā mirklī Kuzņecovam šķita, ka viņš pārklausījies, nav sapratis Staļina vārdu jēgu, lai gan Ļeņingradā viņam šī pati briesmīgā doma bija ienākusi prātā ne vienreiz vien. Bet bija pavisam kas cits, ja par to dzirdēja šeit, no Staļina mutes ....

Kuzņecovs apjucis palūkojās Augstākajā virspavēlniekā un viņa sejā, kas parasti bija mierīga, ieraudzīja dziļas sāpes. Staļina lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka. ūsas tās

gandrīz pilnīgi aizsedza, vēnas deniņos bija piemilzušas, un varēja redzēt, kā tajās pulsē asinis, baku rētas uz vaigiem iezīmējās asāk nekā parasti.

Par ko pašreiz domāja šis cilvēks, kas nekustēdamies sēdēja platā, ar ādu pārvilktā dīvāna stūrī, plaukstā sažņaudzis apdzisušu pīpi? Par to, ka nez vai Žukovam izdosies radikāli grozīt situāciju? Ka stāvoklis citās frontēs izslēdz iespēju pārsviest uz Ļeņingradu lielākus pastiprinājumus? Ka padomju karavīri gan cīnās ļoti varonīgi, tomēr ienaidnieks jau ieņēmis Krasnoje Selo, izvērš uzbrukumu Pulkovai un tā tanku daļas kuru katru brīdi var ielauzties pilsētas nomalēs?

Kas zina, cik mokošu iekšēju cīņu Staļinam bija prasījuši nupat izrunātie vārdi...

Kuzņecovs klusēja, bažīgās gaidās it kā sarāvies mazāks.

Staļins, rādās, sakopoja visus dvēseles spēkus un tāpēc vēl skaidrāk un bargāk nekā pirmīt sacīja:

— Pavēliet kuģus sagatavot uzspridzināšanai!

... Paies kāds laiks, un Kuzņecovs sev vaicās: kāpēc viņu tā satrieca un samulsināja Staļina vārdi? Kāpēc tie viņā izraisīja tik spēcīgu protestu? Vai tad tie bija pilnīgi negaidīti? ...

Nē, Kuzņecovs labi zināja, cik ārkārtīgi grūtā stāvoklī nokļuvusi Ļeņingrada. Ienaidnieks jau tuvojas tās nomalēm, un, ja viņam izdotos Ļeņingradu ieņemt kaut vai uz vienu dienu, sekas būtu arī Baltijas flotes bojā eja vai — tas būtu vēl briesmīgāk — šīs flotes izmantošana pret Sarkano Armiju. Viņš zināja, ka Ļeņingradas frontes Kara padome nolēmusi sagatavot iznīcināšanai galvenos kara rūpniecības uzņēmumus un uzspridzināt tos, ja ienaidnieka iespiešanās pilsētā kļūs nenovēršama. Tādu tālredzību viņš uzskatīja par nepieciešamu, ļoti labi saprazdams, ka būtu noziegums atstāt ienaidniekam nesaspri dzinātas rūpnīcas un elektrostacijas, neskartus tiltus un kaujas spējīgus kuģus.

Jā, bez šaubām, Staļinam bija taisnība, kad viņš pavēlēja kuģus sagatavot iznīcināšanai.

Kāpēc tad šī pavēle tā satrieca Kuzņecovu?

Tāpēc, ka, divas nedēļas uzturēdamies Ļeņingradā, viņš bija ieguvis stingru pārliecību: ienaidnieks var iekļūt pilsētā tikai pāri tās aizstāvju līķiem. Viņš zināja, ka sim

tlim tūkstošu ļeņingradiešu dzīvo, ticēdami, ka nekad, ka itin nekādos apstākļos pilsēta netiks atdota ienaidniekam.

Slepenā sagatavošanās visļaunākajam gadījumam neru i'.ija pretim šai ļeņingradiešu pārliecībai, neizraisīja šau Ims un neiedragāja ticību uzvarai.

Kāpēc tad līdzīgu pavēli, kas skāra Baltijas flotes kuģu likteni, viņš uzņēma kā negaidītu lavīnas velšanos? Vai līkai tāpēc, ka viņam, kara jūrniekam, kuģi bija dzīvē ealvenais? ...

Nē, ne tikai tāpēc. Kuzņecovu satrieca tas, ka pavēli igatavot kuģus uzspridzināšanai deva Staļins.

Tāpat kā visiem padomju cilvēkiem, arī Kuzņecovam tolaik Staļins bija vislielākā autoritāte, augstākais gribas nn saprāta iemiesojums.

Zinādams, kāds stāvoklis ir frontēs, cik ārkārtīgi sīvas ir kaujas, ko Sarkanā Armija un flote visos virzienos izcīna pret vācu karaspēku, kas laužas uz priekšu, Kuzņe covs, bez šaubām, saprata rūgto Staļina lēmuma nepieciešamību.

Tomēr viņam bija grūti, neizsakāmi grūti nupat dzirdēto pavēli izjust tikai kā loģisku neizbēgamību. Līdz tam laikam, kamēr šie vārdi nebija izrunāti, vēl varēja cerēt, ka c'rī vistraģiskākajā stāvoklī Staļins atradīs risinājumu, ko nespēj atrast citi cilvēki, atradīs kādu izeju.

Bet pēc tam, kad Augstākais virspavēlnieks bija devis pavēli, Kuzņēcovs īpaši smagi izjuta, apzinājās ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi: nav izslēgta iespēja, ka vācieši sagrābs pilsētu, lai gan Ļeņingradas aizstāvji turas ļoti varonīgi, lai gan viņi pašaizliedzīgi apņēmušies labāk iet bojā, bet ienaidnieku iekšā nelaist.

Neapšaubāmi Staļins saprata, kas tobrīd notiek Kuzņe cova sirdī. Runa taču bija par Baltijas floti — par vislielāko un varenāko padomju floti, ko tauta bija radījusi daudzos grūtos darba gados.

Bet vai tad miljoniem padomju cilvēku gadiem ilgi nebija ieguldījuši savu darbu, prātu, ticību, degsmi, māku arī tajās rūpnīcās, elektrostacijās un šahtās, kuras jau bija vajadzējis nopostīt, uzspridzināt vai applūdināt, lai tās netiktu ienaidniekam?

Ko vēl Staļins varēja tagad sacīt jūras kara flotes tautas komisāram? Atgādināt, ka runa ir par ārkārtēju pasākumu, ko realizēs tikai visļaunākajā gadījumā? Bet vai tad tas neizrietēja tiklab no pavēles dziļākās jēgas, kā arī no burtiskās izpratnes? Viņš taču nebija teicis: «Uzspridzināt!» Viņš bija sacījis: «Sagatavot!»

Lai cik grūti, lai cik rūgti Staļinam bija izrunāt šos vārdus, viņš ne mirkli nešaubījās, ka viņam tie jāsaka.

Varbūt viņa apņēmību stiprināja atmiņas par tām lidmašīnām, kuras viņa liktenīgās kļūdas dēļ netika laikā nomaskētas vai pārsviestas uz citu vietu un kuras ienaidnieks bija iznīcinājis lidlaukos jau pirmajā kara dienā, iekams tās bija paguvušas pacelties gaisā? Varbūt viņš atminējās Nikolajevas kuģu būvētavas, kur vāciešu rokās bija nokļuvuši vēl nepabeigti kuģi?

Staļins nemācēja un negribēja mierināt. Viņš bija pārliecināts, ka tikai darbošanās, tikai enerģiska, mērķtiecīga rīcība — it īpaši kritiskos brīžos — spēj cilvēkam dot dvēseles līdzsvaru un likt viņam sasprindzināt visus spēkus.

Tāpēc viņš dzedri un stingri sacīja:

— Neviens kuģis nedrīkst nokļūt ienaidnieka rokās. — Un atkārtoja: — Neviens. Vai jūs to saprotat?

Kuzņecovs joprojām klusēja. Tad Staļins vēl skarbāk teica:

— Jūs pats esat atbildīgs par pavēles izpildi. Un brīdiniet: ikviens, kas šo pavēli nepildīs, tiks bargi sodīts. Vai jums viss ir skaidrs?

Kuzņecovam šķita, ka šie skarbie un pat draudīgie vārdi neattiecas vairs uz viņu, ne arī uz tiem cilvēkiem, kuriem kuģi būs jāmīnē. Šķita, Staļins it kā liek saprast ienaidniekam, kas jau atrodas diezgan tuvu arī Maskavai, ka Padomju zeme ir gatava uz visu, uz ikvienu upuri, ka galīgās uzvaras dēļ tā ir ar mieru ciest jebkuru zaudējumu.

Tomēr formāli Staļins ar saviem vārdiem vērsās tieši pie viņa. Tāpēc uz jautājumu: «Vai jums viss ir

skaidrs?» — tautas komisārs atbildēja:

— Jā, biedri Staļin.

— Tad, — Staļins sacīja, pieceldamies un iedams pie galda, — ar telegrammu paziņojiet Tribucam pavēli sagatavot kuģus iznīcināšanai.

Bet Kuzņecovs, pats neapzinādamies, ko dara, pakļaudamies nesavaldāmam jūtu uzplūdumam, vienā elpas vilcienā skaļi pateica:

— Tādu telegrammu es nevaru parakstīt.

Tagad arī viņš stāvēja kājās, izslējies visā savā garajā augumā, un raudzījās mugurā Staļinam, kas lēnām attālinājās.

Tas strauji pagriezās. Biezās, melnās, liektās uzacis parāvās uz augšu.

Kāpēc? — Staļins jautāja, un viņa balsī bija saklaušina drīzāk neizpratne nekā draudīgums.

— Tāpēc, — Kuzņecovs teica skaidri, gluži kā ziņodams, — ka Baltijas flote operatīvā ziņā pakļauta Ļeņin pradas frontes pavēlniekam. Un tāda... — viņš apklusa, meklēdams īsto, vajadzīgo vārdu, — tāda ārkārtēja uzdevuma izpildītājiem nedrīkst būt ne mazāko šaubu par to, l a jautājums ticis vispusīgi apspriests Galvenajā mītnē un lēmumu esat apstiprinājis jūs personiski. Ar jūras kara Ilotes tautas komisāra norādījumu šai gadījumā ir par maz.

Viņš apklusa, gaidīdams dusmu uzliesmojumu.

Bet Staļins klusēja.

Par ko viņš tagad domāja, raudzīdamies admirālī, kas izslējies, gaidās sasprindzis, skatījās viņam tieši acīs? Varbūt par to, ka Kuzņecovs šai grūtajā brīdī grib izvairīties no atbildības? Bet varbūt viņš domāja par kaut ko citu — par to, ka tautas komisāram būtībā taisnība un ka likt viņam vienam parakstīt tādu pavēli tiešām ir par daudz?

Spriegais klusums ilga labu brīdi. Beidzot Staļins pagriezās, lēnām pagāja dažus soļus pa istabu un apstājās pie kartēm noklātā sēžu galda malas.

Arī Kuzņecovs paspēra dažus soļus uz galda pusi un pāri Staļina plecam ieraudzīja, ka viņš skatās sīkā Ziemeļrietumu sauszemes frontes kartē, kur ar sarkanu zīmuli novilktā līnija gandrīz pieskaras pašai Ļeņingradai. Beidzot Staļins gausi teica:

— Labi. Brauciet pie Borisa Mihailoviča un sagatavojiet pavēli ar diviem parakstiem — ar viņa un jūsu.

— Vai atļauts iet? — Kuzņecovs jautāja, joprojām cerēdams, ka Staļins sacīs vēl kaut ko.

— Ejiet! — Staļins strupi atbildēja un atkal noliecās pār karti.

Sarkanās Armijas augstāko komandieru vidū Padomju Savienības maršalam Borisam Mihailovičam Šapošņiko vam bija milzīga autoritāte. Vispārēju cieņu izraisīja ne tikai viņa lielās militārās zināšanas un ilggadējā štāba darbinieka pieredze, bet ari rakstura īpašības. Maršala raksturā bija apvienotas saudzība un stingrība, apņēmība un piesardzība, liela darba mīlestība un prasīgums pret padotajiem ar kādu īpašu, viņam raksturīgu taktiskumu un smalkjūtību.

Militārajās aprindās Šapošņikovu ne tikai cienīja — .viņu mīlēja. Pat Staļins, kas parasti visus — izņēmums bija divi vai trīs Politbiroja locekļi — sauca tikai uzvārdā, Šapošņikovu gan viņa acu priekšā, gan aiz muguras vienmēr godāja vārdā un tēva vārdā — par Borisu Mihailoviču.

Tolaik, kad Augstākajam virspavēlniekam bija saruna ar Kuzņecovu, — saruna, kas abiem bija vienādi grūta, Šapošņikovs atradās savā kabinetā tai pašā Kirova ielas savrupmājā, kur Staļins parasti ieradās dienas otrajā pusē.

Šai nelielajai divstāvu mājai ar jumta izbūvi bija divas ieejas. Viena, kas atradās tuvāk Kirova ielai, veda Staļina pieņemamajā istabā. Otru ieeju — mājas pretējā pusē — izmantoja tie, kas gāja pie Šapošņikova.

Patiesību sakot, zemās, vienkāršās dēļu durvis bija pat grūti nosaukt par ieeju — tās droši vien bija kādreizējās sētas durvis.

Tieši uz turieni, uz Kirova ielu, no Kremļa traucās ZIS101, kurā sēdēja Kuzņecovs, kas jau no Staļina pieņemamās istabas pa speciālu Šapošņikova telefonu bija paziņojis, ka saņēmis uzdevumu steidzīgi ar viņu tikties.

Pa šaurām dzelzs kāpnēm tautas komisārs uzkāpa Šapošņikova pieņemamajā istabā.

Tā bija maza, savāda istabiņa ar fantastiskiem griestu un sienu gleznojumiem, ar zelta un sudraba rotājumiem, kas bija līdzīgi arābu rakstu zīmēm.

Šai šaurajā istabiņā uz parastiem kancelejas krēsliem, kas tik ļoti nesaskanēja ar eksotisko sienu greznību, sēdēja vairāki karavīri. Ieraudzījuši admirāli, viņi piecēlās.

— Boriss Mihailovičs jūs gaida, — steidzīgi ziņoja pavecs pulkvedis, viens no maršala adjutantiem, ar pūlēm pieceldamies no krēsla, kas bija iespiests starp sienu un rakstāmgaldu.

Kuzņecovs atvēra durvis, kas veda Šapošņikova kabinetā, un iegāja iekšā.

Maršals sēdēja, noliecies pār lielu rakstāmgaldu. Pa labi no galda pie sienas stāvēja milzīga, masīva, ar kok viiezumiem rotāta bufete, kas, acīm redzot, bija palikusi i"> agrākās iekārtas un tagad te izskatījās gaužām bezjēdzīga. Pretējā sienā atradās durvis, kas veda Staļina kabinetā, — abas istabas bija savienotas.

Sapošņikovam mugurā bija balts krekls, uz kura krasi izdalījās plati, brūni bikšturi. Formas svārki ar lielām mar ala zvaigznēm uz zīmotnēm karājās uz krēsla atzveltnes.

Ieraudzījis nākam iekšā Kuzņecovu, Sapošņikovs piecēlās, uzlika labāk pensneju, sniedza admirālim roku, izsacīdams savu prieku par viņa laimīgo atgriešanos no Ļeņin gradas, un tūlīt steidzīgi vilka mugurā formas svārkus.

— Piedodiet, dārgais, ka neesmu kārtīgi apģērbies, — viņš mazliet samulsis teica, — elles karstums ...

Kuzņecovs maršalam īsi pastāstīja par nupat notikušo sarunu ar Staļinu. Sapošņikovs uzmanīgi klausījās, stāstījumu nepārtraukdams, bet, kad Kuzņecovs sacīja, ka jā uzrakstot telegramma ar viņu abu parakstiem, maršals sāka vicināt rokas un ierunājās pavisam citā tonī — enerģiski un reizē it kā lūgdamies:

— Nē, nē, mīļais, šai lietā gan mani iekšā nejauciet! Mana sfēra ir armija, bet tas ir tīrs flotes jautājums. Flotei ir sava priekšniecība, tā tas bijis no laika gala. Jūs esat saņēmis pavēli, tad arī izpildiet to...

— Boris Mihailovič, — Kuzņecovs iebilda, — bet Augstākais virspavēlnieks taču lika nosūtīt telegrammu ar diviem parakstiem — ar manu un jūsu.

— Tā? — Sapošņikovs neuzticīgi jautāja, it kā to dzirdētu pirmo reizi, un vērīgi paraudzījās Kuzņecovā, piemiedzis gudrās acis aiz ovālajiem pensneja stikliem.

Kuzņecovs mazliet apjuka. Viss, ko viņš nupat bija teicis Šapošņikovam, bija balta patiesība, — atstāstīdams Staļina pavēli, nekad, nekādos apstākļos viņš nebūtu atļāvies neprecizitāti. Un tomēr Kuzņecovs jutās ļoti nelāgi, jo bija taču šim pavecajam, visu cienītajam cilvēkam noslēpis vienu detaļu: to, ka sākumā Staļins bija licis telegrammu parakstīt tikai viņam vienam pašam. Protams, tam vairs nebija nozīmes — Staļins pavēli bija grozījis. Un tomēr, pēc tam kad Sapošņikovs bija izteicis neuzticības pilno, vaicājošo «tā», Kuzņecovs jutās neveikli.

Tāpēc viņš sacīja, cik spēdams stingri un oficiāli:

— Biedri maršal, Baltijas flote operatīvā ziņā pakļauta Ļeņingradas frontes Kara padomei. Tas ir fakts. Kā

Bruņoto Spēku veids tā reizē pakļauta man, ari tas ir fakts, ko es nenoliedzu un, dabiski, nekad nedomāju noliegt. Bet, kad runa ir par veselu floti — prāvu Bruņoto Spēku sastāvdaļu, tas katrā ziņā skar arī Sarkanās Armijas Ģenerālštābu. Ir vēl viens apstāklis. Es tikko uzzināju, ka Vorošilovs no Ļeņingradas atsaukts un viņa vietā iecelts Žukovs. Georgijs Konstantinovičs nav tas cilvēks, kas bez ierunām pieņems flotes pavēlniecības rīkojumus. Tāpēc esmu pārliecināts, ka pavēle jāparaksta ne tikai man, bet arī vismaz Ģenerālštāba priekšniekam. Nespēju ne iedomāties, ka jums varētu būt cits viedoklis.

Šapošņikovs mazliet papurināja galvu un noliecās pār izklātu karti tik zemu, ka Kuzņecovs tagad redzēja vienīgi viņa gludos, sirmos, īsi apgrieztos matus, kas bija pāršķirti uz taisna celiņa. Tad Šapošņikovs pacēla galvu un klusi sacīja:

— Nē, mījais, man nav cita viedokļa.

— Tad varbūt jums šķiet, ka es neprecīzi atstāstu biedra Staļina pavēli? — Kuzņecovs vaicāja, mazliet iekarsdams un juzdamies tā, it kā veltīgi pūlētos izvilkt skabargu, kas dara skaudras sāpes. — Vai arī... vai arī jūs domājat, ka tāda pavēle ir ... priekšlaicīga?

Kad Kuzņecovs izrunāja šos pēdējos vārdus, viņa balsī ieskanējās cerība, lai gan viņš ļoti labi saprata, ka tā ir veltīga.

— Nē, tā es nedomāju, Nikolaj Gerasimovič, — Šapošņikovs sacīja rūgtuma pilnā, tomēr stingrā balsī. — Zinu, esmu pārliecināts, ka ļeņingradieši pilsētu aizstāvēs līdz... pēdējai iespējai. Un tomēr pašreiz Ļeņingradas stāvoklis ir ārkārtīgi grūts ... Karā, it īpaši tādā, kāds ir pašreizējais, drošsirdībai jābūt apvienotai ar piesardzību. Ja nu vāciešiem tomēr izdodas ielauzties pilsētā?... Ko tad? Vai var pieļaut, ka ienaidnieks ieiet pa darba kārtībā esošu rūpnīcu vārtiem, uzkāpj uz kara kuģu klājiem un pagriež lielgabalus pret tiem, kas ir dzīvi un turpina cīņu? . .. Vai dzīvie to piedos mirušajiem? Vai Ļeņingradas aizstāvji reizē ar savu pēdējo elpas vilcienu atteiksies no atbildības par nākotni? Nē, — Šapošņikovs bēdīgi pašūpoja galvu un atkārtoja: — Nē, Nikolaj Gerasimovič. Mēs abi esam veci karavīri un zinām, ka tā nebūs!

— Kāpēc tādā gadījumā... — Kuzņecovs iesāka, bet aprāvās. Viņš gribēja vaicāt: «Kāpēc tādā gadījumā jūs giibat palikt malā, kad jāpilda šis grūtais, bet obligātais uzdevums, kura dēļ esmu atbraucis pie jums? ...»

Kuzņecovs tomēr nepateica šos vārdus, saprazdams, ka Ite ir lieki; vecais maršals pašreiz runāja to, ko viņš pats bija domājis, braukdams no Kremļa: lai cik rūgta ir Staļina pavēle, tā ir pareiza un nepieciešama.

Acīm redzot, Šapošņikovs arī bez vārdiem bija sapratis, ko īsti viņam grib jautāt.

— Tāpēc, — viņš klusi sacīja, — ka karš ir un paliek karš, Nikolaj Gejrasimovič, un man nav jums jāatgādina, ka karā var notikt viss kas... — Viņš pārliecās pār galdu — tuvāk Kuzņecovam. — Ir taču arī jautājuma otra puse, nosauksim to par tīri praktisku. Vai jūs varat galvot, ka, saņēmis mūsu abu pavēli, kāds karstgalvis tur Baltijā nesāks to izpildīt, pirms būs radusies... ārkārtīga nepieciešamība?

— Boris Mihailovič, — Kuzņecovs iesaucās, — īstam jūrniekam vieglāk ielaist sev lodi pierē nekā pašam nogremdēt savu kuģi!

— Par to es nešaubos, mīļais, ticiet man, nešaubos! — šapošņikovs piekrizdams māja ar galvu. — Bet pavēle paliek pavēle. Un, ja nu tiem, no kuriem būs atkarīga izpilde, liksies — šo vārdu viņš uzsvēra, — ka vāciešu ienākšana Ļeņingradā ir neatvairāma, tad .. .

Maršals noplātīja rokas, atspiedās’ pret augstu, ar kokgriezumiem rotātu krēsla atzveltni un turpināja:

— Ziniet, Nikolaj Gerasimovič, karam ir sava dialektika. Un kā jebkura dialektika tā nav pakļauta tikai! formālajai loģikai vien. Spriežot no šīs loģikas viedokļa, iznāk, ka ienaidnieks gūst uzvaras citu pēc citas. Un tomēr, — viņš pacēla balsi, — un tomēr ienaidnieks jau cietis neveiksmi. Pēc sagūstīto vācu kareivju un virsnieku liecībām, Hitlers taču bija rēķinājis tagad jau būt ir Maskavā, ir Ļeņingradā. Viss arī it kā virzījās uz to pusi. Un tomēr ienaidnieks nav ne Makavā, ne Ļeņingradā!

Šapošņikovs uzsita ar plaukstām pa galdu un atmeta atpakaļ galvu. Tad, apspiezdams satraukumu, paņēma no galda lielu lupu, pagrozīja to pirkstos un parastajā, mierīgajā balsī turpināja:

— No kara aritmētikas viedokļa Ļeņingradas krišana vāciešu rokās tagad varētu likties nenovēršama: vācieši taču bloķē pilsētu un ar artilēriju apšauda tās ielas. Bet gadās arī tā, — viņš paliecās uz priekšu, tuvāk

Kuzņecovam, — ka situācija, no kuras pēc elementāriem aprēķiniem vairs nav izejas, mainās dažās stundās vai dienās. Vai nu tāpēc, ka aizstāvju varonība pārspēj pat visoptimistiskākās cerības, vai arī kaut kas sabojājies ienaidnieka kara mašīnā... Bet flote, flote var būt jau iznīcināta! ...

Kādu brīdi abi klusēja. Tad Kuzņecovs ar vāji slēptu izmisumu balsī sacīja:

— Bet ir taču pavēle ... Augstākā virspavēlnieka pavēle ...

— Jā, pavēle... — Šapošņikovs atkārtoja un it kā zaudēja savu stingrību. Viņš noņēma pensneju, noslaucīja to no kabatas izvilktā žilbinoši baltā mutautā, uzlika atpakaļ vietā un atkal ierunājās stingrā balsī: — Un Augstākajam virspavēlniekam tomēr taisnība. Karš paliek karš. Tikai jādara viss, lai pavēle tiklu izpildīta vienīgi tai gadījumā, ja vairs ...

Viņš nepabeidza jau tā skaidro domu un enerģiski, it kā atmezdams visas šaubas, ierosināja:

— Rakstīsim telegrammu!

Izplēsis lapiņu no liela piezīmju bloka, kas bija nolikts uz galda malas, viņš sniedza to Kuzņecovam.

Kad teksts bija uzrakstīts, Kuzņecovs jautāja:

— Kura parakstu likt pirmo? Jūsu? Vai manu?

Bet Šapošņikovs paņēma lapiņu un ilgi, kā šķita Kuzņecovam, — ļoti ilgi turēja to acu priekšā. Tad nolika lapiņu uz galda un klusi, bet stingri atbildēja:

— Augstākā virspavēlnieka parakstu,

— Bet... bet kā tad ... — Kuzņecovs apjucis iesāka.

Šapošņikovs viņu pārtrauca:

— Vēlreiz jārunā ar viņu. Jāpārliecina, ka tikai viņa paraksts liks visiem, no kuriem atkarīga šīs pavēles izpilde, rīkoties ar sevišķu atbildību un ... piesardzību.

— Jūs taču saprotat, — Kuzņecovs iesaucās, jau iekarsdams, — ka es nevaru vēlreiz ...

— Jā ... es saprotu, — Šapošņikovs sacīja. Un enerģiski paņēma vienu no telefona klausulēm.

. . . Pēc desmit minūtēm viņi jau bija pie Staļina.

Maršals neuzstājīgi, tomēr noteikti izklāstīja argumentus, kāpēc viņš un Kuzņecovs spiesti lūgt, lai biedrs Staļins pats paraksta pavēli.

Telegrammas teksta lapiņa vientulīgi gulēja uz galda, spilgti izceldamās uz zaļā pārsega.

Noklausījies Sapošņikovu, Staļins ilgi klusēja. Tad pateica tikai vienu vienīgu vārdu:

— Labi.

ŠapošņikovS un Kuzņecovs gaidīja, ka Staļins tūlīt pa lakstīs telegrammu. Bet viņš, vēlreiz uzmetis skatienu uz galda noliktajai lapiņai, palūkojās pulkstenī, tad pagāja dažus soļus pa istabu un, nākdams atpakaļ garām Sapoš ņikovam un Kuzņecovam, kas stāvēja, gaidās saspringuši, paklusi sacīja:

— Atstājiet tekstu man!

III

Vorošilovs ilgi raudzījās zīmītē, ko viņam bija pasniedzis Žukovs. Daudz ilgāk, nekā bija vajadzīgs, lai izlasītu vienpadsmit ar zilu zīmuli rakstītus vārdus:

«Nododiet frontes komandēšanu 2ukovam, bet pats nekavējoties lidojiet uz Maskavu. J. Staļins.»

Tad Vorošilovs iedeva zīmīti blakus sēdošajam Ždano vain, viņā nemaz neparaudzījies, lēnām pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā būdams neziņā, it kā gaidīdams atbildi uz neizteiktu jautājumu, un beidzot sacīja:

— Biedri, pie mums ieradies ... jauns Ļeņingradas frontes pavēlnieks — armijas ģenerālis 2ukovs.

Vorošilovs sasprindzināja visu gribas spēku, lai šos vārdus pateiktu mierīgi, kā parastu informāciju, neļaujot tajos izpausties nekādām jūtām.

Tomēr teikuma vidū viņa balss tikko manāmi ietrīsējās.

Nosodīdams sevi par tādu vājumu, Vorošilovs jau stingrā, prasīgā balsi teica:

— Krēslu — pavēlniekam!

Kopš tā brīža, kad Vorošilova kabineta durvis tik pēkšņi bija atvērušās un smagiem, vienmērīgiem soļiem, ar mazliet čīkstošiem zābakiem kājās bija ienācis 2ukovs un divi citi — ar viņu reizē ieradušies ģenerāļi bija apstājušies pie durvīm, istabā valdīja klusums.

Frontes Kara padomes locekļi un uz sēdi ataicinātie štāba un politiskās pārvaldes vadošie darbinieki, rajonu komiteju sekretāri un Ļeņingradas lielāko uzņēmumu direktori, divās rindās sēdēdami pie šaura, gara, ar kartēm, piezīmju blokiem un planšetēm apkrauta galda, skaidri redzamā neizpratnē vēroja, kas notiek.

Kad Vorošilovs pēc ilgas vilcināšanās beidzot bija pasacījis, ka iecelts jauns frontes pavēlnieks, klusums istabā kļuva vēl spriegāks.

Nupat dzirdētais sēdes dalībniekus bija pārsteidzis, un viņi vēl nespēja noteikt savu attieksmi pret to, kas bija noticis. Viens otrs slepus paraudzījās Ždanovā, lai uzzinātu, kā viņš izturas pret visiem tik negaidīto notikumu, bet Ždanovs sēdēja nekustēdamies, acis nodūris.

Vorošilova aprautā pavēle «Krēslu — pavēlniekam!» cilvēkus it kā atbrīvoja no stinguma. Viņi sakustējās savās vietās, kāds štāba darbinieks pielēca kājās, metās pie brīvajiem krēsliem sienmalē un, vienu paķēris, steidzīgi aiznesa to Žukovam.

— Sēdieties, Georgij Konstantinovič, — Vorošilovs sacīja, savu krēslu strauji pabīdīdams pie malas un ar to it kā uzaicinādams Žukovu ieņemt vietu galda galā.

Tomēr Žukovs šķita to nemaz neievērojam un, norādīdams uz karavīriem, kas joprojām stāvēja pie durvīm, teica:

— Ģenerāļi Fedjuņinskis un Hozins ieradušies kopā ar mani. Sēdieties, biedri ģenerāļi!

Tikai pēc tam viņš apsēdās uz piebīdītā krēsla, pārlaida sēdes dalībniekiem gausu, ciešu skatienu un, nevienam tieši nepievērsdamies, dzedri vaicāja:

— Kādu jautājumu apspriež Kara padome?

Vasņecovs, kas sēdēja Ždanovam aiz muguras, mazliet

paliecās uz priekšu un atbildēja:

— Pašreiz — jautājumu par galveno pilsētas kara rūpniecības uzņēmumu minēšanu.

Acīm redzot, Žukovs bija gaidījis, ka atbildēs Vorošilovs. Viņš pagrieza galvu uz Vasņecova pusi un, raudzīdamies caur pieri, drūmi noprasīja:

— Kādā sakarā? ...

Šoreiz atbildēja Ždanovs. Tikko manāmi paraustījis plecus, viņš teica:

— Ja rastos ārkārtēji apstākļi, Georgij Konstantinovič! Kā zināms, ienaidnieks atrodas pie pilsētas vārtiem.

— Tieši tā, Andrej Aleksandrovič, — Žukovs sacīja lēnām, apsvērdams katru vārdu. — Ierosinu šo jautājumu svītrot no darba kārtības un Kara padomes sēdi pagaidām pārtraukt. Man sīkāk jāiepazīstas ar stāvokli. — Un piemetināja, it kā izpildīdams nepieciešamu formalitāti:

Vai jums ir kādi iebildumi, Andrej Aleksandrovič?

Ždanovs klusēdams papurināja galvu.

— Ataicinātie biedri ir brīvi, — Žukovs paziņoja. — Kara padomes locekļus un sakaru pārvaldes priekšnieku lūdzu palikt. Ieroču šķiru pavēlniekiem atrasties savās vietās — es viņus drīz izsaukšu. Tas ir viss.

Kad aiz pēdējā ārā gājēja durvis bija aizvērušās, 2u kovs vaicāja štāba priekšniekam:

— Kur ir operatīvā karte un izlūkošanas karte?

Pulkvedis Gorodeckis pielēca kājās. Laikam gan no visiem atbildīgajiem darbiniekiem, kas tur bija sanākuši, Gorodeckis jutās visnedrošākais: pēdējās nedēļās viņš bija jau trešais komandieris, kas izpildīja štāba priekšnieka pienākumus.

Steidzīgi pārcilādams izklātās kartes, viņš atrada vajadzīgās un nolika tās Žukovam priekšā uz galda.

Ģenerālis noliecās pār kartēm, ielūkodamies liektajās, trekni iezīmētajās zilajās bultās, kuras rādīja, kādos virzienos notiek uzbrukums, ko vācieši aizvakar bija sākuši Kolpinas rajonā. Citas atzīmes, kas bija izdarītas pavisam nesen — pirms sēdes sākšanās, liecināja, ka dienvidrietumos no pilsētas ienaidnieks jau ieņēmis Krasnoje Selo un uzbrūk Urickai un Volodarskas ciematam, kas patiesībā ir jau Ļeņingradas priekšpilsētas.

Beidzot Žukovs pacēla galvu, izslējās un, pievērsies Vorošilovam, kas sēdēja klusēdams, teica:

— Mums, Kliment Jefremovič, nav laika liekām formalitātēm. Kara padome ir uz vietas. Nodarīsim līdz galam!

To pateicis, viņš paņēma no galda zīmuli un plašā rokrakstā uzrakstīja kā operatīvās, tā izlūkošanas kartes stūrī: «Frontes komandēšanu esmu pieņēmis.» Atzīmējis arī datumu, Žukovs parakstījās un piebīdīja kartes Vorošilovam.

Kādu mirkli Vorošilovs skatījās uz kartēm, it kā nesaprazdams, ko no viņa prasa, tad paķēra zīmuli un, pārlieku to spiezdams, steidzīgi uzrakstīja: «Frontes komandēšanu nodevu. K. Vorošilovs.»

— Ja Kara padomes locekļi piekrīt, — Žukovs sacīja, pievērsdamies Ždanovam, — mēs varam sēdi turpināt ... — un ielūkojās pulkstenī, — teiksim, tieši divdesmit trijos.

— Bet, biedri pavēlniek, — Gorodeckis nedroši ierunājās, — stāvoklis ir ārkārtīgi saspīlēts. Pēc tikko saņemtajām ziņām, ienaidnieks cenšas ielauzties Strejnā. Vai nebūtu pareizāk tūlīt visiem doties uz karaspēka daļām?...

— Kad būs vajadzīgs — dosimies, — Žukovs viņu pārtrauca, — bet pagaidām izbeigt skraidīšanu pa armijām un to daļām!

Pēc tam viņš visiem pārlaida skatienu un jautāja:

— Kurš te ir sakaru pārvaldes priekšnieks?

— Es, — pieceldamies kājās un ieņemdams militāru stāju, atbildēja drukns, plecīgs karavīrs ar sirmojošiem, īsi apcirptiem matiem. — Ģenerālmajors Kovaļovs.

— Kur atrodas sarunu punkts?

— Pagraba telpās, biedri pavēlniek.

— Vediet!

Un Žukovs pirmais devās uz durvīm.

Asiņainajās Lielā Tēvijas kara kaujās izvirzījās jauna lielisku padomju karavadoņu plejāde. Tas nenotika uzreiz. Vārdi, kas vēlāk kara norisē kļuva slaveni visā pasaulē, pirmajās lielo cīņu dienās, nedēļās un pat mēnešos bija pazīstami tikai samērā šaurām Galvenās mītnes un Ģenerālštāba vadošo darbinieku aprindām.

Notika sākumā maz manāms process: viena karavīru paaudze nomainīja otru. Tēvijas kara pirmajā posmā Sarkanajā Armijā daudzus svarīgus, noteicošus posteņus ieņēma pilsoņkara laika militārie darbinieki. Taču kauju norisē noskaidrojās, ka viņi, kuru galvas pelnīti ir kara slavas vainagotas, tomēr nebūs tie, kas vedīs armiju ilgi gaidītajā izšķirošajā uzbrukumā.

Kauju ugunīs rūdījās jauni komandieru kadri. Pagaidām nākamie maršali vēl komandēja brigādes, divīzijas un korpusus. Vēl atkāpās kopā ar savām karaspēka daļām, vadīdami aizstāvēšanos no komandpunktiem, kas bieži vien atradās gandrīz vai kaujas ierindas vidū, tur, kur karaspēks izcīnīja sīvas cīņas. Viņu vadībā padomju karavīri pārrāva aplenkuma lokus, kas sažņaudzas aizvien ciešāk, mācījās nebaidīties no tankiem, kuri drāžas virsū ierakumiem, neļauties panikai, kad aizmugurē nomests ienaidnieka desants, mācījās doties pretuzbrukumos, atņemot ienaidniekam viņa sagrābtās apdzīvotās vietas, kas atzīmētas tikai sīkās kartēs.

Tie bija gan jauni cilvēki, gan tādi, kas jau sasnieguši vidējos gadus, daži bija piedalījušies pirmajā pasaules karā un pilsoņkarā, bet par liela mēroga militāriem darbiniekiem, par stratēģiem un taktiķiem, par militāriem domātājiem un mūsdienu kaujas meistariem viņi kjuva tieši šai milzīgajā cīņā, ko nevar salīdzināt ne ar vienu citu visā karu vēsturē.

Viņi izcēlās ar lielu karavadoņa talantu, mūsdienām atbilstošu militāru domāšanu un izcilu drosmi, viņus bija audzinājusi komunistu partija, un viņi bija uzticami partijas dēli.

Šo militāro vadītāju vidū agrāk par citiem izvirzījās Georgijs Konstantinovičs Žukovs. Karavīra gaitas viņš bija sācis jau pirmajā pasaules karā, toreiz būdams ierindas kavalērists, vēlāk bija piedalījies pilsoņkarā, bet nesen izcēlies kaujās pie Halhingolas un laikam gan bija jauno komandieru vidū viens no pirmajiem, kas pievērsa sev Staļina uzmanību un iemantoja viņa atbalstu. Pašā kara priekšvakarā Žukovs sāka strādāt augstajā Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieka amatā.

Tāpēc tā nebija nejaušība, ka 1941. gada septembrī, kad Ļeņingradas stāvoklis kļuva katastrofāls, Staļins, kas pavisam nesen pret Žukovu neapšaubāmi bija izturējies netaisni, atceldams viņu no Ģenerālštāba priekšnieka amata un nosūtīdams uz Rezerves fronti, izsauca ģenerāli uz Maskavu un pavēlēja viņam uzņemties Ļeņingradas frontes komandēšanu.

Vai Staļins nedomāja, ka viņš to izlēmis pārāk vēlu? Vai viņš ticēja, ka Žukova vadibā karaspēkam tomēr izdosies apturēt ienaidnieku, kas jau atrodas pie Ļeņingradas nomalēm?...

Lai nu kā tas bija, bet, pavēlēdams Žukovam steidzīgi lidot uz Ļeņingradu, viņš rūgti sacīja:

— Ļeņingrada ir ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Vai nu apturiet vācieti, vai arī ejiet bojā kopā ar citiem. Trešās iespējas nav.

Frontes sakaru pārvaldes priekšnieks pirmais gāja pa plato Smoļnija gaiteni, rādīdams ceļu Žukovam un Voro šilovam, kas nāca gabaliņu aiz viņa.

Sastaptie karavīri steidzīgi deva viņiem ceļu, piespiezdamies pie sienam un sastingdami miera stājā.

Žukovs gāja smagiem soļiem, tomēr ejot drusciņ šūpojās, kas liecināja par to, ka viņš kādreiz bijis kavalērists, gaja klusēdams, apkārt neskatīdamies un uz sveicieniem neatbildēdams. Vorošilovs turējās pussoli aiz Žukova un mazliet vecīgi vilka kājas pa akmens grīdu; agrāk viņš tā nebija darījis.

Par ko pašreiz domāja maršals, saprazdams, ka pēdējo reizi iet pa šo gaiteni? Varbūt viņam joprojām dunēja deniņos tie nedaudzie īsie un nesaudzīgie Staļina vārdi? Varbūt šajos mirkļos viņam paslīdēja gar acīm viss mūžs? Varbūt viņš mocījās pārdomās, pūlēdamies saprast, kādu viņa kļūdu dēļ ienaidniekam izdevies pienākt gandrīz pie pašas Ļeņingradas? Varbūt viņš pārmeta sev, ka jau agrāk pats nav atklāti un godīgi Staļinam pateicis, ka nespēj veikt grūto uzdevumu? ...

Visu mūžu pieradis cilvēku darbību vērtēt pirmkārt pēc gala rezultātiem, nevis pēc ieguldītajām pūlēm, Vorošilovs nemēdza meklēt neveiksmēm attaisnojumu un tagad, kad runa bija par viņu pašu, necentās rast mierinājumu tajā apstāklī, ka arī citās frontēs pavēlniekiem — Timošenko un Budjonnijam nav izdevies apturēt ienaidnieku un pagriezt to atpakaļ...

Pa šaurām, tik tikko apgaismotām kāpnēm viņi nogāja pagraba telpās. Kovaļovs atvēra ar skārdu apsistas durvis un pakāpās soli sānis, palaizdams pa priekšu Žukovu un Vorošilovu.

Žukovs iegāja pirmais un, uzmetis ašu skatienu telegrāfistiem, kas bija noliekušies pār sienmalēs novietotiem aparātiem, vaicāja Kovaļovam, kas bija ienācis iekšā tūlīt pēc viņiem:

— Kur ir sakari ar Galveno mītni?

— Tur, biedri pavēlniek, — Kovaļovs atbildēja, steidzīgi paiedams uz priekšu un rādīdams uz istabas otru galu.

Jaunākais leitnants, kas sēdēja pie Bodo aparāta, pielēca kājās, izslējās un, pievērsies maršalam, sāka ziņot.

— Vai sakari ar Galveno mītni jums ir? — Žukovs viņu skarbi pārtrauca.

— Tieši tā, biedri... biedri armijas ģenerāli, — atbildēja mazliet apjukušais telegrāfists, palūkojies uz nepazīstamā ģenerāļa zīmotnēm.

— Izsauciet! — Žukovs pavēlēja. Viņa stingrais skatiens it kā spieda uz leju jaunāko leitnantu, likdams tam atkal apsēsties. Telegrāfists apsēdās uz ķeblīša un ieslēdza aparātu.

— Sāciet raidīt! — Žukovs sacīja. — Pie aparāta 2u kovs. Lūdzu ziņot biedram Staļinam!

Viņš to teica mierīgi, pat dzedri, bez jebkādas afektāci jas, tomēr šie vārdi lika visiem, kas atradās plašajā istabā, uz mirkli pievērsties viņam.

Jaunākais leitnants uzsita tekstu uz klaviatūras. Tad apstājās un vaicājoši palūkojās 2ukovā.

— Raidiet! — Žukovs pavēlēja telegrāfistam. — Frontes komandēšanu esmu pārņēmis. Punkts. Žukovs. Esmu pateicis visu, — viņš sacīja un pavērās Vorošilovā, it kā jautādams, vai arī viņš nevēlas ko pārraidīt.

Vorošilovs tā kā nedroši piegāja tuvāk aparātam, nekā neredzošām acīm dažus mirkļus raudzījās uz telegrāfista pirkstiem, tad, gluži kā atģidies, atmeta ar roku un, neviena neskatīdamies, devās uz durvīm.

Drīz vien kabinetā, ko Vorošilovam tagad vajadzēja atstāt, sapulcējās maršala ataicinātie vecākie štāba komandieri un Ļeņingradas frontes ieroču šķiru vadītāji, kas tobrīd atradās Smoļnijā.

Stāvēdams pie rakstāmgalda, kam atvilktnes bija pa pusei izvilktas un jau tukšas, jo maršala adjutanti papīrus bija izvākuši, Vorošilovs ar galvas mājienu atbildēja uz reglamentā paredzēto «Vai atļausiet?», ar ko viņu uzrunāja komandieri,.kuri cits pēc cita nāca iekšā istabā.

Viņi gandrīz visi bija piedalījušies Kara padomes sēdē, visi zināja par notikušo pārmaiņu frontes vadībā. Un — kā jau allaž, tādās reizēs — ikvienam no viņiem, šiem štāba darbiniekiem, nevilšus nāca prātā arī doma par savu turpmāko likteni.

Tomēr pašreiz, raudzīdamies Vorošilovā, kas klusi stāvēja pie galda, neviens — ne štāba priekšnieks pulkvedis Gorodeckis, ne viņa vietnieks, ne ieroču šķiru pavēlnieki — nedomāja par sevi. Visi domāja par maršalu.

Komandieriem, kas bija tur sapulcējušies, citā reizē būtu varējis rasties ne mazums kritisku piezīmju par viņa darba stilu. Daudzi saprata, ka Vorošilovam ir novecojušies priekšstati par karaspēka vadīšanas metodēm. Klusībā viņi ne vienreiz vien bija maršalu nosodījuši par nepietiekamu iekšēju organizētību, par dažkārt nepārdomātu mētāšanos pa karaspēka daļām, par tieksmi uz garam apspriedēm un biežu «uzkurbulēšanu».

Šajos grūtajos šķiršanās brīžos cilvēki tomēr domāja par citu: par maršala bezgalīgo drošsirdību, par viņa vienkāršību saskarē ar padotajiem, par viņa izcilo nozīmi pilsoņkarā, kurā bija piedalījušies arī gandrīz visi klātesošie komandieri.

Viņi apzinājās: ja maršals ir vainīgs, ka nav spējis ienaidnieku apturēt vismaz tālās Ļeņingradas pieejās, tad šī vaina gulstas arī uz viņiem ...

Vorošilovs joprojām nekustēdamies stāvēja pie galda un vērīgi raudzījās uz durvīm, kas ik pēc brīža atdarījās, uz komandieriem, kuri mazliet nedroši kāpa pār slieksni, un viņam gribējās, lai istabā nāktu iekšā aizvien jauni un jauni cilvēki un tā attālinātos galīgo atvadu brīdis.

Pēdējais ienāca pulkvedis Koroļovs.

Vorošilovs saprata, ka vairs nav ko gaidīt, — visi uzaicinātie jau sapulcējušies, un tagad viņam jāsaka tik grūti izrunājamie vārdi.

No sakaru mezgla atgriezies kabinetā, kas patiesībā viņam vairs nepiederēja, Vorošilovs bija pūlējies sagatavoties šai pēdējai sarunai, atrast tādus vārdus, kas palīdzētu tiem, kuri viņam tagad būs jāpamet, visu uzmanību pievērst neatliekamajiem frontes uzdevumiem, uzmundrinātu viņus un stiprinātu viņu ticību uzvarai.

Viņš bija gribējis uzsvērt, ka Augstākā virspavēlnieka lēmums ir taisnīgs, ka to diktējusi gādība par Ļeņin gradu, — tieši tā Vorošilovs bija gribējis izskaidrot 2u kova iecelšanu. 2ukovu viņš cienīja un augstu vērtēja. Un maršalam bija šķitis, ka viņš atradis stingrus, mierīgus vārdus, kuros nav jūtams nekāds personisks aizvainojums, un ir gatavs tos pateikt.

Bet tagad, raugoties komandieros, kuri, acis nodūruši, mīņājās no vienas kājas uz otru, ar kuriem bija paguvis kopā nokļūt ienaidnieka ložu ugunī, kopā piedzīvojis uzlidojumus un artilērijas apšaudi, kuriem viņš ticēja un kuri ticēja viņam, visi sagatavotie vārdi aizmirsās. Apziņa, ka viņš pamet Ļeņingradu, tā arī neizpildījis partijas un Staļina uzdevumu, pamet tādā laikā, kad ienaidnieks stāv pie pilsētas vārtiem, ka viņam nebūs lemts mirt tuvcīņā ar ienaidnieku, ja vācieši ielauzīsies Ļeņingradas ielās, — šī rūgtā apziņa satrieca Vorošilovu.

Viņš lēnām aplūkoja kabineta sienas — Ļeņina un Staļina ģīmetnes, lielo karti ar pusatvilktu aizkaru, tukšās, vaļē ļas rakstāmgalda atvilktnes, tad, atkal pievērsis skatienu cilvēkiem, kas drūzmējās istabas vidū, un viegli noplātī |is rokas, klusi sacīja:

— Nu tā ... uz redzēšanos, biedri! ... Augstākais mani atceļ no amata ...

Šie vārdi no Vorošilova prasīja milzīgu piespiešanos. Viņš tos pasacīja it kā pats sev, it kā tikai tagad būtu pilnībā sapratis, kas īsti bija noticis.

— Ko tur teikt... droši vien man, vecim, tā arī vajadzēja ... — maršals dobji turpināja. — Šis nav pilsoņkarš. Tagad jākaro citādi... pavisam citādi.

Vorošilova balss iedrebējās, un viņš atkal apklusa.

Šai mirklī, kad visiem jau likās, ka maršals vairs nespēj izteikt ne vārda, viņā pēkšņi notika acīm redzama pārmaiņa. Piepeši Vorošilovs strauji izslējās. Šķita, visi muskuļi viņam saspringst līdz pēdējam. Viņš pacēla galvu un jauneklīgā, negaidīti skanīgā balsī iesaucās:

— Un tomēr, biedri, vāciešus mēs sakausim! Ļeņingra das pievārtē viņi dabūs galu, jā — galu, neģēļi!

Kādu brīdi viņš tā stāvēja, izslējies visā savā nelielajā augumā un sažņaugtās dūres pacēlis pie krūtīm, tad lēnām atlaida vaļā pirkstus, ļāva rokām noslīgt uz leju un tikko dzirdami teica:

— Palieciet sveiki!

Viņš sāka lēnām apstaigāt komandierus, katram Cieši spiezdams roku.

Tad pirmais izgāja no kabineta.

Pēc stundas no vakara krēslā tītā lidlauka pacēlās gaisā lidmašīna, kurā atradās maršals Vorošilovs un vairāki ģenerāļi, kas savā laikā bija ieradušies kopā ar viņu.

Pēc desmitiem vakarā Ždanova kabinetā steidzīgi ienāca Kara padomes loceklis admirālis Isakovs. Viņš bija ļoti satraukts.

— Andrej Aleksandrovič, — Isakovs sacīja, kad bija sasveicinājies, — admirālis Tribucs mani lūdza nekavējoties tikties ar jums un ziņot... viņš pats tagad atrodas Kronštatē un nevar Ļeņingradā ierasties, jo ir aizņemts ar steidzamu uzdevumu ...

Ždanovs klausījās klusēdams. Viņš zināja, kas tik ļoti satraucis šo parasti raierigo cilvēku, zināja, kāpēc admirālis, kurš savos ziņojumos vienmēr runā skaidri un lakoniski, pašreiz neapšaubāmi nespēj atrast vārdus, lai pateiktu to, kā dēļ viņš atnācis.

Isakovs ar mutautu noslaucīja sviedru lāses no pieres,! pieglauda uz celiņa pāršķirtos matus un valdīdamies, pūlēdamies runāt mierīgi, turpināja:

— Pirms stundas no Maskavas ieradās iekšlietu tautas] komisārā vietnieks. Viņš atveda Galvenās mītnes pavēli steidzīgi izstrādāt ikviena kuģa, forta un noliktavas mīnēļ šanas plānu. Sagatavošanas darbus pavēlēts sākt tūlīt. .. j

Admirālis apklusa, gaidīdams, ko par to teiks Ždanovs. j

Bet Ždanovs joprojām klusēja. Viņš sēdēja sadrūmis,] uzacis gandrīz kopā saraucis. Bālā, neveselīgā seja bija] kļuvusi pelēka kā zeme. Tikai vērīgās, brūnās acis ar uzJ tūkušajiem plakstiem raudzījās cieši un modri.

— Andrej Aleksandrovič, — Isakovs atkal ierunājās,] šoreiz mazliet skaļak, — mums ir zināms, kāds stāvoklis j radies pie Ļeņingradas ... Bet vai tiešām... vai tiešām ļ jus domājāt, ka tas ir tik bezcerīgs? Izšķiras taču veselas] flotes liktenis! Es tagad runāju ar jums ne tikai kā ari Kara padomes locekli.. . Jūs kā Centrālās Komitejas sekj retars pārzinājāt flotes jautājumus ...

— Ivan Stepanovič, — 2danovs beidzot ierunājās paļ klusu un it kā atturīgi, — biedra Staļina pavēle man jau zināma. Šīs pavēles būtība ir tāda, ka neviens kuģis, neļ viena mantu noliktava, neviens lielgabals nedrīkst nokļūt ienaidnieka rokas. Jūs zināt, ka tā ir vispārēja partijas Centrālās Komitejas direktīva, kura attiecas uz ikvienu rajonu, kam draud ienaidnieka ielaušanās. Neatstāt nevienu rupnīcu, nevienu šahtu, nevienu pudu labības! Mums ir grūti un sāpīgi iznīcināt to, kas radīts ar milzī gam partijas un tautas pūlēm. Bet, ja nu jautājums izvirzās ta — atdot ienaidniekam vai iznīcināt pašiem ar savam rokām, tad nedrīkst un nevar būt itin nekādas svār stišanās. Izpildiet pavēli!

— Andrej Aleksandrovič! — Isakovs uztraukdamies teica. — Par spīti visam Baltijas flote ir draudīgs, aktīvs spēks! Ienaidnieks atrodas joslā, ko spēj aizsniegt mūsu artilērijas uguns! Turklāt mēs pašreiz izveidojam ļ jūras kājnieku apakšvienības, visa flote, visi jūrnieki — ļ no admirāļa līdz matrozim — sev izvirzījuši tikai vienu mērķi: iekļauties aktīvā karadarbībā pret ienaidnieku!

I ieši to mēs uzskatām par savu galveno uzdevumu!

— Tāds tas ari paliek, — Ždanovs stingri sacīja. — Par (lalvenās mītnes pavēli drīkst zināt tikai ļoti ierobežots cilvēku skaits: flotes pavēlniecība un tiešie izpildītāji. Vienīgi viņi!

Isakovs lēnām piecēlās. Piecēlās arī Ždanovs. Admirālis klusēja, it kā nevarēdams izšķirties, ko teikt, tad lēnām ierunājās:

— Andrej Aleksandrovič ... pēdējais jautājums ... gribu jums vaicāt... kā komunists komunistam ... Kad, pēc jūsu domām, var tikt saņemta pavēle? ... Vārdu sakot, kad ... — viņš nepateica līdz galam un tikai strauji pavicināja roku, it kā kaut ko nocirzdams.

Un pēkšņi viņš ieraudzīja, kā vienā mirkli pārvēršas Ždanova seja. Pelēkbālajos vaigos parādījās viegls sārtums.

— Jūs man jautājat kā komunists komunistam? ... — Ždanovs vaicāja. — Kad? ... — Un, pakļaudamies neapvaldāmam jūtu uzplūdumam, skaļi iesaucās: — Nekad!

Kādu bridi bija klusums. Tad Ždanovs stingri un mierīgi

sacīja:

— Bet pavēli pildiet precīzi tā, ka prasa Galvenā mītne. Viņš palūkojās pulksteni. Bija bez desmit minūtēm

vienpadsmit.

— Tūlīt sāksies frontes Kara padomes sēde,_— Ždanovs teica, — Jā kā Tribuca nav, tad katrā ziņa jābut klāt jums. Iesim!

IV

— Ziņojiet! — Žukovs pavēlēja štāba priekšniekam pulkvedim Gorodeckim.

Tas bija bēdīgs ziņojums, kas izraisīja grūtas domas. Nesen izveidotās 42. armijas daļas, kuras atradas blakus citai — 55. armijai un sargāja Ļeņingradu no dienvidiem, pēc smagām kaujām bija atstājušas Krasnogvardeisku un atkāpušās uz Pulkovas aizsardzības līniju. Tādējādi dienvidu pusē ienaidnieks bija pienācis gandrīz pie pašas ķeņingradas un sāka uzbrukuma kaujas Pulkovas augstienes dienvidrietumu nogāzēs. Stāvokli sarežģīja tas, kašaja rajonā galvenais spēks bija zemessargu daļas. Tam palīgā uz Uricku steidzīgi pārsvieda Iekšlietu tautas komisariāta karaspēka 21. divīziju. Bet ar to acīm redzami bija par maz.

Tā nu dienvidos vācieši atradās no Ļeņingradas tikai dažu kilometru attālumā. Ziemeļrietumos viņi lauzās uz Pēterhofu un Streļnu. Ziemeļos Ļeņingradu apdraudēja somu fronte, kas šķērsoja visu Karēlijas zemes šaurumu. Rietumos ienaidnieks jau bija okupējis Baltiju. Austrumos I,eņmgradai vairs tikai pa Lādogas ezeru bija sakari ar pārējo Padomju zemi, ko nu jau vairākas dienas pilsētā dēvēja par Lielo zemi — tāpat kā to mēdz darīt polār pētnieki, dreifēdami uz ledus gabala. Un arī Lādogas ezera krastu tikai dienvidu daļā apmēram deviņdesmit kilometru garumā nebija ieņēmis ienaidnieks. Patiesībā ienaidnieks, kas aviācijā bija pārāks, kontrolēja gandrīz visu Lādogas ezeru un lielāko daļu piekrastes.

Par to pašreiz arī ziņoja pulkvedis Gorodeckis. Viņam gribējās, lai Žukovs ne tikai iegūtu pilnīgas ziņas par stāvokli pie Ļeņingradas, bet arī saprastu, ka Gorodeckis nav un nevar būt personiski atbildīgs par šo situāciju, jo štāba priekšnieka amatā ir tikai dažas dienas. Tomēr pulkvedis apzinājās, ka viņa liktenis pašreiz vismazāk nodarbina jauno frontes pavēlnieku.

Tai brīdī, kad, pievērsdamies lielākoties Žukovam, Gorodeckis uz galda noklātā kartē rādīja visbīstamākos frontes sektorus, pēkšņi atvērās kabineta durvis un steidzīgi ienāca pulkvedis Koroļovs. It kā izlemdams, pie kā būtu jāgriežas, viņš aši pārlaida skatienu sēdes dalībniekiem, tad piegāja pie Vasņecova, kas sēdēja blakus Ždanovam, un pieliecies pačukstēja tam dažus vārdus.

Vasņecovs atsprāga atpakaļ, it kā viņu pēkšņi kāds būtu pagrūdis, tad paraustīja Ždanovu aiz piedurknes . ..

Šķita, ka Žukovs to neievēro. Un štāba priekšnieks turpināja ziņojumu, jo pavēlnieks uzmanīgi klausījās, acis nenovērsdams no kartes. Bet, kad Vasņecovs sāka Zda novam kaut ko klusi stāstīt pie auss, Žukovs pagrieza galvu un, skatīdamies nevis viņos, bet satrauktajā Koro ļovā, kas stāvēja viņiem aiz muguras, skarbi jautāja:

— Kas jūs tāds esat?

Koroļovs apjucis klusēja. Viņš bija piedalījies Kara padomes sēdē toreiz, kad Žukovs ieradās, un vēlāk — pavisam nesen — bija tam stādījies priekšā kopā ar citiem vadošajiem štāba darbiniekiem.

— Es prasu: kas jūs tāds esat un kāpēc nākat iekšā bez /itļaujas? — Žukovs atkal ierunājās.

Izslējies un nolaidis rokas gar sāniem, Koroļovs skaļi atbildēja:

— Pulkvedis Koroļovs no štāba operatīvās daļas.

Tad paspēra soli uz priekšu un mazliet klusāk sacīja:

— Biedri pavēlniek! Nupat saņemts ziņojums: vācieši ielauzušies Kirova rūpnīcas rajonā.

Šie vārdi pārsteidza un samulsināja visus, kas pašreiz atradās istabā.

Visus, tikai, acīm redzot, Žukovu gan ne.

Viņš sēdēja, kā sēdējis, ar ciešu skatienu caur pieri raudzījās Koroļovā un īgni vaicāja:

— Kas tie tādi par vāciešiem?

— Es ... es nezinu, — Koroļovs apjucis atbildēja, — nupat man ziņoja pa telefonu, un es nolēmu, ka ...

— Kas ziņoja? — Žukovs pārtrauca.

«Kāpēc viņš uzdod šos nevajadzīgos jautājumus?!» Koroļovs nodomāja. Uz mirkli viņš iztēlojās, kā šādā situācijā būtu izturējies Vorošilovs. Droši vien tūlīt būtu slēdzis sēdi, meties mašīnā un ... «Bet varbūt,» Koroļo vam iešāvās prātā, «jaunais pavēlnieks tikai neapjauš, cik briesmīgs ir šī ziņojuma saturs? . . .»

— Vai jūs esat kļuvis kurls, pulkvedi? — Žukovs ierunājās skaļāk.

— Biedri pavēlniek! — Koroļovs savaldīdamies teica. —Pie telefona ir majors Sidorovs, kas Kirova rūpnīcas rajonā komandē iznīcinātāju bataljonu. Viņš apgalvo, ka vācieši...

— Ar kādiem spēkiem?

— Man nav zināms, — Koroļovs atbildēja, jau saprazdams, ka viņa atbilde skan muļķīgi. — Es uzskatīju par nepieciešamu, nezaudējot laiku, tūlīt ziņot talak! . . . Bet bataljona komandierim pavēlēju pie telefona gaidīt turpmākos rīkojumus.

— Sakaru priekšniek, — Žukovs sacīja, strauji pagriezies pret Kovaļovu, kas sēdēja galda galā, — pārslēdziet šī panikas cēlēja telefonu uz šejieni!

Viņš ar galvu pamāja uz aparātiem, kas stāvēja uz rakstāmgalda.

Kovaļovs steidzīgi izgāja, pareizāk sakot, izskrēja no kabineta.

Ždanovam, ko Koroļovā paziņojums bija satriecis, arī

iešāvās prātā, ka Žukovs lāgā neaptver, kur atrodas Ki rova rūpnīca, nezina, ka tā ir pašā pilsētā, Streiku ielā ...

— Georgij Konstantinovič, — 2danovs teica, — varbūt tomēr vajadzētu tūlīt braukt uz turieni? ...

Šai mirklī Kovaļovs pie durvīm ziņoja:

— Majors Sidorovs pie telefona, biedri pavēlniek!

Žukovs it kā negribīgi piecēlās un gāja pie aparātiem.

Kovaļovs aizsteidzās priekšā, ātri paķēra kādu klausuli un sniedza to pavēlniekam.

Viņš lēnām pielika klausuli pie auss un, mazliet stiepdams vārdus, sacīja:

— Paklau, panikas cēlēj! Kas tev tur uzradies?... Es neprasu, kas viņi tādi ir — vācieši vai turki. Es jautāju: kādi ir viņu spēki? Ziņo tikai to, ko pats esi redzējis! Skaidrs?

Majora atbildi Žukovs klausījās saspīlētā klusumā. Visi, kas bija istabā, acis nenolaizdami, vēroja pavēlnieka sejas izteiksmi. Viņi redzēja, kā pavēlnieka lūpas lēnām savelkas šķībā, bargā smīnā.

Skaidri izrunādams katru vārdu un laiku pa laikam apklusdams, lai noklausītos atbildi, Žukovs beidzot teica:

— Ko tu komandē? Bērnudārzu vai iznīcinātāju bataljonu? ... Ja iznīcinātāju bataljonu, tad arī ņem un iznīcini! Un turklāt pats neesi tos redzējis!... Tagad klausies! Ja tavam sektoram tiks cauri kaut viens vācietis, vienalga, kā — ar tanku, motociklu vai jāšus uz nūjas, tev būs jāstājas tribunāla priekšā. Es tev saku, ka nodošu tevi tiesai! Saprati?

Un viņš nometa klausuli. Tad smagiem, sparīgiem soļiem atgriezās savā vietā un apsēdies sacīja:

— Pats nekā jēdzīga nezina ... Vada komandieris, tā teikt, ziņojis, ka no rietumu puses uz Kirova rūpnīcu kaut kur virzoties tanki. Jā, un rādās, nevis tanki, bet tanks, varbūt arī tankete! ... Panikas cēlējs!

Žukovs palūkojās Koroļovā, kas joprojām stāvēja nekustēdamies, tad, pievērsies viņam, turpināja:

— Ja jūs vēlreiz ielauzīsieties, lai pavēstītu panikas izraisītas ziņas, es jūs pazemināšu amatā. Bet tagad brauciet uz Kirova rūpnīcas rajonu! Pēc četrdesmit minūtēm pa telefonu ziņojiet, kas tur par vāciešiem parādījušies. Tikai ziņojiet adjutantam, nevis man!

— Klausos, biedri pavēlniek! — Koroļovs tūlīt atsaucās, gandrīz jau skriedams un pats brīnīdamies, kāpēc viņa atbilde skanēja tik moži un pat priecīgi.

Pagriezies pret štāba priekšnieku, Žukovs strupi teica:

— Turpiniet!

Un atkal noliecās pār karti.

Ziņojums turpinājās. Štāba priekšnieks tagad runāja par to, ka pēc pašām pēdējām ziņām ienaidniekam izdevies daļēji ieņemt Uricku ...

Žukovs sadrūmis klusēja. Tikai divas reizes viņš pārtrauca pulkvedi, aprauti sacīdams: «īsāk!» Un tad Goro deckim šķita, ka pavēlnieks viņu klausās vienīgi formas pēc.

Štāba priekšniekam tomēr nebija taisnība. Izskaidrojums bija cits: Žukovu ziņojumā interesēja galvenokārt tikai tas, ko viņš vēl nezināja.

Bet viņš jau zināja daudz. Žukovs nebija veltīgi vairākas stundas pavadījis gan Ģenerālštāba operatīvajā pārvaldē, gan arī izlūkošanas pārvaldē, uz kurieni viņš bija devies taisnā ceļā no Staļina kabineta. Ģenerālštābā Žukov s bija sīki iepazinies ar stāvokli ne tikai pie Ļeņingra das, bet arī citās frontēs — bez tā nevarēja pareizi novērtēt vācu armiju grupas «Ziemeļi» potenciālās iespējas.

Žukovs nebija veltīgi šķiedis laiku arī pēc tam, kad, izmantodams Bodo aparātu, bija Galvenajai mītnei ziņojis par savu stāšanos jaunajā amatā.

Tagad viņš jau labi, gandrīz uzskatāmi iztēlojās visu kaujas ainu Ļeņingradas pievārtē un tieši tāpēc bija pārliecināts, ka aizlauzties līdz Kirova rūpnīcai visļaunākajā gadījumā varēja tikai kāda pārgalvīgu ienaidnieka izlūku grupa, kura lielas briesmas nespēj radīt.

Žukovs klausījās frontes štāba priekšnieka ziņojumā, un šķita, ka viņš jau aizmirsis neseno epizodi.

Lielākajā daļā klātesošo tā tomēr bija atstājusi pēdas.

Viņi bija pieraduši pie temperamentīgā Popova, kas uz visu reaģēja ļoti strauji, un pie Vorošilova, kas bija gatavs jebkurā mirklī traukties uz kaujas vietu, un tagad viņiem šķita, ka Žukovs rīkojas neattaisnojami vieglprātīgi, nelikdamies zinis par trauksmaino ziņojumu, nē, par ziņojumu, kas vēstīja katastrofu.

Neviens klātesošais karavīrs, protams, neuzdrošinājās tādu domu izteikt skaļi. Klusēja arī Ždanovs un Vasņe covs, lai gan viņiem gribējās Žukovam aizrādīt, ka ir bīstami ziņojumam pievērst tik maz uzmanības, klusēja tāpēc, ka baidījās tādos ārkārtējos apstākjos kaitēt jaunā — Staļina atsūtītā pavēlnieka autoritātei.

Likās, 2ukovs tomēr nejūt, ka atmosfēra kļuvusi saspīlēta. Acīm redzot, viņu nepavisam neinteresēja, ko par viņu domā šie cilvēki, kuri sēdēja klusi un stingi.

Pulkvedis beidza ziņojumu. 2ukovs joprojām vērīgi raudzījās kartē. Tad, galvu nepaceldams, paklusi sacīja:

— Dodiet precīzas ziņas, kādi spēki ir Urickas un Kras noje Selo sektorā! Cik artilērijas mums tur ir pēc jūsu ziņām?

Tāpat, galvu nepaceldams, viņš noklausījās štāba priekšnieka un artilērijas pavēlnieka atbildēs. Tās bija īsas un skaidras, likās, ziņotāji jau paguvuši pārņemt jaunā frontes pavēlnieka precizitāti.

— No visa izriet, — 2ukovs teica, it kā rezumēdams dzirdēto, — ka ienaidnieks spēkus koncentrē šeit, starp Ropšu un Pulkovu. Vai ne? — Viņš ar pirkstu strauji novilka apli izlūkošanas kartē un pēkšņi gaužām noskaitās: — Kāda velna pēc tādā gadījumā jūs turat karaspēku visā frontē vienādā blīvumā? Vācieši dzen tanku ķīli Urickas un Pulkovas augstienes virzienā. Tieši no šejienes viņi cer ielauzties Ļeņingradā. Te jābūt sakopotiem arī mūsu galvenajiem spēkiem! Kāpēc jums tas neienāca prātā? Es jautāju: kāpēc?

2ukovs pārlaida visiem niknu skatienu. Neviens nemanīja, ka viņš pie reizes pašķielē arī sienas pulkstenī, un neviens, protams, nezināja, ka viņš klusībā nodomā: «Kopš pulkveža Koroļova iziešanas pagājušas divdesmit piecas minūtes.»

Visiem skanēja ausīs skarbais jautājums: «Kāpēc?» — tas bija tikpat kā pātagas cirtiens. Lai gan jautājums nebija domāts nevienam konkrēti, visu skatieni nevilšus pievērsās 2danovam. Nekad vēl neviens nebija atļāvies tā runāt viņa klātbūtnē.

Bet 2danovs klusēja. Bezmiega nakšu izmocītā seja bija bāla, lūpas cieši sakniebtas. Varēja just, ka klusēt viņam ir ļoti grūti.

Viņš, Politbiroja loceklis un Centrālās Komitejas sekretārs, skaudri juta savu atbildību par katastrofālo stāvokli pie Ļeņingradas. Tāpēc viņu tā aizskāra skarbais jaunā pavēlnieka tonis, turklāt pēdējais 2ukova jautājums jau bija skanējis kā tiešs pārmetums frontes vadībai un tātad arī viņam.

Protams, Žukovam varēja daudz ko atbildēt. Un vispirms teikt, ka Kara padome nav nīkusi bezdarbībā, ka pēdējās dienās visi iespējamie pastiprinājumi tikuši pārsviesti uz dienvidiem ...

Tomēr fakts paliek fakts: ienaidnieks pienācis pie pašas Ļeņingradas.

Un Ždanovam atkal ausīs ieskanējās Staļina dusmu pilnais izteiciens par Vorošilovu un viņu pašu: «Speciālisti atkāpšanās jautājumos! ...»

Ždanovs šo pārmetumu uzskatīja par nepelnītu. Staļins taču noteikti zināja par Ļeņingradas aizstāvju bezgalīgo varonību, par viņu nesalaužamo apņēmību nosargāt pilsētu. Kā politiķis, kā viens no partijas vadītājiem 2da novs tomēr apzinājās, ka tajā brīdī, kad Staļins diktēja šos rūgtuma pilnos vārdus, viņš domāja tikai vienu domu: ienaidnieks neatvairāmi tuvojas Ļeņingradai...

2danovs saprata, ka pēkšņā jauna pavēlnieka iecelšana notikusi tieši tāpēc, ka Staļins šaubās, vai pašreizējie vadītāji spēs pilsētu nosargāt.

Un šī rūgtā apziņa lika 2danovam savaldīties, nekādi nereaģēt uz to skarbumu, asumu un nelokāmo prasīgumu, kas skanēja katrā 2ukova vārdā.

Redzēdams, ka visu skatieni pievērsti viņam, 2danovs atturīgi sacīja:

— Georgij Konstantinovič, stāvoklis, kas jums atzīmēts kartē, radies nupat — pēdējās stundās. Un tomēr jums taisnība. Karaspēka sadalījums frontē vairs neatbilst apstākļiem.

Varbūt tieši šī savaldība 2ukovu zināmā mērā ietekmēja, atgādināja, cik augstu stāvokli ieņem cilvēks, kas sēž pa labi no viņa.

Atkal uzmetis ašu skatienu pulkstenim, viņš sacīja uzsvērti lietišķā tonī, šoreiz pievērsdamies tieši 2danovam:

— Visbīstamāko frontes sektoru pašreiz aizstāv četrdesmit otrā armija. Tā ir, Andrej Aleksandrovič?

Ar šo «tā ir» un uzrunu vārdā un tēvvārdā 2ukovs gribēja 2danovam publiski parādīt cieņu, uzskatīdams to par savu pienākumu. Un tā nu viņš uzdeva šo gluži retorisko jautājumu: visiem klātesošajiem, arī 2ukovam pašam, taču bija labi zināma četrdesmit otrās armijas atrašanās vieta.

2danovs klusēdams pamāja ar galvu.

— Tātad, — 2ukovs turpināja, — mums...

Viņš nepaguva teikumu izsacīt līdz galam. Kabineta durvis atvērās, un ienāca Žukova adjutants. Steidzīgi piegājis klāt pavēlniekam, viņš sāka tam kaut ko stāstīt pie auss.

— Skaļāk! — 2ukovs paraustīja plecus. — Ko čuksti kā puisis meitai!

Adjutants izslējās, nolaida rokas gar sāniem un skaļi sacīja:

— Biedri pavēlniek! Pulkvedis Koroļovs ziņo pa telefonu, ka Kirova rūpnīcas rajonā ienaidnieks nav manāms. Neliela izlūku motociklistu grupa bijusi iespiedusies Fo rela slimnīcas rajonā, tas ir, vairākus kilometrus uz dienvidiem no Kirova rūpnīcas. Kad tur ieradies pulkvedis Koroļovs, tā bijusi jau likvidēta.

Viņš apklusa, joprojām stāvēdams miera stājā.

— Labi, — 2ukovs norūca. — Netraucē! Un ej!

Tīšām nepievērsdams uzmanību tam, cik viegli uzelpo

sēdes dalībnieki, noklausījušies adjutanta ziņojumu, 2u kovs bez jebkādas pārejas turpināja agrāk aizsākto teikumu:

— ... mums jānosaka cita robeža starp četrdesmit otro un piecdesmit piekto armiju. Četrdesmit otrā armija sargā Ļeņingradu Pulkovas un Urickas virzienā, kas pašreiz ir galvenie. Tāpēc pavēlu ... — viņš mirkli pagaidīja, kamēr štāba priekšnieks paķer zīmuli, — ... grozīt robežu starp šīm armijām un koncentrēt vairāk karaspēka četrdesmit otrās armijas sektorā. Šai sakarā nekavējoties tai atdot daļu no divdesmit trešās armijas spēkiem. Skaidrs?

— Bet, biedri pavēlniek, — štāba priekšnieks nedroši ierunājās, paceldams zīmuli no bloknota, — tā mēs novājināsim aizsardzību Karēlijas zemes šaurumā, un to neapšaubāmi agrāk vai vēlāk uzzinās ienaidnieka izlūki.

— Izbeigt pļāpāšanu! — 2ukovs viņu pārtrauca. — Agrāk, vēlāk! ... Pat katram štāba operatoram ir skaidrs, ka jebkuras pārgrupēšanas rezultātā, kļūdami stiprāki vienā sektorā, mēs kļūstam vājāki citā! Pašlaik visvairāk apdraudēts ir Pulkovas un Urickas sektors. Jākoncentrē galvenie spēki un jāgrauj ienaidnieks tieši tur!

Tobrīd laikam gan neviens Kara padomes loceklis nepiešķīra lielu nozīmi vārdiem «jāgrauj ienaidnieks». Nevis «jāaptur», «jāaizsargājas», «jāaizšķēršļo ceļš ienaidniekam», bet «jāgrauj»! Nez vai kāds tobrīd uztvēra šo starpību: visu uzmanība bija pievērsta Žukova izvirzītā uzdevuma praktiskajai pusei.

Daži saskatījās. Viņu acis it kā sacīja: ko iebilst tur nav, priekšlikums ir pareizs.

Protams, Žukova lēmumā nebija nekāda jaunatklājuma. Tādā situācijā droši vien jebkurš pieredzējis karavadonis būtu padomājis un ierosinājis to pašu. Bet tas, ka Žukovs nekavējoties izdarīja praktiskus secinājumus, kas izrietēja no jaunās situācijas, un tik skaidri un kategoriski izvirzīja uzdevumu pārgrupēt spēkus, kā arī nesenā epizode, kad jaunais pavēlnieks bija parādījis ārkārtīgu aukstasinību un galu galā bija noskaidrojies, ka viņš rīkojies pareizi, — tas viss kopā varēja klātesošajos izraisīt vienīgi klusu atzinību.

Pievērsdamies štāba priekšniekam, Žukovs sacīja:

— Pavēli par spēku pārgrupēšanu paziņot tūlīt. Brīdināt armiju pavēlniekus, ka viņi ar savu galvu atbild par pavēles precīzu izpildi.

Pēc tam viņš pagriezās pret admirāli Isakovu un jautāja:

— Kur Tribucs?

— Flotes pavēlnieku izsauca pie sevis iekšlietu tautas komisāra vietnieks, kas steidzamā uzdevumā ieradies no Maskavas, — Isakovs pieceldamies atbildēja. — Jums droši vien jau zināms, kas tas par uzdevumu.

— Zinu. Un tomēr pasakiet pavēlniekam, — Žukovs teica, skaidri izrunādams vārdus, — ka turpmāk viņš drīkst neierasties Kara padomes sēdē tikai tad, ja esmu to atjāvis. Un uzsākt sarunas ar... jebkuru tautas komisāra vietnieku drīkst tikai pēc tam, kad šis vietnieks bijis pie manis. Par steidzamo uzdevumu jāteic, ka tas Baltijas flotei pašreiz ir viens vienīgs: visu savas artilērijas uguni vērst pret ienaidnieka karaspēka un tehnikas koncentrēšanās vietām tai frontes sektorā, par kuru nupat bija runa, tas ir, Krasnoje Selo, Pulkovas un Urickas rajonā. Visu uguni! Turklāt tā, lai neapsistu savējos, skaidrs?

Mazliet nogaidīdams, viņš paraudzījās īsākovā un noprasīja:

— Ko jūs vēl stāvat? Cerams, ka telefona sakari ar Kronštati ir kārtībā?

Admirālis pameta galdu un steidzīgi devās uz durvīm.

Bet Žukovs jau pārgāja pie nākamā jautājuma.

— Cik dziļi karaspēks ir ešelonēts? — viņš vaicāja, raudzīdamies Gorodeckī. Un nepacietīgi atkārtoja:

— Štāba priekšniek, es jautāju, kāds ir ešelonēšanas dziļums pilsētas virzienā tajos rajonos, kas ir sevišķi apdraudēti? Ko jūs domājat darīt, ja ienaidniekam tomēr izdotos ielauzties Ļeņingradā caur to pašu Uricku vai Pulkovu?

— Karaspēkam dota pavēle — ne soli atpakaļ! — štāba priekšnieks atbildēja mazliet nedroši. — Turklāt mēs ...

— Jūsu pavēles es zinu, — 2ukovs viņu pārtrauca.

— Starp citu, es zinu arī to, ka tās netiek pildītas. Es vaicāju: kas notiks, ja vācieši tiešām mēģinās izlauzties uz to pašu Kirova rūpnīcu? Nevis daži motociklisti, bet prāvi spēki? ... Varat arī neatbildēt, — viņš atmeta ar roku.

— Tāpat ir zināms, ka aizsardzības dziļums aprobežojas ar kauju joslu, bet pilsētas nomalēs patiesībā nav organizēta karaspēka, kas būtu izvērsts kaujas ierindā. Jūsu laime, ka ienaidnieks vēl nav to uzodis.

— Karaspēks ir, bet tiešām tā ir ļoti maz, — ierunājās Vasņecovs.

— Tātad būtībā nav, — Žukovs atcirta.

Vasņecovs gribēja Žukovam atklāti acīs pateikt, ka viņam nevajag izturēties tā, it kā līdz viņa iecelšanai amatā ueviens nekā nebūtu darījis. Atsaukdamies uz Kara padomes un apgabala komitejas biroja sēdes protokolu, uz bijušo pavēlnieku — Popova un Vorošilova pavēlēm, Vasņecovs būtu varējis pierādīt, ka tie jautājumi, ko 2ukovs tagad tik asi izvirza, tikuši apspriesti jau agrāk.

Tomēr Vasņecovs nekā neteica.

Kas gan lika šim drosmīgajam un diezgan iekarsīgajam cilvēkam apspiest tik dabisko aizvainojumu? Vai tikai disciplinētība, vai tikai apziņa, ka jaunajam pavēlniekam dāvāta ļoti liela uzticība?

Nē, ne tikai tas.

Lai gan 2ukova rīkojumos nebija nekā tāda, kas principa būtu atšķiries no pasākumiem, kuri saskaņā ar konkrēto stāvokli frontē bija realizēti jau pirms viņa ierašanas, Vasņecovs tomēr juta, ka rīkojumi tagad ieguvuši jaunu skanējumu, ārkārtīgu skaidrību, precizitāti un bargu prasīgumu. Un, lai gan 2ukovs pavēles deva kategoriskā, dažreiz gandrīz vai aizskarošā tonī, par spīti šim tonim un, lai cik tas dīvaini, varbūt taisni šī toņa dēļ, arī Vasņecovā pašā atmodās kāda īpaša jauna paļāvība, apziņa, ka paš niz, tieši šajos mirkļos tiek darīts tas vienīgais pareizais, kas tādos apstākļos darāms.

Tāpēc Vasņecovs nepateica nevienu no tiem vārdiem, kas gribēja viņam sprukt pār lūpām. Viņš piecēlās un, nevilšus atdarinādams paša Žukova precizitāti un lako nismu, īsi ziņoja par tiem pasākumiem, ko Kara padome un partijas Ļeņingradas organizācijas vadība jau bija realizējušas, lai sagatavotos gadījumam, ja ienaidnieks ielauztos pilsētas nomalēs.

— Es zinu par lielo darbu, ko veikuši ļeņingradieši, — Žukovs tagad ierunājās citādā — cieņas pilnā tonī.

Grūti pateikt, vai tas bija sausais, objektīvais Vasņecova ziņojums, kurā nebija itin nekādu pārspīlējumu, vai Žu kova pēdējais teikums, bet kaut kas radīja pārmaiņu sēdes noskaņojumā. Nez vai kāds no klātesošajiem tobrīd skaidri apzinājās, kas tā īsti ir par pārmaiņu, tomēr visus sāka pārņemt paļāvības un vienotības izjūta.

— Es zinu, ka tieši jums, divīzijas komisār, — Žukovs pievērsās Vasņecovam, — uzticēta vispārīgā uzraudzība pār nocietināto rajonu izbūvi. Tāpēc arī lūdzu jūs dprīt visu nepieciešamo, lai radītu dziļi ešelonētas aizsardzības līnijas. Un steidzīgi! Pēc visa spriežot, ienaidnieks nedomā mīņāties uz vietas.

— Georgij Konstantinovič, — teica Ždanovs, kas līdz tam bija klusējis, — jūs zināt, ka stāvoklis frontē pēdējās dienās kļuvis ārkārtīgi nelabvēlīgs. Mēs bijām spiesti sūtīt uz kaujas laukiem visas mūsu trūcīgās rezerves, arī kara skolu kursantus, zemessargu divīzijas un iznīcinātāju bataljonus. It vienkārši — mums nebija laika un iespēju izvietot karaspēku vajadzīgajā dziļumā ...

Ždanovs uz mirkli apklusa. Apklusa tāpēc, ka saprata: viņš pašreiz mēģina ko iebilst nevis Žukovam, bet tam cilvēkam, kas jauno pavēlnieku atsūtījis.. .

To apzinājies, 2danovs sacīja pavisam citādā tonī:

— Tagad gan nav īstais laiks taisnoties.

Varbūt Žukovs saprata, kas notiek Ždanova sirdī. Krasi mainīdams sarunas tematu, viņš jautāja:

— Kā jūs, Andrej Aleksandrovič, domājat, cik daudz lielgabalu un tanku pašreiz var saņemt Kirova rūpnīcā?

Ātri pašķirstījis piezīmju grāmatiņu, ko turēja roka, Vasņecovs piecēlās un, aizsteigdamies priekšā Ždanovam, pateica prasītos skaitļus.

— Visu pievākt Ļeņingradas frontes vajadzībām! — 2ukovs strupi pavēlēja. — Ar Galveno mītni es vienošos. — Tad, pievērsies pretgaisa aizsardzības korpusa komandierim, vaicāja: — Cik daudz zenītlielgabalu jūs varat tūlīt noņemt no posteņiem un atdot frontes karaspēkam?

— Biedri pavēlniek! — ģenerālis protestēdams iesaucās. — Jau nedēju pilsēta ik dienas tiek nikni bombardēta. Mēs nespēsim nodrošināt Ļeņingradas pretgaisa aizsardzību, ja ...

— Atbildiet uz jautājumu! —2ukovs viņu pārtrauca un piemetināja, vērsdamies pie visiem: — Kāda jēga pilsētu sargāt no aviācijas, ja ielās var ielauzties fašistu tanki? ...

Un, atkal pagriezies pret ģenerāli, pavēlēja:

— Pēc piecpadsmit minūtēm ziņojiet, cik lielgabalu jūs dosiet un kādi tie būs! Skaidrs?

— Tieši tā, biedri pavēlniek, — ģenerālis atbildēja. Viņš uzmeta skatienu sienas pulkstenim un jautāja: — Vai atļauts iet?

— Ejiet! Pēc piecpadsmit minūtēm ziņojiet man pašam. Un tagad pēdējais, — 2ukovs sacīja, kad ģenerālis bija izgājis. — Tiek ierosināts pulkvedi Gorodecki atbrīvot no štāba priekšnieka pienākumiem. Par frontes štāba priekšnieku iecelt ģenerālleitnantu Hozinu. Ģenerālis Fedjuņin skis pagaidām būs mans vietnieks. Iebildumu nav? Ar Galveno mītni esmu par to vienojies. Tiek pasludināts pārtraukums uz trīsdesmit minūtēm. Pa to laiku pulkvedim Gorodeckim nodot, bet ģenerālim Hozinam pieņemt lietas! Pārējiem sākt pavēju realizēšanu!

Un 2ukovs pirmais piecēlās no galda ...

V

Piektā septembra rītā Hitleru uzmodināja nevis viņa kambarsulainis SS šturmbann fīrers Heincs Linge, kas to darīja vienmēr, bet fīrera personiskais sekretārs un partijas kancelejas vadītājs Martīns Bormanis. Turklāt uzmodināja nevis desmitos no rīta, kā parasti modināja Linge, bet stundu agrāk.

Cilvēki, kas bija ap Hitleru, labi zināja, ka viņu moka bezmiegs, ka viņam grūti aizmigt un dārgs ir rīta miegs. Tāpēc, kad Bormanis paziņoja Heincam Lingem, ka viņš s*

iet modināt fīreru, pēc dažām minūtēm tas kļuva zināms visiem bunkura iemītniekiem.

Šķiet, ka šis fakts pats par sevi galvenajā mītnē nebūtu uzskatāms par ārkārtēju notikumu. Bet jāpatur vērā, ka ikviens Bormaņa solis pievērsa sev lielu uzmanību.

Tiem, kas šo cilvēku nepazina tuvāk, varēja likties, ka viņš ir tikai necils, fīreram uzticīgs partijas darbinieks, kas vienaldzīgi izturas pret dienesta pakāpēm un apbalvojumiem. Taču paies gadi, un sirmi trešās impērijas ģenerāļi un bijušie nacistu ierēdņi, pūlēdamies nomazgāt baltus paši sevi, no Nirnbergas cilpas izbēgušo Bormaņi dēvēs par fīrera ļauno garu.

Šis druknais cilvēks ar rupjiem sejas vaibstiem, kurš kādreiz bija izcietis cietumsodu par slepkavību, tiešām netiecās nedz pēc apbalvojumiem, nedz pēc citiem pagodinājumiem. Ārējo spožumu viņš nevērtēja augstu, toties viņa varas kāre bija neremdināma.

Bormanis savā laikā bija Hesa vietnieks un, kad atbrīvojās partijas kancelejas vadītāja postenis, ne tikai ieņēma šo posteni, bet kļuva arī par Hitlera personisko sekretāru un viņa mājas pārvaldnieku Berghofā, par fīrera mīļākās Evas Braunas aizgādni un gleznu sagādātāju viņa kolekcijai, vienmēr atradās Hitlera tuvumā, un, kur vien fīrers pavērsa skatienu, viņš allaž tuvāk vai tālāk redzēja nerunīgo Bormaņi, kas aizvien bija gatavs izdarīt arī visdelikātākos pakalpojumus.

Šis noslēgtais, vārdos skopais cilvēks bija liels intrigants.

Gērings, kas baidījās no ikviena sāncenša, visādi pretojās Bormaņa iecelšanai par partijas kancelejas vadītāju, tomēr cieta neveiksmi, un viņam neatlika nekas cits kā dziļi paslēpt savu naidu pret šo cilvēku, kas tiecās būt galvenais, kaut arī slepenais fīrera padomdevējs.

Pat tik gudrs un pieredzējis intrigants kā Gebelss baidījās no Bormaņa un nevēlējās viņu redzēt savu ienaidnieku vidū.

Tagad, kad, izmantodams savas fīrera personiskā sekretāra tiesības, Bormanis nobīdīja malā Heiricu Lingi un pats devās uz Hitlera guļamistabu, ikvienam bija skaidrs, ka runa ir par ārkārtīgi svarīgu ziņu, turklāt — fīreram patīkamu, jo citādi Bormanis nebūtu steidzies ziņot pats.

Pieklauvējis Bormanis atvēra durvis un iegāja iekšā. Hitlers vēl bija aizmidzis: kumelīšu tēja, ko viņš mēdza izdzert, tiklīdz atvēra acis, stāvēja neskarta uz naktsska pīša blakus gultai.

Piegājis pie galvgaļa un noliecies Hitleram pie auss, Bormanis paklusi sacīja:

— Mans fīrer! Aplenkta SanktPēterburga!

Ar šiem klusajiem vārdiem bija diezgan, lai Hitlers tūlīt pamostos. Atsviedis segu, nolaidis kājas uz grīdas un meklēdams ar tām rīta kurpes, viņš brīdi sēdēja gultā, ģērbies naktskreklā, kas sniedzās līdz potītēm, — pidžamas, šo franču izdomu, Hitlers nevarēja ciest — un samiegojies, vēl joprojām naktī iedzertās lielās miega zāļu devas apdullināts, truli raudzījās Bormanī.

Beidzot Hitlers saprata dzirdētā jēgu. Pielēcis kājās, viņš satvēra Bormaņi aiz pleca un balsī, kurā jaucās priecīga cerība ar bailēm kļūdīties, steidzīgi vaicāja:

— Vai Lēbs to telegrafēja?

— Jā, mans fīrer. Telegramma saņemta arī no Manner lieima. Pirms pusstundas.

Bormanis iebāza roku formas svārku kabatā un, izņēmis jau atšifrētu feldmaršalā telegrammu, sniedza to Hitleram.

Hitlers paķēra veidlapu, palūkojās tajā un iesaucās:

— Brilles!

Viņa redze kļuva ar katru gadu vājāka un, lasot svarīgus dokumentus, it īpaši, ja tie bija rakstīti sīkiem burtiem, viņam vajadzēja uzlikt brilles.

Hitlers brilles necieta. Viņam šķita, ka tās bojā tautas vadoņa un karavadoņa tēlu. Tāpēc presē nenokļuva neviena ģīmetne, kurā fīrers būtu redzams ar brillēm uz acīm. Šī paša iemesla dēļ dokumenti, kas bija paredzēti tieši Hitleram, tika rakstīti īpašā šriftā — ar lieliem burtiem.

Negaidīdams, kamēr Bormanis brilles pasniegs, Hitlers pats tās nepacietīgi paķēra no naktsskapīša, uzlika uz acīm un sāka vērīgi lūkoties telegrammas veidlapā.

Kamēr Hitlers lasīja un pārlasīja rindas, no kurām kļuva skaidrs, ka fon Lēba karaspēks sasniedzis Ņevu un tādējādi no sauszemes bloķē Ļeņingradu, Bormanis domāja, cik maz ir pasaulē cilvēku, kuriem lemts redzēt fīreru, dižo fīreru, lūk, tādu: garš naktskrekls gandrīz līdz zemei, kailās kājās — čības, uz acīm — brilles.

— Un ko ziņo Mannerheims? — Hitlers vaicāja, pēdīgi paceldams skatienu no telegrammas.

— Viņa karaspēks sasniedzis agrāko valsts robežu, — bormanis svinīgi sacīja.

Visai pasaulei bija kļuvusi zināma kinokameru fiksētā 1 litlera konvulsīvā palēkšanās Kompjenas mežā pie vēstu liskā vagona, kurā Francijas pārstāvji bija pieņēmuši Vācijas kapitulāciju pirmajā pasaules karā, bet 1940. gada 22. jūnijā atzinuši savu sakāvi. Tagad sajūsmas pilnajai fīrera lēkāšanai bija tikai viens liecinieks — Bormanis. Viņš būtu varējis apliecināt, ka nav redzējis Hitleru tik priecīgu un triumfējošu ne pēc Minskas, ne pēc Smoļen skas ieņemšanas. Bormanis labi saprata Hitlera noskaņojumu. Agrāk ieņemtās pilsētas bija tikai apdzīvotas vietas, lai arī lielas un svarīgas, tomēr vienīgi apdzīvotas vietas ceļā uz pagaidām nepieejamo Maskavu.

Turpretim Pēterburga bija viens no galvenajiem militārās stratēģijas mērķiem visā karā. Tiesa, pēc plāna tā bija jāieņem jau jūlijā ...

Hitlers majestātiski sacīja:

— Atstāj mani vienu, Bormaņi

Viņam gribējās vienatnē izbaudīt uzvaras prieku.

Kad Bormanis bija izgājis, Hitlers vēl vairākkārt pārlasīja telegrammu. Pēc tam noņēma brilles, uzmeta uz pleciem rītasvārkus un, svilpodams valsi no iemīļotās operetes «Jautrā atraitne», devās uz vannas istabu ...

Laikam gan torīt zemes virsū nebija laimīgāka un pašapmierinātāka cilvēka par Hitleru. Tas, kas pēdējos pusotra mēnešos bija viņu satraucis un nomācis, lai gan visumā karš norisinājās veiksmīgi, un proti: ieilgusī kauja pie Smoļenskas, kur gāja bojā desmitiem tūkstošu vācu kareivju un virsnieku, ģenerāļu klusā pretošanās viņa pavēlei atlikt izšķirošo uzbrukumu Maskavai, kamēr nebūs ieņemta Pēterburga un Ukraina, un gandrīz mēneša zaudēšana pie Lugas aizsardzības līnijas, — tas tagad, pēc jaunās, ļoti nozīmīgās uzvaras, atkāpās otrā plānā, zaudēja asumu.

Pat tik pašpaļāvīgam cilvēkam kā Hitleram, kas bija pārliecināts par savām pārcilvēciskajām vadoņa un karotāja spējām, vajadzēja saprast, ka šai karā viņš jau zaudējis ne tikai milzīgu skaitu kareivju, bet arī to, kas nav nekādi kompensējams, — laiku.

Varēja pa visu pasauli bazūnēt par katru dienu gūtajām vācu armijas uzvarām. Varēja pārsteigt cilvēku prātus, minot ieņemtās apdzīvotās vietas un ar kaujām noietos kilometru simtus. Varēja ziņojumos patvaļīgi palielināt sagūstīto kareivju un virsnieku skaitu, aplenkto padomju karaspēka daļu un vienību daudzumu.

Bet tas nespēja apklusināt liktenīgo jautājumu: kas tādā gadījuma aizšķēršļo viņa karaspēkam ceļu uz Ļeņingradu un Maskavu? Kāpēc līdz šim laikam, kad sācies jau septembris, sešām līdz astoņām nedēļām plānotais karš ne tikai nav beidzies, bet nav arī vēl devis nevienu tiešām izšķirošu uzvaru?

Lai gan Hitleram piemita maniakāla ticība savam mistiskajam spēkam, lai gan pret cilvēkiem viņš juta Jaunu nicinājumu, klusībā viņu tomēr mocīja mazvērtības komplekss. Sī kompleksa cēlonis nepavisam nebija fiziskais trukums, ar kuru pēc daudziem gadiem to pūlēsies izskaidrot daži buržuāziskie vēsturnieki, pamatojoties uz medicīniskas apskates aktu, kas tika uzrakstīts pēc Hitlera pusapdeguša līķa izmeklēšanas.

Cēlonis bija meklējams citur.

Hitlers saprata, ka daudzi ģenerāļi, kas viņam uzticīgi kalpo, savā sirdī tomēr nicina viņu.

Viņš bija pārliecināts — vai vismaz gribēja tāds būt, — ka izmanto šos cilvēkus kā paklausīgu ieroci, lai sasniegtu savus mērķus. Pat tie, kas agrākajos gados bija atradušies slepenā opozīcijā, tagad baidījās no viņa, glaimoja viņam, kalpoja nevis kaut kā, bet ar sirdi un dvēseli un kopā ar viņu veidoja vienotu veselu. Tomēr Hitlers saprata, ka sirds dziļumos tie viņu nicina.

Asi viņš to juta tad, kad piemeklēja neveiksmes. Rūpīgi slēptas, maskētas, tomēr reālas neveiksmes.

Galvenais, kas neatvairāmi satrauca ne tikai Hitleru, bet arī viņa ģenerāļus, bija laika faktors: aiz rudens, kas bija jau sācies, rēgojās briesmīgā Krievijas ziema.

Hitlers varēja jebkuru savu ģenerāli atcelt, pazemināt, apcietināt, galu galā pat sodīt ar nāvi. Bet apturēt laiku viņš nespēja ...

Fon Lēba karaspēkam Pēterburga bija jāieņem jau jūlijā. Krievi, to aizstāvēdami, cīnījās neparedzēti sīvi un izjauca Hitlera plānus. Ziemeļos bija saistīta gandrīz trešā daļa viņa karaspēka, tanku un lidmašīnu, lai gan šie spēki bija ļoti nepieciešami Centrālajā frontē — Maskavas virzienā. Lūk, tāda bija galvenā problēma!

Un tagad tā beidzot bija atrisināta. Pēterburga aplenkta! ...

Hitleram nebija itin nekādu šaubu, ka pilsētas aplenk ; ana jau nozīmē, ka tā tiks arī ieņemta.

Aizvērtām acīm gulēdams karstā vannā, viņš atsauca atmiņā nesenās pagātnes ainas, un uz šo atmiņu fona uzvara pie Pēterburgas izskatījās vēl nozīmīgāka un noteica visu turpmāko kara norisi.

Hitlers atkal redzēja sevi Borisovā, krievu pilsētelē, kur pirms mēneša bija atradies armiju grupas «Centrs» pavēlnieka fon Boka štābs. Uz turieni viņš bija devies augusta sākumā, būdams briesmīgi saniknots par neveiksmēm Centrālajā frontē.

Kalsnais feldmaršals toreiz stāvēja pie kartes, dižodamies ar savu tradicionālo prūsisko karavīra stāju, un ziņoja par stāvokli frontē. Atklāti viņš to nepateica, bet no visa sacītā izrietēja, ka bez prāviem pastiprinājumiem turpināt uzbrukumu nav iespējams. Vārdos fon Boks alka pēc uzbrukuma. Tomēr zemtekstā bija kas cits: padomju karaspēks nav sakauts, par spīti saņemtajiem triecieniem, tas ne tikai nepadodas panikai un nemetas bēgt, bet mēģina pat pāriet pretuzbrukumos. Tagad nav laika domāt par uzbrukuma turpināšanu, tagad jāgudro, kā noturēt ieņemto Jejņu un sakaut padomju karaspēka grupējumu, kas nikni pretojas Smoļenskas rajonā.

Fon Boks runāja uzsvērti mierīgi, it kā nemaz nemanīdams, ka drūmi klusējošo fīreru pamazām pārņem trakas dusmas.

Beidzot Hitlers nenovaldījās un ar slēptiem draudiem balsī jautāja:

— Ko jūs galu galā ierosināt, fon Bok?

Brītiņu padomājis, feldmaršals atbildēja:

— Ja nav iespējams cerēt uz prāviem papildspēkiem ... es runāju par karaspēka pārsviešanu no grupas «Ziemeļi», tad pašreizējā situācijā vienīgā izeja ir ieņemt stabilas pozīcijas un tur pārlaist Krievijas ziemu.

Viņš to pateica svešādā, pieglaimīga, pat lūdzoša balsi, tomēr...

Hitlers atcerējās, kādu iespaidu uz viņu toreiz atstaja šie vārdi. «Šantāža, rupja šantāža!» viņam gribējās kliegt. «Jūs taču zināt, ka es nekad nepiekritīšu karošanai ziemas apstākļos, zināt, ka uzvara man vajadzīga tūlīt, nekavējoties, tomēr gribat mani piespiest, lai es pārtraucu uzbrukumu Pēterburgai un pārsviežu šurp — pie jums fon Lēba karaspēkul Nē, nē un vēlreiz nēl Viss notiks pec izstrādātā plāna: vispirms Pēterburga un Ukraina un tikai pēc tam Maskava! Šis «pēc tam» nenozīmē «kaut kad». Tas būs drīz — pēc divām trim nedēļām, šai laikā Pēterburgai jākrīt!»

Tobrīd viņam tomēr izdevās savaldīties. Dzedrā, atturīga balsī, kas nepieļāva nekādus iebildumus, Hitlers vēlreiz atkārtoja savu plānu: vispirms atņemt pretiniekam vitāli svarīgos apgabalus. Dienvidos uzbrukums attīstās sekmīgi. Drīz, pavisam drīz arī fon Lēba karaspēks būs izpildījis savu uzdevumu, un tad šis karaspēks tiks pārsviests uz šejieni, uz centru, un pienāks kārta Maskavai ...

Pā parasti, Hitlers gan iesāka runāt samērā mierīgi, taču nenovaldījās. Viņš kliedza, ka neļaušot izjaukt savus plānus, ka operāciju norise Austrumu frontē attīstoties sekmīgi, pat ļoti sekmīgi, lai gan krieviem esot vairāk tanku un lidmašīnu, nekā varēja domāt pēc nespējīgu izlūku ziņojumiem kara priekšvakarā . . .

Hitleram, kas tagad nekustēdamies gulēja karstā vannā, seja saviebās kā sāpēs. Viņš atcerējās vārdus, kas toreiz bija viņam izsprukuši: «Ja es to visu būtu zinājis, pirms saku karagājienu, pieņemt lēmumu par uzbrukumu Krievijai man būtu bijis tūkstoškārt grūtāk ...»

Šo vārdu briesmīgo jēgu Hitlers aptvēra tikai tad, kad bija tos jau pateicis.

Apjucis viņš ierunājās atkal, pūlēdamies klātesošos piespiest aizmirst to, ko viņi dzirdējuši, izsvītrot to no atmiņas.

Skaizdamies gan uz fon Boķu, kura ziņojums viņu bija pamudinājis izdarīt tādu neapdomātu atzīšanos, gan arī pats uz sevi par acumirklīgo vājumu, kas nav vadoņa cienīgs, Hitlers saviem ģenerāļiem likās virsū ar jauniem vardu plūdiem. Viņš kliedza, ka viņa karaspēka virzīšanās uz triekšu aizvien dziļāk Krievijā pārspējusi vispārdrošākās cerības, ka savā sirdī viņš baidījies, vai tikai Rundštets neapstāsies pie Dņepras, tomēr tas pavirzījies daudz tālāk, ka Lugas aizsardzības līnija, ko izbūvējuši sarkanie, tiks pārrauta ja ne šodien, tad rīt...

Pēkšņi aprāvies, viņš skarbā un prasīgā balsī uzsauca:

— Ģenerāļi Guderiān un Gol! Kad jūsu tanki būs gatavi jaunam uzbrukumam?

Hitlers drūmi klausījās, kā ģenerāļi minēja savas vajadzības pēc jauniem motoriem un cilvēku papildrezervēm.

Ta bija beigusies šī apspriede Borisova feldmaršala fon Boka štābā ...

Un vēl vienu sarunu atcerējās Hitlers.

Augusta beigās tepat viņa kabinetā pēkšņi ieradās Gu deriāns. Viņš vēl un vēlreiz pūlējās fīreru pārliecināt ka nekavējoties jāsāk uzbrukums Maskavai un šai nolūkā, protams, jāpārsviež palīgā «Centra» armijām prāva dala no fon Lēba karaspēka, it īpaši viņa motorizētās vienības.

— Nē! — Hitlers toreiz atbildēja.

Un tagad, atcerēdamies pēdējā mēneša notikumus, viņš sev teica: «Es esmu uzvarējis!»

Ar ļaunu prieku viņš iztēlojās, ko toreiz par viņu domāja augstprātīgie ģenerāļi, būdami pārliecināti, ka kara akadēmijas, Klauzevica un Moltkes studēšana spēj aizstat pārcilvēcisko, gaišredzīgo vadoņa ģenialitāti.

«Kam, kam bija taisnība? Man vai jums?» Hitlers klusībā jautāja.

Viņam gribējās šos vārdus izteikt skaļi, izkliegt, lai gan viņš zināja, ka pašreiz neviens viņu nedzirdēs.

Nu, nekas, gan viņi dabūs to dzirdēt vēlāk! Hitlers tīksmi iztēlojās brīdi, kad viņš ieradīsies rīta operatīvajā apspriedē un nometīs uz galda fon Lēba telegrammu. Lai nu tagad kāds vēl mēģina šaubīties par to, ka galu galā taisnība fīreram! Viņi, tieši viņi, šie nespējīgie, nolaidīgie ģenerāļi, kas aizbildinās ar krievu neparedzēto pretošanos, ir vainīgi, ka notikumu attīstībā radušās dažas_ novirzes no plāna. Un tomēr viņa — fīrera ģēnijs ir uzvarējis! Kara pirmais mērķis — Pēterburga — sasniegts. Sasniegt otru ārkārtīgi svarīgo mērķi — ieņemt Maskavu — tagad bus nesalīdzināmi vieglāk! ...

Rīta operatīvajā apspriedē pie fīrera valdīja pacilāts noskaņojums. Protams, par fon Lēba un Mannerheima telegrammām visi jau zināja.

Laikam gan nekad agrāk, ja neskaita pirmās kara dienas, šo apspriežu neiztrūkstošie dalībnieki Gērings un Keltels, Jodls un Brauhičs, Halders un Varlimonts nebija sagaidījuši Hitleru tādā uzticamu pavalstnieku aizrautībā kā šoreiz, kad viņš, kā parasti, ieradās pusdienlaikā.

Hitlers, kam bija izcils aktiera talants, pacentās apvaldīt pāri malām plūstošo prieku.

Viņš negribēja rādīt saviem ģenerāļiem, cik ļoti gaidītas

6i

bijušas fon Leba un Mannerheima telegrammas, — tā būtu netieša atzīšanās, ka paredzētie zibenskara termiņi īstenībā sen palaisti garām.

Tāpēc Hitlers nedz ar vārdiem, nedz ar kustībām neparādīja savu līksmību. Uz ģenerāļu sveicienu atbildējis ar nevērīgu rokas mājienu, viņš apsēdās un, kā allaž, kad deva vardu sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšniekam, lai tas sniegtu ziņojumu, strupi teica:

— Halderl ...

Protams, šodien ģenerāļa ziņojumā galvenā bija Pēterburgas aplenkšana.

Pēc tam runāja izlūkošanas pārvaldes priekšnieks. Atzīmējis, ka pēc aģentūras ziņām, kā arī pēc novērojumiem no gaisa krieviem Pēterburgā nav lielāku rezervju, ar kurām izlauzties no aplenkuma loka, viņš īsi pieminēja, ka Volhovas austrumu krastā turpinās jaunu padomju karaspēka kontingentu izvēršanās, un izteica domu, ka šis karaspēks droši vien paredzēts Tihvinas virziena noseg šanai, tatad tam ir tikai aizstāvēšanās uzdevums.

Pec tam runāja Hitlers. Cilvēkus, kas sēdēja pie garā galda, viņam gribējās saukt par nejēgām, zaķpastalām, skolas puikām, kas nav cienīgi elpot to pašu gaisu, ko elpo viņu fīrers, viņš gribēja dot tiem pliķus pa gludi noskūtajiem ģīmjiem, izsist monokļus no acu dobumiem un triumfējot vaicāt: «Nu kam bija taisnība toreiz — jūlijā un augustā?»

Hitlers tomēr apspieda jūtas, kas viņā plosījās. Izvairīdamies no skanīgām frāzēm, viņš savaldīgi sacīja, ka ziemeļos mērķis faktiski sasniegts un Pēterburga kritīs vistuvākajās dienas.

Pēc tam Hitlers lika nosūtīt fon Lēbam divas telegrammas. Viena — apsveikt feldmaršalu sakarā ar sešdesmit piekto dzimšanas dienu, otrā — pavēlēt viņam ne vēlāk par 15. septembri ievērojamu daļu tanku divīziju un motorizēto divīziju, kā arī piķējošo bumbvedēju vienību pārsviest uz armiju grupu «Centrs», kur sāksies izšķirošais uzbrukums Maskavai.

Pēc tam Hitlers paziņoja savu lēmumu par Mannerheima apbalvošanu ar Bruņinieka krustu un uzdeva Jod lam tūlīt izlidot uz Helsinkiem un pasniegt maršalam šo augsto apbalvojumu.

Tikai devis šīs pavēles, Hitlers atļāvās pateikt dažus apvaldīta patosa pilnus vārdus. Rokas sakrustojis už krū

tīm un raudzīdamies pāri pie galda sēdošajiem cilvēkiem, viņš kā skaldīt noskaldīja:

— Maskavas ieņemšanai divas trīs nedēļas būs vairāk nekā pietiekamas. Tādējādi oktobra vidū, tas ir, mazliet vēlāk par paredzēto termiņu, karš būs pabeigts.

Uz brītiņu viņš apklusa un tad, dzēlīgi smīnēdams, piebilda:

— Vēsture man piedos šo nelielo novēlošanos. Uzvarētājiem tā allaž visu piedod.

Iestājās svinīgs klusums, kuru pārtraukt varēja atļauties vienīgi Gērings.

Viņš piecēlās ar mirdzošiem ordeņiem pie krūtīm un, augstprātīgi pārlaidis skatienu klātesošajiem, paziņoja, ka kopš vakardienas Pēterburgu nikni bombardē aviācija un artilērija apšauda tās ielas.

— Esmu pārliecināts, — Gērings sacīja, un viņa spīdīgajā sejā parādījās smaids, — ka, ieņēmis pilsētu, mūsu karaspēks tur atradīs dzīvus tikai tos, kas laikā bus paslēpušies bumbu patvertnēs. Mums viņi bus no turienes jāizkvēpina kā tarakāni!

Nākamajā dienā Vācijas bruņoto spēku virspavēlniecība oficiālā paziņojumā, kas bija iespiests visos vācu laikrakstos un ik pēc stundas tika pārraidīts pa radio, darīja zināmu Vācijai un visai pasaulei, ka Pēterburga aplenkta un ar to kara mērķis ziemeļaustrumos faktiski sasniegts.

Vēl pēc vienas dienas ārlietu ministrijā Vilhelma ielā notika tieši šai sakarā sasaukta preses konference Berlīnē akreditētajiem ārzemju korespondentiem.

Šoreiz konferenci vadīja nevis impērijas preses šefs — ministrijas preses nodaļas vadītājs Oto Dītrihs, ka bija parasts, bet gan Ribentrops.

Ministrs teica, ka viņš pats gribot komentēt ārkārtīgi svarīgo paziņojumu, kas publicēts vakara avīzēs.

Viņš piegāja pie lielas Padomju Savienības ziemeļaustrumu kartes, kas karājās pie sienas, paņēma rādāmo kociņu un, piespiedis tā galu pie sarkana punkta, ap kuru bija apvilkta melna, lauzta, slēgta līnija, teikumus citu no cita atdalīdams ar nozīmīgām pauzēm, lēni un svinīgi paziņoja, ka aizvien ciešāk savelkas Pēterburgai uzmestā cilpa.

Iedegās jupiteri. Ietarkšķējās kinokameras, ieknakstejas fotoaparātu slēdži.

Pozēdams objektīvu priekšā un paaugstinādams balsi,

Ribentrops piebilda, ka pašreiz, kad notiek šī preses konference, lidmašīnu armādas bombardē Pēterburgu, bet artilērija bez mitas apšauda tās ielas.

— Esmu pārliecināts, — Ribentrops pavīpsnādams teica, — ka šodien vai rīt virs Smoļnija pacelsies balts karogs. Starp citu, — viņa balss kļuva draudīga, — ja boļševikus valdzina Koventrijas un Roterdamas liktenis, fīreram ir tīrais nieks noslaucīt Pēterburgu no zemes virsas.

VI

Ģenerālfeldmaršala fon Lēba štābs tagad atradas Pleskavā.

Saulainā septembra dienā, ģērbies pilnā parādes tērpā un piespraudis visus ordeņus, Riters fon Lēbs kabinetā pie ņēma štaba virsnieku un ģenerālu apsveikumus sakarā ar dzimšanas dienu un telegrammu, kas saņemta no fīrera.

Feldmaršals bija laimīgs. Līdz šim karā ar Krieviju viņš nekādus izcilos panākumus nebija guvis, bet pavisam konkrētus pazemojumus gan.

Tiešām — fon Boks varēja dižoties ar Minskas un Smo ļenskas ieņemšanu. Rundšteta kontā bija Dņepras labā krasta Ukrainas okupācija.

Ar ko varēja lepoties fon Lēbs? Ar ātru virzīšanos uz priekšu Baltijā? Ar Ostrovas un Pleskavas ieņemšanu? Ar Lugas iegūšanu? Ko tur teikt — tās bija prāvas uzvaras. Bet tam nebija izšķīrējas nozīmes, galvenais mērķis — bez apstašanas ieņemt Pēterburgu — palika nesasniegts. Bet pazemojošais brāziens, ko fon Lēbs bija dabūjis no Hitlera par apmēram mēnesi ilgo mīņāšanos pie Lugas līnijas, feldmaršalam droši vien neizies no prāta līdz mūža galam.

Tagad viņš bija guvis revanšu. Pēterburga aplenkta. Pēc divām dienām pilsēta tiks triecienuzbrukumā ieņemta, ja līdzētam laikam tā nebūs jau kapitulējusi...

Sava sirdī fon Lēbs bija reliģiozs cilvēks. Kad, riskēdams sacelt Hitlerā vēl lielākas dusmas, feldmaršals augustā nosūtīja galvenajai mītnei šifrētu telegrammu, kura lūdza pastiprinājumus, viņš ticēja, ka rīkojas pēc dieva prata. Bet vel vairāk viņš ticēja tam, ka Pēterburga nozīmē Hitleram pārāk daudz, lai izšķīrējā brīdī atteiktos dot pastiprinājumus vai atļautos iecelt jaunu pavēlnieku.

Fon Lēbs panāca, ko bija gribējis. Tieši bruņu tanku un

aviācijas papildspēki palīdzēja viņam pēc trīs nedēļas ilgām nesekmīgām kaujām krievu ierīkoto Lugas aizsardzības līniju pārraut Kingisepas rajonā.

Tagad — pirms izšķirošā triecienuzbrukuma — fon Leba rīcībā bija gandrīz divdesmit divīzijas. Tiesa, feldmaršalu mazliet satrauca tas, ka šīs divīzijas nebija savilktas vienotā dūrē un labais flangs bija pārlieku izstiepts uz dienvidiem un dienvidaustrumiem.

Todien viņam tomēr negribējās domāt par grūtībām. Pēterburga aplenkta, un graujošā bombardēšana no gaisa un artilērijas apšaude padara tās krišanu par nenovēršamu.

... Apmēram ap diviem dienā apsveicēju straume ap sīka. Bet, pirms fon Lēbs ķērās pie neatliekamiem darbiem, viņam bija jāpieņem vēl viens virsnieks, ko viņš pats bija atsaucis no priekšējām pozīcijām.

Sis virsnieks bija majors Danvics.

Starp citu, par majoru Danvicam bija lemts būt tikai līdz tam mirklim, kad viņš pārkāps fon Lēba kabineta slieksni. Feldmaršals bija nolēmis pats viņam paziņot par pulkveža leitnanta dienesta pakāpes piešķiršanu un iecelšanu pulka komandiera amatā.

Kad vairāk nekā pirms diviem mēnešiem fon Lēbs bija Danvicu izsaucis pie sevis pirmoreiz, viņš skaidri nezināja, vai Hitlers savu bijušo adjutantu atsūtījis uz viņa štābu kā spiegu vai tāpat vien majors kritis nežēlastībā intrigu dēļ, ar kurām fīrera «galms» nodarbojās dienu un nakti.

Lai nu kā būtu bijis, fon Lēbs toreiz nolēma neriskēt un būt ieguvējs jebkuros apstākļos. Izpildīdams Danvica vēlēšanos ieņemt ierindas virsnieka amatu, viņš, pirmkārt, izdarīja pakalpojumu šim virsniekam, jo vairāk tāpēc, ka uzticēja tam triecienvienības komandēšanu, otrkārt, viņš aizvāca Danvicu tālāk no sava štāba; tāda rīcība bija mērķtiecīga jebkuros apstākļos un deva majoram iespēju iet bojā vai kaujās izcelties. Feldmaršals cerēja, ka pēdējā gadījumā Danvics atcerēsies, kam jāpateicas par saviem panākumiem, un tas ir diezgan svarīgi, ja fīrers joprojām ir labvēlīgs pret šo agrāk viņam tuvo cilvēku.

Fon Lēbam bija laimējies šai spēlē. Hitlers atcerējās Danvicu. Tā nebija nejaušība, ka majors pēc paša Jodla

65

559

pavēlēs tika izsaukts uz armiju grupas «Ziemeļi» štābu tieši pirms Hitlera atbraukšanas. Danvicu uzaicināja ierasties salonvagonā tūlīt pēc tam, kad fon Lēbs bija to pametis, Hitlera pazemots un apkaunots.

Par ko fīrers jautāja Danvicam? Varbūt arī par viņu. lon Lēbu?...

Vecajā vācu armijā būtu licies bezjēdzīgi un zaimojoši pieļaut tādu iespēju, ka vadošs valsts darbinieks interesējas, ko trešās šķiras virsnieks domā par augstākajiem karavadoņiem. «Bet mūsu dienās,» fon Lēbs sprieda, «tas diemžēl pilnīgi iespējams.»

Pārdomās fon Lēbs vēl aizvien norobežojās no Hitlera un nacionālsociālisma. Bet tā bija tikai mānīga sevis mierināšana. Patiesībā fon Lēbs jau trīs gadus bija viens no cītīgākajiem, Hitleram uzticamākajiem un pakļāvīgākajiem darbiniekiem, lai gan formāli nebija nacistu partijas biedrs. Viņš bija saņēmis Bruņinieka krustu par iebrukumu Francijā, viņš bija okupējis Sudetiju, bet tagad nesa uguni un nāvi Padomju zemei. Hitlera plāni bija arī fon Lēba plāni.

Feldmaršala iekšējo opozīciju pret Hitleru un viņam tuvākajiem darbiniekiem radīja nevis principiālas domstarpības, bet gan aizvainota patmīlība.

Vecais ķeizara laiku virsnieks jutās pazemots, apzinādamies, ka viņa zobens kalpo jefreitoram, kas citos laikos stāvētu, rokas gar sāniem izstiepis, un viņš to pat nepamanītu.

Sīs jūtas fon Lēbā tomēr pamodās tikai tad, kad viņš no fīrera bija dabūjis brāzienu. Tādās reizēs fon Lēbs bezspēcīgās dusmās klusībā atkārtoja: «Jefreitors, rupjš, neizglītots jefreitors! ...»

Bet, kad Hitlers bija viņam labvēlīgs, fon Lēbs vairs nepiešķīra šim vārdam nicīgumu. Viņš sev teica: «Ko te lai saka — galu galā arī Napoleons kādreiz bija kaprālis. Bet vai tad vēlāk tāpēc viņa dienestā nebija tāds pārgalvīgi drošsirdīgs karavadonis kā Mirats un tāds diplomāts kā Talerāns?»

Tā sprieda fon Lēbs arī todien, pieņemdams savu padoto apsveikumus.

Feldmaršals, kas pirms pusotra mēneša bija pārliecināts, ka viņa karjera pagalam, tagad jutās tāpat kā tajās tālajās dienās Francijā.

«Kā rīkoties turpmāk?» feldmaršals prātoja. «Varbūt nav vairs vērts izaicināt likteni? Varbūt pēc karaspēka parādes Pils laukumā — nav šaubu, ka parādi pieņems pats Hitlers — lūgt fīreru, lai mani atvaļina sakarā ar vecumu un slimību? Varbūt man doties uz savu muižu ar Pēterburgas iekarotāja lauriem vainagotam?...»

Jo skaidrāk fon Lēbs iztēlojās ģimenes dzīves jaukumus dzimtmuižā pie Kēnigsbergas, kur viņš, baudīdams godu un slavu, varēs no malas vērot «visu šo troksni un kņadu», jo vairāk viņa sirdi kremta godkāres tārps.

«Kāpēc pamest dienestu? Kādā nolūkā?!» viņš sev vaicāja. «Aiziet īsi pirms tam, kad karš beigsies ar uzvaru? Noiet malā, noiet ēnā tai laikā, kad ģenerāļiem uzvarētājiem pagodinājumi un apbalvojumi birtin birs? Kad devīgi tiks piešķirta leknā Krievijas zeme? ...»

Un pēkšņi fon Lēbs ļoti skaidri saprata, ka no viņa, kas komandē gandrīz trešo daļu Vācijas bruņoto spēku Austrumu frontē, daudzējādā ziņā ir atkarīga galīgās uzvaras stunda.

Maskavas likteni noteiks tas, cik drīz viņš varēs pārsviest palīgā fon Bokam lielu daļu sava karaspēka, kas būs atbrīvojies pēc Pēterburgas ieņemšanas. Tātad galu galā viņš izšķirs visa kara iznākumu! Karaspēka uzvaras parādi Sarkanajā laukumā, protams, pieņems pats fīrers, bet pilnīgi iespējams, ka parādi komandēt viņš šoreiz pavēlēs diviem — fon Bokam un viņam, fon Lēbam.

Brīvprātīgi no tā atteikties? Pamest dzīres, pirms tiek pasniegts visgardākais ēdiens? Atstāt ierindu brīdī, kad piešķir visaugstākos apbalvojumus, pazust mirkli pirms tam, kad tiek minēts tavs vārds? ...

Nē, tikai muļķi tā izturas! Galu galā sešdesmit pieci gadi ģenerālfeldmaršalam vēl nav nekāds vecums. Viņš atradās savā postenī neveiksmju dienās, kad fīrers neskopojās ar apvainojumiem. Kāpēc viņam aiziet tagad, uzvaras priekšvakarā, kad viņu gaida apbalvojumi un visas Vācijas aplausi?!

Un pēkšņi negaidīta doma, kas iešāvās prātā, iztraucēja feldmaršala patīkamās pārdomas. Šī doma bija gaužām elementāra: Pēterburga taču nav vēl ieņemta! Un viss, ko viņš pašreiz iztēlojas, var kļūt par īstenību tikai vienā gadījumā: ja Pēterburga kritīs ..

Bet tai, šai nolādētajai pilsētai, katrā ziņā jākrlt! Tā ir aplenkta no visām pusēm, un no ārienes izšķirošu palīdzību tai nav ko gaidīt. Staļins nespēj pārsviest karaspēka daļas ne no Maskavas, ne arī no Dienvidu frontes. Tas nozīmētu, ka fon Boks un Rundštets tūlīt ieņems padomju galvaspilsētu, visu Ukrainu un visu Kaukāzu.

Tātad neviens un nekas nespēj Pēterburgu izraut no dzelžainajiem vācu ērgļa nagiem. Pats fīrers nemaz nešaubās, ka Pēterburga kritīs nedēļas laikā, bet, saki, ko gribi, šim cilvēkam, bez šaubām, piemīt paredzēšanas spēja.

«Tātad,» fon Lēbs joprojām kavējās pārdomās, «no Pēterburgas ieņemšanas ir atkarīgs ne tikai Maskavas liktenis un reizē galīgās uzvaras stunda, bet arī mans paša liktenis. No otras puses, spriežot reāli, vai tad izslēgta varbūtība, ka es ieņemšu Pēterburgu, bet lauri tiks kādam citam? Vai maz ir tādu cilvēku, kas «Barbarosas plānā» paredzēto termiņu neievērošanā gatavi vainot galvenokārt mani? Vai pēc Pēterburgas krišanas viņi nepierunās Hitleram pilnas ausis, ka mani nopelni te ir ļoti mazi, ka agrāk mani nevarēja no amata atcelt, neizraisot pasaulē valodas par neveiksmi uzbrukumā Pēterburgai, bet tagad ir īstais laiks mani atstādināt? ...»

Fon Lēbs labi zināja, kādi tikumi valda Rastenburgas mežā. Doma, ka atradīsies daudz tādu, kas tīkos izraut no viņa rokam beidzot iegūto uzvaru, nepameta feldmaršalu pat šajā brīdī, kad viņš ļāvās tik vilinošiem sapņiem.

Feldmaršals juta, ka Hitlera «galms», kā fon Lēbs domās dēvēja reihskanclera tuvākos darbiniekus, kuri jau sen aizstāja ministru kabinetu, kas patiesībā bija likvidēts, nav sevišķi labvēlīgs pret viņu, vecu ķeizara laiku virsnieku, kurš turklāt nesteidzas iestāties nacistu partijā.

Un fon Lēbs nolēma izdarīt gājienu, kas pievērstu viņam labvēlības pilnu fīrera uzmanību tajās dienās, kad tiks dalīts milzīgais krievu pīrāgs.

Šim gājienam bija sakars ar Danvicu, kam, pašam to neapzinoties, bija jākļūst par fon Lēba personisko pārstāvi, par viņa gādnieku un aizstāvi fīrera galvenajā mītnē pēc tam, kad būs ieņemta Pēterburga.

Feldmaršalam nebija šaubu, ka Danvics, ko Hitlers nebija aizmirsis un kam pats piešķīra ordeni, pēc kara atkal būs savs cilvēks gan jaunajā impērijas kancelejā, gan Berghofā. Jārīkojas tā, lai šim nacistu fanātiķim ari šoreiz būtu pilnīgs pamats justies parādā pateicību viņam — fon Lēbam ...

— Ģenerālfeldmaršala kungs! Bataljona komandieris majors Danvics pēc jūsu pavēles ieradies!

Fon Lēbs ielika aci monokli un vērīgi palūkojās Dan vicā.

Feldmaršals nodomāja, ka pēdējos pusotra mēnešos majors tomēr stipri pārvērties. Toreiz jūlijā viņš likās ideāls ārietis, vismaz ārēji. Viņam līdzās pats Hitlers, nemaz jau nerunājot par Gebelsu, būtu izskatījies pēc nepilnvērtīgas rases pārstāvja. Fon Lēbs atcerējās, ka Danvicam bija bāla seja, zilas acis, asi veidots zods, gaiši mati. Tagad viņam pretim stāvēja cilvēks, kura izbalējušajiem matiem bija rūsgana nokrāsa, seju bija nobrūninājusi saule un vējš, un pat acis bija zaudējušas zilgano tērauda spīdumu, it kā ieguvušas alvas pelēcīgumu ...

To visu fon Lēbs ievēroja gandrīz vienā mirklī. Pec tam viņš ierunājās loti dzedri, un tāpēc viņa vārdu jēga, kas asi kontrastēja ar toni, kādā tie bija izteikti, kļuva it īpaši nozīmīga. Fon Lēbs sacīja:

— Nevis majors Danvics, bet pulkvedis leitnants Danvics. Un nevis bataljona, bet gan pulka komandieris. Atkārtojiet ziņojumu!

Danvicam sakāpa sejā asinis, kad viņš izdzirda par nākamās dienesta pakāpes piešķiršanu un par paaugstināšanu amatā.

Genzdamies apvaldīt satraukumu un ar pūlēm izrunādams vārdus, Danvics atkārtoja ziņojumu, pirmoreiz mūžā nosaukdams sevi par pulkvedi leitnantu, un pulka komandieri.

«Tātad neesmu vis zaudējis fīrera uzticību!» viņš priecīgs nodomāja.

Danvics kļūdījās, spriezdams, ka par paaugstinājumu viņam jāpateicas pašam Hitleram: pēc fon Lēba iniciatīvas attiecīgu relāciju pirms dažām dienām bija iesniedzis ģenerālpulkvedis Hepners. Protams, Danvics visus šos sīkumus nezināja. Pirmajā mirklī viņš pat aizmirsa pateikties fon Lēbam.

Tikai pamanījis, ka feldmaršals lūkojas viņā, it kā kaut ko gaidīdams, Danvics saprata, ka bijis netaktisks.

Nu protams, tieši fon Lēbam, šim vecajam, nopelniem bagātajam karavadonim, viņš patiesībā ir parādā pateicību par negaidīto paaugstinājumu!

Danvicam nebija nekāds noslēpums, ka galvenā mītne ar feldmaršalu nav apmierināta. Toreiz jūlijā tikšanās ar fīreru un īsās sarunas ar viņa adjutantiem, kurus Danvics labi pazina, to tikai apstiprināja. Turpretim Danvics savā sirdī bija daudz iecietīgāks pret veco feldmaršalu, jo pats bija iepazinis, ko nozīmē krievu pretošanās un cik grūti ir karot valstī, kur, liekas, ne tikai no cilvēkiem, bet arī no pašas zemes, no kokiem un māju sienām dveš naids pret katru, kam mugurā ir ienaidnieka militārais formas tērps. Tagad viņš juta pret fon Lēbu kaut ko vairāk nekā līdzjūtību vien — juta cieņu kopā ar dēla pateicību.

— Ģenerālfeldmaršala kungs, — Danvics ierunājās pēkšņi aizkritušā balsī, vēl vairāk izsiiedamies un atmezdams atpakaļ galvu, — atjaujiet godbijīgi pateikties par tik augstu vērtējumu, kādu ...

Viņš sapinās, apklusa, bet savaldījies skaļi turpināja:

— Tāpat atļaujiet man jūs apsveikt dzimšanas dienā un sakara ar mūsu fīrera telegrammas saņemšanu. Karaspēkā tas ir jau zināms ...

— Pateicos, — fon Lēbs īsi atbildēja. Šo vārdu viņš todien bija jau atkārtojis ļoti daudz. — Starp citu, — viņš sacīja, pievērsdams skatienu Dzelzs krustam, kas asi iezīmējās uz pelēkzaļajiem Danvica formas svārkiem, — man vēl nav bijusi izdevība jūs apsveikt sakarā ar ordeņa piešķiršanu. Es zinu, ka šo apbalvojumu esat saņēmis no fīrera rokām.

— Mūsu fīrers man parādījis nepelnītu žēlsirdību. Par pirmo kauju pie Lugas biju pelnījis nevis ordeni, bet bargu sodu, — Danvics atbildēja.

— Mēs visi tajās dienās izraisījām taisnīgas fīrera dusmas, — fon Lēbs sacīja rūgti un reizē mazliet tēvišķīgi. — Lai nu kā būtu bijis, mēs tomēr esam izpildījuši viņa gribu: Pēterburga aplenkta un guļ pie mūsu kājām ...

— Jūsu karaspēkā nevienam nebija šaubu, ka tā arī bus, — Danvics steigšus atsaucās.

Viņš runāja pilnīgi neliekuļoti. Zināma eksaltācija nepavisam nebija izskaidrojama ar vēlēšanos glaimot feldmaršalam. Danvicam neapzināti šķita, ka viņu pašreiz dzird tas, kas nekādi vairs nespēja viņu dzirdēt, — mirušais kapteinis Millers.

— Sarunā, ar kuru mani pagodināja fīrers, es atzinu savu vainu, bet nevarēju to attiecināt arī uz saviem kareivjiem. Viņi izpildīja pienākumu, nežēlodami dzīvību, — Danvics piemetināja.

— Tas, ko jūs teicāt, pulkvedi leitnant, ir tīra patiesība! — tiekdamies patikt Hitlera mīlulim, fon Lēbs iesaucās ar patosu, kas viņam nepavisam nebija raksturīgs.

Un tūlīt, it kā paskatījies uz sevi no malas, sarūgtināts nodomāja: «Grūti laiki, sarežģīta dzīve! ... Vācu armijas feldmaršals koķetē ar kaut kādu virsnieķeli, ar cilvēku bez radu rakstiem! ...»

Fon Lēbs nespēja noturēties, mazliet nesaviebies. Lai to slēptu, viņš strauji pagriezās un piegāja pie sienas, kur karājās aizsegta karte.

— Nāciet šurp! — fon Lēbs pavēlēja un parāva aizkara zīdaino auklu. Divdaļīgais aizkars lēnām atvērās, atsegdams milzīgu karti, kas aizņēma pusi sienas.

— Esmu jūs izsaucis, pulkvedi leitnant, — fon Lebs sacīja, cenzdamies runāt dzedri un atturīgi, lai vismaz pats savā apziņā revanšētos par neseno vājību, — ne tikai tāpēc, lai paziņotu par augstākas dienesta pakāpes un augstāka amata piešķiršanu. Galu galā jūs esat to pelnījis. Jūsu kareivji atrodas Pēterburgai tuvāk nekā visi citi. Šeit. — Viņš ar rādītājpirkstu apvilka uz kartes loku ap bultas smaili, kas liecās no dienvidrietumiem uz ziemeļiem. — Desmit kilometrus no Carskoje Selo. Vai ne?

— Piecpadsmit, ģenerālfeldmaršala kungs, — Danvics pieklājīgi izlaboja.

— Pieciem kilometriem nav vairs nekādās nozīmes, — fon Lēbs atsaucās, mazliet sapīcis. — Ne pieciem, ne desmit. Pēterburga saņemta spīlēs. Kad cilvēku kar, — viņš turpināja ar drūmu zobgalību balsī, — nav nekādas nozīmes, cik cieši cilpa pieguļ viņa kaklam. Tā tik un tā sa vilksies, kad no viņa kāju apakšas būs izsists ķeblītis. Tā tas ir ...

Feldmaršals piegāja pie rakstamgalda, paņēma no atvilktnes cigāru, aizsmēķēja un, atgriezies pie kartes, atkārtoja: '

— Tā tas ir... Ja krievi nekapitulēs, mēs pēc divām dienām, pareizāk sakot, pēc pusotras diennakts saksim izšķirošo uzbrukumu Pēterburgai. Galvenais uzbrukuma smagums atkal gulsies uz Hepnera tanku grupu, precīzāk sakot, uz Reinharta četrdesmit pirmo motorizēto korpusu. Atlikušajā laikā jūs pārņemsiet pulka komandēšanu šai korpusā; jūsu pulkam ... — fon Lēbs mirkli zīmīgi klu sejaun tad svinīgi pabeidza: — ... būs pirmajam jāielau fļl® Pēterburgā. Šai vieta, — viņš ar cigāra galu parādīja Peterhofas un Streļnas rajonu.

Danvics stāvēja, zaudējis valodu. Feldmaršala vārdi viņu ļoti saviļņoja. Tie nozīmēja iespēju visu izpirkt. Neveiksmi pie Lugas. Kapteiņa Millera nāvi. Tikt vaļā no mokošajam pārdomām par neizpildīto pienākumu pret fīreru ...

— Protams, — fon Lebs turpināja, izlikdamies, ka nav pamanīju; Danvica saviļņojumu, — jūsu pulkam tiks arī piešķirts gods atklāt vācu karaspēka parādi Pils laukumā. Man nav nekādu šaubu, ka paradi pieņems pats fīrers.

Danvics nodomāja, ka viņš tāpat stāvēja pretim feldmaršalam arī pirms diviem mēnešiem, nespēdams ietērpt vārdos pateicību sakarā ar viņa iecelšanu par triecienvie nibas komandieri. Tikai toreiz Pēterburga vēl bija tālu Jums nekavējoties jādodas uz korpusa štābu un savā jaunaja situācijā jāstādās priekšā ģenerālim Reinhar tam, — fon Lēbs sacīja. — Jusu iecelšana par pulka komandieri viņam ir zināma.

Bet Danvics nekustējās no vietas.

Feldmaršala balsi viņš dzirdēja it kā no tālienes. Ausīs joprojām skanēja vārdi: «... būs pirmajam jāielaužas Pēterburga.»

Tobrīd Danvics nedomāja par gaidāmās operācijas plānu, par apdzīvotajām vietām, kuras būs jāieņem ceļā uz Pēterburgu.

Pēc neveiksmes pie Lugas viņš laikam gan pirmo reizi juta priekpilnu atvieglinājumu. Mokošie sirdsapziņas pārmetumi par fīrera pavēles neizpildīšanu noteiktajā laikā, rūgtās pārdomās par cēloņiem, kas varētu izraisīt neizskaidrojamo, aizvien pieaugošo Sarkanās Armijas pretošanos, kapteiņa Millera pirmsnāves vārdi par urbi, kas viegli ieiet virsējos zemes slāņos, bet lūst, atdūries pret cietajiem iežiem, — tas, kas pēdējā laikā saindēja Danvica dzīvi, tagad izgaisa. It kā smaga nasta novēlās no pleciem. Viņš nodomāja, ka sirdzis ar dīvainu, neizskaidrojamu slimību, kas dragājusi viņa spēkus.

Nē, viņam nebija sev ko pārmest. Slimība neietekmeja viņa rīcību, viņa izturēšanos. Pēc tikšanās ar fīreru viņš cīnījās pret ienaidnieku vēl niknāk, pret sagūstītajiem krievu karavīriem un pret iedzīvotājiem kļuva vel cietsirdīgāks — tā bija prasījis fīrersL

Un tomēr briesmīgie Millera vārdi laiku pa laikam skanēja ausīs, viņš prātoja par tiem atkal un atkal. Šķita, ka šīs uzmācīgās domas izraisa kāda bīstama, neizskaidrojama kaite, kuras mikrobi mīt šai svešajā zeme, šīs ienīstās zemes mežos un purvos ...

Tagad Danvics juta, ka slimība ir pāri. Pazudusi pēkšņi, vienā rāvienā. Viņš saoda reibinošo uzvaras smaržu. Karš vairs neoda pēc degošas cilvēka gaļas, pēc šķebinošiem benzīna iztvaikojumiem, pēc purva dūņām un netīras, ilgi nemainītas veļas.

Tā bija cita — gandrīz jau aizmirsta smarža, līdzīga tai, ko viņš ar baudu bija elpojis kara priekšvakarā Vācijā, ko bija jutis pirmajās dienās pēc ielaušanās Krievija.

Fon Lēbs no jauna aizsmēķēja nodzisušo cigāru, un šķiltavu knikšķiens lika Danvicam atgriezties īstenība. Danvics sacīja aiztrūkstošā, no satraukuma drebošā balsī.

— Atļausiet iet, ģenerālfeldmaršala kungs?

_. Ejiet, pulkvedi leitnant! — fon Lēbs labvēlīgi pamāja ar galvu.

Pēc tam viņš ar acīm pameklēja, kur nolikt cigāru, nekā piemērota neieraudzījis, to īgni nometa uz grīdas, tad, līdzīgi ierindas triecienniekam, izstiepa uz priekšu saspringtu roku un iesaucās:

— Heil Hitler!

— Sēdieties, pulkvedi leitnant, — ģenerālis Reinharts teica, kad štāba autobusā iekāpušais Danvics bija ziņojis par savu ierašanos.

Ģenerālim tas nebija nekāds jaunums, ka viņa korpusa virsnieks Danvics iecelts par pulka komandieri. Patiesību sakot, viņam nebija nekādu iebildumu pret šo iznireli, kurš pirmajā dienā kaujā pie Lugas gan bija pieļāvis rupju kļūdu, tomēr turpmākajās kaujās, it īpaši pie Kingi sepas, bija parādījis, ka ir drošsirdīgs un saprātīgs komandieris.

Reinharts sprieda, ka slava vienmēr ar kādu jāclala, jo

ģenerāļi paši uzbrukumā neiet. Jādala ar reālu vai iztēlotu kareivi, kas, spriežot pēc ziņojumiem, pirmais ielauzies svarīga apdzīvotā vietā vai uzspraudis karogu svarīga virsotnē, jādala ar tās apakšvienības un da|as komandieriem, no kuras nāk šis kareivis. Tas ir neizbēgami, jo tada ir kara prakse.

Lai nu tā arī būtu — lai Pēterburgā pirmais ar savu pulku ielaužas šis virsnieks Arnims Danvics, ko pazīst pats fīrers! Tas tikai vēlreiz pievērsīs galvenās mītnes uzmanību tai vienībai, pie kuras pieder šis pulks.

Tādējādi Reinharta un Danvica intereses pilnīgi sakrita.

Tāpat kā fon Lēbam, arī ģenerālim Georgam Hansam Reinhartam bija savi aprēķini un tālejoši plāni.

Toreiz, kad ieilga neveiksmīgās kaujas pie Lugas, Reinhartam butu labak paticis, ja sasniegt pašu Pēterburgu butu uzdots kadai citai karaspēka vienībai: tādas vienības komandierim parasti ir pievērsta augstākās priekšniecības uzmanība un viņu arī ķer pirmie dusmu zibeņi, ja uzdevums netiek izpildīts. Turpretim tagad, kad pilsēta bija aplenkta, Reinharts priecājās, ka tieši viņa motorizētais korpuss būs galvenais izšķirošajā triecienuzbrukumā.

Tā nebija tikai Pēterburgas iekarotāja slava, kas vilināja Reinhartu, kurš savā sirdī bija pārliecināts, ka Hitleram vajadzēja uzticēt armiju grupas «Ziemeļi» komandēšanu viņam, nevis vecajam fon Lēbam. Kāds inspekcijas nolūkos atbraucis Jodla štāba ģenerālis, Reinharta draugs jau no priekškara laikiem, bija šo to sīkāk pastāstījis par nesen notikušo apspriedi pie fīrera. Viņš arī bija teicis, ka tūlīt pec Pēterburgas krišanas Reinharta korpuss tiks pārsviests uz Maskavas fronti.

Korpusa komandierim tas solīja jaunas, ļoti plašas perspektīvas.

Vecā Lēba dziesma patiesībā bija jau nodziedāta. Kļuva pilnīgi acīm redzams, ka pēc Pēterburgas krišanas tomēr bus jāpaliek uz vietas ziemeļaustrumos zināmam, kaut arī ļoti mazam karaspēka daudzumam. Armiju grupas «Centrs» pavēlnieka vieta ir aizņemta, turklāt diviem feldmaršaliem vienā frontē būtu par šauru. Tātad domājams, ka visdrīzāk Lebu atstās Pēterburgā pašreizējā amatā, kam turpmāk vairs nebūs itin nekādas reālas nozīmes.

Reinharts no šīs pārsviešanas uz Maskavu tikai iegūs. Guderiana karaspēka daļas ir stipri paplucinātas, un droši

vien Reinharta korpusam tiks uzticēts galvenais uzdevums aizsardzības joslu pārraušanā pie padomju galvaspilsētas. Tā nu arī pie Maskavas Reinharlam būs lemta viena no izcilākajām lomām. Viņš būs ne tikai Pēterburgas, bet arī Maskavas iekarotājs!

Bet, lai tas piepildītos, ģenerālis sprieda, pēc iespējas drīzāk jātiek galā ar Pēterburgu.

Izsaucis tās motorizētās divīzijas komandieri, kurā bija arī pulks, kas tagad tika uzticēts Danvicam, Reinharts stādīja viņam priekšā jauno pulkvedi leitnantu un pec tam izklāstīja uzdevumu. Tas bija tāds: dot izšķirošu triecienu krievu aizsardzības centrā Duderhofas augstienes rajonā, kas atrodas divdesmit kilometru no Pēterburgas, ziemeļos no Krasnoje Selo un Puškinas. Motorizētajai divīzijai vajadzēja būt šī trieciena bultai, bet Danvica pulkam — bultas smailei.

— Protams, — Reinharts sacīja, — pirms šī trieciena jums būs jāieņem Krasnoje Selo.

Viņš pasmīnēja un citādā — nevis oficiālā, pavēlošā, bet parupji familiārā tonī piemetināja:

— Nu tad padarīsim to arī tiešām sarkanu. Sarkanu no asinīm.

Sī drūmā asprātība Reinhartam likās ļoti izdevusies, un viņš turpināja:

— Galu galā Duderhofas augstienes ieņemšanai ir ne tikai svarīga taktiska, bet arī simboliska nozīme. Esmu kaut kur lasījis, ka tieši no šīs augstienes Krievijas cari parasti novērojuši gvardes pulku manevrus pie Pēterburgas. Gribu brīdināt: lai gan boļševiki ienīst visu, kam ir sakars ar cariem, Duderhofas augstieni viņi aizstāves ar viņiem raksturīgo niknumu un fanātismu. Pēc mūsu izluku ziņām, pašreizējais Pēterburgas vadītājs Ždanovs uz turieni nosūtījis gados jaunus, fanātiskus komunistus un tā dēvētos zemessargus. Tā nu uz vieglu uzvaru neceriet. Bet tur, kur uzvara varētu būt viegla, — viņš piebilda mazliet svinīgi, — fīrers neizmantotu mūsu korpusu.

Pulkstenis bija pusdivi, kad Danvics izgāja no.korpusa komandiera autobusa, lai dotos uz pulku, kas viņam tagad būs jākomandē.

Danvics steidzās: līdz uzbrukuma sākumam bija palikušas nepilnas pusotras diennaktis.

Devītā septembra rītausmā pēc divas stundas ilgas artilērijas sagatavošanas uguns un bombardēšanas no gaisa Reinharta motorizētais korpuss sadarbībā ar kājnieku korpusu sāka ģenerāluzbrukumu.

Jau_ agrāk vācu izlūki bija ziņojuši, ka Krasnoje Selo rajonā pozīcijas aizstāv nevis kadru karaspēka vienība, bet zemessargu divīzija. Tāpēc ne fon Lēbs, ne Reinharts, lai ko viņi sacīja Danvicam, nedomāja, ka šeit būs jāsa stopas ar spēcīgu pretošanos. Tomēr pirmie Reinharta uzbrukumi tika atsisti, turklāt korpuss zaudēja apmēram trīsdesmit tanku.

Fon Lēbs pavēlēja vairākām lidmašīnu eskadriļām sākt uzlidojumus; cita citu nomainīdamas, tās visu dienu bombardēja zemessargu kaujas ierindu un aizmuguri, un novakarē Reinhartam izdevās iespiesties padomju aizsardzības līnijā viena līdz trīs kilometru dzijumā.

Pūlēdamies katrā ziņā apturēt vāciešu virzīšanos uz priekšu, Vorošilovs pavēlēja 42. armijas pavēlniekam, kas sargaja Ļeņingradas pieejas dienvidu pusē, izlietot uz katru lielgabalu divām dienām paredzēto šāviņu normu. Taču trūka ne tikai šāviņu, bet arī pašu lielgabalu.

Pēc spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns zemessargi tomēr pārgāja pretuzbrukumā. Taču ne izcilā zemessargu divīzijas kareivju drošsirdība, ne Kronštatē izvietotās flotes artilērijas uguns nespēja stāvokli radikāli grozīt.

Tiesa, ienaidnieka virzīšanos uz Krasnoje Selo izdevās apturēt. Gan tikai uz nepilnu diennakti.

Nākamajā dienā — 10. septembrī Reinharts uzbrukumu atsāka, raidīdams kaujā tanku divīziju no otrā ešelona.

Žukovam tikai pa daļai bija taisnība, kad, pārņēmis frontes komandēšanu, viņš skarbi pārmeta Ļeņingradas frontes Kara padomei, ka tā nav darījusi visu nepieciešamo, lai nostiprinātu frontes līniju sektorā, kur ienaidnieks gatavojas dot galveno triecienu.

Sarūgtinājums un aizvainojums, ko toreiz juta Ždanovs, Vasņecovs un citi Kara padomes locekļi, bija saprotams, jo Kara padome arī pirms jaunā pavēlnieka ierašanās bija centusies palīdzēt 42. armijai. Uz turieni bija nosūtīti pastiprinājumi — jaunizveidotas brīvprātīgo vienības un kara skolu kursanti.

Ļeņingradas aizsardzības vadītāji tomēr nebija uzdro

smējušies spert nepieciešamo, lai ari ļoti riskaņto soli — pārsviest uz 42. armiju dažas 23. armijas daļas no Karē lijas zemes šauruma.

Vācieši to izmantoja.

Savilkuši jaunus spēkus, 11. septembra rītā viņi uzbrukumu turpināja, šoreiz Duderhofu apiedami no dienvidiem.

Novakarē Duderhofas augstiene bija ieņemta.

Nākamās dienas rītausmā, nekā nešifrēdams, Danvics no satraukuma aiztrūkstošā balsī pa radio svinīgi ziņoja Reinharta štābam, ka Pēterburga guļ viņam pie kājām, ka tālskatī viņš redz kūpošus dūmeņus un pat cilvēku kustību pilsētas ielās ...

Dienu vēlāk notika kaut kas tāds, ko vācu divīzijas radio stacija tūlīt paziņoja Reinharta štābam. No korpusa sakaru mezgla jaunums tika noraidīts uz Pleskavu, uz fon Lēba štābu, un triumfējošais feldmaršals pavēlēja tūlīt telegrafēt uz Hitlera galveno mītni.

Notikums bija tāds.

Fon Lēbs savas tanku vienības un motorizētās daļas virzīja uz Somu jūras līča krastu. Dienas beigās Danvica pulka apakšvienības kareivji, lauzdamies uz ceļu, kas savieno Uricku un Pēterhofu, pēkšņi ieraudzīja sliedes. Tā kā gulšņi nebija redzami, bataljona komandieris noprata, ka tās ir nevis dzelzceļa, bet gan ... tramvaja sliedes.

Kamēr vācieši, paši sev neticēdami, priecīgi un izbrīnījušies aplūkoja sliedes, tālumā pilsētas pusē parādījās melns punkts, kas tuvojās un kļuva aizvien lielāks.

Paķēris tālskati, bataljona komandieris pārliecinājās, ka šis punkts nav nekas cits kā tramvajs. Tas atradās vēl tālu, tomēr tālskatī bija skaidri redzams, ka tramvajs brauc šurp. Bataljona komandieris par šo notikumu tūlīt ziņoja pulka komandierim.

Kad mašīnā atjoņoja Danvics, tramvajs jau bija labi redzams arī bez tālskata.

Danvics pavēlēja paslēpties un pats, gulēdams aiz paugura, ar drudžainu skatienu vēroja tramvaja tuvošanos; viņš bija pārliecināts, ka krievi to vai nu izmanto pastiprinājumu pārsviešanai, vai arī piepildījuši ar sprāgstvielām un apgādājuši ar pulksteņa mehānismu, lai vagons uzsprāgtu vāciešu izvietojumā.

Tramvajs jau atradās pavisam tuvu ... Kad tas bija nobraucis vēl dažus metrus, nočīkstēja bremzes, vagons apstājas un sāka kāpt ārā pasažieri — kāds večuks, sieviete ar bērnu.

Joprojām gulēdams aiz paugura, Danvics vērīgi lūkojās cilvēkos, kuri kāpa ārā no vagona. Un pēkšņi saprata, ka tas ir parasts pilsētas tramvajs, kas brauc pa savu maršrutu.

«Tātad es jau esmu Pēterburgā!» Danvicam pavīdēja apziņa. Kādu mirkli viņš it kā sastinga no šis domas. «Mans dievs, mans fīrer, tas taču nozīmē... ka šis tramvajs nupat braucis pa Pēterburgas ielām! ...»

Atguvis valodu, Danvics beidzot iesaucās:

— Kareivji! Mēs esam Pēterburgā! Tulk, nāciet man līdzi!

Viņš piecēlās, automātu turēdams šaušanas gatavībā, pieskrēja pie tramvaja un uzlēca uz priekšējās platformas.

No uztraukuma aizlūstošā balsī Danvics sauca:

— Halt! Absteigen![1] [2] [3]

Tulks zobgalīgā, triumfējošā tonī sacīja krieviski:

— Kāpiet arā, kungi! Jūs esat atbraukuši! Te ir ceļa gals!

Danvics paskatījās tramvaja vadītājā un ieraudzīja, ka tas viņā lūkojas stiklainām acīm.

Neapzinādamies, ka krievi viņu nesaprot, Danvics kliedza vāciski, no prieka un uzbudinājuma aizraudamies:

— Klausieties jūs! Itin visi! Pēterburgai beigas! Mēs esam uzvarējuši! Heil Hitler!

Bet cilvēkus — vīriešus, sievietes, bērnus — notikušais bija tā satricinājis, ka viņi nekustējās no vietas.

— Kāpiet ārā! — Danvics atkal sauca. — Visiem izkāpt!

Viņš pagriezās, lai pavēlētu kareivjiem atbrīvot vagonu, un pa priekšējās platformas logu ieraudzīja, ka uz sliedem notiek kaut kas neiedomājams: kareivji pie paša tramvaja lēkāja mežonīgā dejā. Viņi kratīja automātus un klaigāja, jaukdami vācu un krievu vārdus:

— Absteigen! Endstation!2 Nāc šurp, Ivanl Wir sind schon da!3 Pēterburga kaputl

Šai mirklī Danvics sajuta stipru grūdienu un gandrīz vai pakrita, uzskriedams virsū sievietei, kura staveja ejā. Viņš nespēja aptvert, kas noticis, bet viņa atmiņā iegūla, kā šī sieviete ar baiļu un pretīguma izķēmotu seju spēcīgi, abām rokām atgrūda viņu nost, atgrūda tādā riebumā, it kā viņš būtu krupis vai kāds rāpulis, kas pēkšņi uzkritis viņai uz krūtīm ...

Tobrīd Danvics vēl nesaprata, ka vadītājs spēji iedarbinājis tramvaju un brauc virsū vācu kareivjiem, kas ālējas uz sliedēm...

Danvics izdzirda kliedzienus un lamas. Izlēcis atpakaļ uz platformas, viņš ieraudzīja, ka salīcis, ar krūtīm gandrīz uzgūlies kontrolleram un dūrē saspiedis rokturi, tramvaja vadītājs brauc uz priekšu, taisni virsū kareivjiem, kas nav paguvuši laikā palēkt nost.

Pacēlis automātu, Danvics izlaida garu kārtu, mērķēdams tramvaja vadītājam mugurā.

Vadītāja ķermenis sabruka, bet tramvajs joprojām brauca uz priekšu: stingstošā roka vēl vienmer spieda kontroliera rokturi.

Ārkārtīgā niknumā Danvics ar automāta laidi sita pa vadītāja pirkstiem, sašķaidīja tos, saķēra apaļo, no asinīm slapjo koka rokturi un parāva to ...

Tikai tad tramvajs apstājās.

Izlēcis ārā, Danvics, apkārt skatīdamies, metās sāņus, it kā viņš baidītos, ka briesmīgais tramvajs ne tikai varētu atkal sākt kustēties, bet arī mainīt virzienu, nogriezties nost no sliedēm un mesties viņam pakaļ.

— Uguni! — pulkvedis leitnants iesaucās mežonīgā balsī. — Uguni pret vagonu!

Viņš dzirdēja, kā automātu lodes bungo pa metālu. Kareivji šāva uz tramvaju tiešā tēmējumā, mērķēja atvērtajos logos, bet vēlāk, uzlēkuši uz platformas, sāka šaut no automātiem tieši uz cilvēkiem ...

Viņi šāva vēl ilgi pēc tam, kad cilvēki bija kļuvuši par asiņainu masu ...

Beidzot viss bija galā.

Danvics sadrūmis stāvēja nomaļus, vērodams, ka sanitāri nes projām viņa kareivju līķus; šie kareivji bija dabūjuši galu zem vagona riteņiem.

Triumfs bija sabojāts. Danvics bija gribējis krievus izsēdināt no vagona. Likt automātistiem viņus aplenkt. Piespiest viņus mesties ceļos un lūgt žēlastību. Pavēlēt viņiem saukt: «Hei/ Hitler!» Varbūt viņš tos nebūtu nošāvis. Varbūt viņš būtu licis apsardzei aizvest uz aizmuguri šos cilvēkus — pirmos sagūstītos Pēterburgas iedzīvotājus. Tur tos varēja nofotografēt. Un uzņēmumus aizsūtīt fīreram kā pierādījumu, ka Pēterburga kritusi...

Simtiem ložu caururbtais, sakropļotais tramvajs stāvēja nekustēdamies.

Danvics pasauca sakarnieku un, viņā neskatīdamies, drūmi teica:

— Ziņojiet divīzijas štābam, ka pulks sasniedzis Pēterburgas nomali!

Ziņojuma noraidīšana no divīzijas štāba uz korpusa štābu, bet no turienes — fon Lēbam prasīja pavisam maz laika.

Tai pašā dienā ap pusdienlaiku ģenerālfeldmaršals Ri ters fon Lēbs ziņoja Hitlera galvenajai mītnei, ka viņa karaspēka priekšējās daļas sasniegušas vienu no Pēterburgas tramvaja līnijām.

VIH

Naktī Ždanovu uzmodināja telefons. Tas atradās uz naktsgaldiņa blakus gultai. Neuz dedzis gaismu, vēl īsti neatmodies, Ždanovs paķēra klausuli un piespieda pie auss. Viņš izdzirda Žukova balsi.

Bija pagājušas tikai divas stundas kopš tā brīža, kad pēc kārtējās gaisa trauksmes viņi bija šķīrušies.

Pilsētas apšaudi vācieši gandrīz nepārtrauca ne dienu, ne nakti, turpretim aviācijas uzlidojumos pastāvēja zināma likumība: no vienas bombardēšanas reizes līdz nākamajai pagāja trīs, bet dažkārt arī četras stundas.

Tieši tāpēc, kad pa radio bija paziņotas trauksmes beigas, Ždanovs, kas pēdējās trīs dienas bija gulējis tikai pa mazam brītiņam, nolēma iet atpūsties — kopš kara sākuma viņš dzīvoja turpat Smoļnija teritorijā — un kaut uz īsu laiciņu atgulties.

Un tagad viņu uzmodināja Žukovs, zvanīdams pa telefonu.

Sataustījis uz skapīša noliktās lampas pogu, Ždanovs ieslēdza gaismu un paraudzījās pulkstenī.

Tas rādīja divdesmit minūtes uz trim, tātad viņam bija izdevies pagulēt apmēram pusotras stundas.

— Es tūlīt ieradīšos pie jums, — Žukovs sacīja.

— Vai kaut kas noticis? — Ždanovs satraucies jautāja.

— Tūlīt ieradīšos, — Žukovs atkārtoja.

Pēc brīža viņš nokāpa Smolnija pagalmā.

Debesis sārtoja ugunsgrēki, kas bija sākušies nesenās bombardēšanas laikā. Varēja dzirdēt gaudojam ugunsdzēsēju mašīnu sirēnas un dobji grandījām artilērijas šāviņu sprādzienus.

Šāviņi sprāga nevis Smoļnija rajonā, bet kaut kur tālu, varbūt pat ārpus pilsētas, par ko liecināja cita skaņa — it kā dzenis vienmērīgi kaltu koku. Šķita, ka šī skaņa, sausa, skaidra skaņa, nāk no visām malām — no augšas, no debesīm, no zemes dzīlēm, no māju sienām. Tā bija pilsētas radiotīklam pieslēgta metronoma tikšķēšana, un simtiem ielās ierīkotu reproduktoru ar desmitkāršotu spēku atkārtoja mierīgo un skaļo tuk ... tuk ... tuk ...

Kopš tā laika, kad ienaidnieks bija sācis Ļeņingradai regulāri uzlidot un vēlāk arī ar artilēriju apšaudīt tās ielas, miljoniem ļeņingradiešu metronoma klaudzienos klausījās kā pilsētas sirds pukstos.

Metronoms tikšķēja mierīgi un rāmi, kad nedraudēja aviācijas uzlidojumi vai rajonu neapšaudīja artilērija, kļuva drudžaini steidzīgs, kad tika izziņota gaisa trauksme vai artilērijas apšaude.

Pašreiz metronoms tikšķēja droši un vienmērīgi — kā vesela cilvēka sirds.

Žukovs pastāvēja, ieklausīdamies artilērijas šaušanā, — tā bija dzirdama dienvidrietumu pusē. Pēc tam viņš devās uz divstāvu piebūvi, kur tagad dzīvoja Ždanovs.

Izgājis cauri priekšnamam, viņš uzkāpa otrajā stāvā.

Ždanovs jau gaidīja kabinetā. Tiklīdz Žukovs bija pārkāpis slieksni, Ždanovs steidzīgi atkārtoja jautājumu, uz kuru nebija saņēmis atbildi pa telefonu:

— Vai kaut kas noticis?

Žukovs piegāja pie sienas un pagrieza slēdzi. Istaba iegrima tumsā. Uzvilcis augšā aptumšošanas aizkaru, viņš strauji atgrūda vaļā logu.

— Vai dzirdat? — Žukovs jautāja. — Šauj kaut kur starp Streļnu un pilsētu.

Dažus mirkļus Žukovs stāvēja klusēdams, tad aizvēra logu, nolaida aizkaru un iededza gaismu, pēc tam saņēma aiz atzveltnes kādu no krēsliem, kas stāvēja pie sienas, pagrūda to uz priekšu, smagi apsēdās un sacīja:

81

659

— Nu tad tā. Pirms stundas ienaidnieks ieņēma Puš kinu. Bez tam viņš raidījis vairākus desmitus tanku — apmēram sešdesmit — pret četrdesmit otrās un astotās armijas saskares vietu Somu jūras līča piekrastes virzienā un laužas no Streļnas uz Kirova rūpnīcu.

Žukovs to pateica stingrā, mierīgā balsī, it kā runātu par maznozīmīgām pārmaiņām frontes stāvoklī, tomēr Ždanovs saprata, ka situācija saasinājusies līdz pēdējai iespējai.

Viņš klusēdams apsēdās uz krēsla blakus Žukovam. Bija dzirdama tikai viņa smagā, astmatiskā elpa.

Beidzot Ždanovs vaicāja:

— Ko mēs darīsim, Georgij Konstantinovič?

— Tas vēl nav viss, — Žukovs turpināja, it kā jautājumu nebūtu dzirdējis, un viņa balss kļuva skarbāka. — Sakarā ar ienaidnieka virzīšanos uz priekšu divas mūsu laba flanga divīzijas atšķeltas no četrdesmit otrās armijas. Pec saņemtajām ziņām, pašreiz tās uzbrūk Sčerbakova flangā, cenzdamās atgūt Strelnu. Pagaidām — neveiksmīgi.

Ždanovs vienā mirklī aptvēra situāciju. Ģenerālis Ščer bakovs komandēja 8. armiju, kas aizstāvēja līča piekrasti. No tā, ka vāciešiem izdevies atšķelt nost divas 42. armijas divīzijas un tās tagad nokļuvušas Sčerbakova kreisajā flangā, nepielūdzami izrietēja briesmīgs secinājums . ..

To, ko Ždanovs domāja, Žukovs izsacīja skaļi:

— Tā nu, — viņš teica it kā rezumēdams, — astotā armija jebkuru brīdi var tikt atgriezta nost.

Žukovs piecēlās un piegāja pie sienas kartes, uz kuras sarkani karodziņi apzīmēja padomju aizsardzības līniju, bet zili — ienaidnieka karaspēka uzbrukuma virzienus.

Dažus mirkļus Žukovs klusēdams raudzījās kartē, tad sāka strauji pārlikt karodziņus. Izrāva tos un iedūra jaunā vietā, bet Ždanovs viņu vēroja un katrreiz, kad viņš pārlika karodziņu tuvāk Ļeņingradai, sajuta fiziskas sāpes, it kā adata durtos paša miesās.

Arī Ždanovs piegāja pie kartes. Frontes līnija apņēma Ļeņingradu no Sliselburgas ziemeļaustrumos līdz Streļnai ziemeļrietumos, mazliet izlocīdamās dienvidos. Otra līnija stiepās no Somu jūras līča rietumu krasta uz austrumiem un pagriezās uz ziemeļiem Pēterhofas virzienā.

Visbriesmīgākais bija tas, ka vairākos sektoros zilie karodziņi bija iespiedušies padomju karaspēka izvietojumā un liecināja par aizsardzības frontes pārraušanu tiklab dienvidos, kā dienvidrietumos.

— Atklāti sakot, — Žukovs turpināja, — tā tomēr nav astotā armija, kas mani visvairāk satrauc. — Viņš piegrūda pirkstu pie viena no sarkanajiem karodziņiem.

— Pulkovas augstiene — lūk, kas pašreiz ir galvenais. Šeit visvairāk draud plats pārrāvums.

Ždanovs uzmanīgi aplūkoja sarkano karodziņu, ko no dienvidiem puslokā apņēma zilie karodziņi.

Nemaz nebija vajadzīgs viņam paskaidrot, kāda nozīme ir Pulkovas augstienei — pakalniem Ļeņingradas tuvajās pieejās dienvidu pusē. No turienes varēja ne tikai kontrolēt Maskavas un Kijevas šoseju, bet arī nekļūdīgi koriģēt artilērijas uguni vairāku pilsētas rajonu apšaudes laikā.

— Pašreiz vācieši vistuvāk Ļeņingradai atrodas tomēr rietumos, pie Streļnas ... — Ždanovs ierunājās.

Žukovs viņu pārtrauca:

— Ar tiem spēkiem viņi pilsētu nevar ieņemt. Turpretim, sagrābis Pulkovas augstieni, kas dod izdevīgas pozīcijas, ienaidnieks nodrošinās savu motorizēto daļu virzīšanos uz pilsētu. Esmu pārliecināts, ka fon Lēbs nolēmis dot izšķirošo triecienu tieši no šejienes, no Pulkovas puses.

Ždanovs nodomāja, ka 1919. gada oktobrī Sarkanajai Armijai pie Pulkovas augstienes izdevās apturēt Judeņiča karaspēka trieciengrupas uzbrukumu. Apturēt un pēc tam sakaut, pārejot uzbrukumā grupas flangiem... Tas bija sen. Bet tagad . ..

— Ivanovs triecienu neizturēs, — Žukovs drūmi sacīja.

— Jūs runājat par pašu armiju vai tās pavēlnieku?

— Citu armiju mums nav kur ņemt. Jāpastiprina tā pali. Bet pavēlnieks tūlīt jānomaina.

— Vai būs mērķtiecīgi to darīt tik kritiskā brīdī? — Ždanovs jautāja, un viņa balsī bija saklausāmas šaubas.

— Jaunam pavēlniekam būs vajadzīgs laiks, lai iepazītos ar stāvokli, bet laika mums nav.

— Jums taisnība, laika mums nav, — Žukovs skarbi sacīja. — Tieši tāpēc es ieteicu pavēlnieku nomainīt nekavējoties.

Viņš piegāja Ždanovam tuvāk un turpināja:

— Jūs jau zināt, ka vakar Fedjuņinski aizsūtīju uz četrdesmit otro armiju, lai viņš uz vietas noskaidrotu, kas tur notiek. Viņš tikai nupat atgriezās. Ziņo, ka aina esot bēdīga. Ivanovs apjucis. Nezina savas armijas daļu izvietojumu. Sakari ar tām pārtrūkuši. Viņš lūdzis Fed juņinskim atļauju komandpunktu pārvietot vairāk uz ziemeļiem, tas ir, vēl tuvāk Ļeņingradai. Fedjuņinskis 1o aizliedzis.

— Kur tad pašreiz atrodas Ivanova komandpunkts? — Zdariovs jautāja, atkal pieiedams pie kartes.

— Pretēji Fedjuņinska aizliegumam Ivanovs tomēr to pārvietojis. Pašreiz komandpunkts atrodas skolas pagrabā pretim Kirova rūpnīcai.

— Tā... — Ždanovs drūmi noteica. — Kur ir Fedjuņinskis?

— Tepat Smoļnijā.

— Es gribu ar viņu aprunāties.

— Jautājums ir skaidrs... — Žukovs iesāka, bet Ždanov s viņu pārtrauca:

— Nē. Es tomēr gribu pats dzirdēt. Pavēlnieku maiņa ir svarīgs jautājums. Būšu kārtībā pēc trim minūtēm. Iesim kopā.

Atbildi negaidījis, Ždanovs steidzīgi nokāpa pirmajā stāvā.

Drīz vien lejā bija dzirdama viņa balss:

— Kāpiet zemē, Georgij Konstantinovič! Es gaidu.

Viņi izgāja pagalmā. Debesis joprojām kvēloja. Sārta

atblāzma spulgoja tumšajos, no iekšpuses cieši aizsegtajos logos.

Metronoma tikšķēšana, kas bija skaidri dzirdama tobrīd, kad viņi izgāja no piebūves, pēkšņi apklusa, un gandrīz vienlaikus pavisam tuvu nodunēja lielgabala šāviņa sprādziens.

Tūlīt pat metronoms sāka tikšķēt drudžainā steigā. Cauri šiem biežajiem tikšķieniem skanēja diktora balss:

— Pilsoņi! Smoļnijā rajonu apšauda artilērija! ... Pilsoņi! ...

— Atkal šauj uz pilsētu, neģēļi! — Ždanovs nikni sacīja.

Žukovs nekā neatbildēja.

Viņi iegāja priekšnamā.

— Uz kurieni? Ir taču apšaude! — Žukovs teica, redzēdams, ka Ždanovs grib iet uz savu kabinetu.

— Ek ... rauj viņu velns! — Ždanovs atmeta ar roku.

— Nē, — Žukovs stingri sacīja, — mums šis lielgabalu

grāvienu pavadījums nav vajadzīgs. Traucē darbu. Iesim

lejā!

Viņš pirmais pagriezās pakreisi — uz durvīm, kas veda bumbu patvertnē.

Viņi nokāpa lejā, pagāja garām sarunu punktam un devās uz priekšu pa šauru gaiteni ar cieši aizvērtām durvīm, aiz kurām bija frontes štāba daļu telpas. Gaiteņa galā ceļu aizšķēršļoja smagas metāla durvis. Žukovs tās spēcīgi pavilka uz savu pusi. Šauras, vāji apgaismotas kāpnes veda vēl dziļāk zemē — uz turieni, kur atradās Kara padomes locekļu kabineti; šajos kabinetos viņi strādāja uzlidojumu un artilērijas apšaudes laikā, ja bija apdraudēta Smoļnija vistuvākā apkārtne.

Ždanova kabinets bija maza istabiņa divpadsmit kvadrātmetru platībā. Pa labi no ieejas bija novietota ar pelēku kareivja segu pārklāta gulta. Blāvi spīdēja divas kailas spuldzes, kas bija ieskrūvētas pie sienām piestiprinātās ietverēs. Otras šis istabas durvis veda šaurā, pustumšā priekšnamā, kas savienoja Ždanova un Žukova kabinetus.

— Paliksim te? — Ždanovs ierunājās it kā jautādams, it kā ierosinādams.

Žukovs klusēdams apsēdās krēslā un nospieda zvana Pogu.

Pec īsa brīža parādījās Ždanova palīgs pulka komisārs Kuzņecovs.

Aiz galda ieraudzījis Žukovu, viņš izbrīnījies palūkojās pavēlniekā, bet tai mirklī ievēroja Ždanovu, kas sēdēja pa labi gultā, un pagriezās pret viņu.

— Ataiciniet šurp Fedjuņinski! — Žukovs pavēlēja, vērdamies Kuzņecovam mugurā. — Viņš atrodas vai nu kaut kur šeit, vai arī augšā manā pieņemamajā istabā.

— Jā, jā, lūdzur — Ždanovs pamāja ar galvu. — Arī Vasņecovu palūdziet uz šejieni.

Vasņecovs ieradās tūlīt.

— Sergej Afanasjevič, — Ždanovs viņam teica, tiklīdz viņš bija pārkāpis slieksni, — četrdesmit otrās armijas sektorā radies kritisks stāvoklis.

— Zinu, — Vasņecovs īsi atbildēja, — pirms stundas biju operatīvajā daļā.

— Georgijam Konstantinovičam ir konkrēts priekšlikums, — Ždanovs turpināja. — Bet, pirms sākam to apspriest, jānoklausās Fedjuņinskis. Viņš nupat atgriezies no Ivanova. Tūlīt būs klāt. Sēdieties!

Pagāja vēl brīdis, un uz sliekšņa parādījās ģenerālmajors Fedjuņinskis, kura galva gandrīz pieskārās zemajai, ar dzelzi apsistajai durvju palodai. Viņa nogurusī seja bija līķa bālumā. Tomēr viņš bija rūpīgi noskuvies un kārtīgi apcirpis mazās Ūsiņas.

— Nāc iekšā un ziņo Kara padomei, ko esi redzējis četrdesmit otrajā! — Žukovs dzedri pavēlēja.

Fedjuņinskis panāca divus sojus uz priekšu un tagad stāvēja tā, ka varēja vienlaikus pievērsties visiem trim — Žukovam, Ždanovam un Vasņecovarn.

— Redziet, biedri Fedjuņinski, — Ždanovs paskaidroja,

— mums abiem ar biedru Vasņecovu gribētos pašiem dzirdēt un novērtēt to, ko jūs jau esat ziņojis Georgijam Konstantinovičam.

— Pēc pavēlnieka rīkojuma, — Fedjuņinskis iesāka,

— es devos ...

— Runā īsi! — Žukovs viņu pārtrauca. — Visiem zināms, uz kurieni tu brauci un kāpēc to darīji. Ziņo, kas tur notiek!

— Klausos, — Fedjuņinskis sacīja, mazliet palocīdams galvu. — Kad uzturējos četrdesmit otrās komandpunktā, pašlaik notika niknas kaujas sektorā no Urickas līdz Pul kovas sādžas nomalei. Acīm redzot, vācu karaspēka grupējums saņēmis jaunas rezerves. Vēlu vakarā, kad nolēmu atgriezties Ļeņingradā, ienaidnieks raidīja kaujā prāvus tanku spēkus četrdesmit otrās un astotās armijas saskares vietā. Ģenerālis Ivanovs lūdza man atjauju pārcelt komandpunktu tālāk uz ziemejiem, tas ir, tuvāk Ļeņingradai. Es to aizliedzu, tāpēc ka ...

— Zinām, kāpēc, — Žukovs viņu atkal pārtrauca.

— Sakiet, biedri Fedjuņinski, — ierunājās Ždanovs,

— ko Ivanovs jums atbildēja!

— Teica, ka mēģināšot noturēties vecajā vietā.

— Mēģināšot! — Žukovs sarkastiski atkārtoja. — Bet, tiklīdz biji aizbraucis, deva pavēli komandpunktu pārcelt uz Kirova rūpnīcas rajonu! Labi, ziņo Kara padomei, kādās ir tavas domas par Ivanovu!

— Biedri pavēlniek, — Fedjuņinskis sadrūmis iesāka,

— man nav viegli runāt.. . Ivanovu pazinu jau pirms kara. Man vienmēr šķita, ka viņš ir enerģisks stipras gribas cilvēks. Bet pašreiz ... — Fedjuņinskis sastostījas.

— Nevelc garumā! — Žukovs pacēla balsi. — Mus № interesē nevis tas, kāds bijis Ivanovs agrak, bet tas, kāds viņš ir tagad!

— Ja, biedri Fedjuņinski, — Ždanovs ierunājās mazliet pielaidīgāk nekā Žukovs, tomēr prasīgi. — Gribētos, lai jus, apzinādamies savu atbildību, pavisam atklāti pateiktu, kāds ir jūsu uzskats par Ivanovu.

Atkal iestājās nomācošs klusums.

— Nespēju slēpt, Andrej Aleksandrovič, — Fedjuņinskis beidzot ierunājās, un viņa balsī bija jūtams sarūgtinājums, — ģenerālis Ivanovs tagad atstāj nomākta, apjukuša cilvēka iespaidu .. . Kad ierados viņa komandpunktā, tur pašlaik tuvojās beigām armijas Kara padomes sēde. Padomes locekļi apsprieda situāciju, tomēr pie kopīga viedokļa tā arī netika. Sakaru ar karaspēku armijas štābam nebija ... Jāpiebilst, ka, dodamies pie Ivanova, Kirova rūpnīcas rajonā satiku tankistus, kuru pulks pieder pie četrdesmit otrās armijas. Pulka komandieris man ziņoja, ka pēc armijas štāba pavēles atkāpjoties uz pozīcijām tuvāk pie pilsētas. Es pavēlēju viņam pagriezt pulku atpakaļ uz iepriekšējo atrašanās vietu. Esmu pateicis visu.

— Jautājums skaidrs, — 2ukovs sacīja. — Ierosinu četrdesmit otrās armijas pavēlnieku no amata atcelt. Kādas^1 ir jūsu domas?

Viņš paraudzījās vispirms Ždanovā, pēc tam Vasņecovā.

— Domāju, ka pašreizējā situācijā citas izejas nav, — Ždanovs lēni noteica.

— Tātad jautājums izlemts, — Žukovs sacīja. — Ko iecelsim viņa vietā?

Pārlaidis skatienu klātesošajiem, Žukovs kategoriski teica:

— Ģenerāli Fedjuņinski, nekavējoties pieņemiet četrdesmit otro armiju!

Fedjuņinskis tikko manāmi paraustīja plecus.

— Ko jūs žņaudzaties? — Žukovs skarbi jautāja.

— Biedri pavēlniek, četrdesmit otro armiju pieņemt tā, kā parasti to dara, nav iespējams, — Fedjuņinskis atbildēja. — Varu tāpat vien sākt komandēt. Un ja ...

— Nesienieties pie vārdiem! — Žukovs uzsita ar dūri pa galdu. Pēc tam caur pieri pavērās Ždanovā un Vasņecovā un, mazliet savaldījies, turpināja: — Nu tad komandējiet! Un nekavējoties atjaunojiet kārtību štābā un armijas daļās! Ja uzskatāt par vajadzīgu ņemt līdzi dažus no frontes štāba darbiniekiem, ņemiet! Un rīkojieties ātri!

Atril Uzdevums skaidrs? — Ždanovs palūkojās pulkstenī. — Ierosinu pieņemt attiecīgu Kara padomes lēmumu. Kā tad būs, biedri?

— Es esmu par, — Vaspecovs atsaucās.

— Piekrītu, — sacīja Ždanovs.

— Tad... kur te ir mūsu rakstveži? — Žukovs pastiepa ioku uz zvana pusi.

— Nezaudēsim velti laiku, — Vasņecovs teica.

Izņēmis no kabatas piezīmju bloku un zīmuli, viņš uzrakstīja:

«Ļeņingradas frontes Kara padomes pavēle. 42. armijas pavēlnieku ģenerālleitnantu F. Ivanovu no amata atbrīvot. Ģenerālmajoram I. Fedjuņinskim uzņemties armijas komandēšanu.»

Vasņecovs izplēsa lapiņu no bloka un iedeva Žukovam. Pavēlnieks pārlaida acis tekstam, sparīgi parakstījās, piecēlās kājās un, pamezdams galdu, pasniedza lapiņu Žda novam, kas sēdēja gultā. Ždanovs palūkojās apkārt, ko palikt zem lapiņas, tad nolika to uz segas un arī parakstījās, ar zīmuļa smailo galu vairākkārt pārdurdams papīru, pēc tam lapiņu atdeva atpakaļ Vasņecovam. Tas parakstījās, vairs neskatīdamies, un nolika lapiņu uz galda priekšā Žukovam.

— Ņēmi — Žukovs sacīja, sniegdams papīru Fedjuņinskim. — Un klausies! Pašreiz galvenais uzdevums ir paplašināt placdarmu Somu jūras līča krastā, bet dienvidos itin nekādos apstākļos neatdot Pulkovas augstieni. Skaidrs? Un ne tikai aizstāvēties, bet dot arī ienaidniekam triecienus ar visiem līdzekļiem, ieskaitot aviāciju, jūras kara spēkus un sauszemes artilēriju. Aviācijas pavēlnieks un Baltijas flote saņems attiecīgu rīkojumu. Iekšlietu tautas komisariāta divīzijai, kas ieskaitīta četrdesmit otrajā armijā, pavēlēsi izvirzīt priekšējās vienības, lai neļautu ienaidniekam lauzties uz priekšu no Urickas gar Ļigovas kanālu. Un pēdējais. Padzīsi ienaidnieku no Urickas un atbrīvosi Streļnas — Ļeņingradas ceļu. Vai saproti, ka no turienes nepilnā stundā pie mums var atbraukt ar tramvaju?!

Viņš apklusa un sāka raudzīties kaut kur garām nekustīgajam Fedjuņinskim, it kā gribēdams saskatīt vāciešus, kas virzās šurp gar tramvaja līniju. Tad viņš atkal pievērsās Fedjuņinskim un strupi teica:

— Sagatavošanās — četrdesmit piecās minūtēs. Pēc divām stundām pārņemt komandēšanu un sākt pildīt pavēli. Iegaumē: mēs gan esam draugi un biedri, tomēr par pavēles izpildi atbildēsi ar savu galvu.

Pēdējos vārdus Žukovs pasacīja tik noteikti un draudīgi, ka Ždanovs un Vasņecovs nevilšus saskatījās, vēlreiz juzdami, ka šis cilvēks ir gatavs uz visu un bargi sodīs jebkuru, kas neizpildīs viņa pavēli.

Žukovs, likās, tomēr nemanīja, kādu iespaidu atstāj viņa vārdi.

— Biedri Vasņecov, — viņš teica jau mierīgi un lietišķi,

— vakar es pavēlēju inženieru karaspēka pārvaldei steidzīgi izveidot jaunu prettanku līniju gar Loka ceļu. Uz šo līniju tad nu steidzīgi jāpārsviež sestā zemessargu divīzija. Tā būs tavā pakļautībā, ģenerāli, — viņš atkal pievērsās Fedjuņinskim, kas stāvēja istabas vidū. — So divīziju izvietosi Pulkovas pozīciju aizmugurē. Darīsi to nākamajā naktī, kamēr būs tumšs. Saprati? — Noskatījis Fedjuņinski no galvas līdz papēžiem, viņš neapmierināts sacīja: — Ko tu stāvi? Tev daudz laika, vai? Ej!

Strauji pagriezies, Fedjuņinskis izgāja.

Žukovs, Ždanovs un Vasņecovs brīdi klusēja, neapzināti dodami sev īsu atpūtu pēc tik grūta, bet nepieciešama lēmuma.

Žukovs ierunājās pirmais, teikdams:

— Vakar mēs nolēmām no inženieru karaspēka pārvaldes rezervēm četrdesmit tonnas sprāgstvielu izsniegt rajonu trijotnēm. Biedri Vasņecov, vai sprāgstvielas saņemtas?

Jau Vorošilova laikā vadīt rajonu trijotnes bija uzdots Vasņecovam. Sīs trijotnes bija izveidotas, kad draudīgs kļuva pašas pilsētas stāvoklis, un tās vadīja partijas Ki rova, Maskavas, Volodarska un Ļeņina rajonu komiteju sekretāri; trijotnes organizēja civilo aizsardzību Ļeņingra das rajonos, kuru stāvoklis bija bīstams. Tās arī atbildēja par kara rūpniecības objektu minēšanu tam gadījumam, ja rastos ārkārtēji apstākļi, tas ir, ja ienaidniekam tomēr izdotos ielauzties pilsētā.

— Georgij Konstantinovič, — Vasņecovs atbildēja,

— sprāgstvielas saņemtas, un tās izmanto paredzētajiem mērķiem. Tomēr ...

— Kas par «tomēr»? — Žukovs īgni pārtrauca.

— Biedri pavēlniek, — Vasņecovs apņēmīgi teica,

— Kara padomes sēdē, kuras laikā jūs tik pēkšņi ieradāties, mēs apspriedām tieši kara rūpniecības objektu minēšanu. Toreiz jūs pavēlējāt apspriešanu izbeigt.

— Un pareizi darīju, — Žukovs atcirta. — Pasākumi, kas realizējami pilsētas atdošanas gadījumā ...

— Biedri Žukov, — Ždanovs viņu pārtrauca negaidīti skarbā balsī, — kā jūs šo vārdu varējāt izrunāt! Ne par kādu atdošanu nekad nav bijusi runa un nemaz ari nevarēja būt! Vai tiešām jūs kaut mirkli spējāt iedomāties, ka mēs pieļaujam tādu iespēju? Mums visiem ir skaidrs, ka vācieši varētu ielauzties pilsētā tikai pāri mūsu līķiem. Pāri komunistu, komjauniešu un PItera strādnieku līķiem! Vāciešiem būtu ar kauju jāieņem katra māja, katra barikāde, katra iela. Viņi aizrītos paši ar savām asinīm! Tā būtu Pirra uzvara! Es jūs lūdzu... es prasu nekad nelielot lādu vārdu kā «atdošana»!

Žukovs vēl nebija Ždanovu tādu redzējis: viņš stāvēja, rokas dūrēs sažņaudzis, seja bija piesarkusi, acis — piemiegtas.

Mazajā, dziļā pazemē ierīkotajā istabiņā brīdi bija saspīlēts klusums.

Tad, meklēdams samierināšanos, Žukovs sacīja:

— Piedodiet, Andrej Aleksandrovič! Iespējams, ka neesmu lietojis īsto vārdu. Negatavojos par zemu novērtēt Ļeņingradas aizstāvju varonību. Bet esmu karavīrs un domāju militārās kategorijās. No tīri militāra viedokļa Ļeņingradas aizsardzība atrodas kritiskā stāvokli. Ienaidniekam ir milzīgs pārsvars — gan skaitā, gan bruņojumā. Mēs šeit esam tikai trīs, un es varu atklāti teikt, ka vispār brīnos, kāpēc vāciešiem līdz šim laikam nav izdevies ...

Viņš nepateica līdz galam, jo Ždanovs atkal viņu pārtrauca:

— Kas tur ko brīnīties! Pie Ļeņingradas ienaidniekam aizšķērso ceļu tas pats spēks, kas stājas tam ceļā visur, — partija, padomju tauta, cēla ideja, kurai, ja neskaita lielgabalus un tankus, ienaidnieks spēj pretim likt vienīgi trulu naidu pret komunismu. Niknumu un naidu! Tieši ticība komunismam, ticība partijai dod mums spēku šai nevienlīdzīgajā cīņā. Jūs to saprotat tikpat labi kā es. Ceļā uz Ļeņingradu vācieši jau zaudējuši desmitiem tūkstošu kareivju un virsnieku. Pēc mūsu izlūkošanas ziņām, dažās fon Lēba divīzijās ir tikai puse no agrākā kareivju skaita. Es labi saprotu, ka Ļeņingradu noturēsim tikai tad, ja aizsardzība būs organizēta teicami. Tāpēc priecājamies, ka biedrs Staļins atsūtījis tieši jūs, nn vienmēr palīdzēsim jums visos pasākumos. Bet tai jautājumā, par kuru nupat bija runa, mums visiem jābūt pilnīgai skaidrībai!

Pēdējos vārdus Ždanovs jau izrunāja mierīgi.

Viņš atkal apsēdās un, pievērsies Vasņecovam, sacīja:

— Jūs gribējāt Georgijam Konstantinovičam kaut ko jautāt? Es jūs pārtraucu. Piedodiet!

Vasņecovs bija vērīgi klausījies Ždanovā, savā sirdī piekrizdams katram viņa vārdam, un tagad, lai pilnīgi izkliedētu sasprindzinājumu, teica pavisam ikdienišķi:

— Patiesību sakot, mans jautājums ir tīri praktisks. Tai apspriedē piedalījās ne tikai Kara padomes locekļi, bet arī rajonu komiteju sekretāri un uzņēmumu direktori. Vai jūs, Georgij Konstantinovič, nebaidāties, ka šiem biedriem, kuri dzirdēja, cik asi jūs svītrojāt no darba kārtības jautājumu par minēšanu, tagad varētu likties ... — Vasņecovs mazliet sastostījās, — ka jūsu vēlākajai pavēlei, pēc kuras viņi papildus saņēma sprāgstvielas, piemīt zināma neatbilstība? ...

Žukovs sarauca uzacis.

— Jūs domājat, ka starp maniem vārdiem un vēlāko rīcību ir pretruna?

— Nepavisam ne, — Vasņecovs mierīgi atbildēja. — Es ļoti labi saprotu, ka jums bija taisnība, kad Kara padomes uzmanību koncentrējāt vispirms uz pretspara došanu ienaidniekam. Tomēr klātesošajiem biedriem varēja rasties iespaids, ka minēšanas pasākumus jūs vispār uzskatāt par panikas izpausmi. Un tas var ietekmēt šo pasākumu norisi.

Žukovs brīdi klusēja. Tad domīgi ierunājās:

— Sergej Afanasjevič, jūs esat partijas darbinieks un marksisma klasiķus droši vien esat studējis vairāk nekā cs. Engelsa vārdus, ka aizstāvēšanās ir bruņotas sacelšanās gals, protams, jūs atceraties?

— Protams, — Vasņecovs pamāja ar galvu. — Šos vārdus ir atkārtojis Ļeņins.

— Pasīva aizstāvēšanās jebkurā karā nozīmē galu — tā tas ir. Tāpēc pat tagadējā grūtajā stāvoklī mūsu uzdevums ir ne tikai aizstāvēties, bet arī aktīvi dot ienaidniekam pretsitienus. Citādi mēs iesim bojā vai, kā izteicās biedrs Staļins, no manis atvadīdamies, nokļūsim fašistu ķetnās. Lai tas nenotiktu, mums jāprasa no armiju

01

pavēlniekiem, no diviziju un pulku komandieriem ne tikai noturēt pozīcijas, bet iet arī pretuzbrukumos. Ja vakar vācieši ieņēmuši ciematu, staciju, augstieni, šodien šis ciemats, stacija, augstiene ir jāatkaro. Ja neveicas šodien — jādodas uzbrukumā arī rīt, bet jāatgūst, lai notiek kas notikdams! Mums jāatņem ienaidniekam iniciatīva — tāds ir uzdevums! Citādi — nāve! — Žukovs atkal runāja stingri, valdonīgi un enerģiski. — Protams, objektu minēšana jāturpina. Taču mums visiem — no Kara padomes locekļa līdz ierindas kareivim — jānāk pie dziļas pārliecības, ka ne tikai jāaizstāvas, bet arī jāuzbrūk, tieši jāuzbrūk! Pavirzīties uz priekšu dažus kilometrus, dažus desmitus metru, kaut vai vienu soli, kamēr nav vairāk spēka, tomēr katrā ziņā uzbrukt! ... Bet minēšana saistīta ar apziņu, ka mūsu daļa ir atkāpties. Tātad minēšana jāturpina, bet doma par neizbēgamu atkāpšanos jāizdzen no cilvēku prātiem. Vienalga, ar kādiem līdzekļiem, bet jāizdzen! — Žukovs pievērsa skatienu Ždanovam. — Vai jūs esat ar mani vienis pratis, Andrej Aleksandrovič?

Ždanovs brīdi klusēja, bet ne jau Lāpēc, ka būtu šaubījies par Žukova vārdu pareizumu. Viņš domāja par to, cik grūti, cik ārprātīgi grūti ir cilvēkiem, kas nostaigājuši rūgtuma pilno atkāpšanās ceļu, pieraduši pie aizstāvēšanās kaujām, tagad apzināties, ka uzbrukums ir ne tikai nepieciešams, bet arī iespējams.

— Jā, es piekrītu jums, Georgij Konstantinovič, — Zda

novs sacīja, — lai gan saprotu, cik grūts pašreizējos apstākļos ir jūsu izvirzītais uzdevums. Ļeņingradu mēs ienaidniekam neatdosim. Lai gan vētra plosās ar traku spēku. *

Pēdējo teikumu viņš uzsvēra: tie bija Ļeņina vārdi un attiecās uz vienu no visgrūtākajiem posmiem jaunās padomju republikas pastāvēšanas laikā.

— Jā, es piekrītu, — Ždanovs pārliecināti atkārtoja. — Es, tāpat kā jūs, ticu, ka Fedjuņinskim izdosies paveikt visu nepieciešamo, apturēt ienaidnieku un sākt pretuzbrukumus. Bet tam ir vajadzīgs laiks. Lai cik īss, tomēr laiks! Pagaidām ienaidnieks laužas uz priekšu. Tāpēc uzskatu par nepieciešamu Kirova un Maskavas rajona trijotnēm dot norādījumu, lai šo rajonu strādnieki būtu gatavi stāties uz barikādēm, ja radīsies ārkārtēji apstākļi. Vispirms es runāju par Kirova rūpnīcas strādniekiem.

Ždanovs strauji nospieda zvana pogu un ienākušo Kuz necovu lūdza sazvanīt Kozinu — Centrālās Komitejas partijas organizatoru Kirova rūpnīcā.

Pēc tam Ždanovs jautāja Žukovam:

— Vai no piecdesmit ceturtās ir kādi jaunumi?

Tā bija armija, ko Galvenā mītne steidzīgi izveidoja viņpus aplenkuma loka Siņavinas rajonā, lai Ļeņingradas blokādes loku pārrautu no ārpuses.

Žukovs papurināja galvu.

— Nav nekā svarīga. Domāju, ka nākotnē piecdesmit ceturtajai būs sava nozīme. Bet tās efektīvai rīcībai jau tuvākajās dienās es neticu. Turklāt — negribu to slēpt — no maršala Kuļika kā armijas komandiera es nekā liela neceru.

Viņš nepateica lidz galam, jo šai mirklī ienāca Kuzņe covs un ziņoja, ka Kozins gaida pie telefona.

Ždanovs paņēma klausuli.

— Sveicināts, biedri Kozin! Zvanu, lai paziņotu, ka Streļnas un Urickas virzienā radies draudīgs stāvoklis. Mēs domājam, ka jums jābūt gataviem ieņemt kaujas pozīcijas.

Brīdi viņš klusēja, klausīdamies Kozinā. Tad sacīja:

— Manuprāt, Nikolaj Matvejevič, partijas komiteja rīkojusies pareizi. Mēs pašreiz darām visu iespējamo, lai ienaidnieku līča piekrastē apturētu. Un tomēr jums taisnība.

Ždanovs atkal apklusa, klausīdamies partijas organizatorā, pēc tam atbildēja:

— Kara padome un apgabala komitejas birojs par to nešaubās.

Nolicis klausuli, Ždanovs pagriezās pret Žukovu un Vasņecovu, teikdams:

— Kirovieši ir gatavi ieņemt paredzētās aizsardzības pozīcijas, tiklīdz būs tāda pavēle. Manuprāt, Georgij Kon slantinovič, papildus Loka ceļa līnijai jārada vēl jaunas aizsardzības līnijas.

— Jums taisnība, — Žukovs sacīja, ar zīmuli uzsizdams' pa galdu. — Mums ļoti vajadzīgas papildlīnijas. Bet kādus spēkus tur izvietot? Par kadru karaspēka daļām jāteic, ka šai ziņā visas mūsu iespējas jau izmantotas.

— Georgij Konstantinovič, — Ždanovs atbildēja mierīgi, bet stingri, — es esmu partijas apgabala un pilsētas komitejas sekretārs un zinu, ko runāju. Jā, visas mūsu rezerves jau izmantotas. Bet pašreizējos ārkārtējos apstākļos mēs vēlreiz izdarīsim partijas biedru un komjauniešu mobilizāciju. Uzņēmumos un iestādēs, Iekšlietu tautas komisariāta un milicijas orgānos atkal izsludināsim uzņemšanu brīvprātīgajos. Varbūt jums, karavīram, tā liekas skaļa frāze, tomēr es vēlreiz apgalvoju: kamēr >r dzīvi komunisti, Ļeņingradas spēki ir neizsīkstoši.

— Labi. Piekrītu, — pēc īsām pārdomām sacīja Žukovs. — Pieņemsim lēmumu! Vai tu rakstīsi, Sergej Afanasje vič? — viņš paraudzījās Vasņecovā. — Tev ir gaužām labs rokraksts ...

Un sāka diktēt:

— Izveidot piecas strēlnieku brigādes un divas strēlnieku divīzijas, tās izmantojot pilsētas tiešai aizstāvēšanai un šai nolūkā papildus izbūvējot aizsardzības līnijas. Vai

tā?

Ždanovs pamāja ar galvu.

— Dragāt ienaidnieku ar lielgabalu un mīnmetēju uguni un ar aviācijas spēkiem, — Žukovs diktēja tālāk. — Astotajai armijai jādod ienaidniekam triecieni flangā un aizmugurē. Vai viss? ...

— Biedri Žukov, — Vasņecovs teica, nolikdams zīmuli uz galda, — domāju, ka īpaša uzmanība jāveltī Kirova rūpnīcas rajonam. Ja jums abiem nav iebildumu, es tūlīt braukšu uz turieni.

Neviens neiebilda.

— Nu, tad ir viss, — Žukovs sacīja. — Manuprāt, to, kas pašreiz galvenais, esam izlēmuši. — Tad palūkojās Ždanovā un piebilda: — Ja apšaude beigusies, jums, Andrej Aleksandrovič, jāatgriežas dzīvoklī un kādu laiciņu jāatpūšas. — Viņš pasmaidīja. — Neturieties pretim, mēs ar Vasņecovu uzrakstīsim Kara padomes pavēli. Tūlīt uzzināšu, kas tur augšā notiek ...

Viņš paņēma telefona klausuli.

— Runā Žukovs. Ko tur vācietis dara pa augšu?

Nolicis klausuli, viņš pievērsās Ždanovam un teica:

— Apšaude beigusies. Mēs ar Vasņecovu iesim. Bet jūs — uz mājām. Gulēt divas stundas!

— Esiet tik labs, Georgij Konstantinovič, nospiediet zvanu, — Ždanovs lūdza, viņam neatbildējis, un, kad bija ienācis Kuzņecovs, teica: — Sasauciet manā kabinetā rajonu komiteju sekretārus. — Palūkojies pulkstenī, viņš piemetināja: — Lūdzu, pēc iespējas drīzāk!

Bija vēl nakts, kad Fedju ņinskis kopā ar trim frontes štābā izraudzītiem komandieriem brauca ārā no Ļeņingradas.

Naktī pa aptumšoto pilsētu automašīnām bija atļauts braukt ne ātrāk ka trīsdesmit kilometru stundā, tomēr Fedjuņinskis steidzināja šoferi, jo Ivanova komandpunktā gribēja ierasties pirms rītausmas.

Viņš sēdēja uz emkas priekšējā sēdekļa blakus šoferim un bija nogrimis grūtās pārdomās.

Fedjuņinskis nešaubījās, ka Žukovs un Ždanovs rīkojušies pareizi, atceldami armijas pavēlnieku. Bet tagad par šo armiju būs jāatbild viņam pašam. Tieši viņam sīvu aizstāvēšanās kauju apstākļos būs jānodibina kārtība daļu un vienību vadīšanā. Jau pēc dažām stundām Žukovs noraidīs jebkuru aizbildināšanos ar Ivanova agrāko nepareizo rīcību.

Starp citu — pašreizējos apstākļos tikai tā arī varēja darīt...

Fedjuņinskis apzinājās, cik grūts ir viņa uzdevums.

Ja viņam pašam tas būtu jāizvirza kādam citam, viņš to izteiktu tā: ar kara flotes tālšāvēju lielgabalu un armijas artilērijas uguni samalt ienaidnieka dzīvo spēku un tehniku, dot tam triecienus no gaisa, ne tikai aizstāvēties, bet būt arī aktīviem, iet uzbrukumā, atņemt ienaidniekam Gorelovas, Streļnas un Urickas rajonu un nekādā ziņā neļaut tam iegūt Pulkovas augstieni.

Tā būtu skanējusi šī kaujas pavēle, un tās formulēšana nesagādātu lielas pūles nevienam karavadonim, kas pazīst apstākļus.

Bet kā izpildīt šādas prasības, ja armijas pavēlniecībai patiesībā nav operatīvu sakaru ar karaspēka daļām? Kā īsā laikā ne tikai atjaunot karaspēka vadīšanu, bet arī panākt lūzumu, pāriet no aizstāvēšanās taktikas uz uzbrukuma taktiku, ja ienaidnieks pats nepārtraukti uzbrūk?

Ģenerālmajors Fedjuņinskis bija pieredzējis, kaujiniecisks komandieris, piedalījies pilsoņkarā, kaujās pie Halli ingolas un nesenajā karā ar baltsomiem Karēlijas zemes šaurumā. 1941. gada 22. jūnija draudīgo rītausmu viņš bija sagaidījis uz Ukrainas rietumu robežas, būdams strēlnieku korpusa komandieris, un tātad ne vienreiz vien jau bija nokļuvis situācijā, kad no viņa gribas stingrības un

vīrišķības bija atkarīgs daudzu tūkstošu cilvēku liktenis. Stāvoklis, kurā Fedjuņinskis atradās pašreiz, tomēr bija ārkārtējs: uz viņu kā uz armijas pavēlnieku gūlās tik milzīga atbildība kā nekad, jo no šīs armijas kaujas spējām daudzējādā ziņā bija atkarīgs Ļeņingradas liktenis.

Ģenerālis Ivanovs apjuka un netika galā ar savu uzdevumu. Fedjuņinskis nespēja apslāpēt sevī žēlumu pret Ivanovu, kuru pazina jau no priekškara laikiem. Tā nepavisam nebija līdzjūtība, nē, tas bija tieši žēlums, jo Fedjuņinskis, kadru komandieris, nespēja iejusties tāda ģenerāļa stāvoklī, kas atcelts no amata par atbildīga kaujas uzdevuma neizpildīšanu.

Jo tuvāk viņš piebrauca frontei, jo vairāk pierima šis žēlums, dodams vietu citām — gluži pretējām jūtām.

«Kā Ivanovs iedrošinājās nepaklausīt manam aizliegumam un savu komandpunktu pārvietot no Pulkovas rajona uz pašu pilsētu?» Fedjuņinskis prātoja. «Tas taču noteikti kļuva zināms daļu komandieriem! Ko viņi tagad domā? Vai to, ka pavēlniecība, acīm redzot, uzskata par neiespējamu noturēt Pulkovas augstieni? Bet kāda jēga tādā gadījumā cīnīties par Uricku, kas atrodas ziemeļrietumos no Pulkovas? Un kāda jēga ir kategoriskajai pavēlei katrā ziņā noturēt pašu augstieni, ja armijas pavēlnieks kopā ar savu štābu atkāpjas uz Ļeņingradu?!»

Fedjuņinskim nebija šaubu, ka Ivanova lēmums pārvietot komandpunktu izriet no viņa apjukuma un ka būtu noziegums, ja tādu cilvēku atstātu komandēt armiju, no kuras pašreiz atkarīgs Ļeņingradas liktenis.

42. armijas komandpunkts tagad atradās pagrabā pretim Kirova rūpnīcai; pati māja bija pa pusei sagrauta uzlidojumu un artilērijas apšaudes laikā. Rītausmas krēslā varēja labi saskatīt caurumus sienās, atsegtas kāpņu telpas un šur tur saglabājušos istabu stūrus ar iedzīves priekšmetiem.

Komandpunkta atrašanās vietu Fedjuņinskis viegli noteica pēc apsardzes pie mājas. Bija jūtams, ka komandpunkts tur apmeties pavisam nesen un tā iekārtošana vēl nav beigusies. Sakarnieki vilka vadus, mazliet tālāk no smagās mašīnas kareivji krāva ārā lauka telefonus, rakstāmmašīnas, rācijas .. .

Izkāpis no mašīnas, Fedjuņinskis devās uz māju; viņam 9G

līdzi gaja ģenerālmajors un divi pulkveži, kas bija braukuši kopā ar viņu.

Uzrādījuši dokumentus jauniņam leitnantam ar automātu uz krūtīm, viņi sāka kāpt lejup pagrabā.

Šaurās kāpnes ar izdrupušiem, akmens putekļu un šķembu klātiem pakāpieniem blāvi apgaismoja spuldzīte, kas karājās vada galā.

Lejā pie notecējušām, cieši aizvērtām, ar rūsas plankumiem klātām metāla durvīm stāvēja sargkareivis.

Ieraudzījis kāpjam lejā ģenerālus, viņš izslējās.

— Vai pavēlnieks ir te? — Fedjuņinskis jautāja.

— Jā, biedri ģenerāli, — sargkareivis atbildēja un piemetināja: — Notiek Kara padomes sēde.

— Gaidiet šeit! — Fedjuņinskis sacīja komandieriem, kas viņu pavadīja, tad atvēra durvis un gāja iekšā.

Mitrajā pagraba telpā viņš ieraudzīja sēžam pie rakstāmgalda ģenerālleitnantu Ivanovu un armijas Kara padomes locekļus Solovjovu un Klementjevu. Noliekušies pār karti, kas bija izklāta uz galda, viņi sarunājās un nemanīja, ka ienāk Fedjuņinskis.

Brīdi viņš klusām stāvēja pie durvīm, pārlaizdams skatienu pagrabam, ko apgaismoja pārnēsājamas pagaidu lampas, tad nesasveicinājies, jo ar šiem cilvēkiem bija ticies pavisam nesen, jautāja:

— Par ko ir runa, biedri?

Ivanovs strauji pacēla galvu un, ieraudzījis Fejljuņinski, pietrūkās kājās. Viņa seja bija vēl vairāk nogurusi un sakritusies nekā iepriekšējā dienā, pleci bija nošļukuši.

Fedjuņinskim šķita, ka Ivanovs raugās viņā, nekā neredzēdams. Beidzot tomēr sapratis, kas viņam stāv pretim, Ivanovs mazliet atlieca plecus un teica:

— Esiet sveicināts, biedri frontes pavēlnieka vietniek! ... — Atkal sakumpis, viņš gurdi piebilda: — Tātad vēlreiz pie mums? .. .

Ivanovs mēģināja pasmaidīt, bet smaids iznāca samocīts, it kā viņš sāpēs saviebtos.

— Par ko jūs spriežat? — Fedjuņinskis dzedri atkārtoja jautājumu.

— Lemjam, ko darīt ar artilēriju, — Ivanovs atbildēja. — Manuprāt, to nepieciešams pārvietot tuvāk pilsētai. Citādi artilērijas pozīcijas nokjus ienaidnieka rokās, ja viņam izdosies pārrāvums. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka ienaidnieks izmanto mūsu pašu lielgabalus. Turklāt ir ari citi apstākļi, kuru dēļ .. .

Ivanovs runāja gurdi un vienmuļi. Un, jo vairāk argu mentu viņš minēja, kāpēc artilērija būtu jāatvelk no paš leizejām pozīcijām, jo lielāku nepatiku Fedjuņinskis juta pret šo ģenerāli. Vēl pavisam nesen viņš bija domājis, cik grūti būs paziņot Ivanovam par atcelšanu no amata. Tagad, klausīdamies šai iekšēji salauztajā cilvēkā, kas acīm redzami bija zaudējis ticību ne tikai sev, bet arī iespējai nosargāt Ļeņingradu, Fedjuņinskis domāja, ka viņu vajadzēja atcelt no pavēlnieka amata daudz agrāk.

Pārtraukdams Ivanovu pusvārdā, Fedjuņinskis paziņoja:

— Esmu iecelts par armijas pavēlnieku.

Ivanovs bija pārsteigts. Reizi vai divas reizes pavēra muti, it kā gribēdams ko teikt, taču nepateica ne vārda. Tad pārlaida apjukuma pilnu skatienu Kara padomes locekļiem un, atkal pievērsies Fedjuņinskim, gandrīz nedzirdami jautaja:

— Bet... ko tad es?

— Jums tūlīt jādodas uz Smoļniju, — Fedjuņinskis skarbi atbildēja un tad piemetināja: — Lūdzu, ataiciniet šurp armijas štāba priekšnieku!

Ģenerālmajors Larionovs ieradās tūlīt. Fedjuņinskis stāvēja, muguru pret durvīm pagriezis, un, acīm redzot, Larionovs viņu uzreiz neievēroja, jo par savu ierašanos neziņoja viņam — kā vecākajam pēc amata, bet, skatīdamies Ivanova, jautaja:

— Vai jūs mani izsaucāt, biedri pavēlniek?

Ivanovs klusēja, drūmi raudzīdamies akmens grīdā.

Neveiklo klusumu pārtrauca Solovjovs.

— Biedri Larionov, — viņš sacīja nedabiski skaļā balsī, — pie mums ieradies jauns armijas pavēlnieks — ģenerālmajors Fedjuņinskis. Ziņojiet viņam!

Šie vārdi štāba priekšnieku pārsteidza. Viņš izbrīnījies palūkojās Ivanovā, bet tūlīt steidzīgi pagāja dažus soļus uz priekšu, strauji pagriezās ar seju pret Fedjuņinski, izslējās un ziņoja:

— Armijas štāba priekšnieks Larionovs ieradies pēc jūsu pavēles.

— Savus amata pienākumus nododiet ģenerālmajoram Berezinskim, kas atbraucis kopā ar mani, — Fedjuņinskis vēsi teica un piebilda: — Šodien līdz divdesmitiem nulle nulle. Līdz tam laikam pats arī nodrošiniet armijas komandpunkta atgriešanos Pulkovas rajonā. Skaidrs? Ģenerāli Berezinski! — viņš sauca, pagriezies pret durvīm, kuras Larionovs, nākdams iekšā, bija atstājis pusvirus.

Berezinskis ienāca un apstājās pretim Fedjuņinskim.

Dažus mirkļus Fedjuņinskis vērās viņam seja, it kā to vēlreiz pētīdams. Berezinskis bija samērā jauns, lai gan deniņos jau skaidri bija saskatāms sirmums. No pievērto plakstu apakšas raudzījās vērīgas, mierīgas acis.

— Biedri Berezinski, — Fedjuņinskis sacīja, skaldīdams vārdus, — divdesmitos nulle nulle jūs stājaties armijas štāba priekšnieka amatā. Ģenerālim Larionovam pavēlēts nekavējoties organizēt komandpunkta atgriešanos Pulkovas rajonā. Rīkojieties! Komandierus, kas ieradušies kopa ar mums, izmantojiet štābā pēc saviem ieskatiem. Esmu pateicis visu. Jūs esat brīvs.

Lai gan pavēlnieks runāja ar Berezinski, Larionovs saprata, ka pēdējie vārdi attiecas ajī uz viņu. Viņš pagriezās pēc visām reglamenta prasībām un devās uz durvīm.

Kad viņi bija izgājuši, Kara padomes loceklis Klement jevs, kas līdz tam bija klusējis, nedroši ierunājās:

— Biedri pavēlniek ... acīm redzot... Smoļnijā pieņemti vēl kādi lēmumi... Varbūt jūs informēsiet...

Sai brīdī zvanīja telefons. Fedjuņinskis pagriezās pret galdu, kur stāvēja divi lauka un divi pilsētas telefona aparāti, cenzdamies noteikt, kurš no tiem īsti zvana. Uztvēris viņa skatienu, Klementjevs paņēma vajadzīgo klausuli un sniedza Fedjuņinskim.

Viņš to aši paķēra, piespieda pie auss un sacīja:

— Ģenerālis Fedjuņinskis klausās.

— Kā tad ir, biedri Fedjuņinski, vai komandēšanu esat jau pārņēmis? — klausulē atskanēja Ždanova balss.

— Tieši tā, Andrej Aleksandrovič, — Fedjuņinskis atbildēja, — var teikt, ka tas ir izdarīts. Pirms dažām minūtēm.

— Es zvanu, — Ždanovs teica, — lai paziņotu nupat pieņemto frontes Kara padomes lēmumu: nekādos apstākļos neatstāt līniju Uricka — Kiskina — Verhņeje Koi rova — Pulkovas augstiene. Sapratāt? Neatstāt nekādos apstākļos, ja nav frontes Kara padomes rakstveida pavēles! — viņš ierunājās skaļāk, it kā šaubīdamies, vai Fedjuņinskis labi sapratis lēmuma jēgu. — Tas attiecas ari uz austrumu flangu — uz Šušaras, Moskovskaja Slavjan kas un Kolpinas rajonu. Tāda pati pavēle kā jums dota arī jūsu kaimiņiem austrumos. Jūs mani labi sapratāt?

— Tieši tā, sapratu, — Fedjuņinskis atbildēja, — bet man ārkārtīgi nepieciešami pastiprinājumi. Turklāt ļoti steidzami. Saprotu, ka pašreizējos apstākļos tos ātri saņemt gandrīz nav iespējams, tomēr . ..

— Kara padome nolēmusi izveidot jaunas vienības. Kaut ko dabūsiet jau novakarē. Vai jums ir kas ziņojams pavēlniekam?

— Pagaidām tikai tas, ka komandēšanas un novērošanas punktu pārvietoju atpakaļ uz Pulkovas augstienes rajonu. No turienes atkal ziņošu. Izmantodams tiesības, kuras man devusi frontes Kara padome, esmu nomainījis štāba priekšnieku. Tas ir viss.

Fedjuņinskis atvadījās, nolika klausuli un, pagriezies pret Ivanovu, kas joprojām stāvēja nekustēdamies, atgādina ja:

— Biedri ģenerālleitnant, jūs gaida Smoļnijā.

— Klausos. Tūlīt braukšu, — Ivanovs padevīgi atteica un gāja uz durvīm.

Uz viņu vairs neskatīdamies un it kā turpinādams iesākto sarunu, Fedjuņinskis sacīja Klementjevam:

— Informācija man ir tikai viena. Pavēlēts nekādos apstākļos neatstāt līniju Pulkova — Uricka. Iespējams, ka novakarē saņemsim šādus tādus papildspēkus. Tas pagaidām ir viss.

— Biedri pavēlniek, — Klementjevs teica, — nav šaubu, ka ikviens no mums svēti pildīs pavēli. Tomēr uzskatu par savu pienākumu brīdināt, ka pašreiz armijas komandpunktu novietot Pulkovā ... ir vismaz ... nedroši. Pēdējās bombardēšanas laikā mēs tur zaudējām vairāk nekā divas trešdaļas kareivju un komandieru, kas aizstāvēja observatorijas rajonu. Tāpēc ...

— Tāda ir frontes pavēlnieka apstiprināta pavēle, — Fedjuņinskis viņu pārtrauca. — Un tā ir pareiza. Jo pastāv arī citas briesmas, kas daudzkārt pārspēj tās, par kurām jūs runājat, — briesmas, kas tieši apdraud Ļeņin gradu. Un šo briesmu priekšā atkāpjas viss pārējais!

x

Tuvojās vakars, kad pulkvedim Koroļovam atnesa jaunākās operatīvās ziņas, kas bija saņemtas no armijām. Fedjuņinskis ziņoja, ka ziemeļrietumos no Urickas ienaidnieku izdevies apturēt. Taču pati Uricka pēc asiņainām kaujām atkal ir ienaidnieka rokās. Koroļovs paraudzījās kartē: no Urickas līdz Kirova rūpnīcai taisnā līnijā tikai četri kilometri.

Fedjuņinskis izteica minējumu, ka ienaidnieks savelk prāvus spēkus, lai Kirova rajonam dotu divkāršu triecienu — no Somu jūras līča piekrastes un no Urickas puses.

Arī dienvidos stāvoklis bija trauksmains: vācieši bez mitas uzbruka, Pulkovas augstienei, acīm redzot, gribēdami reizē ielauzties arī pilsētas Maskavas rajonā.

Fedjuņinskis minēja visu, ko bija darījis, bet brīdināja, ka stāvoklis joprojām ārkārtīgi sasprindzināts.

Koroļovs paņēma citu ziņojumu — no Baltijas flotes. Admirālis Tribucs ziņoja, ka Hanko pussalas un Osmusā res salas garnizoni atvaira visus ienaidnieka mēģinājumus izcelt krastā desantu. Jūrnieki stingri tur savās rokās arī Koivisto, Tiurinsāri un Pīsāri, kuru garnizoni kontrolē pieejas Ļeņingradai no jūras puses. Baltijas flotes artilērija joprojām apšauda ienaidnieka sauszemes komunikācijas. Ienaidnieks savukārt regulāri apšauda Somu jūras līča rajonu starp Kronštati un Ļeņingradu, apdraudēdams to sakarus.

Patīkamākas ziņas bija atsūtījusi 23. armija. Sadarbodamās ar Baltijas flotes un Lādogas kara flotiles jūrniekiem, šī armija atkal bija atvairījusi visus ienaidnieka mēģinājumus pārraut mūsu aizsardzību Karēlijas pussalā.

Aiz logiem sabiezēja krēsla, lai gan bija vēl agrs, tikai ap sešiem, — diena bija nomākusies.

Reproduktora melnajā šķīvī vienmērīgi tikšķēja metronoms — Smolnija rajonu vācieši tobrīd neapšaudīja. Tomēr lielgabalu kanonāde atbalsojās ari Smolnija sienās: ienaidnieks apšaudīja citus pilsētas rajonus.

Koroļovs pārlaida acis vietējās pretgaisa aizsardzības štāba ziņojumam.

Iepriekšējā diennaktī ienaidnieka artilērija sevišķi neatlaidīgi apšaudījusi pilsētas dienvidaustrumu un dienvidu nomales, un divdesmit četrās vietās izcelies ugunsgrēks. Pēc iepriekšējiem aprēķiniem, upuru kopskaits pilsētā pēdējās divdesmit četrās stundās ir vismaz divsimt cilvēku. Gaisa kaujās notriektas sešas ienaidnieka lidmašīnas.

Koro[ovs nolaida logu aizkarus — ar troksni atsitas pret palodzi koka līstīte, nostiepdama blīvu, zilu aptumšošanas audumu, iededza galda lampu un atkal noliecās pār ziņojumiem.

Nočīkstēja durvis.

— Atļausiet? ...

Viņš pacēla galvu un uz sliekšņa ieraudzīja... Zvja gincevu!

Koroļovs, kas gandrīz divus mēnešus nebija no majora saņēmis nekādas ziņas un domāja, ka viņš vairs nav starp dzīvajiem, brītiņu apjucis raudzījās garajā, kalsnajā cilvēkā, kam mugurā bija saņurcīta, augumam nepiemērota kareivja blūze ar ķieģelīšiem uz zīmotnēm. Tad strauji piecēlās, ar troksni atgrūda krēslu un metās viņam pretim.

— Aļoša?! Dzīvs?!

Koroļovs satvēra Zvjagincevu aiz pleciem, pievilka sev klāt.. .

— Nu stāsti, sasodītais, no kurienes nākdams, kāpēc nekā neziņoji par sevi? — Koroļovs satraukts runāja un veda Zvjagincevu pie galda.

Viņš apsēdināja majoru krēslā, pats apsēdēs pretim, atkal to aplūkoja no galvas līdz kājām, it kā vēl neticēdams savām acīm, un teica:

— Tātad dzīvs... Lieliski! Augustā divreiz zvanīju uz Lugas grupas štābu, tur atbildēja — kopā ar kājniekiem pārsviests uz labo flangu, bet pēc Kingisepas kaujām pilnīgi pazaudēju pēdas ... Kāpēc tu klusē, vai tev ir mēle mutē vai nav? Stāsti taču!

— Kas tur ko stāstīt, Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs beidzot ierunājās, gurdi smaidīdams. — Desmitajā augustā sāku blandīties pa sanitārajiem bataljoniem ... Pēc tam — hospitālis. Vakar vakarā izlaida ārā. Kamēr tiku līdz pilsētai ...

— Ir nu gan tevi uzcirtuši, — Koroļovs nomurmināja, kritiski aplūkodams Zvjagincevu, — tūlīt redzams, ka cilvēks nāk no hospitāļa... Bet pag, — viņš atģidies iesaucās, — tātad tu biji ievainots?

— Jā, kājā, — Zvjagincevs negribīgi atbildēja.

— Vai smagi? — Koroļovs līdzjūtīgi jautāja, aplūkodams viņa kājas, kas bija ieautas ūdenszābakos ar platiem stulmiem.

— Tad nē jau, blēņas vien ir'... Tikai ilgi nedzija. Bet citādi — normas robežās. — Zvjagincevs atkal pasmaidīja un piebilda: — Derīgs ierindas dienestam.

— Tieši tādi man arī vajadzīgi, — Koroļovs sacīja, tūlīt kļūdams nopietns. Ar pirkstiem pabungājis pa galda malu, viņš enerģiski turpināja: — Tad nu tec tūlīt uz kadru daļu, bet es vienošos ar priekšniecību, lai tevi ieskaita operatīvās daļas štatā. Brīva vieta ir, un tu esi tai kā radīts. Tagad tu zini, kāds izskatās karš ne tikai, tā teikt, no augšas, no štāba raugoties, bet arī no apakšas, no priekšējām pozīcijām.

— Es tagad esmu ierindas komandieris, biedri pulkvedi, — Zvjagincevs stingri atbildēja. — Kad nebiju vēl ievainots, patiesībā komandēju bataljonu.

— Kas tagad būtu tev jādod — pulks vai divīzija? — Koroļovs teica, un viņa neapmierinātība bija skaidri redzama. — Vai tu zini, kāds pašreiz ir stāvoklis pie Ļe ņingradas?

— Tikai pēc baumām. Gribēju jūs lūgt, biedri pulkvedi, informēt mani vispārīgos vilcienos.

— Labi, — Koroļovs drūmi noteica, piecēlās un devās pie kartes. — Nāc šurp! — viņš nepagriezdamies strupi izmeta. — Skaties te! Jau kopš septembra otrās nedēļas kaujamies blokādes lokā. Astotā armija faktiski atgriezta piekrastē. Streļnu ieņēmis ienaidnieks. Vācieši ir Sluckā, Krasnoje Selo, Urickā.

— Un ... Pulkovas augstienē? — Zvjagincevs satraukts vaicāja.

— Nē. Pulkovu mēs noturam.

Koroļovs izvilka no bikšu kabatas «Belomora» paciņu, pasniedza to Zvjagincevam, paņēma papirosu arī sev, sērkociņus meklēdams, uzsita pa kabatām un piegāja pie rakstāmgalda — sērkociņu kastīte atradās tur.

Sai mirklī atvērās kabineta durvis un ienāca Žukovs.

Koroļovs neaizsmēķēto papirosu steigšus iemeta pelnu traukā, ieņēma militāru stāju, bet paguva izteikt tikai divus vārdus: «Biedri pavēlniek...» — kad Žukovs viņu pārtrauca:

— Braucu pie Fedjuņinska. Kas jauns pašā pēdējā laikā?

— Gatavoju pārskatu, biedri ģenerāli, — Koroļovs steidzīgi atbildēja, — ja vēlaties ielūkoties ...

Viņš gribēja sniegt pavēlniekam ziņojumu lapiņas, kas atradās uz galda, taču Žukovs viņu apturēja:

— Nav laika lasīt. Ziņojiet galveno! Bet labi īsi!

— Klausos, — Koroļovs teica, atkal izsliedamies.

Radikalas pārmaiņas pēdējās stundās nav notikušas. Ienaidnieks cenšas sagrābt Pulkovas augstieni. Uzbrukumi atsisti. Pastiprinās piektās zemessargu divīzijas labā flanga apšaude. Fedjuņinskis domā, ka ienaidnieks gatavo triecienu Pēterhofai.

Vai tad viņš kopā ar fon Lēbu tēju dzēris, vai? — Žukovs sarauca pieri.

Platiem pleciem, lielu galvu, iepletis īsās kājas, kuras cieši apņēma zābaku stulmi, — tāds viņš stāvēja divus soļus no Koroļova un šķita piepildām visu istabu.

— Kur ir Bičevskis? — Žukovs jautāja.

— Cik man zināms, biedri pavēlniek, pulkvedis Bičevskis jau vakar aizbrauca uz četrdesmit otro armiju.

— Es gribu zināt, vai aizsardzības līnija gar Loka ceļu ir gatava.

— Cik man zināms ...

— Mani neintersē jūsu «cik man»! Es gribu zināt, vai divīzija šonakt varēs ieņemt pozīcijas šai līnijā? «Cik man zināms!» Bet man ir zināms, lūk, kas: ja mēs nepagūsim izveidot aizsardzību gar Loka ceļu, vācieši rīt var ielauzties pilsēta! Atrodiet Bičevski un pasakiet, lai viņš tūlīt sazinās ar mani!

Brīdi Žukovs klausījās dobjos artilērijas šāviņu sprādzienos, kas bija dzirdami tālumā.

— Kurus rajonus apšauda? — viņš aprauti jautāja.

— Man ir ziņas tikai par iepriekšējo diennakti, — Ko loļovs steidzīgi paķēra pretgaisa aizsardzības štāba ziņojumu, ko bija lasījis pirms Zvjaginceva ierašanās, un pasniedza Žukovam.

Viņš ielūkojās lapiņā un jau gribēja to nomest atpakaļ uz galda, bet pēkšņi atkal pielika pie acīm — droši vien kaut kas bija iešāvies prātā.

— Tā . .. — Žukovs domīgi noteica un devās pie telefoniem, kas bija nolikti uz kvadrātveida galdiņa.

— Kur jums te ir pretgaisa aizsardzības štāba tiešais vads?

Koroļovs parādīja kādu aparātu.

Pavēlnieks paņēma klausuli.

— Runā Žukovs. Kurus rajonus apšauda?

Dažus mirkļus viņš klusēdams klausījās. Tad sacīja:

— Labi. Vairāk jautājumu nav.

Nolicis klausuli, viņš pagriezās pret Koroļovu un teica:

— Dodiet nu vēlreiz ziņojumu!

Žukovs to uzmanīgi pārlasīja un it kā pats sev sacījaj

— Apšauda Ižoras un Kirova rūpnīcu ... Kā vakar, ta tagad...

Tad pacēla galvu un vaicāja:

— Vai tev ir skaidrs viņu nodoms?

— Manuprāt... — Koroļovs iesāka, bet Žukovs viņu pārtrauca:

— Un manuprāt arī! ... Labi. Vēlreiz atgādinu: lai Bi čevskis tūlīt sazinās ar mani!

2.ukovs pagriezās uz durvīm un tikai tagad pamanīja Zvjagincevu, kas bija piespiedies pie sienas. Noskatījis majoru no galvas līdz papēžiem, viņš stingri vaicāja:

— Kas tu tāds esi?

Zvjagincevs jau no sarunas tūlīt bija sapratis, ka šis ģenerālis ir frontes pavēlnieks. «Bet kur tad Vorošilovs? Iznāk, ka maršals vairs nav pavēlnieks?» viņš neizpratnē domāja.

Zvjagincevam ģenerāja seja likās pazīstama, lai gan nekādi nespēja atcerēties, kur viņš to bija redzējis un kad tas bija.

Skarbais pavēlnieka jautājums Zvjagincevu samulsināja. Izglāba Koroļovs, ziņodams viņa vietā:

— Majors Zvjagincevs no inženieru karaspēka pārvaldes ...

— Kāpēc tad viņš slaistās te, ja ir inženieris? — 2u kovs viņu pārtrauca.

— Biedri pavēlniek, — pēkšņi atguvis valodu, skaļi, pat izaicinoši ierunājās Zvjagincevs, atkal ieņemdams miera stāju. — Slaistīties neesmu paradis. Izpildīju kaujas uzdevumu Lugas līnijā. Mani ievainoja. Pirms došanās uz fronti biju piekomandēts operatīvajai daļai. Tāpēc no hospitāļa ierados šeit.

Koroļovs klausījās Zvjaginceva un savā sirdī lādēja viņu zemes dibenā. Būdams pārliecināts, ka tūlīt sāksies negaiss, viņš aiz Žukova muguras izmisīgi deva Zvjagincevam zīmes. Taču pretēji Koroļova bažam Žukovs ierunājās gandrīz vai labsirdīgi!

— No hospitāļa? ... Esi nu gan apģērbts kā putnu biedēklis! Kur tad trāpīja?

— Kājā.

— Ar šķembu?

— Tieši tā.

Pamanījis skaidri jūtamu pārmaiņu pavēlnieka tonī, Korojovs sacīja:

— Biedri pavēlniek, viņš negrib štābā strādāt, atkal laužas uz ierindu!

— Nu, pastaigā pa istabu! — Žukovs pavēlēja Zvjagin cevam.

Zvjagincevs pagāja dažus soļus, mazliet klibodams ar kreiso kāju.

Kluburē gan, — Žukovs pasmaidīja un, pagriezies pret Koroļovu, teica: — Sūtiet viņu uz Kirova rūpnīcu! Skaidrs?

— Tieši tā! — Koroļovs steigšus atbildēja.

Biedri pavēlniek! — Zvjagincevs iesaucās, juzdams, ka no aizvainojuma pietvīkst seja. — Atļausiet jautāt? Kāds man sakars ar rūpnīcu? Es lūdzu ... es prasu, lai mani suta uz fronti. Es zinu, ka karaspēka daļās ir zaudēti daudzi komandieri... Es ...

— Izbeigt! — Žukovs viņu pārtrauca. — «Es zinu»! ... Bet vai to tu zini, ka Kirova rūpnīcas rajonā šauj ar ložmetējiem? Un to, ka no Kirova rūpnīcas līdz Uricka laukumam tankam ir pusstundas brauciens, tu arī zini?!

Viņš devās uz durvīm un, būdams jau pie sliekšņa, īsi noteica:

— Šodien pat nosūtīt uz Kirova rūpnīcu!

Istabā brīdi valdīja klusums, ko traucēja tikai vienmērīgi metronoma tikšķi.

Beidzot Koroļovs ierunājās:

— Domāju, ka esi jau sapratis. Tas ir jaunais frontes pavēlnieks — armijas ģenerālis Žukovs.

«Žukovs!» Zvjagincevs atcerējās. «Nu protams, es viņu redzeju toreiz Kremli, apspriedē ...»

— Bet kur tad maršals? — Zvjagincevs jautāja.

— Aizsaukts atpakaļ uz Galveno mītni.

— Pavel Maksimovič, piedod man, — Zvjagincevs satraukts teica, — es saprotu, ka man neklājas par to spriest. .. lomēr saki atklāti... Vai tad viņš ... ir pārāks par Vorošilovu?

Koroļovs lēnām staigāja pa istabu. Tad apstājās pretim Zvjagincevam.

— Zini, Aleksej, augstāko priekšnieku rīcību es gan nekad neapspriežu ar padotajiem, tomēr šoreiz... būs izņēmums. Sedies!

Viņš pagaidīja, kamēr Zvjagincevs apsēžas pie galda, pats apsēdās pretim un, it kā skaļi domādams, turpināja:

— Saproti, pats gribu tikt par to skaidrībā. Bija ta. Pašā pirmajā dienā, kad viņš bija atbraucis, dusmu brīdī gadījos viņam pa rokai. Sīki stāstīt nav laika. īsi sakot, domāju, ka pazeminās mani amatā, nosūtīs uz fronti par ierindnieku — viņam to viegli izdarīt. Tomēr beidzās labi...

— Vai tad viņam ir tādas tiesības? ... — Zvjagincevs neizpratnē iesāka.

— Situācija dod viņam tiesības, Aleksej, — Koroļovs viņu pārtrauca rūgtuma pilnā balsī. — Ienaidnieks stāv pie Ļeņingradas vārtiem, pagriezt viņu atpakaļ pagaidam neizdodas. Gluži otrādi, mums pašiem kuru katru stundu draud viņa ielaušanās. Un tomēr notikušas pārmaiņas, kopš ieradies jaunais pavēlnieks, jā, notikušas, — Koroļovs turpināja, un bija jūtams, ka viņš grib arī pats sev atbildēt uz jautājumu, par kuru darba steigā nebija varējis padomāt. — Galvenā pārmaiņa ir tā, ka Žukovs pieprasīja grozīt taktiku. Agrāk — tur nav ko liegties — ierakāmies zemē un priecājāmies, ja ienaidnieks klusēja. Viņš iet uzbrukumā, bet mēs — «stāvēt uz dzīvību un nāvi, ne soli atpakaļ!». Tagad ir citādi. Ja vācietis lien virsū — aizstāvies. Ja ir pierimis, vairs neuzbrūk — negaidi, nepriecājies par atelpu, uzbruc pats! Ta ir ne tikai jauna taktika vien. Tā ir ... jauna psiholoģija, ja vēlies zināt! Lūk, ko prasa tagadējais pavēlnieks! Varbūt gribi teikt, ka viņš ir skarbs? Piekrītu — skarbs, dažreiz pat nežēlīgs. Tomēr...

Koroļovs brīdi domāja, ka skaidrāk izteikt savu viedokli, paņēma papirosu, ievilka dūmu un turpināja:

— Nevaru apgalvot, ka jaunais pavēlnieks visu, ta teikt, apgriezis otrādi, īsi sakot, visu agrāko atcēlis un izvirzījis jaunu, īpašu plānu. Visumā viņš darbojas tai pašā virzienā, kurā darbojās vecais pavēlnieks. Agrākās pavēles nav atcēlis, lai gan, protams, izdevis daudz jaunu. Tas būtu, tā teikt, no vienas puses... Bet no otras — ir arī kas jauns! Kas tieši — tu vaicasi? Varu atbildēt ta: precizitāte, kategoriskums, konsekvence. Nekādās diskusijas, nekāda «uzkurbulēšana». Ja neizpildīsi pavēli — slikti klāsies.

— Un tomēr viņš pats sacīja, ka vācieši varot ielauzties pilsētā.

10?

— Jā. Viņi jau sasnieguši pilsētas nomales, — Koro |ovs atbildēja pēkšņi aizkritušā balsī.

Paklau, Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs klusi ierunājās, noliecies pie Koroļova, — mēs abi esam karavīri. Abi — komunisti. Stāvoklis pie Ļeņingradas ir katastrofisks, vai ne?

— Jā . . . — Koroļovs gandrīz nedzirdami atbildēja.

— Tagad saki man atklāti — tu taču zini, ka neesmu gļēvulis, un, kamēr vien būšu dzīvs, kaušos ar ienaidnieku ... Un tomēr saki: vai ir kāda cerība?

Koroļovs strauji izslējās, it kā būtu saņēmis sitienu.

Ko tu ... ko tu vispār jautā? — viņš caur zobiem noprasīja.

— Es redzēju karti, Pāvel Maksimovič . ..

— Ak ta, karti redzēji! — Koroļovs atkārtoja trakās dusmās. — Vai tad var spriest tikai pēc kartes vien? — Viņa sēļa piesarka, dzīslas deniņos piemilza. — Gulšņāji pa sanitārajiem bataljoniem un hospitāļiem, — viņš kliedza, — un nemaz nezini, kāds cīņas gars ir armijā!

Viņš pielēca kājās, brīdi ātriem soļiem pastaigāja pa kabinetu un tad mierīgi, tomēr zobgalīgi sacīja:

— Manos vārdos it kā būtu pretruna? No vienas puses— karājamies mata galā, bet no otras — ticība un cerība? Ja, no formālās loģikas viedokļa te varbūt ir arī pretruna! Pēc šīs draņķīgās loģikas fricim jau sen vajadzēja but Maskavā un Ļeņingradā. Bet viņa tur nav! Un nebūs! Lai pēc uzvaras vēsturnieki tiek skaidrībā, kā tas viss bija!

Koroļovs apklusa, palūkojās pulkstenī un apjucis teica:

— Velns ar ara, ko mēs darām?! Jau divdesmit minūtes pagajušas, kopš pavēlnieks lika... Paklau, Aleksej, tev tūlīt jadodas uz Kirova rūpnīcu! ...

Koroļovs sparīgi piecēlās.

— Pāvel Maksimovič, — Zvjagincevs sacīja, arī pieceldamies, — atļauj tikai pāris vārdu. Zinu, tu vari man uzkliegt, izdzīt mani ārā. Saprotu, pats pavēlnieks tā licis ... Bet galvoju, ka viņš mani aizmirsa, tiklīdz bija izgājis no šīs istabas. Es tevi lūdzu kā draugu, kā vecāko biedru: sūti mani uz kādu aktīvās armijas daļu. Labi, piekrītu, komandēt kaujas laukā es vēl nespēju, esmu klibs, tā nolāpītā kāja . . . Norīko mani kaut vai par divīzijas inženieri. Vai pulka inženieri. Ja neuztici to, sūti atkal uz sapieru bataljonu. Es tevi lūdzu — mūsu draudzības vārdā dari tā!

— Izbeigt! — Koroļovs skarbi noteica. Tad saudzīgāk piebilda: — Runa nav tikai par to, Aleksej, ka tādu rīkojumu devis pavēlnieks. Galvenais ir tas, ka viņam taisnība. Nāc šurp!

Koroļovs piegāja pie gara galda, uz kura bija izklātās kartes. Sameklējis vajadzīgo, viņš Zvjagincevam sacīja:

— Skaties! Te ir Kirova rūpnīcas rajons. Bet šeit jau ir ienaidnieks. Mērogu redzi? Kirova rūpnīca nav parasta rūpnīca, bet gan mūsu galvenais tanku arsenāls. Pāri Lā dogai sūtām tankus arī uz citām frontēm! Skaidrs? Vācieši jau otro dienu bez pārstājas apšauda kā Kirova, ta Ižoras rūpnīcu. Ižoras rūpnīca piegādā Kirova rūpnīcai tanku bruņas. Tātad ienaidniekam ir nodoms šīs rūpnīcas izsist no ierindas. Vai saprati, kas notiek? Un tas vēl nav viss. Kirova rūpnīca ir ne tikai mūsu arsenāls, bet arī ļoti svarīgs aizsardzības mezgls. Vismaz tai vajadzētu tādai būt. Jāapskata un jāpārbauda tur visas aizsardzības būves, jāpalīdz uzbūvēt jaunas. Un tas jādara tieši tev. Tev ir ne tikai inženiera, bet arī kājnieku komandiera pieredze. Tu tur pārstāvēsi frontes štābu, saprati? Tagad klausies: no šejienes ej uz inženieru karaspēka pārvaldi. Saki, ka esi saņēmis manu pavēli. Vari arī atsaukties uz pavēlnieku. Pēc tam ej uz kadru daļu. Starp citu, es viņiem tūlīt piezvanīšu ...

Zvjagincevs klusēdams stāvēja pie galda.

— Rīkojies, Aleksej! — Koroļovs sāka viņu jau dusmīgi steidzināt.

— Klausos, — Zvjagincevs atbildēja un pagriezās pēc visiem reglamenta noteikumiem.

— Stāvi! — Koroļovs pēkšņi uzsauca. — Saki no visas tiesas: izārstējies līdz galam vai izmuki no hospitāļa?

— Biedri pulkvedi...

— Labi. Skaidrot neiešu. Nav tādi laiki. Diezgan runāts! Ej un kārto dokumentus!

Zvjagincevs gāja uz durvīm.

Koroļovs bija uzminējis: majors bija pierunājis ārstu izlaist viņu no hospitāļa pirms laika, apgalvodams, ka strādās štābā, tālu no priekšējām pozīcijām. Tagad viņš pūlējās iet stingriem soļiem, tomēr izmisis apzinājās, ka ar kreiso kāju mazliet klibo . ..

Zvjagincevs jau bija saņēmis durvju rokturi, kad Koroļovs atkal viņam uzsauca:

— Pagaidi!

Zvjagincevs sastinga bailēs, ka Koroļovs tūlīt atņems pat šo uzdevumu, ka viņam būs jādodas nevis uz Kirova rūpnīcu, bet uz atkārtotu medicīnisko pārbaudi.

Tomēr Koroļovs, pienācis klāt un mulsi pavirpinājis pirkstos papirosu, sacīja:

Paklau, Aleksej ... Es taču neesmu aizmirsis mūsu pēdējo sarunu. Viņa ... nu, Vera ... atgriezusies Ļeņin grada, tikusi laukā no turienes! Vai esi viņu saticis?

Zvjagincevs bija gaidījis visu ko, tikai ne sarunu par Veru. Tagad viņš_ tikko noturējās, nevaicājis, kur viņa pašreiz atrodas, ka viņai ar veselību, vai Vera kaut reizi atminējusies viņu ... Tomēr piespieda sevi klusēt. «Nē, nē, nē!» Zvjagincevs domās sev pavēlēja. «Tas ir beidzies.» Tos pašus vārdus viņš klusībā bija atkārtojis, kad nevarīgs gulēja nestuvēs tur mežā. Viņš toreiz saprata, ka Veras prieku par tikšanos ar viņu nevar ne salīdzināt ar to prieku, ar to laimi, kas atplauka viņas sejā, kad viņa uzzināja, ka Anatolijs ir dzīvs un atrodas Ļeņingradā. Tad Zvjagincevs pirmoreiz sev teica: «Nē. Tas ir beidzies.» Šos pašus vārdus viņš klusībā atkārtoja ari tagad.

— No hospitāļa es steidzos taisni uz šejieni, — viņš atturīgi atbildēja Koroļovam. — Gadījās kāda mašīna pa ceļam. Pat dzīvoklī neesmu iegriezies.

Koroļovs viņā palūkojas mazliet izbrīnījies.

Tad redz, kā. .. Labi. Tev taisnība. Pašreiz nav laika personiskai dzīvei. Nu, paliec sveiks! — Viņš pārlika papirosu kreisajā rokā un labo sniedza Zvjagincevam.

Mazliet klibodams, Zvjagincevs lēnām gāja pa skanīgajiem Smoļnija gaiteņiem.

«Kirova rūpnīca — aizsardzības mezgls! ...» viņš rūgti nodomāja. «Bet kas to aizstāvēs? Vācieši taču tiks līdz turienei tikai tad, ja būs pārrauta fronte četrdesmit otrās armijas sektora! Kas viņus pēc tam spēs apturēt pie Kirova rūpnīcās? Karaspēks, kas atkāpies? Paši strādnieki? Bet tie, kas var noturēt ieročus rokā, droši vien jau sen aizgājuši zemessargos. Pat vecais Koroļovs atrodas kaut kur fronte ...»

Iedomājies par Ivanu Maksimoviču Koroļovu, ko pēdējo reizi bija redzējis zemessargu divīzijā Lugas aizsardzības līnijā, Zvjagincevs tūlīt atcerējās divus citus cilvēkus, no kuriem liktenis viņu bija atšķīris, — Surovcevu un Pastu hovu.

Gulēdams hospitālī, viņš ne vienreiz vien bija viņus at 1 to minējies, katru jaunievesto ievainoto iztaujājis, vai tas gadījumā nav saticis komandierus ar tādiem uzvārdiem ...

Butu Zvjagincevs zinājis, kur viņi patlaban atrodas, būtu Koroļovu pierunājis ari viņus kā speciālistus sapierus nosūtīt uz Kirova rūpnīcu. Bet ko nu par to domāt! Vai viņi ir maz dzīvi? ...

Zvjagincevam ausis vēl atbalsojas Lugas kaujas.

Agrāk viņš bija ļoti labi informēts par stāvokli frontē, bet sanitārajā bataljonā un vēlāk hospitālī viņam bija ja apmierinās vienīgi ar laikrakstu un radioraidījumu sniegto informāciju un ar citu ievainoto juceklīgajiem, bieži vien pretrunīgajiem stāstījumiem.

Kad viņš gāja iekšā pulkveža Korojova kabinetā, viņam vēl ne prātā nenāca, ka tuvākais ceļš uz fronti ved pa Streiku ielu un tramvaja septītā pietura aiz Kirova rūpnīcas jau atrodas ienaidnieka ieņemtā teritorijā.

Zvjagincevu satrieca tas, ko viņš bija dzirdējis no 2u kova un Koroļova.

Kartē viņš skaidri bija redzējis, ka Kirova rūpnīca tiešām atrodas frontes joslā.

Un tomēr viņš nespēja to īsti aptvert.

Zvjaginceva atmiņā gan Narvas vārtu rajons, gan Streiku iela bija saglabājušies tādi, kādus viņš tos bija redzējis jūnija beigās. Toreiz šis Ļeņingradas strādnieku rajons bija izskatījies mierīgs un rosīgs, tikai pa Kirova rūpnīcas vārtiem līda ārā tanki, par'logu rūtīm — ka visur pilsētā — bija krusteniski pārlīmētas šauras papīra strēmeles, bet laukumos un apstādījumos cilvēki raka tranšejas, kur paslēpties iespējamo uzlidojumu laika.

Taču ietves, tāpat kā miera dienas, bija steidzīgu cilvēku pilnas, zvanīja tramvaji, pie kultūras nama sienam karājās paziņojumi par gaidāmajām lekcijām un koncertiem.

Un arī pati milzīgā Kirova rūpnīca — kā jau bija ierasts — likās vispirms īsta mieriaiku produkcijas ražotāja, lai gan Zvjagincevs no sava dienesta zinaja, ka sūp nica jau pirms kara sākusi pārkārtoties aizsardzības produkcijas — smago KV tanku un lielgabalu ražošanai.

Tagad, pēc visa tā, ko viņš bija dzirdējis Koroļova kabinetā, Zvjagincevs centās iztēloties, kas tad īsti notiek Kirova rūpnīcā un tās apkaimē.

Gaitenī Zvjagincevs satika savu agrāko dienesta biedru

Īli

no frontes štāba. Viņš gan steidzās, tomēr apstājās un jautāja, kur majors bijis, kādu ievainojumu dabūjis.

Zvjagincevs atbildēja strupi, negribīgi, it kā juzdamies vainīgs, tapec ka gandrīz mēnesi nogulējis hospitāli.

Zvjagincevs iegāja inženieru karaspēka pārvaldē. Tur viņam teica, ka Koroļovs jau zvanījis un paziņojis frontes pavēlnieka doto pavēli.

Kadru daļā ari zināja, uz kurieni viņam jābrauc un kas viņam tur būs jādara, — komandējuma apliecība jau bija gatava un iedota štāba priekšniekam parakstīt.

Zvjagincevs paskatījās pulksteni — tas rādija desmit minūtes uz astoņiem. Viņš atcerējās, ka kopš rīta nekā nav ēdis.

Lai gan ēst nemaz negribējās, viņš tomēr nolēma doties uz štāba ēdnīcu drusciņ kaut ko iekost. Pārtikas atestāts viņam bija kabatā, bet stāties frontes štāba saimniecības daļas uzskaitē vairs nebija nekādas jēgas.

Sai neparastajā laikā ēdnīca bija tukša. Zvjagincevs apsēdās pie galdiņa. Pienāca viesu apkalpotāja un, vaicājoši palūkojusies, sacīja:

— Dodiet vakariņu talonu, biedri major!

Zvjagincevs apjucis atbildēja, ka talona viņam nav. Paraustījusi plecus, apkalpotāja teica, ka viņai neesot tiesību ēdināt bez talona.

Tai brīdī garām gāja cita apkalpotāja, ko Zvjagincevs pazina no priekškara laika. Viņš to pasauca, un apkalpotāja paskaidroja, ka ēdnīcā tagad ir cita kārtība, jo kartīšu normas pilsētā stipri samazinātas. Ja talona nav, tagad drīkst pasniegt vienīgi tēju bez cukura.

— Ko lai dara, — Zvjagincevs padevīgi teica, — būs jāpagavē.

Viņš piecēlās un gāja uz durvīm.

— Jūs, rādās, esat kāju sadauzījis, biedri major, — viesu apkalpotāja viņam aiz muguras sacīja. — Ai, nē, vai tikai neesat ievainots? ...

Viņa piespieda Zvjagincevu atkal apsēsties, kaut kur aizskrēja un atgriezusies paziņoja kā uzvarētāja, ka ēdnīcas priekšnieks izņēmuma kārtā atļāvis ievainoto majoru paēdināt par skaidru naudu.

«Tā, es jau sāku ievainojumu izmantot savā labā,» Zvjagincevs nodomāja ar drūmu zobgalību. «Ierindā mani nelaiž, toties kā invalidu ēdina bez talona . . .»

Viņš iestrēba dažas karotes zupas, ar pūlēm sakošļāja sausas, dzīslainas gaļas gabaliņu, pateicās apkalpotājai un atkal devās uz kadru daļu.

Komandējuma apliecība jau bija pilnīgā kārtībā. Sniegdams Zvjagincevam dokumentu, kadru daļas darbinieks ieteica noskaidrot, kad uz Kirova rūpnīcas rajonu ies kāda mašīna.

Zvjagincevs palūkojās pulkstenī. Bija astoņi vakarā. «Varbūt tomēr aizlaist uz mājām?» viņš iedomājās, bet tūlīt jautāja sev: «Kāpēc?»

Tiešām, kāpēc braukt uz tukšu vecpuiša istabu, kur viņš nav iegriezies kopš tā laika, kad saņēma pavēli kopā ar bataljonu doties uz Lugas līniju?

«Nebraukšu,» Zvjagincevs nolēma un gāja pie dispečeriem.

Štāba emka, pie kuras priekšējā stikla iekšpusē bija piestiprinātas vairākas caurlaides — braukšanai naktīs, apšaudes un gaisa trauksmes laikā, piefrontes zonā, pa aptumšoto pilsētu traucās uz Narvas vārtu pusi, un šoferis tikai laiku pa laikam uz mirkli uzspīdināja zilā krāsā nokrāsotos starmešus.

Čemodāniņu un šineli nolicis blakus šoferim un pats apsēdies uz aizmugures sēdekļa, kur bija ērtāk izstiept savainoto kāju, Zvjagincevs visu laiku grozīja galvu, pūlēdamies saskatīt ielas, pa kurām viņi brauca.

Pulkstenis rādīja tikai pāri desmitiem, tomēr ielas bija pavisam tukšas. Un arī milzīgās mājas ar melniem, aptumšotiem logiem likās neapdzīvotas.

Spokaina starmešu gaisma uz mirkli izrāva no tumsas pie stūru mājām pieplakušus, lieliem gludekļiem līdzīgus dotus un smilšu maisu krāvumus, kuri aizsedza veikalu skatlogus, un atkal viss iegrima pustumsā.

Zvjagincevs juta, ka viņu pārņem bažīgs nemiers. «Kas ar mani notiek?» viņš nodomāja un mēģināja savu noskaņojumu izskaidrot ar to, ka pēc desmit, piecpadsmit minūtēm viņš ieradīsies jaunajā dienesta vietā.

Tomēr Zvjagincevs mānīja pats sevi un arī zināja, ka to dara. Itin vienkārši — mašīna tagad brauca pa ielu, kurā dzīvoja Vera.

Viņš atkal sev sacīja: «Nē, nē, nē!» — bet juta, ka nepārvarams spēks liek viņam ar seju pieplakt pie kabīnes loga.

Mašīna brauca garām Veras mājai. Tumsā viņš redzeja tikai mājas neskaidrās kontūras. Tāpat kā blakus ēkas, arī la likās cilvēku pamesta, neapdzīvota. Neviens gaismas stars nelauzās laukā no aklajiem logiem.

Zvjagincevs iztēlojās pazīstamo ieeju, kāpnes, durvis otraja stāvā, spoži apgaismotu istabu, kurā atrodas viņš pats, Anatolijs un Vera.., Atmiņas valdonīgi paņēma viņu savā varā.

Mašīna jau sen bija pabraukusi garām Veras mājai, bet Zvjagincevs vēl vienmēr nespēja atbrīvoties no domām par pagātni. «Nē, nē, nē!» viņš pūlējās pārliecināt pats sevi, baidīdamies, ka tūlīt pavēlēs šoferim griezties atpakaļ.

Pēkšņi Zvjagincevs juta grūdienu. Iekaucās bremzes, un mašīna strauji apstājās.

— Tā, biedri major, esam klāt — Streiku iela! — šoferis sacija, pagriezdamies pret Zvjagincevu. — Man tagad jabrauc pa kreisi, bet jums jāiet taisni, ja gribat tikt uz rūpnīcu.

— Paldies, — Zvjagincevs teica, satverdams durvju rokturi.

— Jūsu mantiņas ... — Šoferis sniedza viņam derma tina čemodāniņu un daudz pieredzējušu, vairākās vietās pārdedzinātu šineli.

Zvjagincevs paņēma mantas, izkāpa no mašīnas un pazuda tumsā.

— Taisni, ejiet taisni! — šoferis sauca viņam nopakaļ.

Zvjagincevs stāvēja tumsā, pūlēdamies orientēties. Tagad viņš kaut kur tālāk dzirdēja apšaudi un dobjus lielgabalu grāvienus.

Zvjagincevs par to nebrīnījās — viņš jau zināja, ka frontes līnija no turienes nav tālu.

Pārsteidza kas cits: nez kāpēc tur bija daudz tumšāks nekā citās pilsētas ielās. Viņš palūkojās debesīs, cerēdams ieraudzīt zvaigznes, taču neredzēja ne tikai zvaigznes, bet arī pašas debesis. Viņam šķita, ka atrodas dīvainā tunelī.

Pagāja labs brītiņš, kamēr Zvjagincevs saprata, ka iela viscaur nosegta ar maskēšanas tīklu. Tad pie tumsas pieradušās acis sāka izšķirt klusas un, likās, izmirušas mājas abās ielas pusēs.

Zvjagincevs nevarēja saprast, kur viņš atrodas, lai gan labi pazina šo rajonu, pirms kara bija pa to gājis ne vienreiz vien. Viņš mokoši pūlējās atcerēties, kā šīs vietas izskatījās agrāk, lai varētu orientēties un noteikt, kur atrodas rūpnīca.

Lamādams sevi par to, ka nav paķēris līdzi bateriju, viņš nedroši gāja uz priekšu pa šauru eju starp prettanku aizsprostiem.

Ap viņu bija jauna, nepazīstama un draudīga pasaule.

«Kur tad galu galā ir rūpnīca?» Zvjagincevs domāja, cieši vērdamies tumsā.

Viņš pagāja vēl kādu gabaliņu un priekšā ieraudzīja kaut ko rūpnīcas žogam līdzīgu. Piegājis tuvāk, Zvjagincevs tomēr saprata, ka tas nav žogs, bet barikāde šķērsām pāri ielai. Barikādes vidū stāvēja tramvajs. Logi no iekšpuses bija aizkrauti ar smilšu maisiem, abās pusēs vagonam pacēlās augsts aizsprostojums — tādu pašu maisu krāvums, betona plāksnes, sliežu un metāla siju gabali...

Zvjagincevs pagriezās sāņus, meklēdams barikādē eju. Pēkšņi viņu apžilbināja baterijas gaismas stars un atskanēja skarbs sauciens: «Stāt! Kas tur nāk?» Pirmajā mirklī Zvjagincevs bija pārsteigts, bet tūlīt viņam kļuva vieglāk ap sirdi, tāpēc ka viņš nav viens.

— Majors Zvjagincevs no frontes štāba, — viņš atbildēja.

— Lūdzu jūsu dokumentus, biedri major! — sacīja kāds, kas tumsā nebija redzams.

Varēja dzirdēt tuvojamies cilvēku soļus.

Tagad Zvjagincevam pretim stāvēja trīs karavīri. Tuvākajam no viņiem bija teltene un bruņu cepure; divi citi stāvēja tālāk, un viņu silueti bija tik tikko manāmi.

Čemodāniņu nolicis zemē un šineli uzmetis uz pleca, Zvjagincevs atpogāja blūzes krūškabatu un izņēma dienesta apliecību, kurā bija ielikta arī komandējuma apliecība.

— Ignatjev, uzspīdini gaismu! — pavēlēja karavīrs ar bruņu cepuri galvā.

Viens no kareivjiem pienāca klāt, pacēla uz augšu šineļa malu un, aizsedzis ar to kabatas bateriju, iededza gaismu.

Pieliecies tuvāk baterijai, karavīrs ar bruņu cepuri galvā uzmanīgi izlasīja Zvjaginceva dokumentus, komandējuma apliecību kārtīgi ielika atpakaļ grāmatiņā, pasniedza to Zvjagincevam un stādījās priekšā:

— Apsardzes punkta priekšnieks leitnants Cumakovs.

— Vai no šejienes tālu līdz frontei? — Zvjagincevs jautāja.

— Līdz frontei? — Cumakovs aizvainota cilvēka balsī atkartoja jautājumu. — Tepat jau ir tā fronte, biedri major!

Zvjagincevs saprata, ka leitnants mazliet pārspīlē, ka frontes līnija ir kaut kur tālāk, bet tur, kur pašreiz atrodas viņi, sagatavoti nocietināti aizsardzības punkti tam gadījumam, ja sāksies kaujas ielās. Tomēr visumā apstākļi šeit tiešām maz atšķīrās no frontes apstākļiem.

— Palīdziet, biedri, tikt līdz Kirova rūpnīcai, — Zvjagincevs lūdza. — Kopš kara sākuma neesmu te bijis. Tumsā nekā nevar saredzēt.

— Tā arī ir iecerēts, biedri major, — leitnants apmierināts sacīja. — Aptumšošanu mēs te stingri ievērojam.

Pagriezies viņš teica:

— Ignatjev! Pavadi štāba pārstāvi līdz nākamajam postenim! Laimīgu ceļu, biedri major! Ejiet gan uzmanīgi, — leitnants vēl piebilda mazāk oficiāli, — viņš te mētā smagos šāviņus...

— Nāciet man līdzi, biedri major! — lietišķi sacīja kareivis, ko leitnants bija saucis par Ignatjevu.

Brīdi viņi gāja klusēdami. Zvjagincevs domāja par to, ka pēc vāciešu izdarītā pārrāvuma pie Kingisepas laik jaksti un radio sāka lietot izteicienu: «Ienaidnieks atrodas pie Ļeņingradas sienām,» — bet tagad viņš ir uz pilsētas sliekšņa, uz paša sliekšņa! . . .

— Kas atrodas uz barikādēm, biedri Ignatjev? — Zvjagincevs jautāja sakarniekam, kurš gāja pāris soļu pa priekšu. — Vai kareivji?

— Pagaidām vienīgi apsardze. Nu ... posteņi. Ja tiks dota tāda komanda, strādnieki stundas laikā ieņems visas pozīcijas. Bet pagaidām ir tikai posteņi. Tajos lielākoties komunisti un komjaunieši.

— Vai pats arī esat komunists? — Zvjagincevs interesējās.

— Aizvakar iestājos kandidātos. Tepat apsardzes postenī notika biroja sēde. Iznāk, ka tagad esmu partijnieks.

— Apsveicu, — Zvjagincevs teica un pēc brīža jautāja: — Vai līdz rūpnīcai vēl tālu?

— Līdz rūpnīcai? — viņš atkārtoja, soļus nepalēninādams. — Būs vēl kādi pusotra kilometri. Vispirms aiziesim līdz nākamajam postenim, bet tur jums dos cilvēku, kas aizvedīs uz caurlaides telpu.

Šai mirklī kaut kur priekšā nodārdēja šāviņa sprādziens. Zvjagincevs instinktīvi pieliecās, bet tūlīt izslējās, priecādamies, ka pa priekšu ejošais kareivis nav pamanījis viņa izbīli.

— Atkal vālē pa rūpnīcu, ka viņu nelabais saspertu! — Zvjagincevs dzirdēja Ignaljeva balsi. — Tagad pāris stundu neliksies mierā.

— Vai tad tieši trāpījumi arī bijuši? — Zvjagincevs jautāja, steigdamies viņu panākt, un tūlīt nodomāja, ka jautājums bijis aplams.

— Un jūs vēl prasāt, biedri major! — Ignatjevs atsaucās. — Var teikt, ka vesels nav palicis neviens korpuss ...

Priekšā atkal nodārdēja sprādziens. Tumsā kaut kur skanēja radio diktora balss:

— Pilsoņi, rajonu apšauda artilērija! Kustību ielās pārtraukt! Iedzīvotājiem doties uz patvertnēm! ...

Ātri ietikšķējās metronoms.

— «Iedzīvotājiem ...» — Ignatjevs atkārtoja ar rūgtumu balsī. — Te taču iedzīvotāju gandrīz nav palicis! Kiroviešiem jau sen ir kazarmu režīms, un viņi dzīvo rūpnīcā... Vai tad jūs, biedri major, neesat bijis tā mūsu pusē?

— Jūs taču dzirdējāt — es jau teicu leitnantam, ka ' neesmu te bijis kopš jūnija beigām, — Zvjagincevs atbildēja mazliet īgni: viņam šķita, ka šis kareivis viņu uzskata par aizmugures komandieri, kas nav pat dabūjis paostīt pulvera dūmus. Taču, sapratis, ka apvainojies nevietā, tūlīt piemetināja: — Vispār Ļeņingradā neesmu bijis pusotra mēneša. Karoju pie Lugas, pēc tam valstījos hospitālī pa gultu.

— Vai kājā esat ievainots? — Ignatjevs iejūtīgi jautāja.

— Jā.

— Bet es gandrīz vai skrēju. Jums droši vien grūti tikt man līdzi?

Ignatjevs sāka iet lēnāk.

Atkal nodunēja vairāki sprādzieni, tad kaut kas dārdēdams nogruva un atskanēja tāds kauciens, it kā metāla

U7

masā ar lielu sparu ieurbtos milzu urbis. Maskēšanas tīkls virs ielas lēnām sārtojās: acīm redzot, kaut kur tuvumā bija sācies ugunsgrēks.

Ignatjevs apstājās.

— Varbūt pagaidīsim, kamēr apšaude beidzas, biedri major? — viņš nedroši jautāja Zvjagincevam. — Šķembām atlidot līdz šejienei ir tīrais nieks. Dabūšu sutu, ja līdz nākamajam apsardzes postenim jūs nenogādāšu sveiku un veselu.

— Nekas, mani šķemba jau apzīmogojusi, — Zvjagin cevs pasmīnēdams atbildēja. — Ejam!

Kāds viņiem uzsauca: atkal dokumentu pārbaude. Šoreiz pārbaudītāji bija ģērbušies civildrēbēs: viens — vatenī, otrs — brezenta jakā, kas sniedzās līdz ceļiem. Abiem rokās bija šautenes.

— Drīz būs otrais apsardzes postenis, — Ignatjevs sacīja. — Vēl metri trīsdesmit, un postenis klāt... Vai drīkst jums ko vaicāt, biedri major? — Un, atbildi negaidījis, turpināja: — Jūs, redz, esat no frontes štāba. Kā jūs domājat: vai mums izdosies ienaidnieku šeit apturēt?

Par šo pašu bija domājis arī Zvjagincevs, iedams aiz Ignatjeva.

— Jāaptur, — viņš drūmi atbildēja un piemetināja: — Citādi Ļeņingradai beigas.

Pēdējie vārdi bija izsprukuši negribēti. «Velns viņu zina, ko es runāju!» Zvjagincevs nodomāja, dusmodamies pats uz sevi. «Saceļu paniku.»

— Nu, tas nemaz nav iespējams, biedri major, ka Ļeņingradai būtu beigas, — Ignatjevs sacīja mierīgs un pārliecināts.

— Arī es domāju, ka nav iespējams! — Zvjagincevs stingri noteica. — Tātad mūsu pienākums ir vācieti šeit apturēt. Lai cik grūti tas būtu.

Tumsā atkal atskanēja pavēlošs uzsauciens.

Zvjagincevs apstājās.

Ignatjevs pagāja dažus soļus sānis un kādam tumsā neredzamam cilvēkam ziņoja, ka pēc pirmā apsardzes posteņa priekšnieka pavēles viņš pavada majoru.

Kāds pavēlēja:

— Biedri Ratņicki, aizvediet majoru līdz caurlaides telpai!

Pēc mirkļa Ignatjevs iznira no tumsas un, pielicis roku pie laiviņas, jautāja:

— Atjausiet iet atpakaļ, biedri major?

— Varat iet, biedri Ignatjev, — Zvjagincevs sacīja. — Paldies.

Viņš juta simpātijas pret šo mierīgo, nosvērto kareivi.

Pie Zvjaginceva pienāca civildrēbēs ģērbies cilvēks ar šauteni plecā.

— Ratņickis, — viņš pateica savu uzvārdu. — Nāciet man līdzi, biedri major!

«Droši vien zemessargs no strādnieku vidus,» Zvjagincevs nodomāja. Viņš nebija paguvis pat lāgā saskatīt jauno pavadoni.

Ratņickis ātriem soļiem devās uz priekšu. Zvjagincevs klibodams tikko varēja tikt līdzi.

— Neskrieniet tā! Vai tālu vēl jāiet? — viņš vaicāja.

— Tālums ir relatīvs jēdziens, — Ratņickis nepagriezdamies atbildēja. — Absolūtos skaitļos metri četrsimt. Ar tramvaju — viena, pietura. Bet tagad, kā redzat, situācija mainījusies un tramvajs te neiet.

Zvjagincevs apjuka. Viņš bija pavadoni uzrunājis tā, kā komandieris parasti uzrunā ierindas kareivi, taču jau pēc pirmajiem Ratņicka vārdiem saprata, ka ir kļūdījies.

— Piedodiet, — Zvjagincevs sacīja, — vai jūs dienat zemessargos?

— Nē, zemessargos mani neņēma, — Ratņickis atsaucās, — pastāv tāds kara apstākļos maz cienīts iestādījums kā «bruņa». Strādāju rūpnīcā.

Zvjagincevs gribēja vaicāt, par ko viņš tur strādā, bet atkal nodunēja sprādzieni. Tagad tie bija dobji kā pērkona spērieni, kad negaiss aiziet garām gar debess malu.

— Acīm redzot, tas ir pie vāciešiem... — Zvjagincevs teica, pa pusei vaicādams.

— Gluži pareizi, — Ratņickis atbildēja. — Tur šauj mūsu flotes tālšāvēji lielgabali. No Baltijas flotes kuģiem. Esam jau pieraduši. Tiklīdz vācieši sāk apšaudīt rūpnīcas rajonu vai vispār pilsētu, kuģi atklāj uguni, lai viņus apklusinātu. Bet piedodiet! Jūs to, protams, zināt labāk nekā es.

Zvjagincevs nekā neatbildēja, jo tieši to viņš nebija ziņā j is.

Viņi izdzirda, ka debesīs, reizēm iegaudodamies, rūc motors.

— Lido... — klusi, kā savā nodabā sacīja Ratņickis.

Šoreiz Zvjagincevam paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Ienaidnieka lidmašīnas viņš pazina pēc skaņas.

— Izlūkmašīna, — viņš teica.

Kaut kur augstu Izsprāga raķete, un tās gaisma uz brīdi izkliedēja tumsu. Zvjagincevs skaidri saskatīja maskēšanas tīklu virs galvas, prettanku aizsprostus, barikādes un sargtorņus — tas viss uz mirkli kļuva reāls, taustāms ...

Kamēr raķete apdzisa un apkārtne atkal iegrima tumsā, Zvjagincevs vēl paguva ievērot, ka dažus metrus no viņiem sakas augsts žogs, kas norobežo Kirova rūpnīcas teritoriju.

XI

Berlīnē sarīkotā preses konferencē Ribentrops jau sestajā septembrī paziņoja, ka aplenktā Pēterburga kritīs ja ne tuvākajās stundās, tad rīt vai parīt. Tomēr pagāja viena diena, otra un trešā, pagāja viena nedēļa, sākās otra, bet Ļeņingrada joprojām palika padomju pilsēta.

Fon Lēba priekšējās karaspēka daļas tikai nedaudz vairāk kā desmit kilometri šķīra no Pils laukuma, kur pēc Hitlera ieceres bija jānotiek uzvaras parādei. No vāciešu militārajiem ziņojumiem miljoniem cilvēku visā pasaulē zināja, ka Reinharta korpuss jau atrodas pilsētas nomalēs. Katru rītu, ieslēgdami radioaparātus, viņi gaidīja, ka izdzirdēs ziņojumu: slavenā pilsēta Ņevas krastos ir kritusi.

Ļeņingrada tomēr palika padomju pilsēta, lai gan ienaidnieks stāvēja pie tās sliekšņa.

Ārzemēs miljoni cilvēku nespēja sev izskaidrot, kāpēc fīrera kareivjiem neizdodas pārkāpt šo slieksni. Viņi nezināja, ka bloķētā Ļeņingrada, ko gandrīz bez pārstājas gan apšauda, gan bombardē no gaisa, tomēr pretojas ienaidniekam tik nikni, ka nav vāciešu spēkos šo pretošanos salauzt.

Arī virsnieki, arī ģenerāļi, kas komandēja desmitiem tūkstošu kareivju, kuri lauzās uz Ļeņingradu, to vēl nesaprata. Mērķa tuvuma apreibināti, viņi bija pārliecināti, ka vajadzīga tikai enerģiska piespiešanās — un uzvara l)tis rokā, ka pilsētas aizstāvji, izlietojuši visus materiālos mi garīgos spēkus, kuru katru brīdi pacels baltu karogu.

Fon Lēbam pašam un viņa štāba augstākajiem virsniekiem tomēr nebija noslēpums arī, tā teikt, medaļas otra puse. Viņiem bija labi zināms: saņēmis vēsti par Pēterburgas bloķēšanu, Hitlers, kas bija pārliecināts, ka tagad pilsēta kritīs tuvākajās trijās četrās dienās, fon Lebam pavēlējis 41. korpusu, kuru komandē Reinharts, un daļu aviācijas ne vēlāk kā 15. septembrī nosūtīt armiju grupas «Centrs» pavēlnieka feldmaršala fon Boka rīcībā.

Fon Lēbam to katru dienu draudīgi atgādināja paršķi īamais galda kalendārs.

Un, jo tuvāk nāca liktenīgā diena, jo vairāk bažījās sešdesmit piecus gadus vecais feldmaršals.

Nē, viņam joprojām nebija nekādu šaubu, ka Pēterburgas liktenis ir izlemts. Vai tad Kihlera karaspēkam nav izdevies aizlauzties līdz Somu jūras līcim? Vai Danvica komandētais pulks nav sasniedzis pilsētas tramvaju? Vai nav pārrauta padomju aizsardzības līnija ziemeļos no Krasnoje Selo un ieņemta Uricka, kas atrodas trīspa dsmitarpus kilometru no Pēterburgas?

Fon Lēbs katru dienu sūtīja ziņojumus uz galveno mītni Rastenburgas mežā, pavēstīdams, cik kilometru pašreiz šķir viņa karaspēku nevis no Pēterburgas vispār, bet no Kirova rūpnīcas, no Pils laukuma vai Smoļnija. Tomēr ikreiz, kad fon Lēbs uzmeta skatienu kalendāram, bet pēc tam milzīgajai kartei, kas viņa kabinetā karājās pie sienas un atspoguļoja vācu karaspēka stāvokli gan pie Ļe ņingradas, gan arī pārējā neaptverami plašajā Austrumu frontē, viņam bija jādomā par to, kas notiks, ja, par spīti visām pūlēm, tomēr neizdosies Pēterburgu ieņemt līdz 15. septembrim.

Fon Lēbs, šis pieredzējušais karavadonis, saprata, ka nevis kaprize, nevis neprātīga iegriba, bet gan dzelžaina nepieciešamība likusi Hitleram noteikt galīgo datumu, kad jāsāk daļa karaspēka no ziemeļiem pārsviest uz Maskavas fronti.

Feldmaršalam bija skaidrs, ka padomju karaspēka sīvā pretošanās ziemeļaustrumos saista ievērojamu daļu vācu armijas un atņem Hitleram iespēju koncentrēt spēkus izrāvienam uz Maskavu. Vēl vairāk — šī pilnīgi neparedzētā aizkavēšanās neapšaubāmi devusi Staļinam iespēju galvaspilsētas aizsargāšanai savilkt papildrezerves no valsts tālākajiem rajoniem un izveidot jaunas karaspēka formācijas.

Tagad tiešām bija pēdējais laiks. Vēl ilgāka vilcināšanās spiestu fon Boķu izvērst karadarbību rudens šķīdoņa apstākļos, Krievijas briesmīgās ziemas priekšvakarā.

Tāpēc fon Lēbam aizvien biežāk un biežāk nāca prātā liktenīgais jautājums: kas notiks, ja līdz 15. septembrim Pēterburga nebūs ieņemta? ... Un tomēr viņš nešaubījās, ka no 41. korpusa štāba kuru katru brīdi var pienākt gaidītais ziņojums par ielaušanos Kirova rūpnīcā, ka Pulko vas augstiene tiks iegūta ja ne šodien, tad rīt un 18. armijas daļas sasniegs Starptautisko prospektu ...

Fon Lēba štābs joprojām atradās Pleskavā. Tagad šī pilsēta bija kļuvusi par dziļu aizmuguri. Iedzīvotāju bija palicis maz, un, ja pilsētu nebūtu bombardējusi padomju aviācija, gandrīz tukšajās ielās klusumu būtu traucējusi vienīgi motociklu tarkšķēšana un štāba mašīnu signāli.

Sākumā, kad fon Lēbs ar savu štābu bija pārcēlies uz šejieni no Austrumprūsijas, viņam patika stāvēt pie loga, raudzīties uz Veļikajas upi, uz kremļa drupām un iztēloties, kada izskatās cita upe un cits kremlis, proti, Maskavas Kremlis, šis boļševiku valsts centrs.

Pleskavas ievērojamās vietas — Pogankinu māja, senais Ivana klosteris — viņu neinteresēja, jo vairāk tāpēc, ka šis ēkas bija stipri cietušas artilērijas apšaudē un uzlidojumos.

Vēl mazāk fon Lēbu interesēja ļoti senās krievu pilsētas vēsture. Izņēmums varbūt bija tikai viens fakts: feldmaršalam ziņoja, ka tieši šeit gandrīz pirms ceturtdaļgadsimta atteicies no troņa pēdējais Krievijas cars.

Fon Lēbam tas likās simboliski: šeit, Pleskavā, boļševiku revolūcija bija laupījusi caram troni, bet tagad viņam, fon Lēbam, jānožņaudz revolūcija tur, kur tā bija dzimusi, — Pēterburgā.

Protams, viņu maz aizkustināja agrākā cara liktenis — šis cars iepriekšējā karā taču bija ķeizara pretinieks. Vispār augstprātīgajam prūšu ģenerālim šķita svešs — svešs un nīstams viss, kam bija sakars ar Krieviju.

Tomēr viņš bija godkārīgs un saprata: pēc pusgadsimta Maziņo līniju, par kuras ieņemšanu Hitlers viņu apbalvoja ar Bruņinieka krustu, labākajā gadījumā pieminēs militāro mācību grāmatās, bet tā vācu ģenerāla lava, kurš būs iekarojis Pēterburgu, dzīvos gadu simtus.

Fon Lēbs gan apzinājās arī paradoksu, ka viņš vēl nekad nav tā riskējis ar visu savu nākotni, kā riskē tagad, atrazdamies uz slavas sliekšņa.

Un nu liktenīgā diena bija pienākusi.

Piecpadsmitajā septembrī feldmaršals sēdēja savā kabinetā, iegrimis bažīgās pārdomās. Uz galda bija nevis Kihlera ziņojums par uzvaru, bet kāda nelietīga angļu žurnālista raksts, ko bija iespiedusi Stokholmas avīze. Šī raksta tulkojumu fon Lēbam bija atsūtījis ģenerālštāba priekšnieks Halders, ar kuru pirms kara feldmaršalu bija saistījis daudz kas tāds, ko tagad negribējās ne atminēties ... Atsūtījis bez jebkādiem komentāriem, tikai ar sarkanu zīmuli pasvītrojis šādas rindas:

«Ģenerālim fon Lēbam bija pavēlēts ieņemt Ļeņingradu ātri, ieņemt, lai tas maksā ko maksādams. Viņš, bez šaubām, izpilda šīs pavēles otru pusi, maksādams šausmīgi dārgu cenu, tomēr krievi joprojām pārliecinoši pierāda ģenerāla vājumu pavēles pirmās puses pildīšanā.»

Fon Lēbs labi saprata, ko nozīmē šī raksta tulkojums, kuru tik pakalpīgi viņam atsūtījis Halders.

Apzinādamies, ka līdz 15. septembrim Pēterburgu nespēs ieņemt, pirms divām dienām fon Lēbs bija izšķīries par to, ko nekādā ziņā nebūtu darījis citos apstākļos. Viņš bija nosūtījis ģenerālštābam radiogrammu, kura lūdza atjauju atlikt galvenās mītnes pavēles izpildi un daļu karaspēka sākt pārsviest uz rietumiem vismaz četras piecas dienas vēlāk; viņš garantēja, ka šajā laikā Pēterburga tiks ieņemta. Reizē fon Lēbs ar lidmašīnu bija nosūtījis Halderam personisku vēstuli, kurā lūdza viņa atbalstu.

Fon Lēbs saņēma piekrišanu. Viņam piešķīra vēl četras dienas.

«No šīm četrām dienām,» Halders bija pierakstījis pie oficiālā teksta, «ir atkarīgi daudzi notikumi un daudzu cilvēku likteņi.» Tas skanēja draudīgi un bija pateikts tik klaji, ka nebija nemaz jāatšifrē. Par «daudziem» fon Lēbs parasti nerūpējās. Taču šoreiz to vidū bija ari viņš pats. ..

Tā nu feldmaršalam bija palikušas rezerve vēl četras dienas un četras naktis — deviņdesmit sešas stundas, kurām bija jāizšķir Pēterburgas un varbūt arī viņa paša liktenis. Vēlāk viņam būtu jādodas triecienuzbrukumā pilsētai jau bez Reinharta korpusa un ar nepilnīgu 1. gaisa 1 loti, kas pagaidām visa atradās viņa pakļautībā.

Par tādu «vēlāk» fon Lēbam negribējās domāt. Viņš bija pārliecināts, ka ar papildus iegūtajām četrām diennaktīm viņam pietiks.

Fakti tomēr bija pretrunā ar optimistiskajiem feldmaršala aprēķiniem.

Viņa mēģinājumi no Streļnas aizlauzties līdz Kirova rūpnīcai beidzās neveiksmīgi. Karaspēkam izdevās vienīgi piekļūt tuvāk kādām ārpilsētas slimnīcas drupām, no kuram līdz Kirova rūpnīcai bija vismaz četri kilometri.

Pamatota bija fon Lēba doma, ka ceļu uz Pēterburgu var pavērt Pulkovas augstiene, it īpaši galvenā virsotne, uz kuras atradās observatorija. Tomēr vēlamos rezultātus nedeva ne sistemātiska apšaude, ne mēģinājumi šo svarīgo virsotni ieņemt triecienuzbrukumā.

Šķita, ka ar izlietotajiem šāviņiem un aviobumbām pietiek, lai uz mūžīgiem laikiem būtu apklusināts viss dzīvais gan pašā virsotnē, gan tās piekājē. Turklāt gaisa izlūki fon Lēbam ziņoja, ka virsotnē palikušas vienīgi observatorijas drupas.

Tagad šie ziņojumi vairs nespēja fon Lēbu maldināt. Viņam bija skaidrs, ka no gaisa nesagraujamās alās, tranšeju un ierakumu režģī, kas izrakts virsotnes pieejās, kaut kur slēpjas un joprojām spēj šaut desmitiem lielgabalu, kas nepārtraukti cīnās divkaujā ar vācu artilēriju, un, tiklīdz 18. armijas kareivji dosies kārtējā triecienuzbrukumā virsotnei, šāviņu izdedzinātā zeme atdzīvosies, tūlīt tikpat kā no zemes dzīlēm parādīsies krievi un dosies pretuzbrukumā.

Milzīgus zaudējumus vācu karaspēkam nodarīja padomju aviācija un Baltijas flotes lielkalibra artilērija, kura apšaudīja to karaspēka daļu flangus un aizmuguri, kas atkal bija ieņēmušas Uricku un uzbruka Pulkovai. Bija jānotur Uricka, lai krievi nespētu ielauzties tā karaspēka aizmugurē, kas uzbruka Pulkovas augstienei, un katrā ziņā bija jāieņem pati augstiene. Tikai tad būs iespējams sekmīgs triecienuzbrukums Pēterburgai.

Fon Lēbs sēdēja, noliecies pār rakstāmgaldu, un viņā plosījās pretrunīgas jūtas: ticība uzvarai — to viņš visādi pūlējās uzkurināt — un bažas par savu likteni.

Ienāca adjutants un klusēdams nolika feldmaršalam priekšā uz galda nupat saņemto 18. armijas pavēlnieka ziņojumu. Ģenerālis Kihlers pavēstīja, ka pirms stundas krieviem izdevies atgūt Uricku ...

Pa naksnīgo, ugunsgrēku atblāzmā kvēlojošo Ļeņin gradu joņoja vieglā automašīna. Uz priekšējā sēdekļa blakus šoferim drūms un īdzīgs sēdēja Ļeņingradas frontes Kara padomes loceklis un partijas pilsētas komitejas sekretārs Vasņecovs. Viņš steidzās uz Iekšlietu tautas komisariāta 21. divīzijas kauju sektoru; šī divīzija bija ieņēmusi aizsardzības pozīcijas Urickas rajonā.

Pirms dažām stundām no jaunā 42. armijas pavēlnieka ģenerālmajora Fedjuņinska bija saņemts ziņojums; «Ienaidnieks izsists no Urickas.»

5ī ziņa Smoļnijā bija izraisījusi prieku un atvieglojuma izjūtu. Uricka, būtībā Ļeņingradas dienvidrietumu nomale, atrazdamās ienaidnieka rokās, bija viņam lielisks placdarms, kur varēfa uzkrāt spēkus un sagatavot ielaušanos Kirova rajonā.

Prieks tomēr nebija ilgs. Pēc divām stundām 42. armijas pavēlnieks ziņoja, ka Uricka atkal ir vācieši.

Dodams šifrētājam šī ziņojuma tekstu, Fedjuņinskis šaubījās par savas rīcības pareizību. Bija divpadsmit naktī, un viņš cerēja, ka Iekšlietu tautas komisariāta divīzija, kas aizstāvēja pozīcijas pie Urickas ziemeļu nomales, rīta pusē pilsētu ienaidniekam atkal atņems.

Tāpat kā Staļins nepiedeva nevienu mēģinājumu noslēpt Galvenajai mītnei kaut vai maznozīmīgu bēdīgu vēsti un nesen bija kļuvis traki nikns, kad Ždanovs un Vorošilovs bija novilcinājuši ziņu par to, ka vācieši ieņēmuši dzelzceļa staciju Mgu, arī 2ukovs necieta krāpšanu un bija spējīgs bargi sodīt jebkuru komandieri, kas, cerēdams uz vēlāku izdošanos, laikā neziņoja, kada neveiksme viņam gadījusies.

Fedjuņinskis to labi zināja. Tāpēc, brīdi svārstījies, pavēlēja ziņojumu Žukovam ne tikai nosūtīt pa telegrāfu, bet šifrētā veidā nodot arī pa telefonu kopā ar piebildi, ka Iekšlietu tautas komisariāta 21. divīzijas komandierim pavēlēts pilsētu atkarot ne vēlāk par četriem rītā.

Pēc telefoniskas sarunas ar armijas štābu Vasņecovs bija nolēmis nekavējoties braukt uz Urickas rajonu, lai pats iepazītos ar stāvokli.

Nupat bija beidzies divas stundas ilgs ienaidnieka aviācijas uzlidojums Ļeņingradai un Baltijas flotes kuģiem. Lai gan bumbu sprādzieni vairs nebija dzirdami, pretgaisa aizsardzības štābs joprojām neziņoja trauksmes beigas. Pilsētā daudzās vietās bija sācies ugunsgrēks, un debesīs tagad kvēloja liesmu atblāzma. Sirēnām gaudojot, pa ielām drāzās ugunsdzēsēju un milicijas mašīnas.

Reižu reizēm no māju priekšnamiem izskrēja patruļnieki, kas bija tur paslēpušies uzlidojuma laikā, un gribēja aizšķērsot ceļu emkai, kas joņoja pa ielas vidu, — gaisa trauksmes laikā braukt pa pilsētu bija atļauts tikai speciālām mašīnām un «Ātrajai palīdzībai», bet, ieraudzījuši uz priekšējā stikla īpašu komandantūras caurlaidi, viņi steidzīgi atbrīvoja ceļu.

Jo tuvāk nāca Narvas vārtu rajons, jo biežāk šoferim bija jaapstājas: ceļu aizšķērsoja barikādes, un, lai izbrauktu pa šauru eju starp tām, Vasņecovam ne vienreiz vien bija jāuzrāda dokumenti gan sarkanarmiešiem, gan civilpersonām, kas bija bruņojušās ar šautenēm un granātam; tie bija Kirova rūpnīcā un arī citās rūpnīcās izraudzīti strādnieki, kas dežurēja kontroles un caurlaides punktos.

Netālu no Kirova rūpnīcas pie viadukta, zem kura bija uzcelta barikāde, mašīnu atkal apturēja. Pienāca divi apbruņoti cilvēki: pavecs vīrs, kam mugurā bija krievu krekls un žakete, bet ap vidu — plata armijas josta, aiz kuras aizbāzts nagans, un jauns puisis ar pakausī atbīdītu cepuri.

Pārbaudījis apliecību, vecākais atdeva to atpakaļ.

— Sakumā jūs nepazinām, biedri Vasņecov.

— No Kirova rūpnīcas? — Vasņecovs jautāja.

— No tās pašas. Mans uzvārds ir Saļņikovs, mehāniskā ceha meistars. Aizvakar jūs runājāt mūsu ceha mītiņā. Kur tad_ jūs braucat, Sergej Afanasjevič? Tur taču ir priekšējā līnija! — Viņš pamāja ar roku.

— Uz turieni man arī jātiek. Uz Papčenko divīziju.

— Tur tagad nevar izbraukt. Līdz Kotļakova parkam kaut ka aiztiksiet, bet tālāk viss ir izvandīts un saārdīts.

— Pamēģināsim, — Vasņecovs sacīja un devās uz mašīnu.

— Sergej Afanasjevič! — Saļņikovs viņu sauca un, piegājis pie Vasņecova, kas bija jau saņēmis durtiņu lokturi, klusinātā balsī vaicāja:

— Kā tad ir pie Urickas?

— Neslēpšu, — Vasņecovs atbildēja, — ienaidniekam atkal izdevies ieņemt Uricku.

— Tā ... skaidrs, — Saļņikovs drūmi noteica. — Tātad kuru katru brīdi vācieti var gaidīt te ...

— Jā, — Vasņecovs sacīja. — Uz to jābūt gataviem.

— Nu ko tad, mēs arī esam gatavi, — Saļņikovs apgalvoja un atkārtoja: — Esam gatavi.

Vasņecovs klusēdams sniedza viņam roku. Viņš to stingri saspieda, it kā apstiprinādams savu apgalvojumu.

Pēc dažiem simtiem metru Vasņecovs pārliecinājās, ka Saļņikovam bijusi taisnība: pa šāviņu un bumbu izvandīto un tanku aizsprostu aizšķēršļoto ceļu tālāk par Kot ļakova tramvaju parku nebija iespējams aizbraukt, jo vairāk tāpēc, ka bija jābrauc ar izslēgtiem starmešiem.

— Gaidi te! — Vasņecovs sacīja šoferim, kāpdams ārā no mašīnas. — Bet tikai līdz rītausmai. Ja neatgriežos — laidies atpakaļ. Par apšaudes objektu te nav ko stāvēt.

— Bet kā tad jūs? — šoferis bažīgi iejautājās.

— Gan jau tikšu galā. Te vairs nav tālu, — Vasņecovs atbildēja, jau sākdams iet.

Divīzijas komandiera komandpunktā nebija. Staba priekšnieks ziņoja Vasņecovam, ka pulkvedis atrodas 14. pulka novērošanas punktā.

Sakarnieka pavadībā Vasņecovs devās uz turieni. Viņš gāja, mazliet pieliecies, — lai gan bija nakts, reizumis spindzēja lodes. Dienvidu pusē ne vairak kā pusotra vai divu kilometru attālumā dega Uricka. Šķita, ka pilsētiņa kļuvusi par milzīgu, melnu negaisa mākoni, ko laiku pa laikam pāršķeļ zibenim līdzīgas liesmu mēles.

Vasņecovs labi pazina Uricku, bijušo Ligovas ciematu Ļeņingradas dienvidrietumu nomalē. Patiesībā Uricka arī bija Ļeņingradas sastāvdaļa, ko ar pilsētas centru saistīja tramvaja un autobusa līnijas. Urickas partijas organizācijas vadīja Ļeņingradas Kirova rajona komiteja.

Taču pašreiz Vasņecovs centās atgaiņāt briesmīgo domu, ka vācieši īstenībā jau atrodas Ļeņingradā. Viņš gaja, zobus sakodis, reizēm pieplukdams pie zemes, — tad, kad ložu spindzoņa kļuva sevišķi griezīga vai debesīs izsprāga apgaismošanas raķete.

Par briesmām, kas draud viņam pašam, Vasņecovs nedomāja. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu bijis ārkārtīgi bezbailīgs vai izturējies pret nāvi ļoti nicīgi, nē, tikai visas Vasņecova domas tagad bija pievērstas vienīgi Ļeņingra das liktenim.

Ja uz cilvēka pleciem gulstas liela atbildība par citu cilvēku likteni, viņš parasti vairs neatrod laika domāt par sevi. Viņa liktenis savijas kopā ar svešiem likteņiem, citu dzīves kļūst par viņa paša dzīvi.

Iedams aiz gandrīz nesaskatāmā sakarnieka, uz labu laimi izvēlēdamies ceļu starp kareivju aizņemtiem ierakumiem, lēkdams pāri satiksmes ejām, apiedams ložmetēju ligzdas un artilērijas uguns pozīcijas, kur lielgabali bija uzstādīti šaušanai tiešā tēmējumā, Vasņecovs pašreiz domāja vienīgi par to, vai izdosies ienaidnieku atkal izsist no Urickas.

No dūmos tītās pilsētas Vasņecovu tagad šķīra tikai daži simti metru. Viņš jau saoda kodīgu deguma smaku, kad tumsā atskanēja sakarnieka balss:

— Šeit, biedri divīzijas komisār!

Sakarnieks nokāpa pa koka pakāpieniem un pavilka nost telteni, kas aizsedza ieeju zemnīcā.

Pieliecies, lai ar galvu neatsistos pret zemo aplodu, Vasņecovs pārkāpa pār slieksni.

Pulkvedis Papčenko, liels augumā, ar cieši sajoztu sarkanarmieša vateni mugurā un tērauda bruņu cepuri galvā, bija pārliecies pār kaut ko galdam līdzīgu — pār šauru, neēvelētu dēli, kas bija uzlikts uz diviem klučiem. Pulkvedim uz krūtīm karājās automāts.

Ieraudzījis negaidīti atbraukušo Vasņecovu, viņš mēģināja izslieties taisni un, ar bruņu cepuri atdūries pret zemnīcas baļķu pārsegumu, ziņoja:

— Biedri Kara padomes locekli, divdesmit pirmā divīzija cīnās par Uricku. Divīzijas komandieris pulkvedis Papčenko.

Vasņecovs pakāpa soli uz priekšu un palūkojās apkārt. Uz galda bija netīrs, sadriskāts Urickas plāns, ko apgaismoja blāvi degoša petrolejas lampa.

Kaktā uz grīdas sēdēja telelonists, roku uzlicis uz lauka aparāta. Pretējā kaktā gulēja divi ar vienu šineli apsegušies sarkanarmieši.

No šineļa apakšas rēgojās automātu stobri, — acīm redzot, gulētāji ieročus neizlaida no rokām.

— Kā būtu jāsaprot jūsu vārdi, biedri Papčenko? —

Vasņecovs skarbi jautāja. — Ko nozīmē «cīnās»? Ziņojiet precīzāk, kāda ir situācija!

— Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, Uricku... — Pap čenko iesāka.

Bet Vasņecovs viņu pārtrauca:

— Jūs gribējāt teikt: sagrābis ienaidnieks? To Kara padome jau zina.

— Tā nu gluži nav, biedri divīzijas komisār, — Pap čenko iebilda. — Vairākas mūsu grupas cīnās pašā pilsētā. Ceru, ka tās izlauzīsies.

— Kur izlauzīsies?! — Vasņecovs iesaucās lielas dusmās. — Vai atpakaj uz Ļeņingradu?

Papčenko nekā neatbildēja. Uz viņa apkvēpušās pieres parādījās sviedru lāses. Viņš noņēma bruņu cepuri un tas pasegu un ar vateņa piedurkni pārvilka pār mitrajiem matiem.

«Kāpēc es tā daru?» Vasņecovs nodomāja. «Vai tad ar kliegšanu var ko līdzēt? ...»

— Biedri Papčenko, — viņš sacīja, piespiezdams sevi runāt mierīgi, — vai arī stacija ir vāciešu rokas?

— Jā, — Papčenko gurdi atbildēja, nolikdams cepuri uz galda, — es pats nupat tur biju. Tris reizes raidīju cilvēkus uzbrukumā, gribēju staciju atgūt, bet neizdevās. Vāciešiem tur ir tanki un daudz automātistu .. . Neatlika nekas cits kā ierakties pie pārbrauktuves netālu no gravas, jūs varbūt zināt to vietu. Cilvēki maķenīt atpūtīsies, un tad mēs atkal iesim uzbrukumā.

— Cik man zināms, — Vasņecovs sacīja, — frontes pavēlnieks jums pavēlējis Uricku atkarot līdz četriem nulle nulle, vai ne? Pašreiz, — viņš paraudzījās pulksteni, pielikdams to tuvāk kvēpenei, — ir divi četrdesmit. Vai spēsiet pavēli izpildīt?

Papčenko brīdi klusēja, it kā prātā velreiz aprēķinādams, cik daudz laika viņam atlicis, tad gurdeni atbildēja:

— Ne. Nespēšu.

— Bet... kā tad tā?! — Vasņecova balsī, viņam pašam negribot, ieskanējās ne tikai sašutums, bet arī apjukums.

— Biedri Kara padomes locekli, — Papčenko teica, — mani kareivji kaujas nu jau gandrīz divdesmit četras stundas bez pārtraukuma ... Esmu komunists un čekists. Melot neprotu. Ap pusdienas laiku varbūt arī padzīsim fasistusBet agrak — nez vai. Darīsim visu, ko varēsim. Pavēlnieks draudēja mani nošaut, ja es neatgūšu Uricku. Ta nu mana dzīvība ir ieķīlāta.

Biedri pulkvedi, — Vasņecovs teica, raudzīdamies komandierim tieši acīs, — es nezinu, kā ir ar jūsu dzīvības ieķīlāšanu pavēlniekam, bet Kirova rajona un tātad arī visas Ļeņingradas liktenis ir jūsu rokās. Stāvoklis, biedri Papčenko, ir izmisuma pilns. Putilovieši gatavojas stāties uz barikādēm. No jums un jūsu kareivjiem daudzējāda ziņā ir atkarīgs tas, vai kaujas pārsviedīsies uz Streiku ielu vai ne ... Man drīz jāatgriežas Smoļnijā. No turienes braukšu uz Fedjuņinska komandpunktu: Pulko vas augstiene arī ir apdraudēta. Ko man ziņot Kara padomei, biedram Ždanovam?

— Mēs kausimies, — Papčenko drūmi atbildēja. — Vai atļausiet doties uz priekšējām pozīcijām, biedri divīzijas komisār?

— Es iešu līdzi, — Vasņecovs sacīja.

Biedri Kara padomes locekli, — Papčenko sarauca pieri, — manuprāt, jūs nedrīkstat riskēt ar dzīvību, ja nav tiešas nepieciešamības. Priekšējās pozīcijās tagad tiek apšaudīts katrs metrs zemes.

—Nebaidi mani, biedri Papčenko, nebaidi, — Vasņecovs pasmīnēdams atbildēja, — pats saprotu, ka ir bries migi, bet, redz, apstākļi to prasa. Vai, tavuprāt, man Kara padomei ziņot tikai par to, ka parunājos ar divīzijas komandieri? Ar tevi Smoļnijs var sazināties arī bez manas starpniecības. Pa telefonu. — Mirkli klusējis, viņš pēkšņā dedzībā iesaucās: — Tavi cilvēki man jāredz! Tie, kas tagad cīnās par Uricku. Citādi — kas es par komisāru, turklāt vēl — divīzijas komisāru! ... Un tagad saruna beigusies. Ejam!

Papčenko kā šaubīdamies paraustīja plecus, tad strauji pievērsās guļošajiem kareivjien un skaļi pavēlēja:

— Sakarnieki, stāt!

XII

Visi Fjodora Vasiļjeviča Va Jicka mēģinājumi atgriezties zemessargu divīzijā beidzās neveiksmīgi.

Būdams pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk nokļūs frontē,

viņš jau augusta sākumā pierunāja sievu Mariju Anto novnu evakuēties — braukt uz Kuibiševu.

Pareizāk sakot, Fjodors Vasiljevičs viņu piespieda braukt. Citas izejas viņš neredzeja. Pec atgriešanas no hospitāļa Marija Antonovna bija ļoti_varga, brūce gurna laiku pa laikam atvērās un asiņoja. Ārsts sacīja, ka vainojams vecums un pastāvīgais nervu sasprindzinājums, ka viņai vai nu atkal uz ilgu laiku jāiet slimnīca, vai vēl labāk — jābrauc projām no Ļeņingradas uz aizmu

guri. ... .

Marija Antonovna lūdza vīru, lai viņš atļauj palikt ārstēties mājās vai sliktākajā gadījumā atgriezties slimnīcā.

Piespiedis sevi nelikties zinis par aizvainojumu, Fjodors Vasiļjevičs sameklēja savu veco draugu ārstu Osmiņinu, kas tagad bija galvenais ārsts kādā Viborgas puses hospitālī. Osmiņins atbrauca, izmeklēja Mariju An tonovnu un pēc tam kopā ar Vaļicki ieslēdzās viņa kabinetā.

— Nu tā, Fjodor, — viņš kategoriski sacīja, — nedari muļķības! Mājas apstākļos nodrošināt kopšanu, kada nepieciešama pēc operācijas, pašreiz nav iespējams. Marija Antonovna tūlīt jāsūta projām no Ļeņingradas. Uzturs ar katru dienu kļūst sliktāks, un tādos apstākļos, it īpaši vecākiem cilvēkiem, brūces dzīst menešiem ilgi.

— Bet ja nu ... atkal uz slimnīcu? — Vaļickis nedroši ieminējās.

— Pirmkārt, — Osmiņins atbildēja, — arī tur tagad slikti ēdina. Turklāt neviena slimnīca nav nodrošināta pret tiešu bumbas vai šāviņa trāpījumu. Manam hospitālim ir jau trāpīts divas reizes. Tādos apstākļos Mariju Antonovnu atstāt šeit būtu noziegums. Un arī es tavā vietā brauktu kopā ar viņu.

— Tomēr pats tu aizgāji zemessargos un tagad esi karadienestā, — Vaļickis drūmi iebilda.

— Pareizi, — Osmiņins piekrita, — bet zemessargos biji arī tu. Karadienestā mani patur tāpēc, ka esmu ārsts. Tā nu te nav runa par manu varonību, bet par kara laika prasībām. Braukdams kopā ar Mariju Antonovnu, tu varētu viņai nodrošināt nepieciešamo kopšanu un ārstēšanu.

— Es nevaru braukt, — Vaļickis tiepīgi turējās pretim. — Gaidu, ka kuru katru dienu mani izsauks uz manu karaspēka daļu.

Osmiņins šaubīdamies pašūpoja galvu, tomēr, pazīdams drauga raksturu, vairs necentās viņu pārliecināt par braukšanu.

— Tādā gadījumā vēl jo vairāk sievu vajadzīgs evakuēt, viņš teica. — Vai tad tu gribi viņu, slimu cilvēku, atstāt Ļeņingradā vienu?

Osmiņina vārdos bija dzelzs loģika, un Vaļickis nezināja, ko iebilst.

— Kur Anatolijs? — Osmiņins vaicāja.

Fronte, inženieru karaspēkā, — Vaļickis steigšus atbildēja.

Osmiņins nezināja, ka visu, kam sakars ar dēlu, Vaļickis uztver īpaši slimīgi.

— Vai raksta? — Osmiņins jautāja.

— Esmu saņēmis divas vēstules. Būtu arī tu Toļam uzrakstījis kādu rindiņu. Iedošu tev viņa lauka pasta numuru.

Pēdējos vārdus Vaļickis izrunāja neparastā lūdzošā balsī: Fjodoram Vasiļjevičam šķita, ka saņemt tādu vēstuli dēlam bus sevišķi patīkami. Viņš steidzīgi uzrakstīja uz papīra lapiņas Anatolija lauka pasta numuru un iebaza Osmiņina formas svārku krūškabatā.

Pats viņš tagad rakstīja Anatolijam vēstules, kas bija pilnas ar tādiem mīlestības vārdiem, kādus agrāk viņš nebūtu varējis ne uzrakstīt, ne skaļi izrunāt. Anatolijs bija gan atbildējis tikai divas reizes, bet Vaļickis to izskaidroja ar grūtajiem frontes apstākļiem, ar to, ka dēlam droši vien nav iespējams ne domāt par rakstīšanu.

Fjodors Vasiļjevičs nezināja, kurā frontes sektorā Anatolijs atrodas, — tajās divās trijstūrī salocītajās vēstulēs, uz kuram bija spiedogs «Kara cenzūra pārbaudījusi», dabiski, par to nekas nebija minēts.

Pēc sarunas ar Osmiņinu Vaļickis beidzot izšķīrās par Marijas Antonovnas sūtīšanu projām no Ļeņingradas.

Agrāk, pierunādams sievu braukt, viņš bija jutis neapzinātas bailes, ka viņa varētu tam piekrist. Viņš gribēja, lai Marija Antonovna brauktu, bet reizē no tā arī baidījās. Baidījās tāpēc, ka laikam gan pirmo reizi ilgās kopdzīves laika saprata, cik grūti, cik neizsakāmi grūti būtu palikt vienam.

Te galvenais nepavisam nebija pierastās ērtības un mājīgums, ko radīja sieva. Viņš nespēja iedomāties, kā spēs

dzīvot bez Marijas Antonovnas, kā tas būs, ja neredzēs viņu ne šodien, ne rīt, ne pēc mēneša ...

Vaļickis, kas agrāk nekad nebija apzinājies, ka viņa rīcību patiesībā nosaka vienīgi egoisms, tagad stingri vērtēja katru savu soli, katru savu nodomu, pūlēdamies noteikt, kas tās ir par jūtām, kuras viņu īstenībā vada.

Viņš apzinājās, ka Marijai Antonovnai atjautu palikt vispirms pats sevis dēj, tāpēc, sievai ne vārda nebildis, aizgāja uz Arhitektūras pārvaldi, kur pēc atgriešanās no zemessargiem viņš atkal bija konsultants, un pārnesa mājās dokumentu, kas noteica sievas turpmāko likteni. __

Pirms Vajickis to parādīja Marijai Antonovnai viņš vairākkārt kā miglā pārlasīja tipogrāfijā iespiestas rindas, virs kurām ar roku bija uzrakstīts sievas uzvārds, vārds un tēvvārds:

«Sakarā ar iedzīvotāju evakuēšanu rajona evakuācijas komisija uzliek Jums par pienākumu izbraukt no Ļeņin gradas uz visu kara laiku. Jums jēierodas komisija saņemt. evakuācijas apliecību un talonu braukšanai ar vilcienu.»

... Vēlāk Vaļickis stāvēja uz perona, ar skatienu pavadīdams aizejošo vilcienu, kam logi no iekšpuses bija aizsegti; jau pēc īsa brīža vilcienu aprija tumsa, un viņš laikam gan pirmoreiz mūžā — juta uz lūpām asaru sāļumu ...

Palicis viens, Vaļickis vēl neatlaidīgāk centās nokļūt atpakaļ divīzijā. Viņš nosūtīja uz Smoļniju trīs vēstules: divas maršalam Vorošilovam un vienu Vasņecovam, bet tās visas trīs palika bez atbildes.

Vaļickis nezināja, ka Vorošilovam adresētās vēstulēs nemaz nebija iedotas maršalam, kas dienu un nakti bija aizņemts ar neatliekamiem darbiem. Jā kā runa bija par iestāšanos zemessargos, maršala adjutanti tās nosūtīja pilsētas kara komisariātam, bet no turienes vēstulēs nokļuva rajona kara komisariātā, kur tās bez jebkādām ceremonijām «norakstīja», kad noskaidrojās, ka runa ir par vecu, no kara uzskaites svītrotu vīru.

Vasņecovam par Vaļicka vēstuli bija pateikts. Taču, tūliņ atcerējies veco arhitektu, kas lauztin lauzas tur, kur lodes spindz, viņš steidzīgi, neiedziļinādamies sīkumos, sacīja: «Nē, nē!» Ar to arī jautājums bija izšķirts.

Fjodors Vasiļjevičs aizrakstīja uz divīziju Ivanam Mak simovičam Koroļovam, lūgdams viņa atļauju atgriezties,

bet saņēma īsu, taču draudzīgu atbildi, kuras pamatdoma bija ta, ka kara laikā jāpakļaujas pavēlēm ari tad, ja tās ;r pretruna ar cilvēka paša vēlēšanos.

Atcerēdamies, kā pirmajās kara dienās viņš bija samērā viegli ticis pie Vasņecova, Vaļickis nolēma atkal iet uz Smoļniju. Taču kartība tur bija mainījusies, un militārā apsardze nevienu nelaida ne pa vārtiem iekšā.

Vaļickis vēlreiz uzrakstīja Ivanam Maksimovičam, bet pēc nedēļas saņēma lakonisku paziņojumu, ka Koroļo/a šai karaspēka daļa vairs nav.

Pēdīgi Vaļickis izšķīrās par vēstules uzrakstīšanu Vas ņecovam un pats šo vēstuli aiznesa uz Smoļnija komandantūru. Vaļickis vairs neuzstāja, lai ļauj atgriezties pie zemessargiem. Viņš minēja pilsētceltniecības nozares, kuras viņš parzina, un lūdza viņa zināšanas un pieredzi izmantot pilsētas aizsardzībā. Viņš pat piebilda, ka prot diezgan labi zīmēt, cerēdams, ka viņu varbūt uzaicinās piedalīties vismaz kara laika plakātu un lozungu izdošana.

Tomēr arī uz šo vēstuli atbildes pagaidām nebija.

Fjodors Vasiļjevičs apzinājās, ka «varas iestādēm» nav laika par viņu domāt, jo vācieši atrodas pie Ļeņingradas, pilsētu sistemātiski apšauda un bombardē no gaisa, pārtikas apgāde pasliktinās.

Lielākā daļa Vaļicka kolēģu viņa vecumā bija evakuēti, daži bija norīkoti darbā organizācijās, kas strādā aizsardzībai. Bet Vaļickis, atgriezies no zemessargiem, palika bez nodarbošanās.

Vienīgais Fjodora Vasiļjeviča mierinājums tagad bija Vera.

Kopš tā laika, kad viņa tik pēkšņi bija ieradusies Vaļicka dzīvokli, Vera gan vairs nebija nākusi. Tomēr reizi nedeļā — svētdienās viņa zvanīja, apvaicājās par Fjodora Vasiļjeviča veselību un par Anatolija vēstulēm. Vaļickis zināja, ka Vera tagad strādā kādā hospitāli un patiesībā tur ari dzīvo, ka ir aizņemta astoņpadsmit līdz divdesmit stundas diena un tāpēc viņai nav iespējams ciemoties. Taču viņa zvanīja regulāri.

Ari todien, lietainā septembra svētdienā, Vaļickis sēdēja kabineta, gaidīdams zvanu. Sēdēja un domāja par to, ka dažas minūtes ilgā saruna, ko viņš gaida, kļuvusi par vienīgo prieku viņa dzīvē.

Parasti Vera zvanīja ap astoņiem vakarā. Bija bez piecpadsmit minūtēm astoņi, kad Vaļickis nepacietīgi paraudzījās pulkstenī.

Ja Fjodoram Vasiļjevičam kāds butu vaicājis, kāpēc viņš nebrauc projām no aplenktās pilsētas, laikam gan viņam būtu bijis grūti atbildēt. Lai būtu tuvāk dēlam? Bet dēls ir frontē. Tēva atrašanās Ļeņingradā drīzāk sagada viņam tikai bažas — viņš taču zina, ka pilsētu bombardē un apšauda. Būtu bijusi šeit blakus sieva, Vaļickis varētu sevi mierināt ar domu, ka vajadzīgs viņai — vecai un slimai. Bet arī viņa tagad ir tālu ...

Kāpēc tad viņš paliek Ļeņingradā? Varbūt tāpēc, ka te ir viņa celtās mājas? . .. Bet viņš taču nav vajadzīgs arī šīm sen uzceltajām mājām, un jaunas tagad neviens neceļ. Un vispār — viņš nevienam nav vajadzīgs. īsu Lūciņu atrazdamies frontē zemessargos, viņš bija devis kādu labumu. Tomēr arī tur izrādījās, ka viņš ir lieks ...

Tā prātoja Vaļickis.

Būdams pilnīgi šo skumjo domu vara, viņš tomēr nenolaida acis no telefona aparāta, gaidīdams, ka kuru katru mirkli tas zvanīs.

Telefons zvanīja, kad stavpulkstenis kabineta stūrī rādīja bez piecām minūtēm astoņi. Vaļickis paķēra klausuli, pielika pie auss un, priecādamies, ka tūlīt dzirdēs Veras balsi, steigšus sacīja:

— Jā, jā, es klausos!

— Vai Vaļickis Fjodors Vasiļjevičs? — klausulē atskanēja sievietes balss. ,

— Jā, jā, tas esmu es! — Vaļickis iesaucās, vēl nesaprazdams, ka tā nav Vera, kas zvana.

— Jūsu telefons tiek izslēgts uz visu kara laiku, — klausulē atkal bija dzirdama dzedra, metāliskā balss.

— Kas?... Kā?... — Vaļickis neizpratne murmināja.

— Kā tā — tiek izslēgts? — Un steigšus piemetināja:

— Esmu samaksājis līdz ... Bet kas tur runa?

— Telefona centrāle. Aparāts tiek atvienots līdz kara beigām.

— Klausieties! — Vaļickis iekliedza mikrofona apdullinoši skaļi. — Man tūlīt zvanīs! Jums... jums nav tiesību! Es...

Un pēkšņi viņš saprata, ka kliedz tukšumā. Neviens viņā neklausās. Aparāts kļuvis kurls un mēms.

Vaļickis lēnām nolika klausuli, tad, vel tomēr mazdrusciņ uz kaut ko cerēdams, atkal paņēma to un pielika pie

auss. Tapat ka pirmīt nebija dzirdama neviena skaņa, neviens knakstiens. Itin nekas. Ar tādiem pašiem panākumiem varēja klausīties koka vai metāla gabalā.

Viņš nolika klausuli uz galda. Pulkstenis spalgi nosita astoņi.

Notikušais nebija grozāms. Tagad Vera vairs nevarēs viņam piezvanīt. ..

Vaļickis izmisīgi nodomāja, ka nezina Veras adresi — ne majas, ne darba. Viņam šķita, ka zaudējis meiteni uz visiem laikiem ...

Tad Fjodors Vasiļjevičs mēģināja savaldīties un lie tišķi apdomat notikušo. Viņš gan vēl nezināja, vai pilsēta izslēgti visi dzīvokļu telefoni vai arī tas skāris tikai los cilvēkus, kuri nepilda nekādus aizsardzības uzdevumus, tomēr bija skaidrs, ka viņš nav vienīgais, kas palicis bez telefona. Tātad Vera to noteikti uzzinās. Iespējams, ka, tiklīdz viņa mēģinās piezvanīt, centrāle paziņos ka telefons atvienots. Tādā gadījumā viņa pati atnāks šurp. Katrā ziņā atnāks ... Bet kad? Tik aizņemtam cilvēkam nez va[ būs viegli atrast tam laiku.

Turklāt, ja nebaidās patiesībai acīs skatīties, jājautā: kāpēc viņš galu galā būtu tai vajadzīgs? Līdz šim Vera taču zvanīja tāpat vien, aiz līdzcietības, saprazdama, kas notiek viņa sirdī. Zvanīja, tā teikt, atcerēdamās Anatoliju. Paņemt klausuli un piezvanīt — tik daudz laika vienmēr var atrast. Bet atstāt hospitāli uz divām trim stundām tikai tāpēc, lai apciemotu traku veci? Nez vai...

Un tomēr Vaļickis cerēja, ka Vera atnāks. Viņa taču nojauš, ka kļuvusi nepieciešama viņam. Vera ir laba, iejūtīga. Viņa atnāks kaut vai tāpēc, lai uzzinātu, vai no Anatolija nav saņemtas jaunas vēstules.

Kad? Varbūt jau šovakar, pārliecinājusies, ka telefons nedarbojas. Vai rīt. Bet katrā ziņā atnāks — par to Vaļickis vairs nešaubījās.

Viņš lēnām nolika klausuli uz telefona, kas bija kļuvis lieks. Tad atslīga krēslā un aizvēra acis. No melnā, pie sienas piestiprinātā šķīvj veida reproduktora skanēja vienmērīgi metronoma tikšķi. Tas nozīmēja, ka pilsētā pašreiz ir mierīgi.

«Ai, ja šis metronoms atsauktos ne tikai uz kārtējo nelaimi, kas piemeklē simtiem tūkstošu cilvēku, bet arī uz katra atsevišķa cilvēka bēdām!» Vaļickis nodomāja. «Tad tas pastāvīgi tikšķētu drudžainā steigā...»

Tad viņa domas pārsviedās uz kaut ko citu: «Kur īsti Vera dzīvo? Droši vien Narvas vārtu rajonā. Tieši uz turieni gāja tramvajs, kurā es viņu iesēdināju tajā vēlajā jūlija vakarā. Jā, jā, bez šaubām, viņa dzīvo aiz Narvas vārtiem, viņas tēvs taču agrāk strādāja Putilova rūpnīcā, un pilnīgi dabiski, ka viņi dzīvo kaut kur tuvuma ...»

Vajickis atcerējās, kā viņš, kravas mašīnā atgriezies no divīzijas, gāja pa Streiku ielu, ka tramvajā brauca garām Narvas vārtiem.

Iztēlē viņš atkal redzēja šos vārtus — Triumfa arku, kuras augšdaļā izveidoti triumfa rati, ko rauj uz_ priekšu seši pakaļkājās saslējušies zirgi. Vaļickis nez kāpēc nodomāja, ka šī skulptūru grupa ir dinamiskāka nekā Galvenā štāba arkas triumfa rati.

Vai tiešām viņš nodzīvos līdz tai dienai, kad, atgriezdamies no frontes, cauri Narvas vārtiem ies uzvarējušais karaspēks, kas būs satriecis vācu fašistu karapulkus?

Nē, viņš ir pārāk vecs. Un uzvara vel pārak tālu pašreiz ienaidnieks stāv uz Ļeņingradas sliekšņa.

Vaļickim nebija īsta priekšstata, kur tieši ienaidnieks tagad atrodas, bet viņš zināja, ka tas pienācis pie pašas pilsētas.

Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka iebrucēji tik un ta lemti bojā ejai, ka viņi tiks sakauti, samalti, zeme ietriekti, lai gan viņiem izdevies sasniegt pašu Ļeņin gradu ...

Atvairīdams rūgtās pārdomas par savu likteni, par sievu, par dēlu, kura dzīvībai pastāvīgi draud_ nāves briesmas, par Veru, kuras balsi viņš vairs nevares dzirdēt, Fjodors Vasiļjevičs centās iztēloties, kā Ļeņingrada izskatīsies uzvaras dienā.

«Bez šaubām, arka, ko uzcēla par godu uzvarai pār Napoleonu, noderēs par triumfa arku arī uzvarētajiem šai karā,» viņš sprieda. «Jauna nav jāceļ. Mūsu karavīru ienākšana tieši pa šiem vārtiem simbolizēs to likumsakarību, to nenovēršamību, ar kādu tiek sakauts jebkurš iebrucējs, kas pacēlis zobenu pret Krieviju. Tiesa, krievu karavīri, ar uzvaru atgriezdamies no Parīzes, nāca cauri citai arkai — tā bija celta no koka. Bet pašreizējā mūra arka taču uzbūvēta turpat un pamatos ir kādreizējas koka arkas atkārtojums. Jā, un kaut kur tuvumā jauzceļ Uzvaras piemineklis.»

Kur novietot šo pieminekli? Un kādam tam jābūt? Fjodors Vasiļjevičs iztēlojas padomju karavīru, kas rokā tur karogu, bet ar kāju pieminis kāškrustu, un šo kāškrustu veido kopa savijušas, izlocījušās čūskas ...

Vecais arhitekts aizrāvās. Pievilka sev klāt papīra lapu, paņēma zīmuli un sāka zīmēt...

Nogrimis darbā, viņš nedzirdēja, ka metronoms tagad tikšķ ātri jo ātri, nedzirdēja dobjos šāviņu sprādzienus. Dzīves īstenībā Vajickim lika atgriezties tikai diktora balss, kad tas paziņoja, ka rajonu apšauda artilērija.

«Ar ko es nodarbojos?» viņš nodomāja sarūgtināts un izbrīnījies. «Kas par pieminekļiem!... Kad vēl būs šī uzvara?!»

Fjodors Vasi]jevičs gatavojās iet uz bumbu patvertni.

Agrāk .viņš nekur negāja — sēdēja kabinetā, klausīdamies zenītlielgabalu šaušanā un bumbu sprādzienos. Bet reiz pie viņa ieradās pretgaisa aizsardzības štāba dežuranti un brīdināja ka viņu sauks pie atbildības par civiliedzīvotāju izturēšanās noteikumu neievērošanu; pēc tam Vaļickis kjuva padevīgs un sāka trauksmes laikā iet uz pagrabu.

Atšķirībā no daudziem citiem viņš nekad neņēma līdzi ne ēdienu, ne spilvenu un segu, lai gan apšaude dažreiz ilga vairākas stundas, — neņema neko citu kā tikai jau iepriekš sagatavotu portfeli, kurā bija sievas un Anatolija ģīmetnes un dēla vēstules no frontes. Dodamies uz patvertni, Vaļickis izņēma no skapja kādu grāmatu un arī to ielika portfelī. Grāmatu viņš ņēma uz labu laimi, tikai rūpējas, lai tai nebūtu itin nekāda sakara ar arhitektūru, jo Vajicki sarūgtināja un kaitināja viss, kas atgādināja viņa profesiju, kura tagad bija kjuvusi nevajadzīga.

Arī šoreiz viņš neizraudzīdamies paķēra vienu no tām gramatam, kuram nebija pieskāries jau daudzus gadus, iebaza portfelī un gāja uz durvīm.

Bumbu patvertne — liels, mitrs, vāji apgaismots pagrabs, agrakā katlu telpa — bija jau cilvēku pilna. Sievietes ar bērniem un sirmgalvji sēdēja vai gulēja uz soliem un saliekamajās gultās.

Katrreiz, ejot iekšā pagraba, Vaļickim bija rūgti apzināties, ka viņš pieder pie šiem cilvēkiem, kas nekādā veidā aktīvi nepiedalās pilsētas aizstāvēšanā un lemti tikai ciešanām, kuras rada karš.

Vaļickis palūkojās apkārt un, ar visu savu izturēšanos likdams saprast, ka viņš tur nokļuvis tīras nejaušības pēc, devās uz attālāku solu, līkumodams starp saliekamajam gultām un uz cementa grīdas noklātiem matračiem.

Uz sola sēdēja sieviete ar lakatiņu galvā, invalids ar kruķiem, kurus viņš bija pieslējis pie sola, un kāds večuks ar vecmodīgām brillēm metāla ietvaros; uz ceļiem viņš turēja sainīti, droši vien ar kaut ko ēdamu uz ietinamā papīra bija taukaini plankumi.

Vaļickis attaisīja portfeli, paņēma grāmatu un izbrīnījies ieraudzīja, ka tas ir Marka Tvena darbu sējums angļu valodā.

Marku Tvenu viņš bija lasījis tikai jaunībā un atcerējās vienīgi pēc stāstiem par Tomu Soijeru un Heklberiju Finnu. Atmiņā nez kāpēc bija saglabājies arī rakstnieka teiciens, ka atmest smēķēšanu esot ļoti viegli, jo viņš pats to izdarījis jau reizes desmit.

Fjodors Vasiļjevičs tagad mēģināja atcerēties, kur viņš bija pircis šo lieliski izdoto grāmatu un kad tas bija noticis: droši vien ārzemēs, jau pirms revolūcijas. Tad viņš paskatījās virsrakstus. Viens no tiem — «Noslēpumainais svešinieks» pievērsa sev viņa uzmanību. Nodomājis, ka tieši tāds lasāmais palīdzēs tikt vaļa no skumjām domām, Vaļickis atvēra grāmatu.

Viņš bija paguvis izlasīt tikai pirmās rindas, kad aiz durvīm izdzirda skaļu zēna balsi: «Nē, ne, es negribu, es neiešu!»

Pēc brīža uz sliekšņa paradījas gadus desmit vecs, noraudājies zēns, ko no muguras bikstīja sieviete.

Visi īgni paraudzījās uz viņu pusi.

Sieviete lūdza:

— Klusāk, Volodja, klusāk! Netraucē cilvēkus, lai viņi atpūšas! Tu taču redzi, ka te ir cilvēki...

Večuks, kas sēdēja blakus Vaļickim, mazliet pacēlās un sacīja tanī labsirdīgi ironiskajā tonī, kādā pieaugušie parasti uzrunā nogrēkojušos bērnus:

— Kālab mēs raudam, jaunais cilvēk, saukts Volodja?

Zēns neatbildēja un slaucīja asaras, kas plūda pa vaigiem, bet sieviete steidzīgi ierunājās:

— Piedodiet nu, biedri! Viņš negrib nākt uz patvertni, bļauj kā negudrs!

Viņa atkal pabikstīja zēnu, teikdama:

— Ej taču, ej! Tu taču uztrauc cilvēkus!.,.

Zēns pagaja soli uz priekšu un atkal apstājās, visiem pārlaizdams naidīgu skatienu.

— Kāpēc jaunais cilvēks tā izturas? ~ Vajicka kaimiņš nerimās.

Sieviete apsēdās uz sola gala, pievilka sev klāt zēnu, kas spītīgi raustīja plecus, un atbildēja:

— Nu, redziet, nekādi negrib nākt. Apgalvo, ka tikai gļēvuli ejot uz patvertnēm! ... Jūs nu piedodiet, — viņa atģidās un bez jebkādas pārejas piemetināja: — Mūsu tētis ir frontē.

Kāpēc tad gļēvuli? — ierunājās vīrietis, kas sēdēja uz preteja sola un acīm redzami bija apvainojies; šis vīrietis bija vidējos gados, galva noskūta kaila, mugurā — kokvilnas auduma armijas blūze bez zīmotnēm.

Puišelis izslējās un skalā, aizlūstošā balsī iesaucās:

— Gļēvuļi! Protams, gļēvuļi! Visi apkārt runā: drošsirdīgam, drošsirdīgam jābut! Bet kā es varu būt drošsirdīgs, ja mani, kā tikai kaut kas notiek, tā tūlīt dzen uz patvertni?!

Tu domā, ka tā ir drošsirdība, ja cilvēks pats lien zem friču šāviņiem? — tagad jau mierīgi jautāja vīrs ar noskūto galvu.

Brītiņu zēns viņā cieši nolūkojās ar vērīgu, nebērniš ķīgu skatienu. Tad izaicinoši sacīja:

— Jums . .. jums arī vajadzēja būt frontē!

Esmu tur bijis, — tagad vīrietis atbildēja pavisam labsirdīgi. — Ja netici, reče, paskaties!

Viņš pavilka uz augšu kreiso bikšu staru, un visi ieraudzīja, ka viņam ieģipsēta kāja.

Kauns, kauns, Volodja! — sieviete skali čukstēja, zēnu atkal pievilkdama sev klāt.

Šoreiz viņš padevās, apsēdās blakus un nolieca galvu.

Patvertnē atkal iestājās klusums.

«Mani gan neviens neturēs aizdomās par gļēvumu. Neviens neteiks, ka mana vieta ir frontē!» Vaļickis sarūgtināts nodomāja. «Vecis! Visi redz, ka esmu vecs! ...»

Lai pats sevi nesaērcinātu, viņš atkal mēģināja lasīt.

Tas bija dīvains stāsts. Darbība norisinājās tūkstoš piecsimtajā gadā. Pieņēmis cilvēka izskatu, sātans ieradās pie zēniem, kas, nekā nenojauzdami, rotaļājās mežā. Vispirms viņš tiem parādīja dažus ļoti vienkāršus burvju trikus, kas bērnus tomēr pārsteidza. Pēc tam viņš nolēma iejaukties pilsētiņas dzīvē. Palaidnības sekoja cita citai...

Pats nemanīdams, Vaļickis aizrāvās ar lasīšanu un neievēroja, ka blakus sēdošais nemierīgais večuks laiku pa laikam ielūkojās viņa grāmatā.

Pēkšņi večuks vaicāja:

— Kādā valodā tad jūs lasāt?

— Angļu, — Vaļickis noburkšķēja, galvu nepaceldams.

— Svešvalodu prašana ir liela lieta, — večuks nopūzdamies teica. — Piedošanu — par ko tur ir runa?

— Par velnu, — Vaļickis atkal noburkšķēja, juzdams, ka no uzbāzīgā kaimiņa nav tik viegli vaļa tikt.

— Par velnu? — večuks izbrīnījies jautaja. — Hm .

Bet es, vaļsirdīgi sakot, izdzirdis, ka jūs protat angliski, gribēju uzprasīt, vai nav kas zināms par otro fronti.

Kaimiņa domāšana bija gaužām naiva.

Vaļickis atvērto grāmatu nolika uz ceļgaliem un, ironiski pasmaidījis, sacīja:

— Kāpēc jums labpatikas domāt, ka man ir kas zināms par otro fronti?

— Nu... — večuks samulsis murmināja, — es domāju ... Angļi taču tagad ir mūsu sabiedrotie. Stāsta, ka varot gaidīt...

— Nekā nav ko gaidīt, — Vaļickis viņu skarbi pārtrauca. — Jūsu zināšanai: visā savas pastavešanas laikā Anglija rūpējusies vienīgi par sevi.

Ieraudzījis, ka kaimiņš apjucis un pat izbijies mirkšķina acis, Fjodors Vasiļjevičs kļuva lēnāks un piebilda:

— Turklāt es lasu nevis angļu, bet amerikāņu rakstnieku. Un tas nav mūsdienu rakstnieks.

— Tā, tā, saprotu, — večuks maja ar galvu. — Piedodiet manu ziņkārību: kā tad viņu sauc?

— Mark Twain, — Vaļickis vēsi atbildēja, rakstnieka vārdu netīšām izrunādams angliski.

— Saprotu, — kaimiņš atkal māja ar galvu. — Nav gadījies dzirdēt.

Beidzot večuks norimās.

Pagrabā bija klusums, tikai paātrināti tikšķēja metronoms — augšā apšaude turpinājās.

Vaļickis atkal iegrima lasīšanā.

Stāsts no asprātīgas pasakas pamazām kļuva par

filozofisku traktātu. Sātans sludināja uzskatu, pēc kura cilvēks tikumiskā ziņā stāv zemāk par dzīvniekiem.

Večuks atkal iztraucēja lasīšanu, teikdams:

— Esiet tik augstsirdīgs un piedodiet! Jūs, āre, skaidrojāt, ka lasat par velnu. Jadomā, tas ir, tā teikt, pārnestā nozīmē?

Vaļickis īgni aizcirta ciet grāmatu. Kaimiņš viņam sāka apnikt. Turklāt Fjodors Vasijjevičs ievēroja, ka blakus sēdētāji jau ieklausās viņu sarunā.

Viņam būtu vajadzējis palikt klusu, jautājumu atstāt bez atbildes. Bet Valickim nebija lads raksturs.

Jus gribat man paskaidrot, ka velnu dabā nemaz nav? —viņš dzēlīgi ierunājās.

Nē, kālab? — kaimiņš iebilda. — Es, piemēram, 3 domāju, ka Hitlers ir īsts sātans.

— Hitlers ir neģēlis un tumsonis, — Vaļickis atbildēja, nemanīdams, ka paaugstina balsi, — bet ar velniem ] viņam nav nekā kopīga. Jūsu zināšanai, ar tādiem velniem ka viņš ir pilna cilvēces vēsture. Visi šie Atilas, jj Cingishani, Barbarosas ...

— Jūs esat izglītots cilvēks, jums labāk zināms, — ] večuks piekrizdams pamaja ar galvu, — tomēr, manu1 prāt, cilvēks ta nespēj rīkoties .. .

Viņš it kā apjucis sāka mirkšķināt acis un klusi pie^1

metināja:

Man viņš nosita mazmeitiņu ... Tādu maziņu ... Māte gul slimnīcā, tēvs ir frontē. Viņa kopā ar māti gaja pa ielu. Pa Kirova prospektu. Un pēkšņi — šā' viņš... Meitai norāva kāju. Bet mazmeitiņu ... Va| ļečku. — Viņš pēkšņi iešņukstējās. — Pat nebija ko j apbedīt... nekā nebija pāri palicis ... itin nekā ... Sa protat?

Vaļickis juta, ka viņam aizžņaudzas kakls.

_ a> Ja viņš steidzīgi ierunājās, kā vainīgs !

būdams. — Es saprotu. Tas ir briesmīgi...

— Bet es. .. es sēžu pagrabā un glābju savu dzī3 vību ... nevienam nevajadzīgu dzīvību ... — večuks sa c*ja— Redz, kaimiņiene iespieda rokā sviestmaizes...

— Viņš pamaja uz savu taukaino tistoklīti un ar rūgtu zobgalību balsī atkārtoja: — Sviestmaizes! ... Ja es ieraudzītu ... tos, kas šauj .,. kaut vai vienu ... vismaz vienu man pietiktu spēka nožņaugt, vairāk gan ne...

Večuks apklusa. Viņa vārdi bija kā dzirkstele, no ku īss izceļas ugunsgrēks. Cilvēki saka runāt visi uzreiz, cits caur citu, steigdamies pastāstīt katrs par savam bēdām: par bumbas vai šāviņa sagrautu māju, zem kuras drupām gājuši bojā viņu bērni, masas, brāļi, par vīra vai dēla nāves ziņu, kas saņemta no frontes... Šķita, pat pagraba gaiss ir piesātināts ar naidu pret fašistiem.

Fjodors Vasiļjevičs satriekts klausījās, un viņa lūpas

drebēja. _ . .

Izkratījuši sirdi, cilvēki apklusa. Matēs saka mierināt pamodušos bērnus, sirmgalvji skumīgi nokara galvas ...

«Mans dievs, kāpēc es esmu šeit, nevis fronte?!» Va ļickis gribēja kliegt. «Vai tiešām visi ierakumi un grāvji ir izrakti, visi doti izbūvēti, visi tanku šķēršļi ierīkoti, visi tilti uzspridzināti, vai tiešām nekur nenoderētu manas zināšanas, mana pieredze?»

Metronoma ritms pēkšņi mainījās: kļuva rāms, mierīgs. Pagāja viena minūte, otra, un no melnā šķīvjveida reproduktora, kas bija piestiprināts pie pagraba sienas, atskanēja diktora balss:

— Rajona apšaude beigusies. Trauksme atsaukta.

Cilvēki sāka celties kājās. Uz durvīm devas arī

Valickis. ..

Kāds pieskārās viņa piedurknei. Fjodors Vasiljevics pagriezās. Blakus gāja večuks — viņa kaimiņš uz sola

un klusi teica: .

— Mēs viņu tomēr atradīsim, šo satanu_... mūsu bērni viņu atradīs... Atradīs un iemīs zemē. Tā bus, tā būs! ... — Un večuks nikni piecirta kāju pie zemes — pie skanīgās cementa grīdas.

Nākamā diena Vaļickim bija tikpat pelēcīga kā

iepriekšējās. _ _

Fjodors Vasiļjevičs aizgaja uz Arhitektūras pārvaldi paziņot, ka viņa telefons atvienots un, ja nepieciešams, viņš jāizsauc ar atklātni vai telegrammu, pēc tam paēda pusdienas šīs iestādes ēdnīcā, kur viņš bija piereģistrējies, un ap sešiem vakarā atgriežas mājās.

Vīnam šķita, ka šodien viņu katra ziņā apciemos Vera. Kāpēc? Nu tāpēc, ka, vakar uzzinājusi par telefona atvienošanu, viņa noteikti centīsies atnakt. Un tam būtu jānotiek tieši šodien, tai laikā, kad viņa parasti zvana, tas ir, ap astoņiem vakarā.

Tā Vaļickis pārliecināja pats sevi.

Vipš saprata, ka šis pieņēmums radies, domājot tīri abstrakti, ka tajā nav ņemti vērā daudzi apstākļi. Verai varbūt tik daudz darba, ka viņa vispār nevar pamest hospitāli, un vēl jo mazāk ticams, ka viņa atnāks tieši šodien.

Un tomēr Vaļickis gaidīja. Viņam gribējās Veru satikt ne tikai tāpēc, ka viņa varbūt saņēmusi vēstuli no Anatolija, — pašam Fjodoram Vasiļjevičam jau trešo nedēļu nebija no dēla nekādas ziņas. Nē, viņam bija vajadzīga, nepieciešama Vera pati: jau pēc telefona sarunas ar šo meiteni Fjodors Vasiļjevičs vairs nejutās pamests un vientuļš.

Un tā nu Vaļickis sēdēja krēslā un, laiku īsinādams, beidza lasīt to pašu Marka Tvena stāstu, kas vakar gadījuma pec bija pievērsis sev viņa uzmanību. Ik pēc brītiņa viņš nolika grāmatu pie malas, paņēma zīmuli un atkal sāka domāt par Uzvaras pieminekļa uzmetumu. Tad viņš pievērsās stūrī novietotajam veclaicīgajam pulkstenim, tā dzeltenajai metāla ciparnīcai, un vēroja, kā īsiem, tikko manāmiem lēcieniem pārvietojas melnais minūšu rādītājs.

Metronoms tikšķēja lēni, mierīgi. Tas vēl vairāk nostiprināja Vaļickī ticību, ka Vera katrā ziņā atnāks — nav taču ne uzlidojuma, ne artilērijas apšaudes, kad kustība ielas tiek pārtraukta.

Pūlēdamies nedomāt par Veru, Vaļickis atkal sāka lasīt. Ļaunie, asprātīgie un paradoksālie sātana spriedumi uz brīdi saistīja visu viņa uzmanību, tomēr, tiklīdz atskanēja pirmais pulksteņa sitiens, viņš pastūma grāmatu tālāk.

Pulkstenis nosita astoņi.

«Tas vēl neko nenozīmē!» Vaļickis sevi mierināja. «Lai tikai nebūtu trauksmes! .. .»

Kad bija piecpadsmit minūtes uz deviņiem, Fjodors Vasiļjevičs sāka šaubīties, vai Vera šodien atnāks, bet pusdeviņos viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka gaida veltīgi.

«Kāpēc es galu galā biju tik pārliecināts, ka Vera atnāks tieši šodien?» viņš sev vaicāja. «Vai tad viņa bija solījusi? Tie ir tikai mani naivie apsvērumi. Viņa var atnākt jebkurā citā dienā ...»

«Bet varbūt neatnāks nemaz?» Fjodors Vasiļjevičs bažīgi nodomāja. «Ir taču pavisam aplam iedomāties, ka es viņai nozīmēju tikpat daudz, cik viņa man. Ar prātu spriežot, jāatzlst, ka viņu nekas nesaista ar mani. Anatolijs? Viņa taču var sarakstīties ar Anatoliju patstāvīgi. 2.ēlums pret vientuļu sirmgalvi? Smieklīgi ticēt, ka tādām jūtām var atrasties vieta Veras sirdī — viņa taču dienu un nakti aizņemta ar darbu hospitāli. Kāda daļa viņai par mani, kāpēc es būtu viņai vajadzīgs — vecs, svešs cilvēks?» Fjodors Vasiļjevičs sarūgtināts sev jautāja.

Sai mirklī spalgi notrinkšķēja durvju zvaniņš.

«Atnākusi, tomēr atnākusi!» Vaļickis triumfēdams nodomāja, pielēca kājās, strauji atgrūda krēslu un sīkiem solīšiem skrēja uz priekšnamu.

Neuzdedzis gaismu, viņš uztaustīja rievotu veclaicīga šnepera ritenīti, pagrieza to un atvēra durvis.

Kāpņu telpa arī bija tumša: lai taupītu elektrību, pēdējā laikā vakaros gaismu — blāvu, zilu spuldzīti — ieslēdza tikai apakšā pie ieejas durvīm. Tāpēc Vaļickis nespēja tūlit saskatīt cilvēku, kas stāvēja uz sliekšņa.

Tā nebija Vera, tas bija kāds karavīrs.

«Vai Toļa būs sūtījis?» viņam iešāvās prātā priecīga un reizē bažīga doma.

Karavīrs teica:

— Piedodiet! ... Vai te ir biedra Vaļicka dzīvoklis?

Balss Vaļickim likās pazīstama.

— Jā, jā, — Fjodors Vasiļjevičs steigšus atbildēja. — Piedodiet, es tūlīt uzdegšu gaismu.

Ar ierastu kustību viņš sataustīja slēdzi pie priekšnama sienas un pagrieza to.

Durvīs stāvēja vidēja auguma cilvēks, ģērbies pelēkā karavīra lietus mētelī, galvā — cepure ar nagu. Pirmais, ko Vaļickis ievēroja, bija zaļas zvaigznītes uz mēteļa zīmotnēm. Uzturēdamies frontē, Fjodors Vasiļjevičs bija iemācījies dienesta pakāpju zīmes un tagad saprata, ka viņam pretim stāv divīzijas komisārs.

— Vai nepazīstat? — karavīrs jautāja. — Mēs taču esam jau tikušies. Mans uzvārds ir Vasņecovs.

«Ak dievs, cik bezjēdzīgi, kāds muļķis es esmu!» Vaļickis apjucis nodomāja. «Nu protams, tas taču ir Vasņecovs! Kā es viņu uzreiz nepazinu?!»

145

10 59

— Piedodiet, — Fjodors Vasiļjevičs mulsi teica, — tas bija tik negaidīti... Lūdzu, biedri Vasņecov! Nāciet, lūdzu, iekšā, nāciet!

Viņš bija ļoti pārsteigts: pēkšņi pie viņa mājās ieradies partijas pilsētas komitejas sekretārs un frontes Kara padomes loceklis! Kāpēc? Kādā nolūkā?

Vasņecovs noņēma cepuri.

— Piedodiet šo manu ielaušanos!

— Ko jūs runājat! Esmu tik priecīgs... Lūdzu, noģērbieties, novelciet mēteli... — Vaļickis teica, joprojām apjucis.

Viņš tiešām bija ārkārtīgi priecīgs: viņam pretim Stāvēja cilvēks no tās pasaules, no kuras viņš bija atrauts un uz kuru tiecās ar visu sirdi un dvēseli, — cilvēks, kas atradās pašā kara notikumu degpunktā ...

Vasņecovs novilka mēteli un tagad izskatījās tāds pats kā toreiz, kad Vaļickis zemessargu divīzijā bija viņu redzējis kopā ar Vorošilovu, — mugurā karavīra blūze ar zvaigznītēm uz zīmotnēm un sarkanu komisāra zvaigzni uz piedurknes.

— Lūdzu, nāciet uz kabinetu, lūdzu, biedri divīzijas komisār ... Sergej ... Sergej Afanasjevič, ja atmiņa mani neviļ... Sēdieties, lūdzu, šeit, sēdieties! ... Tas ir tik ... tik negaidīti! ... Atļaujiet piedāvāt jums tēju ... Tiesa, es tagad dzīvoju viens un man ...

— Nē, nē, Fjodor Vasiļjevič, pateicos, — Vasņecovs viņu apstādināja. — Diemžēl man ir ļoti maz laika. Jūsu telefons nedarbojas ...

— Jā, jā, iedomājieties! ... — Vaļickis iesaucās. — Vakar man pēkšņi piezvana no telefona centrāles un ...

— Es zinu. Par nožēlošanu mēs bijām spiesti atvienot visus privātos telefonus. Trūkst sakaru līniju kara vajadzībām.

— Protams, nu protams, man ir skaidrs, — Vaļickis steidzīgi sacīja, nodomājis, ka Vasņecovs varētu viņa vārdus iztulkot kā pretenziju. — Tikai, cik es nojaušu, jums tāpēc radušās liekas pūles . ..

— Kas nu tās par pūlēm, — Vasņecovs teica. — Esmu atbraucis darīšanās. Turklāt biju tepat blakus — štābā, Uricka laukumā. Lūdzu, sēdieties, Fjodor Vasiļjevič, citādi man neērti — es sēžu, bet jūs ...

— Jā, jā, protams, ar prieku... — Vaļickis nomurmināja, apsēzdamies krēslā pretim Vasņecovam, un pēc gadu desmitos iesīkstējuša paraduma, kā allaž, jautāja: — Ar ko varu pakalpot?

Vasņecova sejā pavīdēja smaids. Bet jau nākamajā mirkli viņš kļuva tāds pats kā agrāk — noguris un sasprindzis.

— Pirmkārt, — Vasņecovs sacīja, — man jāatvainojas, ka neesmu atbildējis uz jūsu vēstuli par atgriešanos zemessargos. Kaut arī biju ļoti aizņemts, mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka jūs, bez šaubām, būtu apmierinājusi vienīgi pozitīva atbilde.

— Tieši uz tādu atbildi es arī cerēju! — Vaļickis viņu pārtrauca.

— Pozitīvu atbildi mēs nevarējām dot.

— Atvainojiet, bet...

— Neiekarstiet, lūdzu, es negribēju jūs aizvainot! No subjektīvā viedokļa raugoties, jūs esat izturējies kā īsts padomju cilvēks, kā patriots. Bet no militārā un, es teiktu, valstiskā viedokļa atstāt jūs zemessargos būtu bijis nepareizi un nelietderīgi.

— Tam nu gan es nepiekrītu! — Vaļickis iesaucās.

— Nu redziet, — Vasņecovs pasmaidīja, — jūs nepiekrītat pat tagad, kad mēs sarunājamies. Tātad vēstulē jūs pārliecināt man nebija nekādu izredžu. Taču neesmu pie jums atbraucis strīdēties. Ir kāds darbs, Fjodor Va siļjevič...

— Esmu jūsu rīcībā, — Vaļickis sacīja. — Ar mieru strādāt jebkuru darbu. Es jums to rakstīju.

— Mēs esam izveidojuši vairākas grupas no tiem zinātniekiem, kas palikuši Ļeņingradā un izteikuši vēlēšanos strādāt aizsardzības labā. Šie zinātnieki, lielākoties ķīmiķi un inženieri tehnologi, jau ļoti daudz palīdzējuši armijai ieroču ražošanas jautājumos. Cita grupa, galvenokārt inženieri, nodarbojas ar nocietinājumu izbū vēšanu pilsētas robežās. Viņi sāka strādāt jau toreiz, kad jus bijāt zemessargos, — Vasņecovs piebilda, paredzēdams, ka Vaļickis jautās, kāpēc viņš nav iekļauts šai grupā.

Fjodors Vasiļjevičs tomēr īdzīgi noteica:

_— Pagājis jau krietns laiks, kopš esmu atgriezies pilsētā . ..

— Pareizi, — Vasņecovs piekrita, — bet mēs zinājām, ka jūsu dzīves biedre ir ievainota. Tagad, kad viņa evakuēta, stāvoklis mainījies.

Vasņecovs ar tievajiem, garajiem pirkstiem pabungoja pa krēsla paroci un jautāja:

— Fjodor Vasiļjevič, vai jūs tiešām pārzināt ūdens apgādes tehniku?

Vasņecova jautājums pārsteidza Valicki. Tomēr jau nākamajā mirklī viņš atcerējās, ka pēdējā vēstulē Vas ņecovam bija minējis arī to.

— Būdams arhitekts, es, dabiski ... — viņš murmināja.

— Fjodor Vasiļjevič, — Vasņecovs neļāva viņam pabeigt, — es jūs lūdzu mani uzmanīgi noklausīties. Negribu slēpt, ka pilsēta nokļuvusi ... — Vasņecovs brīdi vilcinājās, it kā meklēdams īstos vārdus, — ļoti grūtā stāvoklī. Ienaidnieks laužas šurp no dienvidiem un dienvidrietumiem ... — Gurdi pašūpojis galvu, viņš atkārtoja: — Ļoti grūtā stāvoklī, Fjodor Vasiļjevič.

Vaļickis viņā paraudzījās ar savām blāvajām acīm un negaidot teica:

— Sergej Afanasjevič, kara sākumā jūs bijāt pret mani vairāk atklāts.

Vasņecovs izbrīnījies viņā palūkojās.

— Jūs droši vien esat aizmirsis mūsu tikšanos Smoļ nijā, — Vaļickis turpināja. — Bet es gan to atceros. Mani toreiz aizkustināja jūsu uzticēšanās. Kāpēc jūs tagad lietojat šos nenoteiktos vārdus «no dienvidiem, no dienvidrietumiem»? ... Sergej Afanasjevič, — viņš reizē lūdza un prasīja, — sakiet atklāti, kur pašreiz atrodas vācieši!

— Labi, — Vasņecovs dobji atbildēja. — Ienaidnieks ieņēmis Uricku un Streļnu un atrodas pie Forela slimnīcas.

Vaļickis lēnām nolieca galvu. Likās, kāds smagums viņu iespiež krēslā. Viņš bija no pārsteiguma apstulbis.

Protams, Fjodors Vasiļjevičs no laikrakstiem zināja, ka ienaidnieks pienācis tuvu pie Ļeņingradas. Tomēr viņš nespēja iedomāties, ka vācieši atrodas gandrīz vai pašā pilsētā.

— Taču Hitlera ģenerāļi cer ne tikai, tā teikt, uz savu dzīvo spēku vien. — Vasņecova balss skanēja it kā no

tāluma. — Viņi cenšas salauzt ļeņingradiešu pretošanos, atņemot tiem ūdeni un elektroenerģiju.

Vasņecovs piecēlās, mazliet pastaigāja pa kabinetu, apstājās pie krēsla, kurā, joprojām nekustēdamies, sēdēja Vajickis, un atkal ierunājās:

— Vācieši bez pārtraukuma bombardē no gaisa un ar artilēriju apšauda objektus, kas pilsētu apgādā ar elektrību un ūdeni. Nav izslēgts, ka viņiem izdosies tos sabojāt. Jūs mani saprotat?

— Jā, es saprotu, — Vajickis atbildēja gandrīz bez

skaņas.

— Nekavējoties jārada jauns aku un urbumu tīkls un jātur rezervē pirmkārt kara rūpnīcu rajonā. —. Tagad Vasņecovs runāja sausi, lietišķi. — Šorīt šo jautājumu apspriedām Kara padomes sēdē. Nolemts apvienot visas pilsētas organizācijas, kurām ir kāds sakars ar aku urbšanu, kā arī izveidot civilo inženi :ru grupu, kas sagatavotu pilsētu tam gadījumam, ja ūdens apgādē rastos pārtraukums. Mēs lūdzam jūs, — viņš uzlika roku uz Vaļicka stūrainā pleca, — piedalīties šai darbā, turklāt visvairāk apdraudētajā iecirknī — Kirova rūpnīcas teritorijā ...

Vaļickis, ko ziņa par pilsētas stāvokli bija iedzinusi izmisumā, pamazām atguvās. «Es esmu vajadzīgs, esmu vajadzīgs! Viņi ir mani atcerējušies!» viņš domāja. Pagaidām viņš nespēja aptvert, kāds konkrēti būs viņa darbs. Galvenais bija tas, ka viņam uzticas, ka uz viņu cer, ka viņa piedalīšanās pilsētas aizsardzībā ir ļoti nepieciešama, — pats Vasņecovs uzskatījis par vajadzīgu braukt pie viņa!

Vasņecovs piegāja pie rakstāmgalda, pielika tuvāk acīm zīmējumu, kas tur bija nolikts, un vaicāja:.

— Fjodor Vasijjevič, lūdzu, pasakiet, kas tas tāds!

Vajickis pacēla galvu un ieraudzīja, ka Vasņecovs aplūko pieminekļa uzmetumu.

— Tas ... tas tā... — Fjodors Vasiļjevičs sāka mulsi murmināt, — tāpat vien, nebija ko darīt... tā teikt, pirmais mēģinājums... zīmulis pats prasījās, lai zīmē... Sviediet, lūdzu, tur — papīrkurvī!

— Kāpēc tā?... — Vasņecovs paraustīja plecus un vēlreiz ielūkojās zīmējumā. — Kas tas tomēr ir? ...

— Redziet... nu, kā lai to pasaka... — Vajickis juceklīgi iesāka, — man ienāca prātā, ka pēc kara mums

H9

varbūt vajadzētu uzcelt Uzvaras pieminekli... Narvas vārtu rajonā ... Tā teikt, par godu ... Protams, — viņš steigšus piebilda, — esmu to uzmetis tāpat vien... pats sev ... Vismaz pašreiz ...

Viņš gribēja sacīt: «Pašreiz, kad ienaidnieks atrodas dažus kilometrus no Putilova rūpnīcas, nav laika domāt par uzvaras pieminekļiem,» — bet juta, ka nespēj pateikt tādus vārdus.

Kaut kas nodrebēja skarbajā, saspringušajā Vasņecova sejā, uz mirkli tā ieguva pavisam citu, Vaļickim nepazīstamu izteiksmi: dziļi iegrimušās acis kļuva gaišākas, viegli ietrīsējās cieši sakniebto lūpu kaktiņi...

— Paldies jums, Fjodor Vasiļjevič... — Vasņecovs klusi sacīja.

— Ko jūs runājat! — Vaļickis samulsis iesaucās.

— Tas ir tikai uzmetums sev pašam, un tam nav nekādas mākslinieciskas vērtības!

— Tam ir cita vērtība, — divīzijas komisārs domīgi noteica, — un pašlaik tā ir svarīgāka... Tātad... jūs ticat?...

Sākumā Fjodors Vasiļjevičs nesaprata jautājuma jēgu, viņam šķita, kej Vasņecovs vaicā, vai viņš ir pārliecināts par tāda pieminekļa nepieciešamību. Bet pēc mirkļa viņš jau apjauta, ka runa ir par kaut ko gluži citu, daudz svarīgāku.

— Vai es ticu? — Vaļickis ierunājās.

Viņš ielūkojās Vasņecovam tieši acīs un laikam gan tikai tagad saprata, kāds nāves nogurums māc šo cilvēku, saprata, ka viņš runā, kustas, dzīvo, tikai briesmīgi sasprindzinādams nervus un gribas spēku.

— Par spīti visam... es ticu, — Vaļickis sacīja.

— Bet jūs? — Un tūlīt mulsi apklusa, apjēdzis, cik aplams ir viņa jautājums.

Uz mirkli iestājās klusums.

Vaļickis pirmais to pārtrauca.

— Man šķiet... — viņš rāmi ierunājās, — ka arī jums vajadzīgs atbalsts. Arī jūs taču esat tikai cilvēks, un jūsu nasta ir milzīga. Varbūt no manas puses tas ir netaktiski, muļķīgi... Es gribu jums pateikt to, ko jūs varbūt nezināt... vai varbūt nepiešķirat tam lielu nozīmi ... Atļausiet?

Fjodors Vasiļjevičs saprata, ka viņam nav tiesību uzmācīgi aizkavēt Vasņecovu, kam, protams, dārga katra

minūte... Tomēr cīnīties pret vēlēšanos izteikties nebiji viņa spēkos.

— Es klausos, — Vasņecovs nopietni sacīja.

— Piedodiet, Sergej Afanasjevič, jūs, partijas cilvēki, zināt daudz ko tādu, kas man ir grāmata aiz septiņiem zieģeļiem ... Jūs protat taisīt revolūciju. Jūs mākat sacelt kājās visu Krieviju. Es nespēju iedomāties, ka tik īsa laikā var pārveidot tik milzīgu zemi. Pārsteidz, cik daudz jūs esat paveikuši. Bet vai jums neliekas... kā tagad mēdz izteikties, ka šo to jūs pienācīgi nenovērtējat? Un pašreiz ir īstais laiks jums to atgādināt!

— Par ko tieši jūs runājat? — Vasņecovs jautāja ar skaidri jūtamu izbrīnu un uzmeta ašu skatienu pulkstenim.

Vaļickis nepamanīja šo skatienu. Un, ja arī būtu pamanījis, tik un tā nebūtu spējis apstāties. Viņš, tā teikt, bija jau aizsvilies.

Galvu izslējis kā gailis, viņš turpināja:

— Sergej Afanasjevič, vai jums bieži nāk prātā tas vēstures fakts, ka Krievija galu galā nekad nav pakļāvusies interventiem? Nekad! Ne tatāriem, ne mongoļiem, ne teitoņiem, ne zviedriem, ne frančiem, ne tiem, kas uzrādās toreiz astoņpadsmitajā gadā! Nē, nē, piedodiet, es gribu pabeigt savu domu! — Vaļickis dedzīgi iesaucās. Viņam bija licies, ka Vasņecovs grib viņu pārtraukt.

— Lūdzu, nedomājiet, ka ar jums runā politiski neizglītots vecis! Es saprotu: «Visu zemju proletārieši, savienojieties!», «Cilvēkus šķir nevis nacionālā, bet gan šķiriskā piederība.». To visu esmu dzirdējis, to visu zinu, lai gan nebaidos atzīties, ka pats augu mūžu cilvēkus esmu dalījis vienīgi godīgajos un neliešos, bet tas jau ir cits jautājums. Tagad, kad vācieši atrodas kaut kur pie Pu tilova rūpnīcas, man gribas jums atgādināt, ka Krievija nekad nav padevusies ienaidniekam! Un nekad arī nepadosies. Nekad! — viņš atkārtoja un pakratīja pirkstu.

— Tas būtu vēstures absurds! Tas nav iespējams!

Pateicis visu, ko uzskatīja par vajadzīgu teikt, Va

ļīckis pēkšņi nodomāja: «Tā, nevietā nolasīju lekciju cilvēkam, kurš pats pieradis mācīt citus! ...» Sejā parādījās apjukums. Viņš steigšus ierunājās:

— Dieva dēļ — piedodiet!... Es jūs aizkavēju...

Vasņecovs klusēja. Viņš atkal paņēma no galda lapiņu ar pieminekļa uzmetumu, brīdi vērīgi tajā skatījās,

it kā pūlēdamies ieraudzīt kaut ko tādu, ko nebija pamanījis pirmo reizi, tad pievērsa skatienu Vajickim un, tikko jaušami pasmaidījis, vaicāja:

— Fjodor Vasiļjevič, kādā krāsā jūs iztēlojaties karogu, ko tur rokās šis kareivis?

— Karogu? — Valickis neizpratnē jautāja. — Protams, sarkanu. Bet... jūs taču saprotat, ka tā nav glezna, ka granīta krāsu palete nav tik bagāta... Starp citu, ar tehniskiem līdzekļiem, protams, var sasniegt zināmu kontrastainumu .. . Bet es jūs lūdzu, — viņš pēkšņi sarosījās, — sviediet projām šo lapiņu! Es jau sacīju, ka tas uzmests tāpat vien, paša sirdij par prieku ...

— Sirdij par prieku! — Vasņecovs atkārtoja, mazliet piemiedza acis un tad teica: — Nu redziet, sirds jūs neviļ, jūs jūtat, ka uzvarēt var tikai zem sarkanā karoga. Vai ne?

— Bet... bet kas tad par to šaubās? — Vaļickis nomurmināja, nobažījies, ka Vasņecovs nav viņu pareizi sapratis un tāpēc guvis pavisam ' ačgārnu iespaidu. — Vēlreiz lūdzu man piedot, ka jūs aizkavēju ar savu spriedelēšanu. Jūs, bez šaubām, steidzaties ...

— Jā, jums taisnība, es steidzos, — Vasņecovs apstiprināja, — bet, ziniet, boļševiki ir dīvaini cilvēki. Ja runa ir par politiku, viņi nekad neiet projām, iekams nav izstrīdējušies līdz galam. Tas mums ir jau asinīs.

Viņš saudzīgi nolika lapiņu uz galda un, draudzīgi smaidīdams, teica:

— Mans dārgais Fjodor Vasiļjevič, kur jūs to ņēmāt, ka mēs, partijas cilvēki, nepazīstam tautas raksturu, tās pašas tautas, ar kuru kopā taisījām revolūciju? Jā, jums taisnība, krievu tauta vienmēr aizstāvējusi savu dzimteni. Ar rungu, ar mednieka šķēpu, ar zobenu, ar šauteni — visādi! Un tomēr, ja astoņpadsmitajā gadā interventi būtu iedomājušies sadalīt nevis Padomju Krieviju, bet gan carisko Krieviju, nez vai viņiem nebūtu bijuši panākumi. Atcerieties, cik ilgi pastāvēja tatāru jūgs ...

— Tam bija savi vēsturiski cēloņi! — Vaļickis atkal nesavaldīgi iesaucās.

— Nu protams, — Vasņecovs tūlīt piekrita. — Es tikai to atgādināju, lai pateiktu: ne jau nu vienmēr tautas nacionālais gars viens pats spēj stāties pretim labāk organizētam un labāk apbruņotam ienaidniekam.

Brīdi klusējis, viņš turpināja rūgtuma pilnā balsī:

— Fjodor Vasiļjevič, mēs abi saprotam, cik grūts ir mūsu zemei šis karš. Bet Hitlers bija paziņojis, ka tiks galā ar Padomju zemi pusotra, ilgākais — divu mēnešu laikā. Pagājuši jau trīs mēneši, tomēr mēs turamies. Un ,tad nu es gribu jums jautāt, — Vasņecovs ierunājās ar negaidītu dedzību, pat kvēlumu, — vai tiešām jūs domājat, ka vecā Krievija, ņemot vērā arī tās dabisko attīstības tempu, būtu varējusi izturēt tādu iebrukumu? Atcerieties pirmo pasaules karu! Jūs teiksiet, ka arī tagad ienaidniekam stājas pretim sensenais krievu ienaids pret jebkuru interventu? Piekrītu. Bet tagad krievi cīnās uz dzīvību un nāvi ne tikai tāpēc, ka viņi ir krievi, bet arī tāpēc, ka viņi ir Padomju zemes krievi! Un arī citas mūsu zemes tautas stāv ar mums plecu pie pleca, tāpēc ka tās ir padomju tautas. Tāpēc ka tie ir padomju cilvēki! Šis karš nav tikai divu valstu sadursme, tajā saduras divas sistēmas, divi dzīves veidi, divas ideoloģijas!

Vasņecova iekritušos, rūpīgi skūtos vaigus tagad klāja viegls sārtums. Un tad viņa sejā parādījās ironisks smaids.

— Nav laika ar jums izstrīdēties par godīgajiem cilvēkiem un par neliešiem. Gribu tikai vaicāt: kādi ir tie vācieši, kas grib saņemt mūs aiz rīkles? Nē, atbildiet, atbildiet! — viņš iesaucās, jo redzēja, ka Vaļickis protestēdams parausta plecus. — Ja piekrīt jūsu, tā teikt, pašmāju dalījumam, tad viņu vidū ir gan vieni, gan otri, vai ne? Nē, mans dārgais Fjodor Vasiļjevič, šo vāciešu ricībā, kuri pašreiz moka mūsu zemi, galvenais un vienīgais noteicējs ir tas apstāklis, ka viņi ir fašisti. Lai arī subjektīvi viņi nav visi vienlīdz uzticīgi fašismam, tomēr tieši fašisma būtība, tā mērķi pašlaik nosaka viņu izturēšanos. Šeit mājas četrās sienās jūs pilnīgi varat iztikt ar saviem godīguma un nelietības kritērijiem. Bet, tiklīdz jus piedalāties šķiru cīņā, tā par vienīgo pareizo kritēriju kļūst reāla piederība pie vienas vai pie otras nometnes. Par to ideju, kuru mēs abi uzskatām par taisnīgu, par to karogu, ko tur rokās šis kareivis, — viņš pamāja uz Vaļicka zīmējuma pusi, — ir vērts cīnīties un nav žēl atdot dzīvību. Tā tas ir!

Viņš piemiedza dziļi iegrimušās acis un piebilda:

— Tagad es varu atbildēt uz jūsu jautājumu. Jūs vaicājāt, vai es ticu. Jā, Fjodor Vasiļjevič, es ticu. Šī ticība ir nesatricināma!

Viņš pastaigaja pa kabinetu un tad citā — sirsnīgā un līdzjūtīga tonī vaicāja:

— Uz kurieni evakuējusies jūsu dzīves biedre? Kur viņa pašreiz dzīvo?

— Netālu no Kuibiševas. Pie attāliem radiniekiem, — Valickis īsi atbildēja. Viņš joprojām atradās to dedzīgo vardu ietekmē, ko bija teicis šis, pēc pirmā acu uzmetiena spriežot, skarbais un noslēgtais cilvēks.

— Varbūt viņai vajag ko palīdzēt? Es varu uzdot, lai saziņas ar partijas Kuibiševas apgabala komiteju.

— Nē, nē, nevajag! — Valickis steigšus iesaucās. Viņam tiešām likās, ka tas būtu aplam, ja šādos apstākļos partijas apgabala komiteja nodarbotos ar izpalīdzēšanu viņa ģimenei.

— Ja nemaldos, jums ir dēls?

— Jā. Viņš atrodas frontē.

— Paldies jums, Fjodor Vasiļjevič! — Vasņecovs sacīja.

— Par ko tad? — Valickis izsaucās. — Man gan jāpateicas jums! ... Es pārcietu briesmīgas dienas, apzinādamies, ka nevaru ... piedalīties . .. Stundām ilgi bezmērķīgi sēdēju pie šī galda, lasīju kādu ērmotu stāstu...

— Vai šo? — Vasņecovs jautāja, paņemdams no galda atvērtu grāmatu. Un pašķirstījis vaicāja: — Angļu?

— Marks Tvens. Atceraties? Tomu Soijeru un citus? Nekad nebiju domājis, ka viņam ir tāds dīvains darbs.

— Par ko?

— Par ko tikai tur nav! — Valickis steidzās paskaidrot. — Par sātanu. Filozofisks stāsts. Sātans apgalvo, ka visas cilvēces un katra atsevišķa cilvēka liktenis ir jau iepriekš noteikts un jebkurš mēģinājums grozīt notikumu gaitu rada briesmīgas sekas. .. Piedodiet, tās ir muļķības, jums nav tām laika.

— Šī sātana spriedumi visumā nav jauni, — Vasņecovs pasmīnēja. — Cilvēces vēsturē ir ne mazums sātanu, kuri darījuši visu, kas vien bijis viņu spēkos, lai cilvēkiem iedvestu domu, ka jāpakļaujas liktenim. Bet revolucionāriem, boļševikiem tāda doma nav pieņemama. Mēs nepakļausimies nekad, nepakļausimies nevienam. Arī vācu fašismam ne. Nesen pilsētas komiteja saņēma vēstuli no kādas kareivju un komandieru grupas. Un, kā jūs domājat, par ko tur bija rakstīts? Par to, kā butu sodāms Hitlers un viņa banda, kad mēs būsim uzvarējuši.

— Diemžēl tas nav aktuāli, pašlaik tam nav nekādas praktiskas nozīmes, — Vaļickis rūgti noteica.

— Ir! — Vasņecovs iebilda pārliecības pilnā balsī.

— Visam ir praktiska nozīme. Gan jūsu uzskicētajam pieminekļa projektam, gan šai vēstulei. Tajos ir ticība uzvarai. Ticība, lai gan ienaidnieks stāv uz majas sliekšņa! Starp citu, es jūs ļoti lūdzu saglabāt šo uzmetumu. Esmu pārliecināts, ka tas noderēs.

Pulkstenis nosita pusdesmit.

Vasņecovs aši paskatījās uz stāvpulksteņa vara ciparnīcu, tad ielūkojās savā pulkstenī un sāka_ steigties.

— Jābrauc. Tātad pilsētas komiteja lūdz jus, Fjodor Vasiļjevič, jau rīt no rīta doties uz Kirova rūpnīcu. Vai jums kādreiz gadījies būt šai rūpnīcā?

— Diemžēl ne. Mani sakari ar bijušo Putilova rūpnīcu nesniedzas tālāk par to, ka zemessargu divīzijā, kurā es dienēju, komisārs bija no turienes. Ivans Maksimo vičs Koroļovs.

— Koroļovs atkal ir rūpnīcā, — Vasņecovs sacīja.

— Direkcija ierosināja, lai visvecākie, visvairāk pieredzējušie speciālisti atgrieztos cehos. — Un atkartoja:

— Tātad no rīta — uz Kirova rūpnīcu. Norādījumi par jums būs jau doti. Jums steidzīgi jānoskaidro, vai tur pietiks jau gatavo urbumu, kā ir ar iekārtām... īsi sakot, vai rūpnīca spētu pāriet uz autonomu ūdens apgādi, ja pilsētas ūdensvads tiktu sabojāts. Caurlaidi jums atnesīs rīt no rīta ap astoņiem.

Viņš sniedza Vaļickim roku.

Tai mirklī reproduktorā atskanēja balss:

— Pilsoņi! Rajonu apšauda artilērija. Kustību ielās pārtraukt! Iedzīvotājiem doties uz patvertnēm!

Metronoms sāka tikšķēt ātri jo ātri.

— Jums būs jāpagaida, Sergej Afanasjevič! — Va ļickis bažīgi sacīja. — Ziniet, tagad ir liela stingrība! Mums ir diezgan labs pagrabs. Tiesa, es gan vairījos...

— Un gluži veltīgi, — Vasņecovs teica. — Katra ziņā jādodas uz patvertni. Tāda ir pavēle.

Priecādamies, ka Vasņecovs paliek, un mazliet mulsdams tāpēc, ka pagrabs ir slikts, mitrs un pustumšs, Vaļickis viņam blakus lēnām kāpa lejā pa kāpnēm.

Priekšnams jau bija cilvēku pilns — uz patvertni veda šauras kāpnes, pa kurām blakus varēja iet ne vairāk kā divi cilvēki.

— Nu tā, — Vasņecovs sacīja, — tagad uz redzēšanos!

— Vai tad jūs?... — Vajickis apjucis ierunājās.

— Mani gaida darbs, Fjodor Vasiļjevič, darbs! — Vasņecovs aši nobēra. — Bet jums tagad jāiet lejā! Un no rīta — uz Kirova rūpnīcu. Norunāts?

Paspiedis Vajickim roku, divīzijas komisārs devās uz izeju, spraukdamies cauri cilvēku drūzmai.

XIII

Kirova rūpnīcas caurlaides telpu vāji apgaismoja zilas spuldzītes, kas karājās pie griestiem. Koka barjeras veidoja šauras ejas uz durvīm, aiz kurām sākās rūpnīcas teritorija. Pie durvīm stāvēja divas sievietes. Viena bija paveca, gara, plecīga, ar bakurētainu seju, otra — jaunāka un augumā mazāka. Abām mugurā bija brezenta jaka, kājās — zābaki, pie jostas — revolvera maksts ar naganu.

Zvjagincevs izvilka no blūzes kabatas dienesta apliecību. Viena no sievietēm to paņēma un, uzacis saraukusi, pašķirstīja, pēc tam izlasīja komandējuma apliecību.

— Uz kurieni iedami?

— Uz aizsardzības štābu, — Zvjagincevs nepacietīgi atbildēja.

Otra, pārliekusies pār margām, arī ielūkojās apliecībā un teica:

— Labi, Andrejeva, neaizkavē komandieri, es tūlīt piezvanīšu.

Viņa piegāja pie plakana telefona aparāta, kas karājās pie sienas starp durvīm, un paņēma klausuli.

— Dodiet man apsardzi! Kas tur ir? ... Runā Voron cova no caurlaides... Te ieradies kāds militārs biedrs,, kas grib iet pie jums uz štābu ... Skaidrs!

Pakārusi klaususi, viņa sakārtoja revolvera maksti, kas vilka jostu uz leju, un sacīja Zvjagincevam:

— Tūlīt nāks. Pagaidiet! ...

Kaut kur netālu sprāga šāviņš. Pēc tam — otrs.

— Mētā atkal! — noteica tā, kas sevi bija saukusi parr Voroncovu, un saknieba lūpas.

— Piešauj! — Andrejeva atsaucās.

— Vai tad apšaudes laikā jūs paliekat tepat? Es gribēju teikt — savā postenī? — Zvjagincevs jautāja.

— Atkarībā no tā, kāda ir apšaude, — Voroncova atbildēja mazliet augstprātīgi. — Ja nu gāž taisni mums virsū, tad gan uz grāvi, kas izrakts blakus. Velti tomēr neskraidām, caurlaidi bez apsardzes arī nedrīkst atstāt. Var vēl kāds nelietis iesprukt rūpnīcā.

Iznirdams no tumsas, caurlaides telpā ienāca pavecs vīrs platiem pleciem; mugurā viņam bija ar bikšu siksnu sajozts vatenis, un arī viņam pie siksnas karājās revolvera maksts, tikai tā nebija no brezenta kā sievietēm, bet no brūnas ādas.

— Laptevs, — viņš stādījās priekšā Zvjagincevam.

— Uz kurieni dodaties, biedri major?

Viss sākās no gala. Laptevs lēnām pāršķirstīja Zvja ginceva apliecību no pirmās lappuses, kur bija rakstīts vārds, tēva vārds un uzvārds, līdz pēdējai, kur bija atzīmēts, vai tās uzrādītājs ir precējies vai nav, kā arī personiskā ieroča numurs, pēc tam, tāpat nesteigdamies, izlasīja komandējuma apliecību un tikai tad atdeva dokumentus Zvjagincevam.

— Iesim, biedri major! — viņš teica.

Tumsā, ko tik tikko kliedēja kāds patāls ugunsgrēks, Zvjagincevs saskatīja vairākus sargtorņus, lielo KV tanku un dota betona sienu.

Iegaudojās automašīnas sirēna — aizjoņoja ugunsdzēsēji. Steidzīgi, bet gandrīz neizjaukdamas ierindu, pa četrām blakus aizskrēja meitenes, ar roku pieturēdamas sanitāra somu. Neredzamos reproduktoros ātri un spalgi tikšķēja metronoms.

— Kas tad deg? — Zvjagincevs jautāja Laptevam, kurš aši gāja pa priekšu.

— Tīģeļkalve, — tas nepagriezdamies atbildēja,

— pavisam nesen aizdegās... Trāpīja ar šāviņu, nelietis tāds, un ...

Viņš nepateica līdz galam, jo tuvumā ar apdullinošu tioksni sāka šaut zenītlielgabals. Laptevs apstājās un pacēla roku. Zvjagincevs sakumā nesaprata, ko viņš tā klausās... Bet, kad ieklausījās arī pats, īsajos zenītliel gabala šāvienu starpbrīžos izdzirda tālu, griezīgu rūkoņu.

— Pamanījis gaismu un atlidojis, neģēlis! — Laptevs caur zobiem teica. — Tūlīt metīs fugasa bumbas. Varbūt nogaidīsim?

Zvjagincevs jautāja, vai vēl tālu jāiet, bet viņa balsi nomāca zenītlielgabalu dārdoņa. Tagad kļuva pilnīgi skaidrs, ka šauj nevis viens lielgabals vai divi, bet vairāki, turklāt ne tikai rūpnīcas teritorijā, bet arī blakus kvartālos.

Netālu norībēja fugasa bumbas sprādziens. Laptevs saņēma Zvjagincevu aiz rokas, spēcīgi pavilka viņu sāņus un nolēca kaut kur zemāk, noraudams sev līdzi arī viņu.

Pēc maza brītiņa Laptevs uzspīdināja kabatas bateriju. Zvjagincevs ieraudzīja, ka viņi atrodas segtā tranšejā, kuras dziļums sasniedz gandrīz cilvēka augumu. Sienas un griesti bija apsisti ar dēļiem. Gar vienu sienu bija nolikti soli.

Atcerējies uzdevumu, kura dēļ viņš ieradies Kirova rūpnīcā, Zvjagincevs nolēma patvertnē velti nezaudēt laiku.

— Dodiet nu šurp bateriju, biedri Laptev, — viņš sacīja un sāka lēnām apstaigāt tranšeju.

Ar šauro staru apgaismodams sienas, viņš pārbaudīja, kā taisīts apšuvums, pēc tam nopētīja griestus un to balsta kokus un parēķināja, vai nostiprinājums izturētu, ja bumba sprāgtu tiešā tuvumā.

Ar gandarījumu nodomājis, ka patvertne uztaisīta pamatīgi, viņš izdzēsa gaismu un pasniedza bateriju Lap tevam.

— Tagad dosimies tālāk, biedri Laptev, — viņš teica.

— Būs tomēr jānogaida, biedri major, — Laptevs atbildēja. — Negribu, lai jūs, karavīrs, domātu, ka esmu gļēvulis, bet velti riskēt ar galvu man arī nav nekādas jēgas. Un jums tāpat.

— Par manu galvu neuztraucieties, — Zvjagincevs īgni iebilda. — Neesmu pie jums sūtīts tāpēc, lai sēdētu patvertnē.

— Pats par sevi saprotams. — Laptevs piekrita. — Bet apšaudes laikā staigāt pa teritoriju neklājas. Ne majoram, ne ierindniekam. Un šī jau nemaz nav patvertne, — viņš teica, acīm redzami cenzdamies sarunu paildzināt. — Var teikt, tāds grāvis vien ir.

— Un daudz jums ir šo grāvju? — Zvjagincevs jautāja, noprazdams, ka strīdēties ar stūrgalvīgo Laptevu ir veltīgi.

— Izrakti visā rūpnīcas teritorija. Strādniekiem, ja sākas bombardēšana.

— Kāpēc tad pašreiz tas ir tukšs?

— Pagaidām taču te ielauzusies tikai viena lidmašīna. Un nav arī īstas apšaudes. Pirmajās dienās, kad apšaude vēl nebija pierasta, daudzi tūlīt skrēja uz šiem grāvjiem. Bet tagad jau pierasts. Neparocīgi tā skraidīt šurp un turp . .. Gadās, ka apšaude ilgst divas stundas. Tad divdesmit minūšu ilgs pārtraukums — un sākas atkal .. .Pats saprotat, tādu skraidīšanu no ceha uz grāvi un atpakaļ kājas netur un neiznāk arī nekāda strādāšana.

— Bet ja nu trāpa cehā?

— Jāskatās arī, kāda ir apšaude. Ja vālē pa ceha rajonu, tad nav ko gaidīt, kamēr trāpīs. Mums arī pašos cehos ir patvertnes — pagrabos un palīgtelpās. Bet šitādas tranšejas domātas tiem gadījumiem, kad sākas liela bumbošana no gaisa. Tad nu bez tām nevar iztikt.

— Varbūt tomēr iesim, biedri Laptev? — Zvjagincevs ierunājās, zaudēdams pacietību, un, atbildi negaidījis, enerģiski devās uz izeju.

Pa kāpieniem viņš izkļuva ārā, dzirdēdams, ka aiz viņa steidzas arī Laptevs.

Tumsā — ugunsgrēks, acīm redzot, bija apdzēsts — rūca tanka motors, bija dzirdama tāla ložmetēju šaušana. Debesīs ievilka švīku krāsainu trasējošo ložu kārta. Metronoms tikšķēja kā negudrs.

— Pa kreisi, pa kreisi, biedri major! — Laptevs steidzināja Zvjagincevu un vedināja kaut kur sāņus. — Tagad tikai skriešus ...

Zvjagincevam bija grūti skriet — sāpēja kāja. «Nožēlojamais invalid, un tu vēl lauztin lauzies uz priekšējām pozīcijām!» viņš domāja nikns un izmisis.

Zvjagincevs jau gribēja pakliegt Laptevam, lai viņš skrien lēnāk, bet pēkšņi pavisam tuvu sprāga šāviņš.

— Gulties! — pēc paraduma iesaucās Zvjagincevs un krizdams vēl pamanīja, ka Laptevs kā pieredzējis karavīrs jau izstiepies uz zemes.

Tumsā viņi neredzēja, kā šāviņš pacēla gaisā milzīgu zemes stabu un saārdīja vairākas kastes ar demontētiem darbgaldiem, kas bija sagatavoti sūtīšanai pāri Lādogas ezeram. Viņi tikai dzirdēja, kā metāla gabali džinkstēdami atsitas pret tuvākā ceha sienu. Un atkal iestājās klusums.

— Iesim! — Laptevs iesaucās, pielēkdams kājās.

Zvjagincevs paķēra čemodāniņu un šineli, ko, krizdams pie zemes, bija izlaidis no rokām.

No neredzamiem reproduktoriem skanēja skala balss:

— Piektā ceha rajonu apšauda artilērija. Ceha strādniekiem tūlīt doties uz patvertnēm! Kustību rūpnīcas teritorijā pārtraukt!

— Nāc šurp, major! — Laptevs kategoriski teica un ātriem soļiem devās uz tumsā tikko saskatāmu uzbērumu.

Piegājis tuvāk, Zvjagincevs ieraudzīja zemas durvis. Laptevs tās parāva uz savu pusi.

— Lejā, biedri major, lejā!

Pilnā pārliecībā, ka Laptevs viņu atkal ved kādā bumbu patvertnē, un klusībā lādēdams šo pārlieku piesardzīgo pavadoni, Zvjagincevs sāka lēnām kāpt lejup.

Tad Laptevs atvēra vēl vienas durvis un Zvjagincevs izbrīnā sastinga.

Spoži apgaismotā istabā stāvēja mazi galdiņi ar telefoniem, un pie šiem galdiņiem perpendikulāri bija piestiprināti paneļi, uz kuriem mirgoja dažādu krāsu spuldzītes, pie aparātiem sēdēja darba tērpos ģērbušās meitenes ar lakatiņiem galvā.

— Kas tas ir — sakaru mezgls? — Zvjagincevs neizpratnē jautāja.

— Mūsu pretgaisa aizsardzības štābs, biedri mjor, — Laptevs atbildēja. — Nāciet iekšā!

Viņš ieveda Zvjagincevu nākamajā istabā, kur pie galda sēdēja karavīra blūzē ģērbies cilvēks un kaut ko rakstīja lielā kantora grāmatā.

— Biedri Daškevič! — Laptevs sacīja. — Es, redz, vedu pie mūsu priekšniecības biedru majoru no frontes štāba, tikai pašreiz nesanāk nekāda lielā iešana, šaudās, nelieši! Neatlika nekas cits kā iegriezties pie jums.

— Zinu, ka ir apšaude, — Daškevičs īgni atbildēja un, beidzis rakstīt rindu, pavērās Zvjagincevā. — Sveicināts, biedri major! Rūpnīcas pretgaisa aizsardzības štāba priekšnieks Daškevičs. Sēdieties!

— Biedri Daškevič, — Zvjagincevs stingri sacīja, — esmu saņēmis steidzamu frontes štāba uzdevumu, un man tūlīt jātiekas ar rūpnīcas vadību. Man nav tiesību vilcināties. Tāpēc lūdzu ...

— Mazu brītiņu! — Daškevičs viņu pārtrauca un, paņēmis kādu telefona klausuli, teica:

— Vai tu, Nikolaj Matvejevič? Tas esmu es ... Situā

cija nu ir tāda: apšauda ceturto kilometru, Kot|akova parku un Starptautisko prospektu. Pie mums nupat nokrita vēl divi šāviņi: viens — pie turbīnu ceha, otrs — netālu no centrālās laboratorijas. Upuru nav. Ugunsgrēkus likvidē. Pagaidām tas būtu viss. Pag! — Daškevičs atģidās. — Šeit pie manis ir majors no frontes štāba. Lap levs viņu veda pie jums, bet pusceļā abi nokļuva apšaudes zonā. Tā ... Skaidrs, Nikolaj Matvejevič.

Viņš nolika klausuli un sacīja Zvjagincevam:

— Kamēr nebūs beigusies apšaude, pavēlēts gaidīt šeit, major! Pasēdiet. ..

Būdams kadru komandieris, Zvjagincevs bija paradis precīzi izpildīt pavēles. Labi saprazdams, ka viņš atsūtīls uz Kirova rūpnīcu militārā uzdevumā, un apzinādamies visu, kas no tā izriet, viņš tomēr nespēja sevī apspiest sajūtu, ka atrodas starp civilajiem, aizmugurē, lai arī tuvu priekšējai līnijai. Tāpēc viņš Daškevičanr skarbi atbildēja:

— Kas to pavēlējis? Es taču neesmu ienācējs no ielas, bet frontes štāba darbinieks!

— Tad vēl jo vairāk, biedri major, — Daškevičs atsaucās uzsvērti mierīgi. — Trāpīs jums pa ceļam šķemba, un štāba uzdevums paliks neizpildīts.

— Vai tad pie jums cilvēki visu laiku sēž pazeme? — Zvjagincevs ironiski vaicāja.

— Nesēž vis, — Daškevičs atbildēja, — tiklab strādnieki, kā priekšniecība atrodas tur, kur viņiem jābūt. Taču bumbām apakšā arī nelien ... Paklau, padežurē tur augšā, — viņš pievērsās Laptevam, — un, tiklīdz būs pierimis, aizved majoru līdz poliklīnikai...

Zvjagincevs gribēja jautāt, kāds sakars viņam ar poliklīniku, bet tobrīd istabā ienāca telefoniste un teica:

— Pilsētā izziņota gaisa trauksme. Uzlidojums Avtovai.

— Skaidrs. — Daškevičs sarauca pieri, paņēma spal .vaskātu un ierakstīja savā kantora grāmatā vairakas rindas. Tad pacēla galvu un attapies sacīja: — Ko jus stāvat kājās, biedri major? Sēdieties! Es jau redzu, ka tev kāja nav vesela, — viņš piebilda, draudzīgi pariedams uz «tu».

Nekā neatbildējis, Zvjagincevs apsēdās.

Ienāca cita sakarniece.

— Apšauda dzelzceļa atzarojumu Avtovā, — viņa

161

1159

ziņoja. No astotā torņa redzams, ka Vidzemes ielā izcēlies ugunsgrēks.

Daškevičs pamāja ar galvu, iemērca spalvu tintnīcā un atkal kaut ko ierakstīja grāmatā. Tad pievilka sev tuvāk mikrofonu, ieslēdza to un, skaidri izrunādams vārdus ziņoja:

— Runā Kirova rūpnīcas pretgaisa aizsardzības štābs. Rajonu vēl arvien apšauda artilērija. Visiem postepiem torņos un uz zemes jāturpina novērošana. Kustība rūpnīcas teritorija aizliegta.

Viņš nospieda slēdzi un pabīdīja mikrofonu tālāk.

_— Biedri Daškevič, — Zvjagincevs ierunājās, — varbūt jūs kaut ko paskaidrotu par kārtību, kāda pie jums J valda?... ļ

Zvjagincevs gribēja, lai Daškevičs viņu informētu par stāvokli, bet tas domaja, ka majors atkal par vari grib tikt augšā.

— Tiem draņķa fašistiem ir zemiska taktika, — Daškevičs sacīja. — Mes to jau pazīstam. Pāris reižu izšauj uz rupnīcu un pierimst, sak šaut uz blakus rajoniem. Mēs nomierināmies, bet, tiklīdz cilvēki atstāj patvertnes, tā šie — tūliņ ar skrejuguni! ... Ja nu ir karš, arī mums jāmācās...

Zvjagincevs juta, ka zem kājām viegli nodreb grīda — it kā no pazemes grūdiena. «Rādās, ka bumba,» viņš nodomāja.

Istabā atkal ienāca sakarniece.

— Šauj ar smagajiem lielgabaliem! — viņa steidzīgi teica. — Uz dienvidu un dienvidrietumu sektoru. Deviņi šāviņi pec kārtās. Trīs cilvēki nonāvēti, divi ievainoti.

Mierīgais, pēc izskata tūļīgais Daškevičs vienā mirklī pārvērtās. Viņš strauji paķēra klausuli.

—Ugunsdzēsēju mašīnas — uz apšaudes rajonu! Ātri! Dienvidi un dienvidrietumi. Sanitāru komandai un glābšanas komandai — arī uz turieni!

Tad paķēra citu telefona klausuli un teica:

— Biedrs Zalcmanis? Daškevičs. Ar smago artilēriju apšauda dienvidu un dienvidrietumu sektoru. Pēc pašreizējam ziņām trīs ir nogalināti, divi ievainoti... Tas man pagaidām būtu viss. Klausos, skaidrs... sapratu ... skaidrs.

Pēc tam pievilka tuvāk mikrofonu, nospieda slēdzi un lēni, skaidri sacīja:

— Runā pretgaisa aizsardzības štābs. Ienaidnieks apšauda rūpnīcas teritoriju. Visiem novērošanas posteņiem ziņot par stāvokli ik pēc piecām minūtēm! No torņiem novērot frontes līniju! Par jebkuru pamanītu ienaidnieka pārvietošanos nekavējoties ziņot! Apšaudes rajona cehu priekšniekiem gādāt, lai strādnieki atrastos patvertnēs!

Izslēdzis mikrofonu, viņš ar blūzes piedurkni pārvilka pār mitro pieri, skumji pasmaidīja un teica:

— Redzi nu, major, ka te iet...

Zvjagincevs ar interesi vēroja pretgaisa aizsardzības štāba darbu. Sākumā viņam bija šķitis, ka viņš zaudē tik loti dārgo laiku, ka viņam būtu jādod rīkojumi un jako mandē, bet tagad viņš pārliecinājās, ka pretgaisa aizsardzība rūpnīcā darbojas teicami un viņam ir loti noderīgi sīki iepazīties ar tās organizāciju.

— Esmu ieradies ar uzdevumu palīdzēt rūpnīcai, cik nu tas ir manos spēkos, aizsardzības organizēšana tam gadījumam, ja te ielauztos vācieši, — Zvjagincevs sacīja. — Te ir mani dokumenti. — Viņš izņēma no blūzes kabatas dienesta apliecību un komandējuma apliecību. — Ja iespējams, iepazīstiniet mani ar rūpnīcas pretgaisa aizsardzības organizēšanas sistēmu.

Daškevičs pavirši paskatījās uz dokumentiem.

— Gari stāstīt apstākli neatļauj. īsi — pamēģināšu. Mums ir vairāki speciāli formējumi: ugunsdzēsības, ķīmiskās aizsardzības, medicīniskās palīdzības ... Dežure posteņi gan uz zemes, gan novērošanas torņos. Ar visiem posteņiem mums ir tieši telefona sakari.

Viņš nepaguva pabeigt. Istabā cita pec citas nāca iekšā sakarnieces un ziņoja par novērošanas posteņu un cehu priekšnieku novērojumiem. No šīs informācijas izrietēja, ka jaunu upuru nav, ka ugunsgrēki tiek apdzēsti un frontes līnijā, kas atrodas četrus kilometrus no rūpnīcas, nekādas lielākas pārmaiņas nav manāmas. Kauja notiek aiz Forela slimnīcas.

Daškevičs to visu steidzīgi atzīmēja lielajā žurnālā, kamēr atkal zvanīja telefons. Nepacēlis spalvu no papīra, viņš paņēma klausuli, pateica savu uzvārdu, klusēdams noklausījās, ko viņam saka, un atbildēja: «Tieši tā.»

— Saņemta pavēle vest jūs pie vadības, — viņš teica Zvjagincevam un, izsaucis kādu sakarnieci, lūdza, lai viņa aicinā iekšā Laptevu.

Pēc mirkļa viņš ienāca.

— Aizgādā nu biedru majoru pie vadības!

ZvjaginceVs pieceļas un paņēma no grīdas savu čemodāniņu.

— Neiznāca izstāstīt līdz galam, biedri Zvjagincev, — Daškevičs teica, sniegdams viņam roku. — Bet gan jau darba procesā visu uzzināsiet.

Pēc pazemes klusuma Zvjagincevs atkal nokjuva trokšņu pilnā, trauksmainā pasaulē. Ugunsgrēku atblāzmas sārtotajās debesīs iezīmējas gan vecie Putilova laiku rūpnīcas korpusi ar ovāliem jumtiem, gan jaunie — mūsdienīgie. Uz jumtiem bija redzami cilvēki, kas ar knaiblēm ķēra degošus priekšmetus — vai nu degbumbas, vai kvēlojoša koka gabalus — un meta zemē.

Netālu ugunsdzēsēju komandas locekļi brezenta jakās un bruņu cepures vilka sāņus kādas koka būves apogļo tās sienas. Aizbrauca emka, manīgi izlocīdamās starp tranšejām un dotiem. Garām pagāja ar šautenēm bruņotu strādnieku kolonna.

Zvjagincevs klusībā ievēroja, ka te ikviens labi zina, kas viņam darams. Nav nedz liekas kņadas, nedz bezmērķīgas skraidīšanas.

Vērodams notiekošo, Zvjagincevs nevilšus bija sācis iet lēnāk, bet Laptevs stingri sacīja:

— Lūdzu, ātrāk, biedri major! Nāciet te, aiz manis...

Beidzot viņš Zvjagincevu izveda uz neliela laukuma,

kur atradas vairākas ēkas. Virs tās mājas durvīm, pie ku ias viņi piegāja, bija rakstīts «Poliklīnika».

— Klausieties, biedri Laptev, — Zvjagincevs neizpratnē ierunājās, — man taču jātiek pie vadītājiem, nevis pie mediķiem!

— Pie viņiem es arī vedu, — Laptevs nepagriezdamies atbildēja.

Viņi apmeta līkumu ap ēkas galu, iegāja mazā priekšnamā un saka kāpt lejā.

Kad Zvjagincevs atvēra pagraba durvis, viņu apžilbināja spilgta gaisma un viņš piemiedza acis. Nelielā istabā pie rakstāmgalda sēdēja trīs cilvēki.

— Atļausiet? — Zvjagincevs jautāja.

Cilvēki pacēla galvas. Divi no viņiem bija sveši. Trešo — Vasņecovu viņš tūlīt pazina.

Pagājis divus soļus uz priekšu, Zvjagincevs ziņoja:

« — Biedri Kara padomes locekli! Majors Zvjagincevs

Ieradies rūpnīcā no frontes staba, lai palīdzētu nocietinājumu ierīkošanā.

— Sveicināts, major, mans vecais paziņa, — Vasņecovs sacīja, gurdi smaidīdams. — Pavēlnieks jau teica, ka esot atsūtījis uz šejieni kara inženieri... Tātad jūs esat tas inženieris? Nu ko tad, stādieties priekšā savai jaunajai priekšniecībai!

Nezinādams, kuram būtu jastadas priekšā pirmajam, Zvjagincevs pavērās pie galda sēdošajos nepazīstamajos cilvēkos. Viens no viņiem — neliela auguma, melniem matiem — bija ģērbies parastā civiluzvalkā, viņam bija žakete, balts krekls un kaklasaite; otrs, auguma garaks, platiem pleciem, īsi apgrieztiem matiem un biezam, pinkainām uzacīm, bija ģērbies karavīra blūzē bez dienesta pakāpju nozīmēm.

Acīm redzot, Vasņecovs juta majora apjukumu un tāpēc norādīja uz melnmataino:

— Rūpnīcas direktors biedrs Zalcmanis. — Tad paskatījās uz to, kam mugurā bija karavīra blūze. — Un tas ir Centrālās Komitejas partijas organizators Kirova rūpnīcā biedrs Kozins.

Zalcmanis piecēlās un sniedza Zvjagincevam roku. Arī Kozins sasveicinājās.

— Sēdieties, major, — Vasņecovs sacīja, — tagad turpināsim, biedri!

Zvjagincevs apsēdās pie galda.

— Biedri Kozin, — Vasņecovs saka steidzināt, — jus apstājāties pie aizsardzības sektoriem.

— Partijas komiteja nodomājusi teritoriju sadalīt trijos aizsardzības sektoros, — Kozins stāstīja, ar pirkstu vilkdams pa rūpnīcas teritorijas un apkārtējā rajona plānu, kas bija noklāts uz galda. — Pirmais sektors — no Streiku ielas un Gāzes šķērsielas stūra gar rūpnīcas žogu, cauri viaduktam, pa dzelzceļa uzbērumu, pēc tam garām caurlaides telpai, pa Kaļiņina ielu uz veco čugunlietuvi un tālāk līdz centrālajai laboratorijai. Otraja sektorā būs turbīnu cehs, Aleksejevkas sādža, arodskola un galvenais kantoris ... Trešais sektors — no caurlaides telpas Kaļiņina ielā uz sūkņu staciju, gar Ždanova rūpnīcas žogu līdz turbīnu ceham un mehāniskajam ceham. Daļa vienību sākušas ieņemt pozīcijas tālāk priekšā, izveidodamas kaut ko līdzīgu kaujas posteņiem. Tie uztur sakarus ar Papčenko divīziju ...

Zvjagincevs klausījās partijas organizatora vārdos, sa' sprindzinadams visu uzmanību. Viņš jau saprata, ka runa ir nevis par aizsardzības nocietinājumu būvi, tā teikt, priekšdienām, katram gadījumam, bet par to, ka šī teritorija var kļūt par kaujas lauku jau tuvākajā nākotnē.

«Ka tad ta? ... Vai tiešām kopš tā laika, kad es runāju ar Koroļovu, stāvoklis frontē atkal būtu pasliktinājies?» Zvjagincevs domāja.

— Iznīcinātāju bataljons veidos otro ešelonu, — Ko zins turpināja ziņojumu, — tam uzticēta rūpnīcas komitejas, vecās kalves un turbīnu ceha aizsardzība. Artilērijas divizions...

Kļuva dzirdams troksnis aiz durvīm, skalas balsis. Visi saka klausīties. Zalcmanis piecēlās, lai paskatītos, kas tur notiek.

Tai mirklī durvis plaši atvērās un istabā iedrāzās dīvains cilvēks; viņam bija balts, bet dubļiem notriepts krekls ar sagriezušos tauriņu, sirmie mati — izspūruši. Apstājies pie sliekšņa un vicinādams pa gaisu kādu papīru, viņš kliedza:

— Kas.. . velns ar ārā, kas te īsti notiek, biedri Vas ņecov? Uzzināju, ka jūs esat te, gribu ar jums tūlīt aprunāties, bet mani nelaiž iekšā! Cik es saprotu, mani sūtīja uz šejieni nevis niekoties, bet izpildīt svarīgu militāru uzdevumu! . . .

Zvjagincevs neizpratnē raudzījās uz garo, kalsno sirmgalvi, kas tik nekautrīgi bija ielauzies rūpnīcas vadītāju sēdē un, nelikdamies zinis par citiem, tādā tonī uzrunā pašu Vasņecovu. Pēc Zalcmaņa un Kozina sejas izteiksmes Zvjagincevs saprata, ka viņi šo cilvēku pazīst, ļo mēr arī viņi brīnās par tādu ielaušanos.

Vecais vīrs pieskrēja pie galda, uz izklātā rūpnīcas plāna uzmeta pauspapīra loksni, uz kuras bija uzrasēta kāda shēma, un, tajā ar pirkstu bakstīdams, atkal sāka bļaut:

— Lūdzu, paskatieties, kas notiks, ja šo vadu sabojās?! Kur ir apgāju vads? Es jautāju: kur ir apgāju vads? Esiet tik laipns un atbildiet!

— Lūdzu, piedodiet, — Zalcmanis stingri sacīja, — mēs taču esam vienojušies, ka visos tehniskajos jautājumos jūs griezīsieties pie galvenā enerģētiķa, kas saņēmis nepieciešamos norādījumus.. .

— Lūdzu piedošanu, — sirmgalvis viņu pārtrauca tādā pašā tonī, kādā bija runājis iepriekš, — tā nav tehnika, tā ir tīrā aizsardzība! Aizsardzība! — vēl vairāk iekarsdams, viņš nokliedza pa balsieniem. — Par jūsu galveno enerģētiķi jāpiebilst, ka viņš ir teicams speciālists, tomēr pirms stundas, par spīti visiem viņa protestiem, mums atņēma trīsdesmit strādnieku! Mēs jau vakar izstrādājām papildshēmu — te tā ir jums priekšā uz galda, bet, lai to realizētu, nepieciešams ierīkot cauruļvadus uz šejieni un ari uz šejieni un uzstādīt rezerves sūkņus, kurus varētu izmantot gadījumā, ja viens no vadiem tiktu sadauzīts. Strādnieki strādāja divpadsmit stundas, darbu nepārtraukdami pat apšaudes laikā, bet tagad, redziet, viņi ievajadzējušies kaut kam citam! ...

Beidzot viņš apklusa, acīm redzot, izteicis visus savus argumentus un pilnīgi izgāzis sašutumu.

— Fjodor Vasiļjevič, — Vasņecovs klusi sacīja, — pēdējās stundās pasliktinājies stāvoklis frontē. Mēģiniet iedomāties, kas notiks . . .

— Nē, piedodiet, — sirmgalvis spiedzīgi pārtrauca Vas ņecovu. — Labāk jūs, cienījamais Sergej Afanasjevič, iedomājieties, kas notiks, ja cilvēki un rūpnīca paliks bez ūdens! Es nemaz nejautāju, ko strādnieki dzers un kā turpinās darbu cehi. Bet ir taču ugunsgrēki! Es prasu: ar ko jūs dzēsīsiet ugunsgrēkus?

— Biedri Vaļicki, — skarbi teica Kozins, iejaukdamies sarunā, — strādnieki, kurus jums atņēma, nupat aizgāja uz kaujas pozīcijām rūpnīcas pieejās. Vai jūs to saprotat?

«Vaļickis? .. .» Zvjagincevs nevilšus klusībā atkārtoja un pēkšņi nodomāja: «Vai tiešām tas atkal ir viņš? ...»

— Es visu saprotu, — Vaļickis iesaucās, — bet.. .

Tad pēkšņi aprāvās un apklusa. Acīm redzot, Kozir.a vārdu jēga tikai tagad nonāca līdz viņa apziņai.

— Tā . .. piedodiet... — Fjodors Vasiļjevičs nomurmināja un tad nedroši piebilda: — Bet... bet, cik es saprotu, viens uzdevums nedrīkst izslēgt otru... Jūs taču pats teicāt, — viņš mulsi palūkojās Vasņecovā, — ka pārtraukums ūdens apgādē būtu ... katastrofa . ..

Tagad viņš bija sašļucis un stāvēja, nevarīgi nolaidis rokas.

— Mēs kaut ko darīsim, biedri Vaļicki, darīsim, — Zalcmanis nepaciejīgi sacīja, — galvenais enerģētiķis saņems nepieciešamos norādījumus. Strādniekus atkal iedos.

Ļaujiet mums pabeigt!

— Jā . .. jā ... atvainojiet... Saprotu, ka esmu ieradies nelaikā ... — Vaļickis klusi teica, paņēma no galda pauspapīra loksni un devās uz durvīm.

Kā jūs esat šeit iekārtojies, Fjodor Vasiļjevič? — Vasņecovs pēkšņi jautāja.

Vaļickis pagriezās, nekā nesaprazdams, paraudzījās Vasņecova un tad, paraustījis plecus, atbildēja:

Mans dievs, kāda tam nozīme! Un jūs vēl to vaicājatj.. Vaicājat? — viņš atkārtoja ar rūgtu zobgalību balsī. Un izgaja no istabas, klusi aizvērdams durvis.

— Turpināsim, — Vasņecovs sacīja, smagi nopūties.

— Mēs palikam pie norādījumiem artilērijas divizionam, — Kozins ierunājās, atkal noliekdamies pār plānu. — Tas ieņems pozīcijas Aleksejevkas un Streiku ielas pieejās, bet tālāk — pa Jakubeņa ielu, Jauno ielu, Čuguna šķērsielu un pa Atdzimšanas ielu. Diviziona rīcībā nodosim arī minētājus. Tiesa, mīnu mums ir pamaz. .. Esmu pateicis visu.

Viņš vaicājoši pavērās Vasņecovā.

Brītiņu bija klusums. Tad Vasņecovs jautāja Zvjagin cevam:

— Vai jūs uzmanīgi klausījāties, major? Varbūt jums ir kadas piezīmes vai ierosinājumi?

«Ko lai atbild?» Zvjagincevs drudžaini domāja. «Teikt, ka vēl neesmu iepazinies ar stāvokli, un ar to parādīt, ka pašlaik nevaru atnest nekāda reāla labuma? Vai varbūt uzdot dažus tehniska rakstura jautājumus un izteikt dažus vispārīgus apsvērumus, lai parādītu kaut vai šķietamu kompetenci? ... Nē,» viņš tūlīt asi iebilda pats sev, «tā būtu komunista un komandiera necienīga spēle. Pašreizējā brīdī — pat noziedzīga spēle.»

— Piedodiet, biedri divīzijas komisār, — Zvjagincevs stingri atbildēja, — bet štābā man pastāstīja par stāvokli Irontē tikai ļoti vispārīgos vilcienos. Turklāt kopš tā laika pagajušas ne mazāk kā piecas stundas. Galvenais — es gandrīz nemaz nepazīstu rūpnīcas teritoriju. Gribētos visu redzet uz vietas, dabā. Pēc tam es varēšu ziņot par saviem ierosinājumiem.

Brīdi klusējis, Vasņecovs sacīja:

— Ziniet, biedri Zvjagincev, par stāvokli frontē atbildēšu pavisam īsi: ienaidnieks kuru katru mirkli var sākt izšķirošo triecienuzbrukumu Ļeņingradai. Mums jābūt. tam gataviem.

Viņš attaisīja planšeti, izņēma četrkart salocītu karti un noklāja uz galda.

— Skatieties! Ienaidnieks jau ielauzies Uricka un Sta ropanovā. Mūsējie cīnās viņpus Ļigovas un šeit — Fo rela slimnīcas rajonā. Ja vāciešiem izdosies pārraut aizsardzības līniju, kaujas pārsviedlsies uz rūpnīcas zonu.

Zvjagincevs cieši vērās kartē, ar sarkanu zīmuli ievilktajā līnijā.

— Jūs sakāt, ka slikti pārzināt teritoriju. Bet pec rūpnīcas plāna, pēc shēmas jūs varētu orientēties?

— Protams, biedri divīzijas komisār — Zvjagincevs atbildēja. — Tomēr ar teritoriju būtu jāiepazlstas arī, ta teikt, vizuāli. Uz vietas jāapskata aizsardzības būves.

— Neaizmirstiet, ka nav laika, nav laika! — Vasņe covs skarbi uzsvēra. — Daļa strādnieku vienību jau ieņem kaujas pozīcijas.

— Cik daudz laika jums vajadzīgs? — Zalcmanis jautāja, nepacietīgi ielūkodamies pulksteni.

— Labi, neiesim skaitīt minūtes, — Vasņecovs enerģiski teica, salocīdams karti un likdams to planšete, — palīdziet majoram drīzāk iepazīties ar teritoriju un ar gatavajām aizsardzības būvēm. Piekomandejiet viņam palīgā cilvēku, kas to visu labi pārzina. Tomēr jūsu rīcība, biedri Zvjagincev, ir ne vairāk kā divas stundas. Tiklīdz būsiet iepazinies ar apstākļiem, tūlīt sagatavojiet pavēli par to, kur vēl steidzīgi jāizbūvē doti un jaierīko aizsprosti un kādiem tiem jābūt. It īpaši paturiet prata prettanku aizsprostus! Bet tagad, biedri Zalcmani, palīdziet man sazvanīties ar Ždanovu!

Zalcmanis paņēma Smoļnija speciālā telefona klausuli.

— Runā Zalcmanis. Biedrs Vasņecovs vēlas runāt ar Andreju Aleksandroviču. — Viņš sniedza klausuli Vas ņecovam.

Iestājās klusums, kurā bija dzirdami, drīzāk gan pec vieglās sienu drebēšanas samanāmi tāli bumbu un šāviņu sprādzieni.

— Tas esmu es, Andrej Aleksandrovič, — Vasņecovs beidzot sacīja. — Jā, vēl joprojām atrodos Kirova rūpnīcā. Gribu uzzināt, kāda ir situācija .. .

Viņš klusēdams klausījās un aizvien zemāk noliecās pār galdu.

— Tā... Skaidrs ... — viņš noteica. — Tūlīt braucu. Nekas, gan jau tikšu cauri. — Un nolika klausuli.

ifcy

— Ienaidnieks atkal uzbruk Pulkovas augstienei, _

Vasņecovs dobji sacīja. — Pagaidām bez panākumiem. Mēģina arī paplašināt ķīli Somu līča krastā, ieņemt Pē terhofu. Rīkojieties, kā esat nolēmuši! Kad būs gatavs kaujas pavēles projekts, piezvaniet man uz Smoļniju!

Vasņecovs pieceļas. Bridi viņš stāvēja nekustēdamies. Tad sacīja klusi, bet stingri un ļoti izjusti: »

.. Apgabala komiteja un pilsētas komiteja tic kirovie siem un cer uz viņiem. Tā vienmēr ir bijis. Un vienmēr ari būs. — Mirkli klusējis, viņš piebilda: — Vēlu panākumus. Pec visa spriežot... drīz mēs atkal redzēsimies.

Ko Vasņecovs gribēja teikt ar šiem pēdējiem vārdiem? Apliecināt savu nesatricināmo pārliecību, ka arī nākamo reizi, kad viņš atbrauks, rūpnīca būs tāds pats nepieejams cietoksnis? Vai uzsvērt, ka gadījumā, ja ar ienaidnieku būs jācīnas Ļeņingradas ielās, būs jāaizstāv rūpnīcas korpusi, arī viņš būs kopā ar kiroviešiem, būs to komunistu vidu, kas dosies pēdējā kauja — kaujā uz dzīvību un nāvi? ...

Lai nu kā tas būtu, bet it kā vienkāršajos, ikdienišķajos pilsētas komitejas sekretāra vārdos bija dziļa iekšēja jēga. To saprata visi. Varbūt tāpēc, Vasņecovam atvadoties no Kozina, Zalcmaņa un Zvjaginceva, roku spiedieni bija tik stipri.

Tai brīdī, kad Vasņecovs atvadījās no Zvjaginceva, Ko zins paņēma telefona klausuli un klusām pateica dažus vārdus, ko majors nesadzirdēja.

Kad Vasņecovs bija izgājis, Kozins sacīja Zviaeince vam:

Tūlīt jāatnāk kādam biedram, vecam mūsu strādniekam, meistaram, partijas komitejas uzdevumā viņš atbild par aizsardzības būvēm. Viņš jums parādīs gan gatavos militāros objektus, gan tos, kas vēl top. — Kozins pašū poja galvu. — Grūtā dienā tu esi atnācis pie mums, biedri major! Un baidos, vai tikai rīt nebūs vēl grūtāk.

Zalcmanis nosodoši paraudzījās partijas organizatorā un sarauca pieri.

Biedri major, — viņš ierunājās ļoti lietišķi, — varbūt jums ir kādi jautājumi?

" Pagaidām nav, biedri direktor, — Zvjagincevs atbildēja. — Pēc teritorijas apskates ziņošu paf saviem apsvērumiem.

— Tad es grilu jums kaut ko teikt, — Zalcmanis sacīja. — Mēs sapratām, ka par rūpnīcu jūs zināt maz.

Vai ne?

— Nu, Ļeņingradā gan nav neviena cilvēka, kas nezinātu Kirova rūpnīcu, — Zvjagincevs iebilda.

— Runa nav par to, — Zalcmanis viņu _ pārtrauca. — Vai jums ir zināms, kādu produkciju mēs ražojam?

— Vispārīgos vilcienos — jā. Es taču strādāju frontes štābā.

— Ar vispārīgiem vilcieniem jums tagad par maz. Nu tad klausieties īsu informāciju. Mūsu produkcija pašreiz ir tāda: KV tanki, divīziju un pulku lielgabali. Lai gan rūpnīca aizsardzības produkcijas ražošanai tika pārkārtotā jau pirms kara, taktikas zināšanā mes_ nekādi netiekam līdzi karavīriem. Bet situācija ir tada, ka mūsu strādniekiem varbūt būs jādodas kaujā ar saviem tankiem un jāšauj ar saviem lielgabaliem. Tāpēc es jus ludzu palīdzēt ne tikai aizsardzības būvju jautājumos, bet arī cilvēku sagatavošanā iespējamai kaujai. Zinuv laika ir gaužām maz, tomēr . . . — Viņš apklusa un tad skarbi pabeidza: — Pagaidām tas ir viss. Jautājumu joprojām nav?

— Es darīšu visu, ko spēšu, biedri direktor, Zvjagincevs atbildēja. — Pašlaik man ir tikai viens jautājums, kādas apakšvienības ir rūpnīcas rīcībā?

— Iznīcinātāju vienība, artilērijas divizions, ložmetējnieku rota, cehu strādnieku vienības tiešai rūpnīcas aizstāvēšanai, — Zalcmanis atbildēja. Un daži smagie tanki pilnā kaujas gatavībā, to apkalpes komplektētas no strādniekiem.

Vai tiešām šinīs apakšvienībās nemaz nav armijas cilvēku? — Zvjagincevs vaicāja, cerēdams uz nomierinošu atbildi.

— Nē.

— Šaut viņi vismaz māk?

— Jā, protams, daļa no viņiem ir dienējuši armijā, sarunā iejaucās Kozins, — un tomēr viņi nav karavīri, bet gan strādnieki, inženieri, tehniķi. No darba ražošana visi nav atbrīvoti, bet tikai četrsimt piecdesmit Udz piecsimt cilvēku, viņiem noteikts kazarmu režīms. Nepieciešamības gadījumā mēs, zināms, varam apbruņot daudz vairāk. Ja būs vajadzīgs — visus sauksim kaujā! ... Un tomēr tā ir rūpnīca, nevis pulks vai divīzija...

Zvjagincevs nešaubījās, ka, apskatījis rūpnīcas teritoriju,

viņš ātri orientēsies situācijā un varēs palīdzēt nocietinājumu izbūvē.

Bet tagad bija runa ne tikai par to vien. Vajadzēja būt gatavam uz tiešu sadursmi ar ienaidnieku. Taču Zvjagin cevam nebija nekādās pieredzes, no kuras varētu secināt, kā cīnīties starp ēkām, patiesībā — pilsētas kvartālos.

_— Ko citu lai iesāk — būs mums kopā jādomā un jā rīkojas, — viņš teica. — Vēl viens jautājums. Ja rūpnīca līdz pašam pēdējam brīdim ražos produkciju, bet ienaidniekam izdosies ielauzties ...

— Neviens tanks, neviens lielgabals, neviens cehs netiks ienaidnieka rokas, — Zvjagincevu asi pārtrauca Ko zins~ Tādam gadījumam viss ir paredzēts un apstiprināts Smoļnijā. Pie induktoriem dežurē uzticami cilvēki. Tie... — Viņš uz mirkli apklusa, it kā viņam būtu aizžņaudzies kakls, un pabeidza pavisam klusu: — Tie, ku iiem nedrebēs roka, lai arī rūpnīca viņiem dārgāka par dzīvību ... — Viņš novērsās, lai slēptu satraukumu. Tad teica: — Ar to visu mēs jūs iepazīstināsim vēlāk. Pašreiz galvenais but kaujas gatavībā. Ja vācieši ielauzīsies šeit, cīnīsimies par katru cehu, par katru rūpnīcas zemes pēdu!...

Atvērās durvis. Zalcmanis pacēla galvu un, skatīdamies pāri Zvjaginceva plecam, steidzīgi sacīja:

— Nāc nu, nāc, Maksimič, mēs tevi gaidām!

Zvjagincevs pagriezās. Pretim stāvēja Ivans Maksimo

vičs Korojovs ...

Viņš bija tanīs pašās karavīra drēbēs, kuras valkāja toreiz, kad Zvjagincevs ar viņu tikās pie Lugas, pat sarkanas zīmotnes nebija noārdītas, tikai komisāra ķieģelīšu vietā bija palikuši saules neizbalināti laukumiņi.

Ivans Maksimovičs noplātīja rokas un gribēja kaut ko teikt, bet ierunājās Kozins.

— iepazīsties, Maksimič, — viņš teica. — Tas ir majors Zvjagincevs. Ieradies no Smojnija, lai palīdzētu aizsardzības organizēšanā. Kopā ar viņu jāapstaigā rūpnīca. ..

Tikai tagad Kozins ievēroja, ka Korojovs viņā neklausās un tā dīvaini lūkojas Zvjagincevā.

Tu saprati mani, Maksimič? — Kozins ierunājās, mazliet izbrīnījies, bet šai mirklī Korojovs priecīgi iesaucās:

— Ajoša?! Tu esi dzīvs!

Un, rokas iepletis, gaja pie majora.

Viņi apskāvās.

— Kādā brīnumainā kārtā tu esi nokļuvis pie mums? — Koroļovs jautāja, nesteigdamies Zvjagincevu atbrīvot no savām skavām.

— Arī jūs taču nesen bijāt divīzijas komisārs, — Zvja gincevs smaidīdams atteica. — Tas tik ir labi, ka esat šeit!

Viņš tiešām bija laimīgs, ka saticis Ivanu Maksimovicu. Un ne tikai tāpēc, ka kopš Lugas kaujam Koroļovu nebija redzējis un nekā nezināja par viņa likteni, bet arī tāpēc, ka ar negaidīto Koroļova ierašanos Zvjagincevam izgaisa, pazuda bez pēdām zināma svešuma izjuta, šaubas, vai viņš spēs tik ātri atrast savu vietu šai nemilitārajā kolektīvā.

Zalcmanis un Kozins izbrīnījušies vēroja viņu tikšanos.

— Nu redz, jūs nemaz nevajag iepazīstināt, — Kozins pasmaidīja.

— Jā, šoreiz, partorg, no tevis nekādā vadīšana nav vajadzīga, — Korojovs smaidīdams apstiprināja.

— Jo labāk. — Zalcmanis uzmeta skatienu pulkstenim un, it kā nobīdīdams pie malas visu, kam nav tiesa sakara ar darāmo darbu, vēsi teica Korolovam: — Frontes štābs majoru atsūtījis mums palīga. Tagad viņam vispirms jāapskata nocietinājumu sistēma.

— Jūs, protams, esat partijas biedrs? — Kozins pēkšņi vaicāja Zvjagincevam.

— Jā.

— Tad nu uzskatiet sevi par komunistu kirovieti.

— Uzskaitē es esmu frontes štāba partijas organizācijā, — Zvjagincevs sacīja, mazliet samulsis.

— No tāda goda neatsakies, — Koroļovs viņu stingrā balsī pārtrauca. — Te boļševiki strādāja jau toieiz, kad tevis nemaz pasaulē nebija. Pa šo zemi ir staigājis Ļeņins.

— Labi, Maksimič, nesāc rūkt, gan mes pagūsim apgaismot biedru, — Kozins teica. — Ejiet, nezaudējiet velti laiku! Parādi majoram, kur mes esam ko uzcēluši, kādus cilvēkus katrā vietā norīkojuši, īsi sakot, visu, kas viņam vajadzīgs. Un labi ātri! Ņemiet dežurējošo emku! Un esiet uzmanīgi, ja sākas apšaude! Starp citu, noskaidrosim situāci j u ...

Viņš paņēma klausuli.

— Runā Kozins. Kā ir augšā, biedri Daškevic? Laln.

Tomēr esi modrs! Klusums arī var būt bīstams... — Nolicis klausuli, viņš domīgs sacīja: — Klusums. Un arī pilsēta mierīgi. Tāpat Papčenko divīzijā. Fašisti pierimuši. Nezinu, ko tas nozīmē. Katrā ziņā šis klusums jāizmanto.

Viņš palūkojās uz Koroļovu un Zvjagincevu un, it kā brīnīdamies, ka joprojām redz viņus turpat, teica:

Nu ko tad, biedri? Ejiet! Pašreiz... — viņš paskatījās pulkstenī, — ir puspieci. Jums jāatgriežas sešos trīsdesmit.

Zvjagincevs jau gribēja paķert čemodāniņu un šineli, bet Kozins viņu apturēja.

Mantas atstājiet! — Kozins sacīja. — Nakšņosiet kopā ar mums. Tepat blakus istabā. Vēl kas, Maksimič ... Pa ceļam iegriezies partijas komitejā. Pasaki, lai dežurants tūlīt apzvana visu cehu partijas organizācijas un velreiz atkārto: pilnīga kaujas gatavība. Rīkojieties!

Koroļovs un Zvjagincevs uzkāpa augšā. Ausa nomācies, rudenīgs rīts. Ugunsgrēki bija apdzēsti, bet debesīs vēl kapa dūmu stabi. Stipri oda pēc deguma.

Pie rūpnīcas pārvaldes ēkas stāvēja KV tanks. Apkalpe bija apmetusies turpat pie kāpurķēdēm. Vateņos ģērbušies tankisti ar bruņu cepurēm galvā klusēdami smēķēja.

— Ka tu nokļuvi pie mums, Aleksej? — Koroļovs vai caja, kad viņi gāja pa laukumu.

— Pie Lugas mani ievainoja, kādu mēnesi gulšņāju pa sanbatiem un hospitāļiem, pēc tam ierados frontes štābā un no turienes mani atsūtīja pie jums. Tāds nu ir mans dzīves stāsts. Un kā tad jūs? Es taču jūs pēdējo reizi redzēju divīzijā!

— Atsauca atpakaļ, — Koroļovs īgni atbildēja. — Saproti — es esmu tanku montāžas meistars. Kā speciālistu atsauca. Daļa cilvēku evakuējušies uz austrumiem, tūkstošiem aizgājuši zemessargos... Kas lai te tankus taisa? Un tā nu mani atsauca šurp. Bet tagad, tā vien skaties, ka neiznāk atkal karot. Es — prom no frontes, bet fronte —pie manis, tādas ir tās lietas, draugs Aleksej!

— Bēdīgas, Ivan Maksimovič, pavisam bēdīgas, — Zvjagincevs drūmi teica.

— Uz priecīgām vēl jāpagaida.

— Atklāti sakot, tas nav prātam aptverams, ka vācietis varētu ielauzties te — rūpnīcā.

— Ja nu ielauzīsies, tad kausimies. Vai tad tev no kaušanās bail, vai? Agrāk tā nebija.

— Arī tagad nav bail, — Zvjagincevs aizvainots atbildēja. — No vāciešiem neesmu baidījies un nebaidos. Uztrauc tikai tas, ka laika ir maz. Man taču jātiek skaidrībā, kas jums te īsti ir un kas nav, jaizstrada uzdevums, jāizvieto cilvēki...

— Ak tad tāā! — Korolovs ironiski novilka. — Tatad tu, Aļoša, domā, ka līdz tavai atnākšanai cilvēki te sēdēja, rokas klēpī salikuši?

— Ko jūs runājat, Ivan Maksimovič! Man nav ne prātā ... — Zvjagincevs iesāka, bet Koroļovs viņam nejāva pabeigt, teikdams:

— Zinu, jums, kadru komandieriem, nu, teiksim, dažiem no jums, ir tāda pārliecība, ka vienīgi jus esat gatavojušies karošanai. Bet, ja gribi zināt, arī mes neesam tikai acis blisinājuši. Cik daudz tranšeju un patvertņu jau pašā kara sākumā nesataisījām, lai mūs nepārsteigtu uzlidojumi! Paskatīsies un redzēsi, ka armiju komandpunktos nav tādu blindāžu, kādas ir mums! Bet vēlāk ierīkojām dotus, izvietojām lielgabalus, nedeļas laika apbruņojām divīziju un nosūtījām uz fronti. Un ari mācījāmies. Mācījāmies dzēst degbumbas. Vai par tādu metālu kā elektrons kaut ko zini? Nu, redz, ka nezini, un tas esot komandieris! Tas ir alumīnija un magnija sakausējums. Ja aizdedzina tā skaidu, dabū divarpus tūkstošus grādu karstu liesmu. Tādas skaidas izmantojām mācībām. Ir arī artilērijas šautuve, nu, poligons. Tā mes esam gatavojušies!

Viņš atmeta ar roku un jau mierīgi sacīja:

— Labi. Padzīvosi kopā ar mums — pats visu redzesi. Kirova rūpnīca, brāl, ir kaut kas Kronštatei līdzīgs ...

— Uz kurieni mēs tagad dodamies? — Zvjagincevs vaicāja.

— Ieiesim partijas komitejā. Vai tad tu nedzirdēji, ko Kozins lika izdarīt? Tā, redz. Pēc tam es, major, būšu pilnīgi tavā rīcībā. Kas tev būtu apskatams vispirms?

— Dotu izvietojums, to apšaudes sektori, prettanku šķēršļi, — Zvjagincevs uzskaitīja.

Viņi piegāja pie rūpnīcas pārvaldes. Uz ēkas jumta bija redzams zenītlielgabals. Pie ieejas stavēja pelekzaļa, plankumaina emka. Šoferis, gadus divdesmit piecus vecs puisis, sēdēja mašīnā un smēķēja.

Prohorov, — Koroļovs viņam sacīja, — tu tagad būsi mana rīcībā. Tāds ir Kozina norādījums. Skaidrs?

— Skaidrs, — Prohorovs atbildēja. — Ja jābrauc uz pilsētu, butu labi to darīt pēc iespējas drīzāk, kamēr ir mierīgi.

— Uz pilsētu nebrauksim. Pagrozīsimies tepat pa rūpnīcas teritoriju. Pagaidi, tūlīt būsim atpakaļ!

Viņi uzgaja pa kāpnēm. Ivans Maksimovičs atvēra durvis, uz kurām bija šaurs uzraksts: «Partijas komiteja.» Piesmeķetaja istabā pie galda sēdēja meitene ar sarkanu lakatiņu galvā, un ap viņu drūzmējās cilvēki. Stūrī stāvēja balsta ložmetējs.

Koroļovs devās uz nākamajām durvīm, kas bija apsistas ar brūnu dermatīnu, Zvjagincevs viņam sekoja.

Ari šī istaba bija tabakas dūmu mutuļu pilna. Aiz galda pie sienas starp diviem logiem sēdēja darba tērpā ģērbies cilvēks vidējos gados. Uz galda blakus telefonam bija nolikts automāts.

— Kas tur lēcies, Maksimič, kālab tevi izsauca? — viņš bažīgi jautāja.

— Ir kāds darbiņš, Pjotr Vasiļjevič. Reče, jāparāda majoram mūsu ugunspunkti un pozīcijas. Bet tevi Kozins lūdza steidzīgi pārbaudīt cehus, kā tur ir ar kaujas gatavību. Ļusju piesēdini pie telefona, lai arī viņa apzvana.

— Puiši stāstīja, ka Vasņecovs esot atbraucis: redzējuši viņa mašīnu, — Pjotrs Vasiļjevičs sacīja klusinātā balsī.

— Es viņu nesatiku.

— Vai tu nemānies?

— Tā tikai vēl trūka, — Koroļovs asi atbildēja. — Tev ir teikts: pārbaudi gatavību, aizsūti puišus pārbaudīt posteņus. Nu tos ... visļaunākajam gadījumam. Saprati?

— Sapratu.

— Bet es iešu, — Koroļovs teica.

— Pag, Maksimič, tev pirms minūtēm divdesmit zvanīja no caurlaides. Tur tevi kāds gaida.

Koroļovs neizpratnē paraustīja plecus un paņēma telefona klausuli.

— Galveno caurlaidi! ... Runā Koroļovs no partijas komitejas. Kas tur ir prasījis pēc manis? . . .

Pēkšņi Koroļova seja pārvērtās, dziļās grumbas izlīdzinājās un uzacis pacēlās mazliet uz augšu.

— Tu, Vera?! — viņš izbrīnījies ierunājās.

Šo vārdu izdzirdis, Zvjagincevs nodrebēja un saspringa.

Bet Koroļovs īdzīgi un reizē labsirdīgi teica klausulē:

— Nopērt tevi vajadzētu! Labi, gaidi, es tūlīt ieradīšos. — Viņš pakāra klausuli un, pievērsies Zvjagincevam, sacīja: — Tur, caurlaides telpā, ir Vera ... Redz, kas par lietu... Vai tu zini, ka viņa atgriezusies? Partizaņi izveduši.

— Zinu, — Zvjagincevs atbildēja. — Pāvels Maksimo vičs man stāstīja.

— Major, aizlaidīsim abi uz caurlaidi! Pašreiz.._. viņš paskatījās pulkstenī, — ir bez divdesmit minūtēm pieci. Zaudēsim dažas minūtes, ne vairāk, — Koroļovs teica, gluži kā atvainodamies.

— Man ... varbūt jūs pagaidīt tepat? — Zvjagincevs nedroši ieminējās.

— Kālab gaidīt? Tik un tā brauksim pa rūpnīcas teritoriju, tu paskatīsies arī to, kas tev vajadzīgs. Un viņai būs prieks tevi satikt. Braucam! ...

Zvjagincevs ieraudzīja Veru atvērtajās caurlaides telpas durvīs. Viņai bija īsi svārki, virs karavīra blūzes uzģērbtais vatenis atpogāts, kājās — zābaki.

" Varbūt tāpēc, ka caurlaides telpu apgaismoja nedzīvā gaisma, ko izstaroja divas zili nokrāsotās spuldzītes, Ve ias seja Zvjagincevam likās ļoti bāla un novājējusi.

Viņam gribējās mesties tai klāt, aizsteidzoties priekša Koroļovam . .. Tomēr viņš gļēvi apstājās pie caurlaides telpas durvīm, juzdams, ka nespēj vairs paspert ne soli.

— Kāpēc tu esi te? Kas tev atļāva? — Koroļovs skaļi uzrunāja meitu. Par spīti bargajam tonim, viņa balsī tomēr skanēja prieks.

— Vakar mums atveda ievainotos no priekšējas līnijas un paklīda valodas, ka rūpnīcas tuvumā jau notiekot kaujas, — Vera klusi atbildēja.

— Tavi ievainotie runā aplamības, ceļ paniku! — Ko roļovs noskaitās. — No vāciešiem te nav ne miņas!

Viņš pievilka Veru sev klāt un apskava.

— Kā tad tu, meitiņ ... — Koroļovs murmināja, un viņa balss aizkustinājumā ietrīsējās. — Ka tu tiki līdz rūpnīcai?

— Man ir caurlaide, un es varu naktī staigat pa visu pilsētu. Mums taču jāpiedalās arī glābšanas darbos,

177

12 59

Vera steidzīgi stāstīja. — Gadījās ar kādu smago mašīnu pa ceļam, bet hospitālī man iedeva divpadsmit stundu ilgu atvaļinājumu . . . Lai atpūstos . . . Sī ir jau trešā nakts, kad mēs neguļam, visu laiku ved ievainotos, ved un ved...

Tikai tagad Vera pamanīja Zvjagincevu, kas stāvēja uz sliekšņa kā sastindzis.

— Aļoša! — viņa iesaucās, un viņas balsī bija jaušams gan izbrīns, gan prieks.

Koroļovs atskatījās un, labsirdīgi smaidīdams, teica:

— Redz, kur vēl viens pārsteigums — pats Aleksejs! Kļuvis par rūpnīcas cilvēku, atsūtīts mums palīgā.

Vera pieskrēja pie Zvjaginceva, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja.

Aleksejs apmulsa, domas viņam sāka jukt, viņš strauji apskāva Veru, bet tūlīt mulsi nolaida rokas.

Viņi nebija vieni. Abas apsardzes sievietes ziņkārīgi vēroja šo ainu, tēvs stāvēja blakus.

— Sveika, Vera! — Aleksejs sacīja klusinātā balsī. — Kā tad ... kā tad tu dzīvo?

Vera viņa jautājumu it kā nedzirdēja.

— Mīļais Aļoša, — viņa priecīgi teica, — tātad tu esi Ļeņingradā! Jā? Kāpēc nepiezvanīji, kāpēc nesameklēji mani?

— Viņš bija ievainots, šis tavs Aļoša, — Koroļovs norūca, — tikai vakar ieradās pilsētā un — tūlīt pie mums.

— To jau es zinu, atceros, tas bija toreiz mežā. — Vera runādama māja ar galvu. — Vai tagad esi vesels?

— Jā, vesels, pavisam vesels, — Zvjagincevs atbildēja, nenovērsdams no viņas acis.

— Es tagad strādāju hospitālī, turpat ari dzīvoju, Vi bcrgas pusē, es tev tūlīt uzrakstīšu adresi; ja būsi pilsētā — pienāc, katrā ziņā pienāc, Aļoša! Vai tev ir kur uzrakstīt? — Vera aši sacīja.

Zvjagincevs nepaklausīgiem pirkstiem atpogāja blūzes krūškabatu, izvilka piezīmju grāmatiņu un zīmuli. Viņa uzrakstīja vairākas rindas, pati ielika grāmatiņu viņam atpakaļ kabatā, aizpogāja to ciet un mīlīgi pieglauda nepieguļošo kabatas atloci.

Caurlaides telpā no ielas ienāca vairāk^5 strādnieki un neapstādamies izņēma caurlaides no darba tērpu un vateņu kabatām.

— Būtu izgājuši ārā, nestāvējuši cilvēkiem ceļā! — Korojovs nez kāpēc īdzīgi noteica.

Zvjagincevs nedroši paskatījās Verā.

— Ejiet taču, ejiet, caurlaides telpa ir maza, jūs aizsprostojat cilvēkiem ceļu, te nav ko maisīties pa kājām! — Koroļovs neatlaidās, lai gan viņi nevienu netraucēja.

Vera izgāja pirmā, Zvjagincevs — aiz viņas.

Agrajā rīta stundā iela bija klusa. Barikādes abpus viadukta šķita esam bez cilvēkiem, bet Zvjagincevs tagad labi zināja, cik mānīgs ir tāds iespaids.

Viņi stāvēja pie rūpnīcas žoga un klusēja. Beidzot Vera ierunājās:

— Tātad ... tu pienāksi, Aļoša? Bet, ja no Ļeņingra das tevi aizsūtīs uz citu vietu, tad rakstīsi. Lūdzu, apsoli!

Zvjagincevs pēkšņi saprata: tās ir atvadas. Vēl brīdis, un viņiem būs jāšķiras.

Viņš arī nedrīkstēja kavēties, viņam nebija tiesību to darīt. Gaidīja svarīgi, neatliekami darbi, un viņš nebija noteicējs par savu laiku. Tomēr piespiest sevi atvadīties pirmajam Zvjagincevs nespēja.

Gribējās Verai daudz ko teikt... Teikt to, ka viņi varbūt tiekas pēdējo reizi mūžā, jo vācieši tiešām kuru katru brīdi var ielauzties rūpnīcā, un tad viņš kopā ar visiem to aizstāvēs un vai nu vāciešus padzīs, vai arī ies bojā saspridzināto rūpnīcas korpusu drupās ...

Gribējās atrast tādus svarīgus vārdus, kurus vienīgos ir vērts sacīt, atrast tikai vienu teikumu, kas ietvertu sevī visu, visu . ..

Viņš saņēma Veras rokas, tās cieši saspieda savās asajās, raupjajās plaukstās un pats sev par pārsteigumu pasacīja kaut ko gluži citu, nevis to, ko pašlaik domāja:

— Tu . .. piedod man, Vera!

— Piedot? — viņa neizpratnē jautāja. — Ko tad?

— Es biju... domāju, ka... — Zvjagincevs juceklīgi ierunājās un ļoti satraucās, — ka arī tu... īsi sakot, ja pats mīli, tad šķiet, ka arī tā, kuru tu . ..

Uz mirkli viņš apklusa, aizvien ciešāk spiezdams Veras rokas, tad atkal ierunājās:

— Arī šonakt, kad cejā uz rūpnīcu braucu garām tavai mājai... nevarēju neskatīties ... Negribēju, bet skatījos! Turpretim tu... — Viņš atkal apklusa, tad strauji palaida vaļā Veras rokas un ar tādu kā iekšēju niknumu sacīja: — Kāpēc tas vajadzīgs? Es jautāju tev: kāpēc?

Vera klusēja. Viņa skumjām acīm raudzījās Zvjagin cevā, un viņam šķita, ka tās ir asaru pilnas.

Viņš tomēr nespēja vairs rimties.

— Kāpēc tu mani lūdz iegriezties pie tevis vai rakstīt? Draudzība? Jā? Draudzība? Es saprotu, lai nu būtu vismaz šī draudzība pašreiz, kad ir karš, kad blakām ienaidnieks, un vispār — draudzība ir daudz ko vērta. Bet... ir arī kaut kas cits, saproti, cits! Ar tavu draudzību man ir par maz! Bet kaut kam vairāk es tev neesmu vajadzīgs. Un nav jēgas, ka mēs ...

Viņš strauji pogāja vaļā krūškabatu.

Vera saprata, ka viņš grib atdot adresi, un satvēra viņu aiz rokas.

— Nedari to! — viņa iesaucās un tad klusi sacīja: — Tu esi dīvains! Reizē stiprs un vājš. Tu nezini, kāpēc man ir grūti. Bet es pašreiz arī gribu, lai man nebīitu viegli. Šodien es vēlreiz sapratu, ka dzīve, Aļoša, ir dziļāka, nekā mēs domājam. Nedrīkst tik viegli mētāties ar draugiem! Un arī cilvēku mīlēt, acīm redzot, var dažādi ...

Zvjagincevs vērīgi klausījās' šajos juceklīgajos vārdos.

Tad Veras balsi nomāca varena tanku motoru rūkoņa. Rūpnīcas vārti atvērās, un pa tiem cits aiz cita lēnām izlīda trīs smagie tanki. Torņu lūkas bija vaļā, un tajās iz slējušies stāvēja mašīnu komandieri.

Viens no viņiem — pavisam jauns puisis «— ieraudzīja Veru, pamāja ar roku un sauca, pūlēdamies pārkliegt motoru rūkoņu:

— Ardievu, dārgā! Laižamies vācieti slānīt! Būtu iedevusi adresi! ... Varbūt noderētu ...

Tanki brauca pa Streiku ielu uz Forela slimnīcas pusi. Vera tiem pamāja. Tad pagriezās pret Zvjagincevu, uzlika viņam rokas uz pleciem un klusītēm sacīja:

— Es esmu daudz pārcietusi, Aļoša. To, kas nevar rādīties pat baismā sapnī... Un es gribu būt droša, ka mēs tiksimies, ja paliksim dzīvi. Ka tu atnāksi uz hospitāli, apciemosi mani, tiklīdz varēsi. Un vēl es tevi lūdzu, Aļoša, parūpējies par tēvu... Viņš taču ir vecs... — Veras acīs iemirdzējās asaras. — Nē, nē, vairs ne vārda! — viņa iesaucās, redzēdama, ka Zvjagincevs grib kaut ko teikt. — Pasaki tikai to, vai tu atbrauksi! Jā?

U)0

— Labi, Vera. Lai būtu tā, kā tu gribi, — Zvjagincevs neskanīgi atbildēja un, saņēmis Veras roku, pielika pie lūpām viņas plaukstu. — Par tēvu neuztraucies. Mēs tagad esam kopā.

Caurlaides telpas durvis atvērās, un pa tām iznāca Ko roļovs. Viņš palūkojās pulksteni.

— Jāšķiras, Vera! Aleksejam vairs nav laika. Un man arī ne, Darīšanas. Pati saproti. — Viņš pievilka Veru sev klāt un noskūpstīja uz pieres. — Un lai šī būtu pēdējā patvaļība!

— Uz redzēšanos, Vera! — Zvjagincevs sacīja, strauji pagriezās un gāja iekšā caurlaides telpā.

Pēc brīža pie viņa pienāca Koroļovs.

— Kā tad nu bija? — viņš jautāja. — Vai paguvāt izrunāties? Viss kārtībā?

— Nezinu, — Zvjagincevs atbildēja, galvu nepaceldams, tad klusi atkārtoja: — Nezinu. Pašreiz ir karš. Man nav tiesību domāt par kaut ko citu.

— Melo, ir gan tiesības! — Koroļovs parupji iebilda.

— Atceries: par ko tad tu karo? Vai tad ne par nākotni?

— Varbūt jums taisnība, — Zvjagincevs lēni noteica. Pēkšņi viņš atcerējās veco Vaļicki.

— Ivan Maksimovič, šis Vaļickis ir tas pats? ... Koroļovs pašķielēja uz Alekseju un noburkšķēja:

— Jā, viņa tēvs. Iesim! — Tad tomēr piemetināja:

— Atsūtīts uz rūpnīcu palīgā izbūvēt jaunus ūdens apgādes vadus. Labs un enerģisks vecis.

— Bet dēls? — Aleksejs skarbi vaicāja.

— Atceries, es jau reiz tev sacīju, ka neesmu radies dēlu vainu novelt uz tēviem ... Puisis tagad cīnās frontē. Un par to vairs nav ko runāt. Braucam! Ir jau desmit minūtes uz sešiem.

Viņš strauji atrāva mašīnas durvis.

Tas, ko Zvjagincevs redzēja nākamajās pusotrās stundās, viņu ļoti iepriecināja: viņš pārliecinājās, ka strādnieki rūpnīcu pārvērtuši par nocietinātu rajonu.

Cehu pagrabtelpās bija iekārtotas patvertnes, kur uzturēties apšaudes un bombardēšanas laikā, korpusu apakšējo stāvu logi bija aizmūrēti ar ķieģeļiem un pārvērsti par šaujamlūkām. Piebraucamo ceļu krustojumos bija ierīkoti doti ar prettanku lielgabaliem un smagajiem

ložmetējiem. Un tie bija izbūvēti nevis kaut ka, bet pa matīgi, no ķieģeļiem un betona plāksnēm, ar dzelzsbetona augšu.

Gar rūpnīcas mūra žogu dienvidu un dienvidrietumu pusē stiepās tranšeja. Novērošanas torņiem bija tieši telefona sakari ar rūpnīcas pretgaisa aizsardzības štābu.

Pie caurlaides telpas, kas atradās Kaļiņina ielas pusē, Zvjagincevs redzēja četrus tankus pilnā kaujas gatavībā. Uz turbīnu ceha, uz rūpnīcas galvenā konstruktora ēkas un uz pārvaldes ēkas jumtiem bija novietoti zenītliel gabali.

Laiku pa laikam Zvjagincevs lūdza apturēt mašīnu, nopētīja apkārtni un kaut ko steidzīgi atzīmēja shēmā.

Militāro objektu bija ļoti daudz. Novērtējis tos no kara inženiera viedokļa, Zvjagincevs jutās visumā apmierināts.

Dažas vietās vajadzēja papildus izrakt satiksmes ejas starp dotiem, bija arī jāierīko jauni ugunspunkti, kas būtu versti uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, lai varētu Iabak aizstāvēties no visām pusēm.

Bija pāri sešiem, kad Zvjagincevs kopā ar Koroļovu pēdējo reizi izkāpa no mašīnas, lai aplūkotu prettanku šķēršļus pie šosejas Somu jūras līča krastmalā.

Rīts bija nomācies. Pa debesīm lēni peldēja milzīgi melni mākoņi.

Zvjagincevs un Koroļovs izdzirda raksturīgo junkersa rukoņu. Galvas atmetuši atpakaļ, viņi sāka klausīties. Kļuva skaidrs: neaizsniedzamā augstumā lidoja nevis viens, bet vairāki bumbvedēji.

Visā rūpnīcas teritorijā izvietotajos reproduktoros metronoms ietikšķējās aši jo aši. Zvjagincevam jau pazīstamā Daškeviča balss ziņoja:

— Uzmanību! Gaisa trauksme! Vācu lidmašīna virs rūpnīcas teritorijas nometusi izpletņu lēcējus. Iznīcinātāju bataljona kaujiniekiem tūlīt doties uz tanku cehu rajonu līča tuvumā! Gaisa trauksme!

Atkal drudžaini tikšķēja metronoms. Koroļovs satvēra Zvjagincevu pie pleca.

— Izpletņu lēcēji?! Kur? Vai tu kaut ko redzi? — viņš sauca, skatienu nenovērsdams no debesīm.

Un pēkšņi viņi ieraudzīja, ka tiešām no mākoņiem laižas lejā atvēries izpletnis.

Zvjagincevs uzkāpa uz mašīnas jumta un atkal vērīgi skatījās debesīs. Vairāk izpletņu pagaidām nevarēja ieraudzīt.

Iedārdējās zenītlielgabali...

Nolēcis zemē, Zvjagincevs metās iekšā mašīnā, raudams līdzi Korojovu, un pavēlēja šoferim:

— Laid uz līča pusi!

Mašīna drāzās uz priekšu.

No visām malām uz līča pusi skrēja cilvēki, bija dzirdami šāvieni: ar šautenēm šāva uz izpletņa lēcēju.

Rūpnīcas ļaudis bija sagatavojušies visam: uzlidojumiem, apšaudēm un pat tiešam ienaidnieka iebrukumam no Forela slimnīcas vai Somu jūras līča puses. Bet izpletņu lēcēji?! Tos nebija gaidījis neviens. Tāpēc, izdzir duši pa radio paziņojumu, ne tikai iznīcinātāju vienības kaujinieki, bet visi, kam vien bija ieroči, — rūpnīcas apsardzes darbinieki, partijas komitejas locekļi, cehu partijas organizāciju vadītāji steidzās uz tanku cehu rajonu.

Zvjagincevs sasprindzis vērās izpletnī, kas lēnām tuvojās zemei. Zem kupola tagad šūpojās kaut kas garens, kam ar cilvēka augumu bija tikai attāla līdzība.

«Nē, tas nav izpletņa lēcējs; Kāda velna pēc vāciešiem būtu vajadzējis nomest vienu pašu izpletņa lēcēju?» Zvjagincevs drudžaini domāja. «Bet varbūt tas ir lidotājs no sašautas vācu lidmašīnas?»

Un pēkšņi viņš saprata: tas ir kaut kas pavisam cits! ...

Zvjagincevs atkal uzkāpa uz automašīnas jumta un pilnā balsī iekliedzās:

— Klausīt manu komandu! Izbeigt šaušanu! Nedrūz mēties!

Vai nu tāpēc, ka Zvjaginceva balss bija skaļa un. valdonīga, vai arī tāpēc, ka viņš bija ģērbies karavīra drēbēs un uz emkas jumta bija labi redzams no visam pusēm, tie, kas atradās tuvāk, pagriezās uz viņa pusi un pārslāja šaut.

Tomēr no visām rūpnīcas malām uz tanku cehu korpusiem joprojām skrēja satraukti ļaudis.

Izķēris pistoli, Zvjagincevs vairākas reizes izšāva gaisā un iekliedzās, cik skaļi vien spēja:

— Klausīt komandu! Gulties! Tā ir bumba!

Viņš nolēca no jumta un izvilka no mašīnas šoferi, noraudams viņu gar zemi...

Krizdams Zvjagincevs ieraudzīja, ka pa tuvējas ēkas durvīm izdrāžas vecais Vaļickis. Izspūris, bez žaketes.

krekla apkakle atpogāta, viņš skrēja, vicinādams ūdensvada caurules galu, un spiedzīgā balsī sauca:

— Nāvi izpletņu lēcējiem!

Zvjagincevs pietrūkās kājās, metās klāt sirmgalvim, ar joni nogaza viņu gar zemi un novēlās arī pats ...

Ka eksplodē smagā fugasa bumba — pirmā, ko vācieši te bija izmetuši ar izpletni, Zvjagincevs, šķiet, nemaz nedzirdēja. Viņam uzvēlās virsū kaut kas tik smags kā svins un no sprādziena vijņa aizkrita ausis.

Atguvies Zvjagincevs redzēja, ka cilvēki jau piecēlušies, iznākuši no grāvjiem un slēptuvēm.

Viņš ar pūlēm piecēlās kājās un grīļodamies pagāja dažus soļus.

Ivans Maksimovičs nekur nebija redzams.

Dega korpuss, kurā bija iekritusi bumba. No turienes nesa arā nosistos un ievainotos. Gaudodama joņoja ugunsdzēsēju mašīna.

Zvjagincevu kāds spēcīgi sapurināja pie pleca. Atskatījies viņš ieraudzīja Koroļovu.

Zvjagincevs, kas bija ārkārtīgi priecīgs, ka vecais vīrs dzīvs, teica, ka tūlīt jāsniedz pirmā palīdzība ievainotajiem un jaorganizē viņu evakuācija. Koroļovs kaut ko atbildēja, bet viņš nedzirdēja ne Koroļova balsi, ne pats savu.

Beidzot viņš saprata, ka, pieliecies viņam pie pašas auss, Ivans Maksimovičs kliedz:

— Uz štābu, tūlīt uz štābu! Ievainotajiem palīdzēs citi. Bet mūs gaida štābā. Esam jau novēlojušies desmit minūtes!

XIV

Ja visizcilākajiem ārzemju kara_ lietu speciālistiem būtu teikts, lai viņi, ielūkojušies karte, pareģo Ļeņingradas turpmāko likteni, droši vien viņi būtu secinājuši, ka pilsēta lemta bojā ejai. To apņēma blokādes loks, kas saslēdzās ar Lādogas ezera krastiem, vācu artilērija bez mitas apšaudīja ielas, un lidmašīnas bija nometušas uz pilsētu tūkstošiem bumbu.

Likās, vācu armijām, kas stāv pie šī milzīgā, no visām pusēm aplenktā cietokšņa vārtiem, tikai vēlreiz jāpiespiežas, un cietoksnis būs ieņemts.

Par to vēl vienmēr bija pārliecināts ari feldmaršals Riters fon Lēbs, lai gan viņa rīcībā bija palikušas vairs tikai divas diennaktis, kurās viņš varēja raidīt triecienuzbrukumā pilsētai savu armiju grupu pilnā sastavā — simtiem tūkstošu kareivju, tūkstošiem lielgabalu, mīnmetēju un tanku, vairāk nekā pusotra tūkstoša lidmašīnu!

Jā, fon Lēbs joprojām nešaubījās par panākumiem, lai gan zināja, ka pēc četrdesmit astoņām stundām, pildot Hitlera pavēli, vairākas karaspēka daļas būs jāsāk pārsviest uz Centrālo fronti.

Divās pēdējās dienās ģenerāļa Kihlera komandētās 18. armijas daļām bija izdevies nostiprināties Puškina un Sluckā un galīgi ieņemt Uricku. Tomēr Kihlers nespēja pa krastu aizkļūt līdz Kirova rūpnīcai. Viņa karaspēks, ko krievu niknā pretošanās bija ļoti nogurdinājusi un izretinājusi, bija vēl pietiekami stiprs, lai stingri noturētu ieņemtās pozīcijas, bet jau pārāk vājš, lai pārvarētu nocietinājumus pilsētas pieejās.

Fon Lēbs saprata, ka tik ilgi, kamēr nebūs ieņemta Pe terhofa un Somu jūras līča krastā neizdosies sakoncentrēt pietiekami daudz karaspēka, līdz Kirova rūpnīcai aizlauzties nebūs iespējams, tāpēc viņš secināja, ka Pēterburgas vārtu atslēga glabājas galvenajā Pulkovas virsotnē. Kad tā būs ieņemta, varēs nodrošināt izlaušanos uz Starptautisko prospektu. Lai gan Kihlera kājnieku, motorizēto daļu un tanku vairākkārtējie mēģinājumi iegūt augstieni līdz šim nebija devuši gaidīto rezultātu, fon Lebs nešaubījās, ka tuvākajās stundās tā tiks ieņemta.

Pagāja vēl viena diena un vēl viena nakts, un tagad feldmaršala rīcībā bija palikušas vairs tikai divdesmit četras no tām deviņdesmit sešām stundām, kuras Hitlers bija viņam papildus piešķīris, tomēr galvena Pulkovas virsotne joprojām nebija ieņemta, lai gan tās pieejas kauja nenorima ne mirkli.

Un atkal feldmaršalam radas jautājums: kas notiks, ja arī pēdējā diennakts nedos izšķirošo uzvaru? ...

«Pēterburgai ir jākrit!» fon Lēbs domās izsaucās.

Tomēr vecais feldmaršals nevarēja nepamanīt kādu ar loģiku neizskaidrojamu apstākli. Šķita, ka no visām pusēm bloķētajam padomju karaspēkam, kas bija pakļauts niknai artilērijas ugunij un masveida uzlidojumiem, bulu vajadzējis kļūt jūtami vājākam. Taču patiesībā notika kaut kas gluži pretējs.

Analizēdams pārskatus, ko uz Pleskavu sūtīja karaspēka formācijas, kuras devas triecienuzbrukumā Pēterburgai, pa telefonu klausīdamies ģenerālu Kihlera un Buša, 4. tanku grupas pavēlnieka Hepnera un 1. gaisa flotes pavēlnieka Kellera ziņojumos, feldmaršals ievēroja, ka pēdējā laika padomju karaspēks grozījis taktiku: no aizsargāšanas kaujam, kas tādā stāvoklī būtu bijušas dabiskas, tas pāriet uzbrukumā ...

So jauno taktiku fon Lēbs salīdzināja ar boksera izturēšanos, kad tas, piespiests pie ringa virvēm un saņemdams sitienu pēc sitiena, ne tikai nedomā par nokauta iespēju, bet, nez no kurienes spēkus smeldams, cenšas dot pretsitienus.

Fon Lēbs zinaja, ka padomju Galvenā mītne iecēlusi jaunu frontes pavēlnieku un tagad karaspēku, kas stāv pretim viņa armijām, komandē ģenerālis Žukovs. Ar ag raka Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieka raksturojumu fon Lēbs bija iepazinies jau pirms kara: vācu armijas izlūkdienests bija sagatavojis ziņas par galvenajiem padomju militārajiem darbiniekiem. Tagad feldmaršals pulējas atsaukt atmiņā to, kas bija teikts Žukova raksturojuma. «Profesionāls karavīrs... Izcēlies kaujās pret japāņiem pie Halhingolas upes ... Enerģisks raksturs un stipra griba .. . Pašpārliecināts ... Uzbrukuma taktikas piekritējs... Viena no uzlecošām padomju militārām zvaigznēm... Neapšaubāmi bauda īpašu Staļina labvēlību .. .»

«Tas, ka krieviem pie Pēterburgas tagad pēkšņi ir cits militārais rokraksts,» fon Lēbs prātoja, «droši vien daudzējādā ziņā izskaidrojams ar Žukova ierašanos Smo]nijā. Bet ko var izdarīt pat ārkārtīgi.spējīgs ģenerālis, ja pilsētas liktenis patiesībā jau izšķirts?»

Svēti ticēdams absolūtajam vācu militārās skolas pārākumam, fon Lēbs mēģināja iztēloties, ko Žukova vietā butu darījis Moltke, Lūdendorfs vai Hindenburgs. Un katrreiz secināja, ka, nokļuvis līdzīgā situācijā, neviens no viņiem nekā nebūtu spējis grozīt.

Domādams par Sarkanās Armijas neatlaidīgās pretošanās cēloņiem, feldmaršals, protams, paturēja vērā vienīgi tīri militāros faktorus. Fon Lēbam nemaz prātā nenāca — un arī nevarēja nākt, ka simtiem tūkstošu padomju cilvēku Ļeņingradas aizstāvēšana ir ne tikai cīņa par dzimto pilsētu un pašiem par savu dzīvi, bet arī par to ideju, kas

I ija iedvesmojusi uz šīs dzīves izveidošanu. Tieši tāpēc viņam likās paradoksāls tas, kas pašlaik notika pie Ļeņin gradas. Fon Lēbs tomēr bija dziļi pārliecināts, ka tāda pretdabiska situācija var pastāvēt tikai neilgu laiku. JJn, lai gan bija pagājusi vēl viena diennakts un feldmaršala rīcībā bija palikušas tikai divdesmit četras stundas, viņš nešaubījās, ka tieši tās atnesīs kāroto uzvaru.

Tajās septembra dienās visa vāciešu uzvaru nobiedētā pasaule gaidīja, ka kuru katru brīdi radio diktora balss paziņos: kritusi pēc lieluma un nozīmes otrā Krievijas pilsēta. Turpretim Keitels, Halders, Jodls un pats Hitlers vairs nemierināja sevi ar cerību Ļeņingradu ieņemt tuvākajā laikā.

Fīrers tomēr negribēja to skaļi atzīt. Viņš paziņoja, ka nepieciešams tūlīt sagatavot izšķirošu triecienu Maskavai; tas, dabiski, nozīmēja, ka daļa armiju grupas «Ziemeļi» karaspēka jānodod fon Boka rīcība. Un, kad bija apritējušas trīs no tām četrām dienām, kuras bija izlūdzies fon Lēbs, fīrers pavēlēja Halderam, lai viņš dod nepieciešamos norādījumus sākt šo karaspēka pārvietošanu.

Tai pašā dienā fon Lebs saņēma Haldera rīkojumu; 41. korpusu un 36. motorizēto divīziju sūtīt uz Maskavas fronti.

Operatīvajās apspriedēs Hitlers tagad katru dienu runāja vienīgi par uzbrukumu Maskavai un ta sagatavošanu. Likās, viņš aizmirsis Ļeņingradu, savu trīs kara mēnešus loloto mērķi.

Neviens neuzdrošinājās Hitleram vaicat, kādi ir viņa turpmākie nodomi ziemeļaustrumos. Galvenajā mītne visi saprata, ka ikvienu tādu jautājumu fīrers iztulkos kā netaktisku mēģinājumu piespiest viņu publiski atzīties neveiksmē.

Vēlā naktī Hitlera kambarsulainis šturmbannfīrers Heincs Linge uzmodināja Halderu: fīrers prasīja, lai sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieks tūlīt ierastos pie viņa.

Tas bija kaut kas neparasts. Bezmiega mocītais Hitlers naktīs mēdza izsaukt tikai ārstu.

Nevienam ne prātā nenāca, ka Hitlers sācis sirgt ar briesmīgu kaiti — Parkinsona slimību. Bija vēl jāpaiet vairāk nekā trim gadiem, iekams profesors de Kriniss noteica šo diagnozi un pēc tam bija spiests izdarīt pašnāvību. Tomēr tas, ka Hitlers allaž ir stipri uzbudināts, jau toreiz bija zināms daudziem. Fīrers strauji kļuva aizvien neiecietīgāks un vieglāk sakaitināms, bet Rastenburgas meža iedzīvotāji to izskaidroja ar bezmiegu, kas pastiprinājies sakarā ar nelabvēlīgo situāciju frontē. Visi bija pārliecināti, ka viņū izārstēs jau pirmā lielā uzvara. Vienīgi fīrera personiskais ārsts Morels un Heincs Linge zināja, ka tikai speciālas injekcijas palīdz Hitleram naktī iemigt vismaz uz dažām stundām, bet rītos viņu atbrīvo no pilnīga bezspēka un vienaldzības pret apkārtni.

Nojauta Halderam sacīja, ka tāds izsaukums naktī pie fīrera nevesta nekā laba.

Dzedrais un vērīgais ģenerālis bija pamanījis, ka Hitlers — pretēji paradumam — visas pēdējās dienas ļoti pūlas neļaut vaļu trakajam niknumam, kas viņu pārņēmis. Tomēr agri vai vēlu bija gaidāms negaiss. Un vai tikai viņu tagad neķers pirmais zibens? Vai tikai viņu fīrers negrib darīt atbildīgu par fon Lēba neveiksmēm un apstākļu spiesto uzbrukuma atlikšanu Centrālajā frontē?

Protams, ģenerālštāba priekšnieks varētu aizstāvēties, otgadinadams, ka jau augustā viņš ierosināja sākt uzbrukumu Maskavai. Halders tomēr bija pārāk gudrs un pārāk labi pazina Hitlera raksturu, lai ticētu tadas taisnošanas efektivitātei. Par uzvaru jebkurā strīdā ar fīreru neatvairāmi bija dārgi jāsamaksā.

Halders pašreiz baidījās no Hitlera dusmām tieši tāpēc, ka fīrers, izvirzīdams par galveno mērķi Pēterburgas ieņemšanu, bija kļūdījies. Starp citu, ģenerālštāba priekšnieks tagad apzinājās, ka ieņemt Maskavu toreiz augustā būtu gan bijis vēlams, bet... nebūtu bijis iespējams.

Savā sirdī viņš saprata, ka fīrera maniakālā vēlēšanās pec iespējas drīzāk ieņemt Pēterburgu nebija vienīgā, kas toreiz noteica viņa rīcību. Tā bija krievu sīvā pretošanās, kas spieda Hitleru mēģināt vienu grūti iegūstamu uzvaru apmainīt pret divām šķietami reālākām: atlikt uz vēlāku laiku uzbrukumu Maskavai, lai pretī saņemtu Pēterburgu un Ukrainas un Kaukāza bagātības.

Bet kāds ir rezultāts? Pēterburga nav ieņemta, un tuvākajās dienās to arī neieņems — par to Halders tagad bija pilnīgi pārliecināts. Uzvaras dienvidos nespēj aizēnot šo draudīgo faktu, par ko agrāk vai vēlāk uzzinās visa Vācija un visa pasaule.

Vienīgi Maskavas ieņemšana varētu cilvēkiem likt aizmirst neveiksmi pie Pēterburgas. Bet tagad padomju galvaspilsētai vajadzēs uzbrukt šķīdoņa laikā, Krievijas briesmīgās ziemas priekšvakarā.

Šīs domas Halderam iešāvās prātā, kamēr viņš steidzīgi ģērbās.

«Kāpēc fīrers mani izsauc naktī, kāpēc?» ģenerālštāba priekšnieks sev bažīgi jautāja.

Pēkšņi viņš palika stāvam kā sastindzis — viņš iedomājās to, ko pūlējās neatcerēties, bet ko nekādi nespēja aizmirst.

Halders to atminējās katrreiz, kad manīja, ka fīrers nav ar viņu apmierināts, kad juta viņa dzeļošo, aizdomu pilno skatienu.

Tagadējais ģenerālštāba priekšnieks būtu daudz ko devis, lai tas nekad nebūtu bijis. Bet tas bija. Vēl nesen — pirms trim gadiem Halders bija ne tikai dornajis, ka Hitleru vajadzētu novākt pie malas, bet, zaudēdams piesardzību, arī atklāti par to runājis ar tuviem cilvēkiem no karavīru aprindām.

Halderam, tāpat kā dažiem citiem ģenerāļiem, tolaik šķita: ar to, ka Hitlers atjaunojis agrāko vācu armijas spēku un varenību, ka nežēlīgi izrēķinājies ar vācu komunistiem un vēlāk arī ar sociāldemokrātiem, pakļāvis visu valsts ekonomiku kara mērķiem, viņš savu darbu jau padarījis un, līdzīgi pazīstamajam morim, tagad «var iet», jo viņa ārpolitika ir pārāk avantūristiska.

Halderu un viņa domu biedrus uztrauca tas, ka Hitlers iecerējis izraisīt karu rietumos. Augstākās militārās aprindas uzskatīja par saprātīgāku un mazāk bīstamu citu var riantu: tūlitēju savienību ar rietumvalstīm, lai dotu kopīgu triecienu austrumos — Padomju Savienībai.

Padomju Savienība bija kārots mērķis arī pašam Hitleram, šai ziņā fīrera un viņa ģenerāļu plāni bija vienādi. Taču ģenerāļi domāja šo mērķi sasniegt citiem līdzekļiem.

Savas šaubas Halders uzticēja dažiem ģenerāļiem un vēlāk to gauži nožēloja.

Tiesa, tie, kas domāja, ka Hitlers būtu jānovāc, atbildēja viens par visiem un visi par vienu, viņi bija saistīti uz dzīvību un nāvi.

Haldera vietnieks ģenerālis Štilpnāgels, armijas izlūkdienesta vadītājs admirālis Kanariss (tas bija par Hitlera novākšanu «mierīgā ceļā»), izlūkdienesta nodaļas vadītājs ģenerālmajors Hanss Osters, ģenerāļi fon Lēbs, Boks, Viclebens un Hammeršteins, kuri toreiz, 1938. gadā, kaut kāda veida pieļāva domu, ka Hitlera nobīdīšana pie malas un viņa nomainīšana ar kādu no augstākajiem vācu ģenerāļiem nāktu par labu armijai un nodrošinātu īsāku ceļu uz pasaules kundzību, mācēja klusēt.

Pēc veiksmīgās Rietumu kampaņas, apskurbuši no vieglajam uzvarām un guvuši pārliecību, ka Austrumu karagājiens vairs nebūs ilgi jāgaida, viņi sāka Hitleram kalpot ar sirdi un dvēseli. Bet tas bija vēlāk ...

Toreiz, 1938. gadā, bija citādi. Notika slepenas apspriedes, tika organizētas intrigas un slepenu emisāru braucieni uz Romu pie pāvesta, lai lūgtu viņu kļūt par slepenu starpnieku sarunās starp vācu ģenerāļiem — no vienas puses — un Parīzi un Londonu — no otras puses. Emisāri šaudījās starp Coseni, kur tolaik atradās vācu sauszemes karaspēka ģenerālštābs, un Romu, Londonu, Cīrihi...

Tā tas bija tik ilgi, kamēr gestapo un SD šefs Heidrihs nekā nebija uzodis par ģenerāļu intrigām.

Ne Halders, ne arī kāds cits ģenerālis, kas bija ar viņu saistīts, toreiz neizdibināja, cik daudz Heidrihs zina — kādus faktus un kurus uzvārdus. To viņi nezināja arī tagad. Vēl vairāk — viņiem nebija zināms, vai Heidrihs par visu izstāstījis Hitleram vai arī vēl šobaltdien tur savu trumpi slepenībā, lai to izspēlētu īstajā brīdī. . .

Varbūt tā bija nejaušība, varbūt arī ne, bet zibens toreiz iespēra pavisam citā vietā.

1939. gada 8. novembrī Minhenē, ēkā, kur notika tradicionālā sapulcēšanās par godu 1923. gada «alus pučam» — Hitlera pirmajam mēģinājumam sagrābt varu, sprāga bumba. No šī sprādziena cieta vairāk nekā trīsdesmit cilvēku, bet pats fīrers, kas sapulcē bija runājis, palika neskarts, jo sanāksmi bija pametis dažas minūtes pirms sprādziena.

Nākamajā dienā visas vācu avīzes iespieda paziņojumu, ka gestapo izdevies atklāt sazvērestību pret fīreru. Kas tad šo sazvērestību rīkojis? Noskaidrojies, ka angļu aģenti. Divus no tiem SD jau noķēris Holandes teritorijā un atgādājis Vācijā.

Halders nodevās minējumiem, cenzdamies saprast, vai ir kāds sakars starp šo atentātu, ko neapšaubāmi bija inscenējis gestapo, un to, kas Heidriham kļuvis zināms par ģenerāļu frondu.

Varbūt tieši iegūtās ziņas bija gestapo šefu vedinājušas uz domām inscenēt citu sazvērestību, kuru it kā butu vadījuši angļi, un tādējādi dot Hitleram vēl vienu iemeslu drīzāk tikt galā ar Angliju? ...

Lai nu kā tas bija, bet toreiz visi palika savos posteņos — gan Halders, gan Kanariss, gan Štilpnāgels, gan lon Lēbs, gan fon Boks. Zibens viņus neskāra. Daudz citu cilvēku, kuri kaut kādā veidā bija atbildīgi par fīrera drošību, nokļuva koncentrācijas nometnēs un uz ešafota — galvas nociršana Vācijā jau bija nākusi modē. Pārbijušies ģenerāļi tūlīt pārtrauca intrigas un savos mājas arhīvos iznīcināja visu, kas varēja kaut netieši liecināt par viņu konspiratīvajiem sakariem. Ne ar vārdu, ne ar mājienu viņi neatgriezās pie saviem agrākajiem nodomiem. Vēl vairāk: visi ar divkāršotu cītību pūlējās parādīt Hitleram savu padevību un nesavtīgo uzticību.

Tomēr, pastāvīgi dzīvodami atmosfērā, kur valdīja bailes un aizdomīgums, slepena savstarpēja sāncensība un kluss ienaids starp vecajiem militārajiem kadriem un nacistiskās formācijas virsniekiem, starp gestapo un armijas izlūkošanas dienestu, starp Bormaņi un Gēringu, viņi laiku pa laikam uzdeva sev liktenīgo jautājumu: «Kas tad īsti kļuvis zināms Heidriham?», «Vai to, ko zina, viņš pastāstījis Hitleram, vai arī iegūtos materiālus tur sev rezervē?».

Laiks pamazām apklusināja bažas. Halders un viņa agrākie domubiedri secināja, ka Hitlers vai nu nekā nezina, vai arī nolēmis pagātnei vilkt krustu pāri, jo ir pārliecināts, ka savus godkārīgos ģenerāļus ne tikai pilnīgi nomierinājis, bet arī padarījis par paklausīgiem ķedes suņiem.

Patiesību sakot, tā arī bija. Agrākie «dumpinieki» iztapīgi centās nolasīt no fīrera acīm katru viņa vēlēšanos.

Tā izturējās arī Francis Halders. Gudrais un augstprātīgais ģenerālis sevi mierināja ar domu, ka nevis viņš kļuvis par pazemīgu bijušā jefreitora sulaini, bet patiesībā

Hitlers kļuvis par vācu ģeneralitātes ieroci tas centienos pec pasaules kundzības.

Par to domāt Halders tomēr atļāvās tikai naktī, tikai vienatnē. Turpretim darba laikā viņš kopā ar «augstu stāvošo nulli», par kādu allaž uzskatīja Keitelu, kopā ar Jodlu un citiem galvenās mītnes ģenerāļiem uzticīgi kalpoja savam fīreram.

Un tomēr kritiskos brīžos, kad Halders manīja uz sevi vērstu smago, aizdomu pilno Hitlera skatienu, viņam bija bailes. Bailes no neziņas. Un atkal radās bažīgais jautājums: «Zina vai ne? ...»

So jautājumu Halders uzdeva sev arī pašreiz, kad pēc fīrera pavēlēs bija tik pēkšņi uzmodināts nakts vidu.

Viņš pēdējo reizi paraudzījās spogulī, noraustīja formas svārkus, paskatījās pulkstenī un saprata, ka vairs vilcināties nedrīkst. Nosvērtā gaitā, cenzdamies neieklausīties dobjajos, straujajos sirdspukstos, viņš gāja pa tukšo bunkura gaiteni. Pie ārdurvīm stāvēja divi esesieši melnos formas tērpos, ar automātiem uz krūtīm. Ieraudzījuši ģenerālštābā priekšnieku, viņi klusēdami izslējās un sasita kopā papēžus.

Halders atvēra durvis un izgāja nakts tumsā.

Laiks bija vējains. Visapkārt šalca tumsā nesaredzamu koku lapotnes. Kaut kur tālumā kliedza pūce.

1 elpas, kur dzīvoja Halders, no drošības zonas Nr. 1, kur atradās fīrera bunkurs, šķīra daži desmiti metru. Ģenerālštābā priekšnieks ik dienas daudzkārt gāja pa šo ceļu un tagad labi orientējās arī tumsā.

Jo tuvāk nāca zona, ap kuru vairākās rindās bija uzcelti dzeloņstiepļu žogi, kas naktīs tika pieslēgti augstspriegumam, jo biežāk iedegās baterijas, viņu apgaismodamas.

Desmitiem esesiešu apsargāja pieejas bunkuram, tur nebija pastāvīgu caurlaižu, gandrīz katru dienu mainījās to krāsa, forma un šifrs. Ikviens ģenerālis, lai cik augsta bija viņa dienesta pakāpe, pirms ielaišanas zonā tika izkratīts, ja apsardze viņu nepazina pēc sejas. Visiem, kas gaja tur iekša, bija jāatdod ierocis.

Halderu apsardze labi pazina, tāpēc baterijas uzspīdēja uz īsu mirkli un tūlīt apdzisa; tumsā bija dzirdami tikai papēžu sasitieni.

Vienīgi pie pašas ieejas zonā ģenerālim iznāca brīdi kavēties. Caurlaides punkta priekšnieks, liela auguma

šturmbannfīrers, kas bija pieradis, ka tik vēlu pie Hitlera ierodas tikai ārsts Morels un Heincs Linge, piegaja Halderam klāt un vaicāja: _ _

— Tas esat jūs, mans ģenerāli? Necereju jus redzēt tik

vēlā stundā.

Viņš to pateica goddevīgi, tomēr ar augstprātīgu 110 niju, tādā tonī, kādā Hitlera personiskās apsardzes darbinieki parasti uzrunāja visus, kas nepiedereja pie SS, SD un gestapo augstākās vadības.

— Mani izsauca fīrers, — Halders dzedri atbildēja.

— Mūsu fīrers diemžēl nesaudzē sevi pat naktī, ese sietis sacīja māksloti skumjā balsī. — Un arī jus, mans ģenerāli, paliekat bez pelnītas atpūtas, — viņš piemetināja gandrīz familiāri.

Halders nekā neatbildēja. Viņš saprata, ka pa so laiku kāds tumsā neredzams esesietis, noliecies par dzelzs skapi, kurā atrodas telefons, apjautājas Hitlera bunkura dežurējošajiem sargiem, vai fīrers tiešām izsaucis ģenerālštāba priekšnieku tik neparastā laikā. .

Aiz šturmbannfīrera muguras paradījas kāds cilvēks. Halders nedzirdēja, ko īsti viņš iečukstēja esesietim ausi, iečukstēja un tūlīt pazuda.

— Kāpēc jūs kavējaties, mans ģenerāli? — šturmbann līrers vaicāja pārspīlēti izbrīnījies. — Ejiet, es jus lūdzu!

Viņš pakāpās sānis, izslējās, sasita kopā papēžus un, strauji pastiepis uz priekšu labo roku, pusbalsī teica:

— Heil Hitler!

Kad Halders iegāja kabinetā, Hitlers sēdēja aiz rakstāmgalda, ģerbies apakškreklā un uz pleciem uzmetis formas svārkus, un kaut ko lasīja. Durvis uz guļamistabu bija vaļā, un uz naktsgaldiņa pie gultas dega lampa. Tas gaismā uz tasītes reizumis iespīdējās stikla ampulu ļaus

1\ ciS

— Nāciet iēkšā, Halder! — galvu nepaceldams, Hitlers sacīja ģenerālim, kas bija apstājies pie durvīm.

Ģenerālis pagāja dažus soļus uz galda pusi.

— Sēdieties! — Hitlers nepacietīgi pavēlēja un atlaidās pret krēsla atzveltni. Viņa seja noraustījās tikko mānāmās nervozās trīsās. — Vakar vakarā Varlimonts man iesniedza savus apsvērumus par Pēterburgu. Lasiet! Viņš'strauji piegrūda pie galda malas atvērtus vākus.

Apsēdies uz krēsla, Halders sāka lasīt tekstu, kas bija rakstīts ar lieliem burtiem, kādi bija speciāli fīrera vajadzībām izgatavotai rakstāmmašīnai.

— Netērējiet velti laiku, lasiet tikai pasvītroto! Tur ietverta visa būtība, — Hitlers nepacietīgi teica.

Halders steidzīgi šķīra lapas. Pašās beigās ar melnu zīmuli bija trekni pasvītrotas šādas rindas:

«Sākuma mēs hermētiski bloķēsim Pēterburgu un, ja bus iespējams, nopostīsim pilsētu ar artilēriju un gaisa spēkiem. Kad terors un bads būs pilsētā darījuši savu, mēs varēsim atvērt jebkurus vārtus un neapbruņotiem cilvēkiem atjaut iziet. Atlikusī «cietokšņa garnizona» daļa varēs tur paliki pa ziemu. Pavasarī mēs ieiesim pilsētā (nav ko iebilst, ja somi to izdara agrāk nekā mēs), visus tos, kas palikuši dzīvi, izsūtīsim uz Krievijas vidieni vai saņemsim gūsta, Pēterburgu noslaucīsim no zemes virsas un rajonu, kas atrodas uz ziemeļiem no Nevas, atdosim somiem.»

_— Izlasījāt? — Hitlers nervozi jautāja. — Kādas ir jūsu domas? Man tās jāzina tūlīt.

Halders brīdi klusēja. Viņš pūlējās saprast, vai šī jauna ideja, kas nozīmē atteikšanos no nodoma Pēterburgu ieņemt straujā triecienā, pieder pašam Varlimon tam, vai arī viņš tikai izklāstījis jaunu fīrera pozīciju.

Bija gan grūti iedomāties, ka Varlimonts būtu ar savu ziņojumu līdis pie Hitlera, nezinādams tā viedokli tik svarīga jautājuma. Būdams Jodla vietnieks, viņš arī nekādā ziņā nebutu to iedrošinājies darīt, ja tam nepiekristu viņu šefs, kas patiesībā ir fīrera personiskā štāba priekšnieks. Bet pats Jodls ...

— Es gaidu! — Hitlers uzstājīgi sacīja.

Lēnām, cenzdamies vēl iegūt kaut mazliet laika, Halders aiztaisīja vākus ūn nolika tos uz galda. Tad klusi ierunājās:

— Mans fīrer! Ja mēs šobrīd stāvokli pie Pēterburgas aplūkojam no tīri militāra viedokļa, jāteic tā: pēc tam, kad fon Lebs bus atdevis daļu savu spēku, grūti gaidīt, ka viņš spētu ...

— Viņam vēl paliks diezgan spēku, — Hitlers pārtrauca Halderu. — Mēs no viņa paņemam tikai to, ko viņš izlūdzās augustā, kad mīņājās uz vietas pie Lugas līnijas!

«Ko viņš īsti grib, ko viņš ir jau izlēmis?» Halders apjucis domāja, raudzīdamies Hitlera seja, kas nervozi raustījās.

— Jums taisnība, mans fīrer, — viņš beidzot sacīja. — Protams, fon Lēbam vēl paliek ievērojami spēki, kas skaita un bruņojuma ziņā varbūt arī daudz nepārsniedz pretinieka spēkus, tomēr nekādā ziņā nav mazaki par tiem. Turklāt iespēja sistemātiski apšaudīt pilsētu ar artilēriju...

— Beidziet locīties, Halder! — Hitlers draudīgi noteica, — Man vajadzīga no jums skaidra atbilde: vai mēs varam nekavējoties ieņemt Pēterburgu? Jā vai ne?

Halders saprata, ka spēli turpināt kļūst bīstami. Un, nolēmis, ka vispareizāk būs parādīt «karavīra atklātību», viņš stingri un reizē izjusti sacīja:

— Mans fīrer! Es zinu, ka no saviem uzticamajiem kareivjiem jūs vienmēr prasāt tikai patiesību. Manuprāt, fon Lēbs nav spējīgs veikt viņam izvirzīto uzdevumu. Viņš ir vecs un, kā noskaidrojies, vājš...

Hitlers klusēdams ar stingu, urbjošu skatienu raudzījās Halderā.

«Es nododu fon Lēbu,» Halders domāja un tūlīt sevi attaisnoja: «Taču Lēba liktenis ir jau izlemts tik un ta. Hitlers nekad viņam nepiedos izgāšanos pie Pēterburgas.»

Jā, fon Lēbs tiešam jau bija pazudis cilvēks, un viņam vairs nebija ilgi atlicis komandēt fronti. Bet, protams, ne jau tāpēc Halders viņu pašreiz nodeva. Feldmaršals bija viens no tiem, kas kādreiz kopa ar Halderu piedalījās slepenajā opozīcijā pret Hitleru. Varbūt Heid riha aktu vākos, kas glabājas aiz septiņām atslēgām, no tiem laikiem tomēr palikušas kādas pēdas, un kāpēc tad vēlreiz neuzsvērt, ka viņu un fon Lēbu jau sen nekas vairs nesaista! ...

— ... tāpēc man šķiet, — Halders turpināja jau enerģiskāk, — ka pulkveža Varlimonta izklāstītajam viedoklim būtu jāpiekrīt...

Viņu apklusināja pēkšņa doma par to, ka sie vārdi var izraisīt negaidītu reakciju — pamudināt Hitleru tūlīt atcelt no amata fon Lēbu. Fīrers, kas nekad nelaida garām izdevību uzrīdīt savus ģenerāļus citu citam, var pateikt fon Lēbam, kādos uzskatos par viņu ir ģenerālštābā priekšnieks. Kas zina, ko, sevi aizstāvēdams, atbildētu feldmaršals ...

... Un tomēr, — Halders steigšus piebilda, — es neredzu nekādu nepieciešamību fon Lēbu atcelt. Jebkurš jaunais pavēlnieks tūlīt lūgs atdot viņam tās karaspēka daļas, ko jus, mans fīrer, jau esat pavēlējis piešķirt fon Bokam, Tas sarežģīs uzdevumu galvenos spēkus koncentrēt Maskavas virzienā. Turklāt ar stabilu bloķēšanu, ko ierosina Varlimonts, tiks galā arī fon Lēbs.

Tiks gala? — Hitlers atkārtoja draudīgā balsī. — Ak tā, viņš tiks gala?

Hitlers strauji nometa formas svārkus uz krēsla atzveltnes, paliecas uz priekšu, ar plaukstām atspiezdamies pret galdu, un, raudzīdamies ģenerālim tieši acīs, lēni un skaidri sacīja:

— Man un Vācijai nozagta uzvara, bet jūs, Halder, runājāt ta, it ka nekas nebutu noticis!

«Cik viņam briesmīga seja!» Halders pēkšņi nodomāja. Viņš desmitiem reižu bija redzējis Hitleru daždažādā noskaņojumā, dusmu brīžos un augstprātīga triumfa mirkļos, redzējis tribīnē un pie galda, tomēr neatcerējās, ka fīreram kādreiz būtu bijusi tāda seja kā pašreiz: varēja teikt, ka no bezmiega sasarkušās acis ir tādas ka trusim, ja vien šajās acīs nebūtu kvēlojis naids. Pelēcīga ada uz vaigiem nepārtraukti raustījās. Taukaino, blaugznaino matu šķipsna nokarādamās aizsedza jau tā šauro pieri.

— Stāvēt uz Pēterburgas tramvaja sliedēm, redzēt pilsētu tālskatī, graut to ar lielgabalu šāviņiem un tomēr neieņemt?! — Hitlers sēcoši čukstēja.

Pēkšņi Hitlers pielēca kājās un pameta galdu. Ģērbies bridžos un neaizpogātā apakškreklā, no kura rēgojās laukā izspiedušies atslēgas kauli, kājas ieāvis rīta kurpēs, viņš skraidīja pa istabu un, dūres vīstīdams, kliedza:

— Trīs mēnešus ziemeļaustrumu frontē es turēju divas armijas — simtiem tūkstošu kareivju, daudz tanku, veselu gaisa floti, lai gan pie Smoļenskas noasiņoja manas divīzijas! Es jautaju: kāpēc tas tika darīts? Vai tāpēc, lai vel šodien viņš nevarīgi stāvētu pie Pēterburgas vārtiem, stāvētu kā hipnotizēta vista, kas nespēj tikt pāri ar krītu novilktai svītrai?

Arī Halders pielēca kājās un stāvēja nekustēdamies, baidīdamies noliekt galvu.

— Impotentie, stulbie feldfēbeli, pielīdēji! — Hitlers bļaustījās. — Jūs neesat mana ģēnija cienīgi, neesat cienīgi elpot ar mani vienu gaisu, jūs esat man nozaguši uzvaru! Man vajadzēja jau pirms mēneša, pirms pusotra mēneša būt Pēterburgā, bet tagad — Maskavā! Ar ko jus man samaksāsiet par šo negodu?! Ar savu dzīvību? Bet jūs neesat pat lodes, pat cirvja vērti! Cilpu — tikai to jūs esat pelnījuši, jā, cilpu, cilpu, cilpu!

Viņš stāvēja gandrīz cieši klāt Halderam un vicināja dūres virs viņa galvas. Šķita — vēl viens mirklis, un Hitlers iesitīs štāba priekšniekam.

«Suns kas suns, traks suns,» Halders nodomāja bezspēcīgā naidā. «Tevi vajadzēja nošaut jau pirms trim gadiem.» Un tūlīt viņš šausmās sastinga — ja nu Hitlers kaut kādi spēj lasīt viņa domas!

Nevarēdams savaldīties, aiz bailēm un aizvainojuma nobālis, viņš tomēr neizturēja un pateica to, ko nevajadzēja teikt.

— Mans līrer, — Halders sacīja aizžņaugtā balsī, — jūs tagad būtu jau Maskavā, ja toreiz augusta butu uzklausījis manu viedokli, ja būtu ticējis Guderianam ...

Šie paklusie vārdi atstāja uz Hitleru gluži negaidītu iespaidu. Viņš pēkšņi sastinga ar gaisā paceltam durem, un bija dzirdama tikai viņa sēcošā, nevienmērīga elpa.

Tad viņš lēnām nolaida rokas, pastiepa kaklu kā pīle un, ar savu seju gandrīz pieskardamies ģenerāļa sejai, skaļi nočukstēja:

— Jūs, Halder, domājat, ka jums bija taisnība, kad pretojāties manai gribai? ... Es izdzīšu no jums šo Co senes garu! Līdz galam to iznīdēšu!

Halders juta, ka viņam notirpst rokas un kajas: Cosene 1938. gadā atradās sauszemes karaspēka štābs. «Tatad viņš zina, visu zina!» ģenerālis bailēs nodomāja.

Ko lai atbild? Varbūt klusēt? Izlikties, ka nesaprot šo vārdu draudīgo jēgu, ka nav uztvēris šo mājienu? Uzdot neizpratnes pilnu jautājumu? Un, ja Hitlers paskaidros, ko viņš tieši domājis, tad visu noliegt? Vai arī, gluži otrādi, atzīties, ka savā muļķībā ir šaubījies par ātru Rietumu karagājiena norisi un, lolodams tādu pašu sapni, kādu loloja fīrers, — dot triecienu Krievijai, izteicis nožēlu par šī trieciena atlikšanu?

Halders sasprindzināja gribas spēku un piespieda sevi pacelt galvu. Viņš zināja, ka tagad spēlē uz dzīvību un nāvi un tūlīt izšķirsies viss.

— Mans fīrer, — viņš sacīja, vērdamies Hitlerā, kura skatiens šķita urbjamies viņā. — Ja ikviens no mums tūlīt spētu pareizi novērtēt jūsu nodomu dižumu, tad nemaz nepastāvētu tā dabiskā distance, kas ģēniju šķir no parastajiem cilvēkiem. Jūs esat pārcilvēks, un pirmajos mirkļos cilvēkiem ir grūti iedziļināties jūsu domu gaita. Jūs nedrīkstat par to sodīt. Taisnīgums prasa, lai jūs butu iecietīgs pret tīri cilvēciskiem trūkumiem, kas piemīt tiem, kurus esat pagodinājis ar savu uzticēšanos, un galu galā spriestu par viņiem pēc praktiskās rīcības. Sai gadījumā jūs zināt, ka jūsu augustā dotā pavēle tika izpildīta bez ierunām. Manas, fon Boka vai Guderiāna īslaicīgās šaubas nekādi neietekmēja mūsu rīcību.

So garo tirādi Ilalders norunāja ar dziļu pārliecību, gandrīz vai apgaroti. Dzedrajā, racionālistiski noskaņotai^3 ģenerāli bailes bija pamodinājušas aktiera spējas.

Un viņš uzvarēja. Hitlers augstprātīgā labvēlībā pamāja ar roku un brīdi pastaigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

Vai šo maniaku, kas bija pārliecināts par savām pārcilvēciskajām spējām, tiešām bija savaldzinājis tas, ka Halders bija runājis kā uzticīgs pavalstnieks, vai arī viņš nosprieda, ka izšķirošā Maskavas karagājiena priekšvakarā nedrīkst mētāties ar tik pieredzējušiem štāba darbiniekiem, kāds ir Halders, un atlika viņa likteņa izšķiršanu uz vēlāku laiku? ...

Lai nu kā tas bija, bet ārēji Hitlers nomierinājās. Klusēdams viņš brīdi staigāja pa istabu, tad apstājās pie rakstāmgalda un strupi jautāja:

— Tātad jūs esat par Varlimonta priekšlikumu?

—_ Jā, — atbildēja Halders, kas saprata, ka Hitlers jautājumu jau izlēmis, — un es gribētu, mans fīrer, jums ziņot, kāpēc es tam piekrītu. Izbeigdami mēģinājumus tūlīt ieņemt Pēterburgu, mēs saglabāsim dzīvību desmitiem tūkstošu vācu karavīru. Blokāde, bads, kas, bez šaubām, sāksies pilsētā, un artilērijas apšaude neizbēgami liks Pēterburgai kapitulēt. Es nemaz nerunāju par to, ka Pēterburgas aizstāvju morālie un fiziskie spēki tiks galīgi sagrauti un tad fon Lēbs, negaidīdams formālu kapitulāciju, varēs viegli ieņemt nocietinājumus, kurus krievi tagad tik nikni aizstāv. Un beidzot — galvenais. Kamēr nav ieņemta Maskava, Pēterburga nekapitulē, bet, kad galvaspilsēta būs kritusi, tas notiks pats no sevis: kara iznākums faktiski būs jau izlemts.

Hitlers klusēja, uzmanīgi klausīdamies Halderā.

Beidzot viņš tik tikko dzirdami sacīja:

— Labi. Es piekrītu. — Un, it kā pakļaudamies kādam iekšējam impulsam, pēkšņi iesaucās: — Nepieņemt nekādu Pēterburgas kapitulāciju! Ne Maskavas, ne Pēterburgas! Šo pilsētu iedzīvotājiem jāsaņem sods par to, ka gājuši bojā vācu kareivji un palikuši guļam nolādētajā Krievzemē! Balta karoga pacelšana? — Viņš iesmējās īsus, rejošus smieklus. — Nē! Tā būtu pārak lēta maksa.

Hitlers piegāja pie sava krēsla, uzvilka formas svārkus un aizpogāja visas pogas. Bez parastā virskrekla un kaklasaites tie izskatījās ērmoti — bija redzamas kailas, iekritušas krūtis.

— Tūlīt es izklāstīšu, kādi pamatprincipi nosaka mūsu turpmāko attieksmi pret Pēterburgas problēmu, — Hitlers lēnām teica. — Uz tiem balstoties, jūs sagatavosiet direktīvu. Rakstiet, Halder!

Ģenerālis apjucis paraudzījās apkārt. Viņam nebija līdzi papīra.

— Ko jūs vēl gaidāt? Rakstiet! — Hitlers atkārtoja. Viņš paķēra no galda lielu piezīmju bloku un zīmuli un strauji pasniedza Halderam.

Joprojām stāvēdams kājās, Halders atvēra bloku un, mazliet paliecies uz priekšu, ar visu savu izskatu apliecinādams gatavību rakstīt, turēja zīmuli virs baltās papīra lapas.

— Virsraksts: «Pēterburgas nākotne», — Hitlers sāka diktēt. — Pirmkārt. Esmu nolēmis Pēterburgu noslaucīt no zemes virsas. — Viņš ar plaukstas sāniem it ka pāršķēla gaisu. — Pēc Padomju Krievijas sakāves šīs lielās pilsētas pastāvēšanai turpmāk nebūs itin nekādā pamata ... Arī Mannerheims ir mums paziņojis, ka viņš nav ieinteresēts Pēterburgas pastāvēšanā... Otrkārt. Jūras kara flotes lūgumi saglabāt ostas un citas jūrniecības ierīces man ir zināmi, bet tos izpildīt nav iespējams, jo tas būtu pretrunā ar ģenerālo līniju attieksmē pret Pēterburgu. Treškārt...

Vairs neraudzīdamies Halderā, nevērodams, vai viņš pagūst pierakstīt, Hitlers skaļā balsī, it kā uzrunātu neredzamus ļaužu barus, svinīgi un draudīgi pabeidza:

— Pavēlu nožņaugt Pēterburgu blokādes cilpa, ar artilērijas apšaudi un nepārtrauktu bombardēšanu no gaisa šo pilsētu noslaucīt no zemes virsas!

Halderam šķita, ka fīrers atrodas tādā kā transā: viņa iekaisušas acis stingi vērās kaut kur tālumā ...

Beidzot viņš atjēdzās, ar saprātīgu skatienu palūkojās Haldera un piebilda:

— Ja krievi piedāvās padošanos, tā kategoriski jānoraida. Tas ir viss. Ejiet!

Ģenerālis izplēsa aprakstīto lapu, nolika uz galda zīmuli un piezīmju bloku, uz mirkli ieņēma miera stāju, klusēdams izstiepa uz priekšu labo roku un, asi pagriezies, devās uz durvīm.

— Pagaidiet! — Hitlers viņu apturēja. — Papildiniet pavēli ar to, ka arī Maskavas kapitulācija netiks pieņemta nekādos apstākļos!

. . . Izkļuvis svaigā gaisā, Halders apstājās un nespēkā ar muguru atspiedās pret veca ozola stumbru.

Viņš juta, ka ne tikai seja, bet viss augums klāts karstiem, lipīgiem sviedriem. Atpogājis formas svārku apkakli, viņš ļāva krūtis dzestrajam vējam. Tad palūkojās rokas pulksteņa fosforiscējošajā ciparnīcā. Bija bez desmit minūtēm pieci.

Apkārt jau viss kļuva gaišāks — mežs ar krustām un šķērsām izcirstajām stigām, sargtorņi ar ložmetējiem...

Halders izņēma mutautu, noslaucīja seju un kaklu, aizpogāja svārkus un, noraustījis tos, smagā, gurdā gaitā devās uz savu bunkuru.

xv

Sēdēdams kabinetā, fon Lēbs lasīja ar rīta gaisa pastu piegādātu vēstuli, kas bija atsūtīta no ģenerāļa Kihlera štāba Gatčinā.

Vēstuli bija rakstījis pulkvedis leitnants Danvics.

«Ģenerālfeldmaršala kungs!» fon Lēbs lasīja. «Pirms stundas mani izsauca uz štābu, kur es saņēmu rīkojumu sagatavot savu karaspēka daļu pārsviešanai uz citu fronti. Mums nolasīja Jūsu pavēli, kurā Jūs, atsaukdamies uz fīrera gribu, uzdodat sākt karaspēka pārvietošanu ne vēlāk kā astoņas stundas pēc šīs pavēles nolasīšanas.

Es saprotu, ka man nav tiesību apspriest cēloņus, kas mudinājuši augstāko pavēlniecību pieņemt tādu lēmumu.

Tā kā karaspēka daja, kurā man ir tas gods dienēt, minēta starp tām, kas jāpārvieto, es tomēr uzdrošinos griezties pie Jums ar pazemīgu lūgumu: atjaujiet man palikt šeit, Jums uzticētajā karaspēkā. Sakarā ar ienaidnieka niknajiem pretuzbrukumiem pēdējās dienās mūsu frontes sektorā ir zaudēti daudzi virsnieki. Nav nemaz nepieciešams piebilst, ka esmu gatavs ieņemt jebkuru amatu, ieskaitot arī rotas komandiera amatu, jo uzskatu par savu pienākumu karot šeit līdz galīgai uzvarai, no kuras — esmu par to pārliecināts — mūs šķir tikai dažas dienas.

Nešaubos, ka manu lūgumu viegli varētu apmierināt korpusa vai armijas pavēlniecība, taču maniem priekšniekiem ir zināmi fakti par Jūsu personisko līdzdalību mana liktenī, ģenerālfeldmaršala kungs, un viņi neuzskata par iespējamu pieņemt attiecīgu lēmumu, ja nav Jūsu piekrišanas.

Tikai šī iemesla dēļ es ar ģenerālpulkveža Kihlera atjauju uzdrošinos Jūs traucēt. Pulkvedis leitnants Arnims Danvics.»

Izlasījis ziņojumu divas reizes, fon Lēbs nogrima grūtās pārdomās.

Todien beidzās pēdējā no četrām pagarinājuma diennaktīm, ko fon Lēbam bija piešķīris fīrers. Jau iepriekšējā vakarā viņš bija saņēmis galvenās mītnes pavēli pārsviest uz Centrālo fronti 41. korpusu un 36. motorizēto divīziju...

Tā, viņa paša liktenis droši vien ir jau izlemts. Hitlers nepiedos to, kas noticis. Kādam taču jābūt atbildīgam par to, ka Pēterburga joprojām nav ieņemta. Un, protams, par grēkāzi kļūs viņš.

Feldmaršals piegāja pie atvērta loga. Viņu nomāca klusums, kas valdīja pilsētas ielās. Tas izraisīja domas par viņa komandētā karaspēka bezspēcību, par tā gatavību atzīties neveiksmē.

«Kāpēc tā noticis?» fon Lēbs sev jautāja mokpilnās pārdomās.

Viņš pagāja dažus sojus pa istabu, kuras grīdu klaja milzīgs, pūkains paklājs, un apstājās sienmalē pie kartes. No Somu jūras līča līkuma, kas izskatījās pec ieplestas zvēra rīkles, sākās 18. un 16. armijas pozīcijas, kuras,

veidodamas pusloku, dienvidos noslīdēja līdz pat Jami žorai, tad atkal pacēlās uz augšu ziemeļaustrumu virziena un sasniedza Lādogas ezera krastu.

Vēl viena līnija aizlocījās no tālākā rietumu punkta līdz Pēterburgas nomalei — tur 18. armijas daļas Somu juras līča piekraste bija atgriezušas 8. padomju armiju.

«Bet vai tad tā ir kāda neveiksme? Kas iedrošināsies, paskatījies kartē, izrunāt šo vārdu?» fon Lēbs domās izsaucās. «Vai tad mans karaspēks joprojām nestāv tikai \ dažus kilometrus no Putilova rūpnīcas, kas atrodas jau paša pilsēta? Vai tad no izlūku sniegtajām ziņām neizriet, ka mūsu izlaušanos uz rūpnīcu krievi uzskata par neizbēgamu, — citādi taču viņi neceltu tur barikādes? Vai tad tikai viena vienīga augstiene — šī nolādētā Pul kovas virsotne nešķir manus tankus no Starptautiskā prospekta Pēterburgā? Vai krieviem ir izdevies kaut vienā vietā jūtami atsviest atpakaļ manu karaspēku, kaut kur parraut blokādes loku? Kā tad izpaužas mana neveiksme, ka?! Ja man izdosies vēl viens izrāviens, tikai viens pats, šķietamā neveiksme pārvērtīsies uzvarā! Tikai viens izrāviens — un mans gods, mana nākotne būs glābtā.»

Šis pārdomas uzbudināja fon Lēbu. «Tas, ka no šejienes tiek atvilkta daļa karaspēka, nav nemaz tik briesmīgi,» viņš centās sev iestāstīt. «Lai izdarītu pēdējo izrāvienu, man nemaz nav vajadzīgi visi pašreizējie spēki. «Nav iespējams but stipram visur,» apgalvoja jau Klauzevics.

I anki un motorizētās daļas jākoncentrē triecienam noteiktos, izšķirošos virzienos. Guderiāns taču ir jau atļāvies ar tankiem izdarīt dziļus pārrāvumus un, nebēdādams par aizmuguri, nicinādams briesmas, kas draud flangiem, raidījis tankus un motorizētos kājniekus aizvien tikai uz priekšu. Kāpēc es nevarētu šo taktiku lietot arī šeit, jo vairāk tāpēc, ka te pat dažus kilometrus dziļš pārrāvums nozīmēs mana karaspēka ielaušanos Pēterburgas ielās?»

Fon Lēbs vairs nedomāja par to, kāpēc viņam līdz šim nav izdevies tāds pārrāvums. Līdzīgi šaha spēlētājam, kas saglabājis daudz figūru, bet nonācis laika trūkumā un apziņas, ka pulksteņa karodziņš jebkuru mirkli var pavēstīt spēles beigas, fon Lēbs drudžaini meklēja to vienīgo pareizo gājienu, kas spētu dot viņam uzvaru. Un, jo ilgāk viņš prātoja, jo drošāk secināja, ka jāmaina

taktika, jo krievi ir jau iejutušies situācijā, sapratuši, ka ienaidnieks izvirzījis sev uzdevumu dienvidos ieņemt galveno Pulkovas virsotni un rietumos no Urickas un Streļnas aizlauzties līdz Putilova rūpnīcai, un tāpēc savilkuši savus galvenos spēkus šo triecienu atvairīšanai.

Riteru fon Lēbu uzskatīja par vienu no visvairāk pieredzējušiem Vācijas militārajiem darbiniekiem. Kopš jaunības gadiem savu mūžu viņš bija veltījis kara mākslai un pirmajā pasaules karā jau piedalījies ka vecākais virsnieks. Viņš bija izstudējis simtiem grāmatu, sīki zināja karagājienus, kuros devušies visi vēsturē iekļuvušie karavadoņi — no Maķedonijas Aleksandra līdz Moltkem, jaunākajam, un visu vēsturisko kauju norisi — no Ter mopilu aizas un Kannām līdz Verdenai.

Un, protams, spēju izprast ienaidnieka karavadoņu nodomus viņš uzskatīja par vienu no galvenajām īpašībām, kas nepieciešama liela mēroga militārajam darbiniekam.

Tomēr fon Lēba raksturā, viņa domāšanas veida, kas bija zīmīgs ne tikai viņam, bet arī citiem fašistiskas Vācijas ģenerāļiem, bija kaut kas tāds, kas praksē paralizēja šo spēju, ko viņš teorētiski vērtēja ļoti augstu.

Fon Lēbs, kurā bija ieaudzināta prūšu junkura augstprātība, kas vēl pastiprinājās pēc zibenīgajam vācu ieroču uzvarām Rietumos un pēc šķietami izšķirīgajiem panākumiem vācu un padomju frontē, neuzskatīja par vajadzīgu pat apsvērt padomju karavadoņu operatīvos nodomus.

Vai tad ir nepieciešams iedziļināties tādu cilvēku domās, kuru rīcību — fon Lēbs par to bija pārliecināts nosaka vienīgi bailes no komisāriem? Vai tad ir vajadzība uzminēt turpmākos padomju ģenerāļu plānus, ja kara norisi noteic nevis viņi, bet vācu karaspēks, kas uzbrūk visās frontēs?

Fon Lēba priekšstatus par Padomju valsti un padomju cilvēkiem veidoja divas trīs nožēlojamas dogmas. Šis sirmais feldmaršals no padomju dzīves īstenības nesaprata vairāk, kā civilizācijas neskarts mežonis saprot no mūsdienu zinātnes un tehnikas.

No mežoņa fon Lēbs tomēr atšķīrās ar to, ka bija pašapzinīgs. Pārliecināts par krievu rasisko nepilnvertī gumu, nemaz jau nerunājot par citam Padomju Savienības tautām, kuras viņš domās sauca vienā varda — par aziātiem jeb mongoļiem, nešaubīdamies, ka vienīgi boļševiki, ka vienīgi komisāri un Čeka tur viņus pakļautībā, fon Lcbs domāja, ka zina par Padomju Savienību pietiekami daudz.

Tāpēc ikreiz, kad viņš mēģināja saprast, kāpēc padomju karaspēks turpina pēc viņa ieskata bezjēdzīgo pretošanos, ton Lebs nokļuva strupceļā. «Kāpēc krievu kareivji nenovāc savus komisārus? Kāpēc aplenktajā Pēterburgā nesakas sacelšanās?» Atbildēt sev uz šiem jautājumiem fon Lēbs nespēja.

Todien viņš tomēr nenodevās tādai veltīgai prātošanai. Visas viņa domas bija pievērstas tam, kā izdarīt gājienu, kas ienaidniekam butu negaidīts.

«Vajadzīgs vēl viens solis, viens vienīgs izrāviens, viena vienīga viltīgi izdomāta un enerģiski realizēta ope īacija,» fon Lēbs sevi pārliecināja, «un es būšu ieņēmis so sasodīto pilsētu!»

Un pakāpeniski sāka iezīmēties jaunās operācijas plāns.

Tajā jābūt diviem posmiem. Jāsāk ar kārtējo uzbrukumu galvenajai Pulkovas virsotnei, lai padomju ģenerāļiem rastos iespaids, ka vācieši atkārto mēģinājumu virsotni ieņemt tiešā triecienā. Bet tad, kad krievi būs pārliecināti, ka viņiem izdevies atsist arī šo uzbrukumu, jarada milzīgs dūmu aizsegs un jāapiet virsotne no rietumiem — Finskoje Koirovas rajonā un no turienes, nejaujot ienaidniekam atjēgties, trieciens jāvērš pret šoseju, kas ved uz pilsētu, jāieņem Loka dzelzceļš un no dienvidiem jaielaužas pilsētas kvartālos. Nevis no dienvidrietumiem, kur, bez šaubām, viņus gaida Žukovs, bet no dienvidiem! Tādejādi Pulkovas virsotne tiks atšķelta llsl'_.un Pa(iomju karaspēka daļas, kas savilktas tās aizstāvēšanai, nevares piedalīties kaujās pilsētas ielās.

Tai pašā laikā jāraida tanki uz Pēterhofu. Tas dos iespēju paplašināt placdarmu jūras krastā un liks ienaidniekam prāvu daļu karaspēka turēt Putilova rūpnīcas pieejās.

Lai jau operācijas sākumā krievi būtu demoralizēti, dažas stundas pirms triecienuzbrukuma Pulkovas augstienei jārealizē iebiedēšanas akcija: pilsēta vienlaikus masveida jaapšauda ar artilēriju un jābombardē no gaisa.

Fon Lēbs juta, ka viņu sagrābj nervu drudzis. Viņš jau bija pārliecināts, ka šī nodomātā operācija dos ilgi gai dltos panākumus. Viņš iztēlojas, kā apjuks krievi, kad viņi būs atgriezti no savējiem.

— Notriekt no augstienes! — fon Lēbs skajā balsī svinīgi teica, pamāja ar roku un tai mirklī ievēroja, ka joprojām cieši tur pirkstos Danvica ziņojumu.

Viņš vēlreiz pārlaida acis ar mašīnu rakstītajām rindām. Skatiens pakavējās pie divām no tām: «.. . līdz galīgai uzvarai, no kuras — esmu par to pārliecināts — mūs šķir tikai dažas dienas.»

Fon Lēbs paķēra no galda sarkanu zīmuli un pasvītroja šos vārdus. Tad plašā rokrakstā šķērsām uzrakstīja uz papīra lapas: «Ģenerālpulkvedim Kihleram. Lūgumu izpildīt.»

Nospiedis zvana pogu un izsaucis adjutantu, viņš teica:

— Pēc trīs.desmit minūtēm sāksies operatīva apspriede. Ataiciniet štāba priekšnieku un ieroču šķiru pavēlniekus!

Ļeņingradas bombardēšana no gaisa sākās piecos rītā. Tai pašā laikā dzīvojamo namu kvartālus sāka apšaudīt baterijas, kas bija novietotas Vārnu kalnā, Kolpinas un Otradnojes rajonā.

Uzsākdams šo laikam gan visspēcīgāko pilsētas apšaudi, ko izdarīja ar aviāciju un artilēriju, fon Lēbs bija pārliecināts, ka viņam beidzot izdosies radīt iedzīvotajos paniku un, tā kā Smolnijs būs spiests visus spēkus veltīt ugunsgrēku dzēšanai un māju drupās aprakto cilvēku glābšanai, novērst padomju pavēlniecības uzmanību no l'ulkovas virsotnes, kur tai pašā dienā divpadsmitos pēc feldmaršala pavēles vajadzēja sākties uzbrukumam.

Iztēlodamies Ļeņingradas aizsardzības vadītāju reakciju, fon Lēbs nekļūdījās tikai vienā ziņā: viņi tiešām apzinājās, ka Ļeņingradai sākušās visgrūtākās dienas un ienaidnieks gatavojas doties izšķirošajā triecienuzbrukumā pilsētai.

Jau septiņpadsmitajā septembrī, kad pilsētas dienvidu un dienvidrietumu nomalēs ļeņingradieši steidzīgi cēla jaunas barikādes, bet Kirova, Maskavas, Volodarska un Ļeņina rajona komitejas sekretāru vadītās trijotnes papildus saņēma sprāgstvielas rūpnīcu minēšanai, Žukovs un Ždanovs parakstīja frontes karaspēkam bargu, aplenkuma apstākļos nepieciešamu pavēli.

Piiekšējā līnija tagad stiepās no Urickas uz Pulkovu un talak uz Jamižoru. Gar Loka dzelzceļa līniju tika izveidota otra aizsardzības josla. Kreisajā flangā pie Ņevas ia sakļāvās ar spēcīgiem nocietinājumiem Petroslavjan kas rajona. Tika radīta arī trešā aizsardzības josla, kas aptvēra Kirova rūpnīcas; Padomju nama un gaļas kombinātā rajonu.

Visa zona, kas atradās uz ziemeļiem no Pulkovas, bija sadalīta sektoros, un katrā no tiem bija vairāki atbalst punkti. Ja ienaidnieks cauri Pulkovai ielauztos Ļeņin grada, šis pozīcijas bija jāaizstāv pilsētas garnizona karavīriem un speciāli izveidotām strādnieku vienībām, praktiski — visiem pieaugušajiem Ļeņina pilsētas vīriešiem.

Driz pēc tam, kad ienaidnieks bija sācis pilsētu nikni apšaudīt ar artilēriju un ar lieliem spēkiem bombardēt no gaisa, Žukovs un Ždanovs devās uz bumbu patvertni, kas uzlidojumu laikā patiesībā kļuva par frontes komandpunktu.

Ždanovs jūtami nervozēja: stiprā apšaude izjauca viņa plānus viņš bija gatavojies braukt uz Kirova rūpnīcu, iegriezties tur cehos, aprunāties ar strādniekiem un pārbaudīt, kā sokas aizsardzības būvju celšana.

Visos Ļeņingradas dzīves grūtajos periodos partijas pilsētas organizācijas vadītāji bija balstījušies vispirms uz Kirova rūpnīcas komunistiem. Šīs rūpnīcas vēsture bija cieši saistīta ar pirmajiem krievu strādnieku streikiem, ar Ļeņina darbību Pēterburgā, ar 1905. gada revolūciju, ar Ziemas pils_ ieņemšanu, ar Judeņiča un citu baltgvardu ģenerāļu _ sakāvi, ar valsts saimniecības atjaunošanas posmu pec pilsoņkara saimnieciskā sabrukuma, ar cīņu pret zinovjeviešu un trockistu opozīciju, ar pirmajām piecgadēm...

Pēdējo reizi Ždanovs bija iegriezies rūpnīcā pirms mēneša. lagad kad ienaidnieks atradās četrus kilometrus no Kirova rūpnīcas, viņš nolēma atkal braukt uz turieni, lai pats novērtētu stāvokli.

Tomēr Žukovs kategoriski pret to iebilda: braukt tādas bombardēšanas laikā bija pārāk riskanti. Turklāt frontes pavēlnieks, kas pūlējās uzminēt, ko nozīmē šis masveida uzlidojums pilsētai, vai aiz tā neslēpjas kādi jauni ienaidnieka nodomi, gribēja, lai Ždanovs atrastos turpat viņam blakus frontes komandpunktā.

Nokāpuši lejā, viņi iegāja Žukova kabineta. Pavēlnieks apsēdās pie galda, bet Ždanovs sāka staigat uz priekšu un atpakaļ pa mazo istabiņu.

— Tik spēcīga uzlidojuma vēl nav bijis... Vāciešiem kaut kas ir padomā, Georgij Konstantinovič, viņš satraukts sacīja.

Žukovs nekā neatbildēja, lai gan domaja to pasu.

Viņam priekšā uz galda bija izklāta Ļeņingradas apgabala karte, kurā bija atzīmētas padomju karaspēka un ienaidnieka armijas pozīcijas. Žukovs skatījās karte, acis nepaceldams.

Ždanovs piegāja pie Padomju Savienības kartes, kas karājās pie sienas, palūkojās lauzītajā frontes līnija, it kā no jauna to pētīdams, tad apsēdas pie galda blakus

Žukovam. .

Pavēlnieks izlikās nemānām Ždanova satraukumu. Taču viņš paņēma kādu telefona klausuli un teica:

— Žukovs. Ziņojiet par stāvokli!

Sēdēdams blakus, Ždanovs labi dzirdēja balsi, kas skanēja klausulē. Uzlidojums ir spēcīgāks par visiem agrākajiem uzlidojumiem, vācieši pakļauj pilsētu artilērijas skrejugunij, pārnesdami apšaudi no viena rajona uz otru un cenzdamies radīt iespaidu, ka visa pilsēta tiek apšaudīta vienlaicīgi. Gaisā atrodas apmēram četrdesmit ienaidnieka lidmašīnu.

— Skaidrs ... — Žukovs teica, nenoklausījies līdz galam, un pa tiešā vada telefonu piezvanīja uz Baltijas flotes komandpunktu. — Tribucu! Runā Žukovs.

Pēc maza brītiņa admirālis atsaucās.

— Runā Žukovs, — pavēlnieks atkārtoja. — Gribu

zināt, vai Kronštate un visa flotes artilērija galu galā ir spējīgas apklusināt šos huligānus? ....

Admirālis ziņoja, ka tiklab krasta, ka kuģu artilērija nepārtraukti apšauda baterijas, kas bombardē pilsētu, bet ienaidnieka lidmašīnas met bumbas arī uz kuģiem. Un šīs lidmašīnas ir jāatvaira.

— Vai tad jūs bijāt domājuši, ka friči ļaus jums šaut kā poligonā? — Žukovs skarbi sacīja. Koncentrējiet Uguni Vārnu kalnā un Otradnojes rajonā, kur atrodas ienaidnieka smagās baterijas! Dodu jums pusstundu, lai jūs aizbāztu viņiem rīkles!

Viņš nolika klausuli.

— Varbūt piezvanīt Novikovam? — ierunājās Ždanovs.

— Nav nepieciešams. — Žukovs paraustīja plecus.

— Visi iznīcinātāji jau atrodas gaisā. Aviācija dara visu, kas ir tās spēkos. Un arī Tribucam nebija ko zvanīt. Viņš tāpat zina, kā jāšauj un uz kuriem rajoniem. Zvanīju tikai tāpēc, lai nomierinātu jūs.

— Tātad mēs nevaram nekā darīt un mums atliek tikai gaidīt? — Ždanovs pikti jautāja.

— Andrej Aleksandrovič, — Žukovs atbildēja, — mēs pašreiz nekā nespējam grozīt tur augšā. Visi, pilnīgi visi, arī rūpnīcu strādnieki dara to, kas viņiem jādara. Viņus skubināt nav itin nekādas jēgas. Apšaudes laikā skraidīt no vienas vietas uz otru — arī ne. Mēs nedrīkstam pamest komandpunktu.

Arī Ždanovs bija centralizētas vadības piekritējs un diez kā neatbalstīja, piemēram, Vorošilova paradumu nemitīgi braukāt pa karaspēka daļām. Viņš saprata, ka Žu kovam taisnība.

Tomēr Ždanovam nedeva mieru apziņa, ka šajā laikā augšā dārdēdamas grūst mājas un aprok savās drupās simtiem cilvēku.

— Piekrītu, Georgij Konstantinovič, — viņš tagad ierunājās pielaidīgāk. — Komandpunkts ir un paliek komandpunkts. Un tomēr es gribu zināt, ko jūs gatavojaties darīt.

— Sēdēt un domāt, — Žukovs īsi atbildēja.

Ždanovs uzvilka sērkociņu, aizsmēķēja un jautājoši

pavērās viņā.

Pavēlnieks atspiedās pret krēsla atzveltni un, Ždanovā neskatīdamies, it kā uzrunādams pats sevi, lēnām sacīja:

— Ko tas tomēr nozīmē?

— Par ko jūs runājat? — Ždanovs jautāja, kļūdains vērīgs.

— Par to pašu, Andrej Aleksandrovič, par to pašu. Gribu uzminēt, kas tiem vāciešiem padomā.

— Doties triecienuzbrukumā pilsētai! Ielauzties tās ielās! To viņi grib! — Ždanovs nervozi atbildēja. — Bet mēs te sēžam un ...

— Andrej Aleksandrovič! — Žukovs viņu pārtrauca.

— Tā ir elementāra patiesība, ka vācieši grib ielauzties pilsētā. Bet ar kādiem spēkiem? No kuras puses? Tas mums jāmēģina izprast. Tieši mums abiem! Mūsu pienākums ir uzminēt konkrētos ienaidnieka nodomus. Tie cilvēki, kas atrodas augšā, dara savu darbu. Bet mūsu abu pienākums pašreiz ir izprast ienaidnieka plānus.

— Georgij Konstantinovič, — Ždanovs ierunājās,

— varbūt vajadzētu štābā vēlreiz apjautāties par pašreizējo stāvokli? Laiks ir dārgs, un mēs varam ko novēlot.

Viņš piecēlās un atkal sāka staigāt pa kabinetu.

— Ja būs kaut kas jauns, man paziņos, — Žukovs mierīgi atbildēja. — Sēdieties, Andrej Aleksandrovič, es jūs lūdzu!

Ždanovs negribīgi apsēdās.

— Ļoti svarīgi ir izprast, vai fon Lēbs pilsētai atkal uzbruks ar tiem pašiem spēkiem vai ari Hitlers viņam piesviedis jaunus kontingentus, — pavēlnieks ierunājās.

— Kā jums šķiet?

Ždanovs paraustīja plecus un atbildēja:

— Es neprotu zīlēt kafijas biezumos. Izlūki nekā nav ziņojuši par jaunu ienaidnieka karaspēka daļu ierašanos.

— Es arī zinu, ka nav. Bet, pirmkārt, izlūki to varēja nogulēt. Otrkārt, Hitlers var sākt šo karaspēka pārsvie šanu tieši tagad, reizē ar lielo uzlidojumu pilsētai.

— Kāpēc jums šķiet, ka Hitlers rīkosies tieši tā? — Ždanovs jautāja, sasprindzinādams uzmanību.

— Es mēģinu sevi iedomāties viņa vietā, — Žukovs atbildēja, lūpas sašķiebdams niknā smīnā. — Fon Lēbs nu jau vairāk nekā divas nedēļas pūlas ielauzties pilsētā. Kā suns metas virsū žogam un krīt. atpakaļ. Neticu, ka Hitlers to ilgi cietīs! Ļeņingrada viņam vajadzīga vairāk nekā ēst, lūk, tā! — Žukovs ar plaukstas malu pārvilka pār kaklu. — Vācieši jau izbazūnējuši pa visu pasauli, ka pilsēta ir tikpat kā viņu rokās. Ko tagad atliek darīt Hitleram, ja fon Lēbs ar tiem spēkiem, kas pašreiz ir viņa rīcībā, nespēj Ļeņingradu ieņemt? Izdot vēl vienu pavēli? Esmu pārliecināts, ka Hitlers jau izmēģinājis visas iespējamās pavēles. Es vēlreiz jautāju: kas, loģiski spriežot, Hitleram būtu jādara?

Un Žukovs vaicājoši pavērās Ždanovā, kas viņā uzmanīgi klausījās.

— Jūs jau esat atbildējis uz šo jautājumu, — Ždanovs teica. — Cik noprotu, jūs esat pārliecināts, ka Hitlers pārsviedīs uz Ļeņingradu jaunus karaspēka kontingentus.

— Vai tad jūs tam nepiekrītat? — Žukovs jautāja, raukdams pieri. — Padomājiet pats: atteikties no Ļeņin gradas ieņemšanas Hitlers taču nevar, tas ir skaidrs.

Mierīgi vērot, kā mēs fon Lēba uzbrukumus atsitam citu pēc cita, viņš arī nespēs — par to es esmu pārliecināts. Hitleram katrā ziņā jārēķinās ar laika faktoru ...

— Tieši tā ... — Ždanovs domīgi noteica. Viņš atkal piegāja pie sienas kartes un brītiņu tajā vērīgi noraudzījās.

— Georgij Konstantinovič, — viņš sacīja, — manuprāt, jums ir gandrīz pilnīga taisnība. Protams, Ļeņingradas ieņemšana Hitleram ir svarīga gan stratēģiskā ziņā, gan kā prestiža jautājums. Skaidrs, ka vācieši to centīsies dabūt savās rokās, lai tur vai kas. Bet vai Hitlers dos fon Lēbam jaunus ievērojamus papildspēkus?... Par to es šaubos.

— No pirmā izriet otrais, — Žukovs nepacietīgi noteica. — Vai tad jus domājat, ka Hitlers aprobežosies ar kārtējo fon Lēba uzkurbulēšanu? Esmu pārliecināts, ka viņš jau tā savam feldmaršalam ne vienreiz vien galvu mazgājis. Nē, uzkurbulēšana nepalīdz kaujā uzvarēt! Ja Hitlers pārliecināsies, ka ar pašreizējiem spēkiem fon Lēbs pilsētu nespēj ieņemt, viņš ...

— Un tomēr es šaubos, — Ždanovs sacīja, nejaudams Žukovam pabeigt teikumu. — Jūs teicāt: laika faktors. Jā, visi termiņi, ko Hitlers bija noteicis Ļeņingradas ieņemšanai, sen pagājuši. Bet šis pats laika faktors prasa, lai vācieši drīzāk sāktu uzbrukumu Maskavai. Tuvojas taču ziema! Tāds ir jautājuma tīri militārais aspekts. Bet ir vēl arī cits, ne mazāk svarīgs — politiskais aspekts. No tā, vai Hitleram izdosies ieņemt Maskavu, ir daudz kas atkarīgs. Satelītvalstu izturēšanās. Turpmākā Turcijas pozīcija. Amerikāņu piegādes nākotnē. Vārdu sakot, Hitleram katrā ziņā vajadzīga Maskava. Un, ja nu tā, nez vai Hitlers pārsviedīs uz šejieni lielākus papildspēkus no citām frontēm.

— Ko tur teikt — tas ir loģiski spriests, — Žukovs lēnām sacīja. — Tomēr jūs aizmirstat, ka tagadējais vācu armijas tehniskais bruņojums, lielais transportlīdzekļu skaits atjauj pat prāvus kontingentus pārvietot īsā laikā. Tec dabas būdams avantūrists, Hitlers var plānot arī tā: pārsviest karaspēku, ieņemt Ļeņingradu un tūlīt šo karaspēku pārvietot atpakaļ uz Centrālo fronti...

— Nezinu, — Ždanovs papurināja galvu, — jūs esat karavīrs un labāk nekā es saprotat, kā tie! plānotas tādas operācijas. Un tomēr esmu pārliecini ka Hitlers nav tik muļķis, lai neapjēgtu, ka mēs cīnīsimies par katru ielu, par katru māju, ja vāciešiem arī izdosies ielauzties pilsētā. Tanku kaujas tādā milzīgā pilsētā ir maz efektīvas. Tātad Hitleram jāpaļaujas galvenokārt uz dzīvo spēku. Lai gan šis fīrers ir avantūrists, nez vai viņš domā, ka kauja par Ļeņingradu būs īsa militāra pastaiga. Tā viņš varēja spriest pirms trim mēnešiem, pat pirms mēneša, pat pirms divām nedēļām. Bet tagad... Nē, Hitlers neriskēs samazināt karaspēku Maskavas frontē — par to es esmu pārliecināts, Georgij Konstantinovič!

īsu brīdi ilga klusums. Tad Žukovs teica:

— Nav izslēgts, ka jums taisnība. Jo vairāk tāpēc, ka, pēc Ģenerālštāba izlūkošanas pārvaldes ziņām, Hitlers pievāc no Rundšteta un pārsviež uz centru otro armiju un otro tanku grupu ...

Žukovs piecēlās un piegāja pie kartes.

— Manuprāt, vācieši mēģinās pārraut Koņeva fronti kaut kur šeit — pie Duhovščinas, Roslavļas un Šostkas, lai Vjazmas un Brjanskas rajonā aplenktu Rietumu frontes, Brjanskas frontes un manas agrākās — Rezerves frontes karaspēku... — Žukovs domīgi teica. — Tomēr, — viņš turpināja, it kā pats sevi apsaukdams, — pašreiz nav runa par to. Mēs abi atbildam par Ļeņin gradas likteni, un mums jāuzmin, kādi ir ienaidnieka plāni tieši šeit, mūsu frontē.

Viņš palūkojās Ždanovā, kas, pagriezies pret karti, viņā uzmanīgi klausījās, un sacīja:

— Apsēdīsimies un mēģināsim domāt tikai par pašu galveno!

Viņi atkal apsēdās pie galda.

Atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās frontes štāba izlūkošanas daļas priekšnieks brigādes komandieris Jev stigņejevs.

— Biedri pavēlniek! Saņemtas ziņas, kuras, pēc manām domām, nepieciešams steidzīgi .. .

— Nevelc garumā! Kas ir? — Žukovs jautāja, raukdams pieri.

— Kāda mūsu izlūkgrupa, kas darbojas Lugas rajonā, pārraidījusi ziņu, ka no Ļeņingradas uz Pleskavas pusi virzās vācu motorizēto kājnieku kolonnas. Manīti arī tanki...

— Ko? — Žukovs iesaucās. — No Ļeņingradas? — Viņš pat piecēlās kājās. — Vai tu saproti, ko runā?!

Atkal atslīdzis krēslā, viņš brīdi klusēja un tad sacīja parastajā tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus:

— Blēņas! Vai nu tavi izlūki melš, vai arī šīs ziņas viņiem iesmērējusi ienaidnieka aģentūra.

— Nebūt nē, biedri pavēlniek, — Jevstigņejevs iebilda godbijīgi, bet stingri, — savus cilvēkus es pazīstu. To, ko paši nav redzējuši, viņi neziņos kā faktu. Esmu sagatavojis steidzamu ziņojumu Ģenerālštābam. Atļausiet to parādīt? Te tas būs ...

Izņēmis no mapes papīra lapu, viņš sniedza to 2uko vam.

2ukovs izlasīja, saņurcīja papīru un nosvieda istabas kaktā.

— Vai jums ir galva uz pleciem vai ne, brigādes komandieri? — 2ukovs vairs nespēja valdīties. — Vācieši kuru katru brīdi var ielauzties pilsētā, bet jūs stāstāt Kara padomei un gribat sūtīt uz Maskavu nomierinošas pasaciņas par ienaidnieka vākšanos projām! Nevienam ne vārda par to! Skaidrs? Ejiet! Un kārtīgi pārbaudiet tos, kas jums iesmērējuši tādas viltus ziņas!

Jevstigņejevs klusēdams pagriezās, kā prasīja reglaments, un izgāja no kabineta.

— Vai jūs esat cieši pārliecināts, ka Jevstigņejeva ziņas nav pelnījušas ievērību? — 2danovs jautāja.

— Blēņas . . . vai provokācija!

2danovs vērīgi palūkojās frontes pavēlniekā.

— Georgij Konstantinovič, — viņš klusi sacīja, — kad jūs nupat pieminējāt provokāciju, es atcerējos jūsu stāstījumu par to, kā biedrs Staļins toreiz jūnijā uzņēma ziņu par pārbēdzēju. Atminaties?

Žukovs paraustīja plecus.

— Es tur nesaskatu nekā kopīga, Andrej Aleksandro vič! — viņš īgni teica. — Jā, biedrs Staļins toreiz diemžēl neticēja ... Un ... tas stipri ietekmēja mūsu gatavību atvairīt ienaidnieka triecienu.

Viņš apklusa un sasprindzis raudzījās kaut kur tālumā; 2danovs saprata, ka šajos mirkļos 2ukovs domās ir atgriezies tajā nesenajā pagātnē, tajā miera laika dienā, no kuras viņus tagad šķīra gari kara mēneši...

— Jā, biedrs Staļins toreiz šo ziņu nosauca par provokāciju, — 2ukovs turpināja. — Tieši par provokāciju, — viņš rūgti atkārtoja un atmeta ar roku, it kā atgaiņādams atmiņas, kas mācas virsū. — Tagad ir pavisam kas cits!

Vācieši kuru kairu mirkli var sākt triecienuzbrukumu. Pļāpāšana par nez kādu ienaidnieka spēku atvilkšanu spēj mūs tikai padarīt vājākus!

— Piekrītu, — Ždanovs pamāja ar galvu. — Tomēr ir vēl kāds apstāklis .. .

— Kāds? — 2.ukovs jautāja, kļūdams vērīgs.

— Mēs abi atbildam par Ļeņingradas aizsardzību. Tas ir mūsu galvenais uzdevums, mūsu svētais pienākums. Tomēr... tomēr Ļeņingrada, Georgij Konstantinovič, ir tikai da]a mūsu zemes. Ja izlūku ziņas par vācu karaspēka pārsviešanu Pleskavas virzienā ir pareizas, tad tas apstiprina, ka ienaidnieks koncentrē spēkus, lai dotu triecienu Maskavai. Vai mums ir tiesības to tūlīt nepaziņot Galvenajai mītnei?

Žukovs. strauji piecēlās, pagāja dažus soļus pa mazo kabinetu un, apstājies pretim Ždanovam, kas sēdēja pie galda, ciešā pārliecībā teica:

— Par svarīgu ziņu slēpšanu Maskavai es pats jebkuram galvu norautu. Bet dezorientēt Galveno mītni es nespēju. Ja Jevstigņejevs dabūs vismaz vienu apstiprinājumu — tūlīt pārraidīsim ... Pagaidām ... pagaidām jādomā nevis par ienaidnieka spēku atvilkšanu, bet par to, kā nosargāt pilsētu!

Viņš atkal sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru.

— Hitleram tik tiešām vajadzētu būt idiotam, lai atvilktu karaspēku, kas jau stāv uz Ļeņingradas sliekšņa. Starp cilu... ja... ja tā tomēr ir taisnība, tad tas nozīmē... ka vācieši tiešām nonākuši laika trūkumā!...

Žukovs uzbudināts uzsita ar plaukstu pa galdu un iesaucās:

— Tad ir taisnība gan jums, gan man! Fon Lēbs pastiprinājumus nesaņems, tomēr katrā ziņā izmisīgi mēģinās glābt savu karjeru un vēlreiz centīsies ielauzties pilsētā! Bet tas nenotiks platā frontē! Viņam vairs nav tik daudz spēka... Viņš dzīs ķīli! Izdarīs kādu manevru! Bet kur? Es gribu skaidri zināt, kurā vietā! Viņš taču nav tāds muļķis, ka tiepīgi uzbruks Pulkovas augstienei no dienvidiem un pa krastmalu lauzīsies uz Kirova rūpnīcu, tas ir, tieši tur, kur mēs viņu gaidām! Un arī zaudējumi viņam ir ļoti lieli! ... Nē, šim fon Lēbam kaut kas jāizdomā, katrā ziņā jāizdomā! Bet kur? Kur viņš dos triecienu?!

— Varbūt no Urickas rajona vai tomēr no tas pašas krastmalas? — Ždariovs ierunājās.

Žukovs sarauca pieri. Pēdējā diennaktī Pēterhofas' un Slre|nas virziens viņu satrauca aizvien vairāk un vairāk: turpinādams sašķelt 8. armijas daļas, kas bija atgrieztas Somu jūras līča krastā, ienaidnieks iepriekšējās dienas rītā bija ieņēmis Pēterhofas austrumdaļu. Streļna, kas at radas vēl vairāk uz austrumiem, bija ieņemta jau agrāk.

Iepriekšējā dienā Žukovs uri Ždanovs bija nosūtījuši 8. armijas Kara padomei telegrammu, kurā prasīja vāciešus apturēt un brīdināja: «Ja jūsu armija pieļaus, ka vācieši ieņem Pēlerhofu, ienaidnieks satrieks mūsu Kronštati. . .»

Telegrammai tomēr nebija vēlamo seku. Vācieši joprojām virzījās uz Pēterhofas centru.

Vakarā frontes Kara padome nolēma atcelt no amata 8. armijas pavēlnieku un vienu no Kara padomes locekļiem.

Un tomēr Žukovs bija pārliecināts, ka pagaidām vācieši vēl nespēj no krastmalas puses doties izšķīrējā uzbrukumā Ļeņingradai. Bija acīm redzams, ka ar karaspēku, kas tur savilkts, nepietiek, lai dotu spēcīgu triecienu.

Atbildēdams Ždanovam, viņš tomēr domīgi sacīja:

— Var jau būt, ka no turienes ... Bet varbūt arī ne ...

Šai mirklī istabā ienāca frontes štāba priekšnieks ģenerālis Ilozins.

— Biedri pavēlniek, — viņš teica. — Jūs pavēlējāt ziņot, ja apstākļi būs mainījušies. Ienaidnieks pārtraucis centrālo pilsētas rajonu apšaudi un koncentrē uguni Maskavas un Kirova rajonā.

— Tas ir viss?

— Tieši tā, pagaidām viss.

— Un kas notiek krastmalā? — Ždanovs vaicāja.

— Tur nav nekā jauna, Andrej Aleksandrovič.

— Labi. Ejiet! — Žukovs teica, un Hozins izgāja.

— Tātad jūs domājat, ka trieciens būs no Urickas puses? lespējams... — Žukovs sacīja, sadalīdams vārdu balsienos. — Fon Lēbam tomēr būtu jāsaprot, ka galveno triecienu visvairāk mēs gaidām tieši tur un koncentrēsim tur spēkus...

Viņš ātri piegāja pie rakstāmgalda, nospieda zvana pogu un uzsauca adjutantam, tiklīdz tas h; a parādījies:

— Fedjuņinski pie telefona!

Pēc mirkļa adjutants ziņoja, ka 42. armijas pavēlnieks klausās.

Žukovs paķēra klausuli un jautāja:

— Kāds stāvoklis pašreiz pie Pulkovas virsotnes?

Brīdi viņš uzmanīgi klausījās.

— Tā ... — Žukovs beidzot noteica. — Tad tu saki, ka negaidīts klusums ... Tāds klusums man nepatīk ... Uzmani Pulkovu, kā nākas! Vai pastiprinājumi ieradušies? ... Liecies mierā ar savu nolāpīto kodu! Nav laika krāmēties ar šo ķīniešu ābeci! Cik daudz kājnieku uu tanku esi saņēmis? ...

Noklausījies Fedjuņinska atbildi, Žukovs jautaja:

— Kā tad sapieri — vai beiguši savus darbus priekšējā līnijā? Labi. Pievērs uzmanību flangiem! Skaidrs? It īpaši flangam Urickas pusē... Acis no tā nenolaid! Tiklīdz stāvoklī kaut kas mainās, tūlīt ziņo! Esmu pateicis visu.

Ždanovs gaidīja, ka pavēlnieks izstāstīs, ko īsti Fed juņinskis ziņojis, bet Žukovs noliecās pār karti...

Lai gan Ždanovs, būdams viens no Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem, bija ieguvis arī zināmu militāru pieredzi, iemācījies domāt specifiski militārās kategorijas un ne tikai teorētiski, bet arī praktiski apzinājās, kāda nozīme karā ir stratēģijai un taktikai, viņš vispirms tomēr bija un palika politisks darbinieks, partijas organizators. Turpretim Žukovs bija karavadonis, caur un cauri karavīrs. Viņam nemaz nebija jācenšas domāt militārās kategorijās. Viņš vispār mācēja domāt tikai tā. Militārā karte viņam izteica vairāk nekā jebkurš sīks izklāstījums vārdos.

Arī tagad, raudzīdamies viena no tadam kartēm, viņš spēja labi iedomāties, kāds ir reālais spēku izvietojums šai karadarbības rajonā. Skatīdamies kartē, Žukovs mācējā ne tikai iztēloties jau nolikušas kaujas ainu, bet ari paredzēt, kāda būs kauja nākotnē, dažas minūtēs it kā «izcīnīt» vairākus tās variantus vispirms no savam, pēc tam — no ienaidnieka pozīcijām. Viņš spēja uz laiku abstrahēties pats no sevis un iedomāties sevi ienaidnieka vietā, lai pēc tam, atkal kļuvis tas, kas viņš ir patiesībā, novērtētu ienaidnieka nodomus.

Beidzot Žukovs novērsās no kartes un sacīja:

— Esmu pārliecināts, ka fon Lēbs mēģinās apiet!

— Ko tad ... apiet? — Ždanovs pirmajā mirklī nesaprata.

— Nu, virsotni taču, Andrej Aleksandrovič, centrālo Pulkovas virsotni! — Žukovs iesaucās.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Tāpēc, ka šo virsotni viņam nekādi neizdodas ieņemt, lai gan viņš licies tai virsū nez cik reižu! — pavēlnieks sacīja skali un, kā likās Ždanovam, pat jautri. — Paskatieties! — Un, noliecies pār karti, Žukovs sāka vilkt pa to ar pirkstu. — Divi virzieni — šeit gar Somu jūras līča malu un te no dienvidiem taisni uz Pulkovu — jau kļuvuši tradicionāli. Mēs esam pieraduši atvairīt triecienus tieši tur. Un arī jaunus triecienus gatavojamies atvairīt turpat. Fon Lēbs ņems to vērā. Un tieši tāpēc šoreiz viņš pavēlēs Kihleram doties triecienuzbrukumā no šejienes — no Finskoje Koirovas rajona, apejot virsotni no dienvidrietumiem!

— Un atstājot to mūsu rokās?

— Vācieši noteikti domā, ka centrālā virsotne kā aizsardzības mezgls zaudēs savu nozīmi, ja viņiem izdosies ielauzties pilsētā un atšķelt virsotni no Ļeņingradas. Tā notika ar Gatčinu. Visus Kihlera mēģinājumus ieņemt Pulkovas augstieni frontālā uzbrukumā mēs esam atsituši. Kas vairs atliek fon Lēbarn? Augstieni apiet! Atcerieties: «Muļķis kāpj kalnā, gudrs iet ar likumu.»

— Jums šķiet, ka manevrs būs tik primitīvs?

— Izgudrot kaut ko grandiozu, kad jācīnās ar krievu barbariem, šis prūsis droši vien uzskata par sevis necienīgu. Tā teikt, kāds kubliņš, tāds vāciņš! Viņš ir pārliecināts, ka, atrazdamies slazdā, mēs nespējam uzminēt viņa taktiskos gājienus. Un nav jau viņam arī laika izdomāt kaut ko sevišķu.

Žukovs atkal nospieda zvana pogu.

— Hozinu! — viņš uzsauca adjutantam, tiklīdz tas bija pavēris durvis.

Pēc īsa brīža ieradās Hozins.

— Nāc šurp, Mihail Semjonovič! — Žukovs pavēlēja un, apgājis apkārt galdam, noliecās pār karti. — Tūlīt pasaki Fedjuņinskim, lai viņš gatavojas dot prettriecienu tādā gadījumā, ja vācietis no šejienes, no Finskoje Koirovas, — viņš parādīja ar pirkstu uz kartes, — grasīsies apiet augstieni. Tas pirmkārt. Otrkārt: sazinies ar Novi kovu un brīdini, ka vistuvākajā laikā var rasties vajadzība pēc šī rajona spēcīgas bombardēšanas. Un treškārt. Paziņo Baltijas flotes štābam un artilērisliem, lai viņi gatavojas atklāt sprostuguni Kiskinas un Finskoje Koirovas priekšā. Skaidrs? Tagad ej un rīkojies! Pēc piecpadsmit minūtēm ziņo par rezultātiem! Es būšu augšā savā kabinetā.

— Vai jūs domājat, biedri pavēlniek ... — lēnais, apdomīgais Hozins gribēja vēl ko precizēt, bet Žukovs viņu pārtrauca:

— Rīkojies! Laiks ir dārgs! Pēc piecpadsmit minūtēm tiksimies un tad visu apspriedīsim. Ej!

Pirms brīža Žukovs vēl bija skali domājis, savas šaubas neslēpdams, bet tagad viņš bija pārvērties — atkal kļuvis valdonīgs, pilnīgi pārliecināts par savu taisnību, neiecietīgs pret jebkuru iztaujāšanu un vēl jo vairāk — pret iebildumu.

— Georgij Konstantinovič, vai Fedjuņinskis paziņoja kādus jaunumus, kas apstiprina jūsu minējumu? — Žda novs jautāja, kad Hozins bija izgājis.

— Nē, pie viņa pagaidām mierīgi.

— Kāpēc tad jūs. esat tik cieši pārliecināts, ka vācieši mēģinās augstieni apiet?

— Mēģinās, Andrej Aleksandrovič! — Žukovs nešaubīdamies sacīja. — Fon Lēbs nebūtu fon Lēbs, ja viņš to nedarītu. Es pa gabalu jūtu, ko šis prūsis domā. Būšu augšā kabinetā! — viņš aši teica, jau vērdams vaļā durvis. Arī Ždanovs nolēma iet augšā uz savu kabinetu, jo vairāk tāpēc, ka, spriežot pēc metronoma mierīgajiem tikšķieniem, Smoļnija rajona apšaude bija beigusies.

Kad viņš jau devās uz durvīm, atskanēja zvans.

Paskatījies uz telefoniem, Ždanovs tūlīt noteica, ka zvana AF aparāts.

Kopš Ļeņingrada bija nokļuvusi blokādes lokā, pa Lā dogas ezera dibenu izvilktā valdības tālsarunu līnija bija vienīgā telefona līnija, pa kuru pilsēta varēja uzturēt sakarus ar Maskavu.

Protams, bija vēl citi sakaru veidi, vispirms tiešais telegrāfs, kura līnija arī atradās zem ūdens. Taču pa telegrāfu pārraidītie vārdi ieguva nedzīvu, uz šauras papīra lentes iespiestu burtu veidu. Tikai pa AF telefonu bija iespējams dzirdēt no Maskavas cilvēka balsi.

Maskava tagad ļeņingradiešiem bija kļuvusi reizē gan ļoti tuva, gan nesasniedzami tāla.

Tuva ne tikai tāpēc, ka tā bija centrs, no kura tika vadīta valsts aizsardzība, bet arī tāpēc, ka tā simbolizēja Padomju Dzimteni, visu to, kā dēļ miljoniem padomju cilvēku cīnījās uz dzīvību un nāvi.

Turpretim ģeogrāfiskais attālums no Ļeņingradas līdz Maskavai it ka bezgalīgi palielinājās. Ļeņingradieši bija pieraduši, ka Maskava atrodas blakus, tā teikt, tuvu kaimiņos. Likdamies gulēt ekspresī «Bulta», ļeņingradietis redzēja pa logu Maskavas stacijas peronu Ļeņingrada, bet otrā rītā jau izkāpa uz Ļeņingradas stacijas perona Maskavā. Tagad no bloķētās Ļeņingradas aizkļūt līdz galvaspilsētai bija grūtāk un bīstamāk nekā miera laikā nokļūt Arktikas ledājos ...

Iespēja pa telefonu dzirdēt cilvēka balsi no Maskavas simtiem tūkstošu ļeņingradiešu bija kļuvusi par nesasniedzamu greznību. Ždanovs nepiederēja pie viņiem, jo dažkārt sarunājās ar Maskavu vairākas reizes dienā, tomēr, kopš Ļeņingrada tika bloķēta, AF aparāta zvans katrreiz izraisīja viņā neizskaidrojamu satraukumu un priecīgu saviļņojumu.

Viņš steidzīgi paņēma klausuli un pateica savu uzvārdu.

— Vai tad tu jau esi iesēdies Žukova krēslā? — klausulē atskanēja balss, ko Ždanovs pazina, tiklīdz izdzirda pirmo vārdu.

Teicami iegaumējis visas šīs balss intonācijas, Ždanovs tūlīt saprata, ka Staļins joko, tomēr atbildēja nopietni un atturīgi:

— Žukovs nupat uzkāpa augšā savā kabinetā, biedri Staļin. Tūlīt pateikšu, lai aparātu pārslēdz.

— Nevajag. Kāds stāvoklis ir frontē? Kā bija vakar, to es zinu. Kas jauns šodien?

— Sevišķu pārmaiņu nav, ja neskaita to, ka vācieši nu jau divas stundas apšauda un bombardē pilsētu.

— Vai daudz upuru?

— Precīzu ziņu vēl nav, uzlidojums turpinās. Bet upuru, protams, ir daudz. Par stāvokli frontē jāteic, ka ienaidnieks pagaidām atrodas savās agrākajās pozīcijās. Pēc Žukova domām, viņš gan kuru katru brīdi sāks jaunu triecienuzbrukumu.

— Tā domā biedrs Žukovs. Bet kā domā biedrs Zda novs?

— Domāju, ka pavēlniekam taisnība, — Ždanovs pēc īsa brīža atbildēja. — Šai niknajai bombardēšanai nav gadījuma raksturs.

— Tā ... — noteica Staļins. — Vienu mirklīti! Tūlīt paņemšu jūsu frontes karti.

Tagad, kad klausulē neskanēja cilvēka balss, varēja dzirdēt vienmuļu, paklusu dūkoņu, it kā visi izplatījuma vēji trauksmaini atbalsotos membrānā.

Ždanovs iztēlojās, kā Staļins savā klusajā, nesteidzīgajā gaitā aiziet pie garā, šaurā galda, paņem vajadzīgo karti un nāk atpakaļ...

— Tā, — klausulē atkal atskanēja Staļina balss, — kurā vietā tad Žukovs gaida kārtējo ienaidnieka triecienu?

Ždanovs apmulsa, jo nezināja, vai Žukovs būtu uzskatījis par nepieciešamu savu minējumu izteikt Staļinam. Taču ilggadējs pieradums sacīt šim cilvēkam tikai patiesību, nekā neslēpjot, ņēma virsroku.

— Žukovs domā, ka ienaidnieks mēģinās no dienvidrietumiem apiet Pulkovas galveno virsotni.

Brīdi Staļins klusēja, droši vien kartē precizēdams Ždanova minēto rajonu. Tad viņš teica:

— Savā laikā Judeņičs centās ieņemt šo virsotni un novietot tur savu artilēriju. Kāpēc Žukovs domā, ka fon Lēbs rīkosies citādi?

— Tāpēc, ka vācieši jau daudzkārt mēģinājuši virsotni ieņemt frontālā uzbrukumā, bet viņiem tas neizdodas, tāpat kā neizdevās Judeņičam. Žukovs doma, ka viņš Lēba vietā augstieni apietu.

— Mums par laimi Žukovs neatrodas fon Lēba vieta, — Staļins atbildēja ar labsirdīgu ironiju balsī.

Pēc tam parastā, lietišķā tonī vaicāja:

— Bet kāpēc Žukovs ir tik pārliecināts, ka vācieši atkal nemēģinās virsotni ieņemt triecienuzbrukumā?

— Viņš domā, ka ierobežotais laika un spēku limits spiež fon Lēbu meklēt rezultatīvāku paņēmienu.

— Tā. Laika limits... — Staļins lēnām teica. — Jā, tagad vācieši nosprieduši, ka pienākusi kārta mums, Maskavai. Tas tā kā būtu loģiski. Vai jūs esat sagatavojušies šim vāciešu «rezultatīvajam paņēmienam»?

— Mēs izpildīsim savu pienākumu, biedri Staļin.

— Ļeņingradieši jau izpildījuši savu pienākumu — izjaukuši vāciešu uzbrukumu Maskavai vasarā, — Staļins paklusi sacīja, un viņa balsī skanēja tā pati dziļā sirsnība, ko Ždanovs tajā bija saklausījis tikai vienu vienīgu reizi — kad 3. jūnijā Staļins runāja pa radio. — Tagad mēs jūs lūdzam darīt visu iespējamo un ... neiespējamo, lai ne tikai nosargātu Pīteru, bet arī turpmāk saistītu vāciešu ziemeļu grupējuma spēkus. Mēs arī uz priekšu jums palīdzēsim cik vien spēdami. Šodien Galvenā mītne nolēma pārsviest uz jūsu fronti simt septiņdesmit piekto triecienaviācijas pulku. Tuvākajā laikā pie jums ieradīsies ģenerālpulkvedis Voronovs, viņš palīdzēs organizēt artilērijas izmantošanu pilsētas aizsardzībā. Ku ļiks saņēmis norādījumu visiem līdzekļiem aktivizēt piecdesmit ceturtās armijas darbību, lai pārrautu blokādes loku. Es zinu, — Staļina balss ieskanējās dobjāk, — ka tas ir pārāk maz. Bet darīt kaut ko vairāk Galvenā mītne pašlaik nespēj.

— Mēs saprotam, — Ždanovs klusi atbildēja.

— Mums ir vēl viens lūgums pīteriešiem, — Staļins atkal ierunājās. — Pareizāk sakot — Baltijas flotes jūrniekiem. Līdz mums atnākušas ziņas, tiesa, vēl nepārbaudītas, ka jums turpat līdzās Streļnā salasījusies vai pašreiz lasās kopā kāda banda, kas pretendē it kā uz centrālās komandantūras, it kā uz Krievijas valdības lomu. — Staļina balss kļuva skarba, gruzīniskais akcents — vairāk jūtams. — Mēs nezinām, no kā īsti komplektējas šī, piedodiet par izteicienu, valdība, — pēdējais vārds viņa gruzīniskajā izrunā skanēja sarkastiski, — vai tie ir baltgvardu salašņas, kas tiecas Piterā ielavīties pa vāciešu kājstarpām, vai kādas citas vāciešu marionetes. Pēc baumām spriežot, katrā ziņā viņi gatavojas Kazaņas katedrālē noturēt pateicības dievkalpojumu sakara ar atpestīšanos no sasodītajiem boļševikiem ... Un tā nu mēs domājam, vai neparādīt pretimnākšanu un pateicības dievkalpojuma vietā nenoturēt viņiem dvēseles aizlūgumu ar Kronštates artilērijas spēkiem? Precizēt vietu un apšaudīt rajonu ar artilēriju, labi dziļi uzvandot zemi! Nav šaubu, ka Kronštatē vēl ir jūrnieki, kas savā laikā apšaudīja Judeņiču. Esmu pārliecināts, ka viņi ar īpašu prieku sados arī viņa'pēctečiem. Es nu esmu pateicis visu, — Staļins sacīja. — Tev ir kādi jautājumi?

— Pagaidām tikai viens, biedri Staļin. Vai no Cerčila atbilde saņemta?

Runa bija par atbildi uz padomju valdības ierosināmo jumu pārsviest uz padomju un vācu fronti dažas angļu divīzijas, iai kopā cīnītos pret kopīgo ienaidnieku.

— Ir, — Staļins teica zobgalīgā balsī. — Čerčils atbildēja, ka viņš to nespējot izdarīt. — Brīdi klusējis, Staļins piemetināja: — Deviņpadsmitajā gadā gan varēja, Bet tagad, redziet, nespēj. Vai tev vēl kas sakāms?

— Nē, pagaidām viss, — Ždanovs atbildēja.

— Nu tad nodod brālīgu sveicienu biedriem pīterie šiem! Brālīgu sveicienu un pateicību.

Klausulē kaut kas noklakstēja. Atkal kļuva dzirdama tāla dūkoņa.

Ždanovs nolika klausuli. Palūkojās pulkstenī. Tad paņēma tā telefona klausuli, kurš šo pavēlnieka kabinetu savienoja ar kabinetu, kas atradās otrajā stāvā.

— Žukovs, — atskanēja klausulē.

— Nupat zvanīja biedrs Staļins, — Ždanovs sacīja, — es tūlīt uziešu pie jums. Kas jauns Fedjuņinskim?

— Pagaidām klusums, — Žukovs norūca, un Ždanovs juta, ka pavēlnieks nav apmierināts ar šo klusumu, ka tas viņu satrauc un liek viņam sasprindzināt modrību.

XVI

Vēlu vakarā pie skolas ēkas Ņevas krastā nostājās ierindā strēlnieku bataljons — viens no tiem, ko nupat bija izveidojis pilsētas zemessargu štābs.

Pēc dažām minūtēm bataljonam vajadzēja doties uz priekšējām pozīcijām, bet, kur īsti tam būs jākaro, vēl nezināja ne komandieris, ne komisārs. Viņiem, kas pašlaik pēdējo reizi pārlaida skatienu cīnītāju rindām, bija zināms tikai tas, ka ierindā jāaiziet līdz Sredņaja Ro gatkai, bet tur būs jāsakāpj automašīnās, kas viņus nogādās kaujas pozīcijās.

Bataljona komandieris bija kapteinis Surovcevs, komisārs — vecākais politiskais vadītājs Pastuhovs. Uz ātTU roku izveidotajai apakšvienībai, kuru viņi bija pieņēmuši, nebija nekā kopīga ar viņu sapieru bataljonu, kas pirms diviem mēnešiem karoja pie Lugas.

Pēc neaizmirstamās pirmās kaujas šo sapieru bataljonu pārsvieda no viena frontes sektora uz otru gan ar uzdevumu minēt pozīciju pieejas, gan atkal doties kaujā, ja stāvoklis kļuva kritisks.

Augustā bataljons ieņēma aizsardzības pozīcijas Lugas līnijas rietumu flangā pie Kingisepas. Tieši tur vācieši deva spēcīgu triecienu, kas beidzās ar Lugas aizsardzības līnijas pārraušanu.

Surovceva bataljonam, pareizāk sakot, saujiņai kareivju, kas bija palikuši dzīvi, sākās sūras atkāpšanās dienas. Kopā ar citām karaspēka daļām izcīnīdami sīvas kaujas, viņi daudzas dienas gāja no Kingisepas uz Ļe ņingradu un nokļuva pašā pilsētā, kur notika pārformēšana.

Ļeņingradā Surovcevs un Pastuhovs saņēma pavēli doties uz pilsētas zemessargu štābu. Viņi jau zināja, ka atšķirība starp zemessargiem, kas bija izgājuši grūto karošanas skolu, un kadru karaspēka daļām kļuvusi stipri relatīva. Ne tikai tāpēc, ka zemessargu formējumus parasti komandēja profesionāli karavīri, bet arī tāpēc, ka paši zemessargi ar katru jaunu kara dienu aizvien vairāk norūdījās un ieguva lielāku pieredzi.

Ne Surovcevs, ne Pastuhovs nelūdza, lai viņus sūta uz sapieru daļu, tā teikt, izmanto pēc specialitātes, jo viņi zināja, ka visvairāk trūkst komandieru ar kaujas pieredzi kājnieku komandēšanā.

Strēlnieku bataljons, uz kuru viņus nosūtīja, piederēja pie tām apakšvienībām, kas, realizējot frontes Kara padomes lēmumu, bija papildus izveidotas pēdējās dienās. Tajā bija gan grūto atkāpšanās ceļu iepazinuši kareivji, gan brīvprātīgi zemessargi.

Tagad bataljons bija gatavs doties uz priekšējām pozīcijām.

Smidzināja lietus. Bija dzirdami dobji artilērijas šāviņu sprādzieni.

Uzmetuši uz pleciem tel'oes, Surovcevs un Pastuhovs pēdējo reizi apstaigāja kareivju rindas.

Kareivju sejas bija drūmas un domīgas — visi saprata, ka droši vien jau pēc dažām stundām viņiem būs jāsāk kauja uz dzīvību un nāvi un šai kaujā izšķirsies tiklab Ļeņingradas, kā arī viņu pašu liktenis.

Krastmalā bija dzirdama paklusa balss, kas nāca no tumsā neredzama reproduktora. Orators runāja vienmuļi un reizē steidzīgi, aizvien ātrāk un ātrāk.

— Puiši, Višņevskis runā pa radio! ... — teica kāds kareivis.

Patiesību sakot, viņš varēja to arī neteikt. Ļeņingradieši tajas dienās nekļūdīgi pazina pēc balss rakstnieku Vse volodu Višņevski.

Višņevskim bija neparasts runas veids. Viņa dedzīgajās, aicinājumu pilnajās runās nebija paužu, viņš sLei dzās, gluži kā baidīdamies, ka atvēlētajā laikā nepagūs pateikt visu, ko grib teikt.

Šai ātrajai runāšanai tomēr bija milzīgs iedarbības spēks. Sākumā vārdi skanēja parasti, ikdienišķi, tad tie pakāpeniski ieguva dziļu jēgu, lai gan runātāja intonācija nemainījās nemaz.

Varbūt tieši šai savdabīgajā pretrunā starp izteiksmes veidu, kurā nebija itin nekādu ārēju efektu, un iekšējas degsmes pilno saturu bija arī meklējams Višņevska runu milzīgās ietekmes noslēpums.

Kareivji un komandieri stāvēja nekustēdamies. Ikvienam no šiem saspringumā sastingušajiem cilvēkiem šķita, ka rakstnieka un jūrnieka Višņevska vārdi domāti tieši viņam, kas tūlīt dosies uz priekšējām pozīcijām.

Vārdi, kuri bez apstājas sekoja cits citam, lika atcerēties ložmetēja kārtas straujumu. Rakstnieks runāja par to, ka šodien, šai stundā katrs ierindas kareivis, katrs matrozis izlemj Ļeņingradas likteni, ka ienaidniekam ir milzīgi zaudējumi, ka vajadzīgs tikai vēl viens — izšķirošs trieciens, lai viņš sagrīļotos, lai viņu notriektu gar zemi. No ikviena Ļeņingradas aizstāvja, ikviena komunista un bezpartejiskā, no ikviena komjaunieša gatavības likt savu dzīvību svaru kausā ir atkarīgs tas, uz kuru pusi nosvērsies svaru bulta . ..

— Esiet to varoņu cienīgi, kas jau mācējuši cīnīties par Dzimteni, par godu un taisnību, — Višņevskis aicināja, — pratuši doties pretim ugunij, mokām un pārbaudījumiem! Nu tad uz priekšu, biedri, uz priekšu, jaunatne, uz priekšu, ļeņingradieši, atminēsimies to, kura vārds dots mūsu dižajai pilsētai, atcerēsimies bezbailīgo Ļeņinu un lauzīsimies uz priekšu visiem spēkiem!

Beidzot Višņevskis uz mirkli apklusa un tad, joprojām nepaaugstinādams mazliet dobjo balsi, pabeidza

— Mums ir jāuzvar, ir jāuzvar! Un mēs uzvarēsim!

Skaidri un ritmiski, gluži kā milzīga pulksteņa svārsts

ietikšķējās metronoms.

Pirmais pārtrauca klusumu Surovcevs. Veltīgi pūlēdamies slēpt saviļņojumu, viņš skanīgā balsī iesaucās:

— Bataljon, klausīt manu komandu! ... Aizstāvēt mīļoto pilsētu un sakaut fašistiskos okupantus... soļos, marš!

Mazliet samulsis, viņš pašķielēja uz blakus stāvošo Pastuhovu.

— Pareiza komanda, bataljona komandieri! — komisārs klusi sacīja.

Kareivju rindas sāka iet pa Ļiteinija prospektu.

Soļi, ko spēra daudzas smagos ūdenszābakos ieautas kājas, dobji atbalsojās pret māju sienām.

Pretim nākošās mašīnas piebremzēja un nobrauca pašā ielas malā, lai palaistu garām karaspēka kolonnu. Retie garāmgājēji mirkli apstājās uz ietves un ar rūgtuma un cerību pilniem skatieniem pavadīja kareivjus.

Kopā ar Surovcevu soļodams kolonnas priekšgalā, Pas tuhovs pēkšņi saprata, ka viņam gribas pēc iespējas drīzāk tikt ārā no pilsētas. Iedams garām sagrautajām mājām, viņš juta gandrīz fiziskas sāpes. Šķita, ka pilsēta asiņo.

Viņa dzīvei tagad bija tikai viena jēga: nosargāt Ļeņingradu no fašistiem. Apturēt ienaidnieku vai iet bojā — citas izvēles nebija.

Par tēvu un māti, kas bija palikuši Minskā, pilsētā, kura Pastuhovam tagad likās gandrīz nereāla un bezgalīgi tāla — kaut kur svešā pasaulē, uz citas planētas, viņam nebija nekādu ziņu. Retumis viņš atcerējās sievieti, ar kuru bija apprecējies jau pirms iesaukšanas armijā un pēc gada izšķīries: pareizāk sakot, šķiršanos pieprasīja viņa, uzzinājusi par Pastuhova lēmumu palikt armijā uz visiem laikiem, — tas nozīmēja, ka viņai pastāvīgi būs jāklejo apkārt. Šo sievieti viņš atcerējās lēnīgi un labsirdīgi, kā jūrnieks bezgalīga okeāna vidū atceras pēdējo zemes stūrīti, ko viņš redzējis, aiz apvāršņa nogrimūsu salu,, pie kuras nekad vairs neatgriezīsies ...

Viss, kas Pastuhovam bija tuvs un dārgs, saplūda kopā ar domam par Ļeņingradu.

Ļeņingrada tagad bija viņam ne tikai pilsēta, bet arī sapnis, kas bija sildījis ziemeļu aukstajās augusta naktīs, kad, kopā ar kareivjiem lauzdamies ārā no ienaidnieka aplenkuma pie Kingisepas, īsajās atpūtas stundās viņš bija gulējis uz rudenīgi mitrās zemes, apakšā paklājis šineli

un apsedzies ar telteni. Toreiz visas Pastuhova nākotnes cerības bija saistītas ar Ļeņingradu.

Kad viņš atgriezās šai pilsētā, gaidītā prieka tomēr nebija. Pastuhovs redzēja, kā mīļoto pilsētu plosa šāviņi un bumbas, kā dārdēdamas sabrūk māju sienas un savās drupās aprok cilvēkus. Viņu mocīja bezspēcības apziņa, un vēlēšanās pēc iespējas drīzāk atgriezties frontē k|uva par viņa vienīgo vēlēšanos ...

Un nu pēc dažām stundām viņš atkal būs priekšējās pozīcijās.

Domādams par to, Pastuhovs, nevilšus paātrināja soli.

— Nesteidzies, — Surovcevs drūmi sacīja, — līdz Sred ņaja Rogatkai vēl tālu.

Bataljonam tiešām bija jānoiet garš ceļš cauri visai pilsētai — pa Ļiteinija, Vladimiras, Ārpilsētas un Starptautisko prospektu.

Viņi gāja un gāja, kilometru pēc kilometra. Un, jo tuvāk nāca pilsētas nomale, jo biežāk viņi redzēja prettanku aizsprostus un dotus ielu krustojumos.

Pilsētas dienvidu nomale bija pavisam tukša: pēc partijas apgabala komitejas lēmuma vairāk nekā simttūkstoš iedzīvotāju, kas dzīvoja Narvas, Maskavas vai Nevas vārtu rajonā bija pārcēlušies uz Ļeņingradas centrālajiem un labā krasta rajoniem.

Starptautiskajā prospektā bataljons ik pēc laiciņa sakārtojās ķēdē, lai izietu cauri barikādēm, kas bija sakrautas no akmeņiem, smilšu maisiem un smagiem vagonu riteņu pāriem.

Laizdams garām ierindu, Pastuhovs vērīgi lūkojās kareivju sejās. Par ko šie cilvēki pašlaik domā? Par ienaidnieku, kas viņu acu priekšā kroplo dzimto pilsētu? Par gaidāmo kauju? Par tuviniekiem, kas palikuši viņiem aiz muguras aptumšotās, fašistu artilērijas apšaudītās mājās? ...

Iedami pa pilsētas centrālajām ielām, kareivji vel bija pusbalsī sarunājušies, bet tagad viņi klusēja. Tikai cieši sakniebtās lūpas, tikai drūmās sejas pauda viņu pašreizējās jūtas.

— Kā pilsēta pārvērtusies! ... Briesmīgi skatīties! ... — Surovcevs sacīja svešādā, aizsmakušā balsī.

— Skaties vien, skatiesl Kļūsi niknāks! — Pastuhovs atsaucās.

— Man jau tā niknums iet pāri malām, — Surovcevs atbildēja, — varu aizdot visiem, kam nepietiek .,.

Pastuhovs nekā neatbildēja.

Priekšā atkal bija redzama barikāde, un Surovcevs atkal pavēlēja sastāties ķēdē.

Un atkal bataljona komandieris un komisārs stāvēja pie spraugas, laizdami garām nerunīgus kareivjus, kas gāja, galvas nodūruši.

Bija jau tumšs, un, dabiski, kareivji raudzījās, kur soli spert, bet Pastuhovam šķita, ka viņi noliekuši galvas tāpēc, ka nespej skatīties uz sagrautajām mājām, ka viņus smacē vai nost rūgtums un naids.

Daudzas dienas un naktis Pastuhovs bija pavadījis frontē kopā ar kareivjiem un labi zināja, kā viņi izjūt šo karu. Karš cilvēkus paņēma savā varā bez atiikuma, sagrāba visas viņu jūtas un domas. Ikviens ne tikai ar pratu, bet arī ar sirdi apzinājās, ka ienaidnieks apdraud viņa dzimto zemi, viņa ģimeni, visu to, bez kā nespēj iedomāties savu dzīvi padomju cilvēks.

Raudzīdamies kareivjos, kas klusēdami gāja garām, Pastuhovs atkal domāja to, ko bija domājis jau ne vienreiz vien: cik lielam jābūt idejas spēkam, ja, aizstāvēdami šo ideju, cilvēki ir gatavi cīnīties uz dzīvību un nāvi, cjnīties līdz pēdējai asins lāsei!

Izgājis cauri kārtējai barikādei, bataljons atkal sastājās rindās un turpināja ceļu pa tumšo Starptautisko prospektu.

Kanonāde kļuva skaļāka. Laiku pa laikam tumšajās debesis iedegās un apdzisa raķete, kas uz mirkli ar spokainu, blāvi zilu gaismu apgaismoja apkārtni.

Bija ap diviem naktī, kad bataljons tuvojās Sredņaja Rogatkai.

— Vai atceries, komisār, kā mēs te gaidījām Zvjagin cevu? — ierunājās Surovcevs. — Atceries, kā pūlējāmies uzminēt, kāds būs šis štāba majors?

— Un izrādījās, ka puisis uz goda, — Pastuhovs atbildēja.

Surovcevam un Pastuhovam nebija nekādu ziņu par Zvjagincevu. Kad pēc pirmās kaujas pie Lugas Pastuhovs kopā ar kareivjiem bija ievainoto Zvjagincevu nogādājis bataljonā, vācieši atkal sāka uzbrukumu. Sai kaujā Zvjagincevu ievainoja otrreiz, un sagadījās tik nelaimīgi, ka atkal dabūja ciest tā pati kāja. Uzbrukumu atsita. Bet majors bija javed uz sanitāro bataljonu. Nakamaja dienā, kad frontē bija samērā mierīgi, Pastuhovam izdevās sazvanīties ar sanitāro bataljonu, un tur atbildēja, ka Zvja gincevs nosūtīts uz armijas hospitāli: nepieciešama sarežģīta operācija. Tad atkal sākās sīvas kaujas, un viņi majora pēdas nozaudēja pavisam.

— Karš tuvina cilvēkus, — Surovcevs domīgi sacīja.

— Nevaru aizmirst, kā mēs toreiz jūlija braucam uz šejieni . .. Tici man, kad majors teica, ka mums jādodas uz Lugas rajonu, es jutos kā ar mietu pa pieri dabūjis. Toreiz nodomāju: vai tas varētu būt? 1 Vai tiešām ienaidnieks varētu pienākt tik tuvu?! Bet tagad ...

— Negaudies, bataljona komandieri — Pastuhovs dzedri sacīja.

— Es taču negaužos! — Surovcevs dedzīgi iebilda.

— Tu mani pazīsti. Ja arī būs ar vāciešiem jākaujas pilsētas ielās, es tik un tā ticēšu uzvarai, ja vairs nebūs patronu — ar zobiem pārkodīšu fašistam rīkli!

Mirkli klusējis, viņš rāmāk piebilda:

— Es taču nerunāju par to... Tikai ienaca prātā, cik ļoti karš tuvina cilvēkus.

— Tuvina taisnība, par kuru cīnāmies, — Pastuhovs teica.

— Pietiek, nesāc mani apgaismot, pats esmu skolā gājis. To majoru gan es visu mūžu atcerēšos — bijām taču kopā pirmajā kaujā! Kad iedomājos, ka varbūt viņš vairs nav stajp dzīvajiem, sirds kāpj vai pa muti āra ... Kad biedrs iet bojā, šķiet, ka no tevis paša atrauj kādu gabalu. Ja nu, nedod dievs, vācieši ņemtu un nosistu tevi, apgaismotāj ...

— Mani nenositīs, — Pastuhovs droši apgalvoja.

— Un tevi arī ne. To es tev saku kā komisārs. Man viss ir zināms.

— Jokojies?... — Surovcevs aizvainots teica. — Vai tu domā, ka man no nāves bail? Zaudēt draugu, zaudēt cīņu biedru ir briesmīgi — par to es runāju!

— Šajās kaujās visi paliek ierindā — ka dzīvie, tā mirušie. Un kāpēc tu esi sācis Zvjagincevu apbedīt? Es, piemēram, esmu pārliecināts, ka viņš ir dzīvs. Varbūt pašreiz kaut kur priekšējās pozīcijās atceras mūs abus... Turklāt tu visu laiku lieto nepareizu vardu — briesmīgi. Draugu zaudēt nav vis briesmīgi, bet rūgti. Briesmīgi ir kaut kas gluži cits ...

— Kas tad?

— Iedomāties fašistus Ļeņingradas ielās. Tas tiešām ir briesmīgi. Vai atceries Hitlera pavēli, ko mums parādīja divīzijas politdaļa? Par to, lai Ļeņingradu noslauka no zemes virsas. Lai viss atkal izskatītos tā, kā pirms Pētera laikiem. Purvi un dumbrāji. Uz mirkli iztēlojies — nav Ļeņingradas, tikai pretīgi garaiņi ceļas no purviem... To gan tiešam ir briesmīgi iedomāties!

Ko tu mal tos Hitlera murgus! — Surovcevs ierunājās, pēkšņi noskaities. — Tādam psihopātam nez kas var prata ienākt. Purvi un dumbrāji! Pienāks laiks, un mēs viņu piespiedīsim aizrīties pašam ar saviem mēsliem!

— Tādai jautājuma nostādnei es piekrītu! — Pastu hovs pasmaidīja.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami.

— Paklau, komisār, — Surovcevs atkal ierunājās,

— vai arī tev ir tada sajūta... nu, kā lai to pasaka ... it ka viss butu atkarīgs no mums? Nevis no karaspēka kopumā, bet tieši no mūsu bataljona? No tā, kā mēs turēsimies . .. Vai tu atkal neteiksi, ka es runāju aplam? .. .

Par to arī pats visu laiku domāju. Saprotu, ka mēs nevedam kaujā divīziju un pat pulku ne, bet tikai bataljonu, un tomēr nespēju tikt vaļā no šīs sajūtas. Lēni mēs ejam! — Pastuhovs pēkšņi piemetināja. — Pavēli, lai pieliek soli!

Surovcevs apstājās, klusēdams attaisīja planšeti un izņēma četrkārt salocītu karti.

— Uzspīdini nu gaismu! — viņš sacīja.

Pastuhovs izņēma no kabatas bateriju un, ar roku aizsedzis stikla kupoliņu virs spuldzītes, nospieda slēdzi.

— Tā, — Surovcevs sacīja, — dzēs nost! Līdz Sredņaja Rogatkai palikuši kādi piecsimt metri. Bet dzīt, lai iet atrak, es nevaru: cilvēki noguruši.

Viņi turpināja ceļu, ar pūlēm celdami kājas, kas no ilgas iešanas šķita kā ar svinu pielietas.

— Kā tu domā, kur mēs karosim? — Pastuhovs klusi vaicāja.

— Kas tur ko minēt! — Surovcevs atmeta ar roku.

— Un vai tad nav vienalga? Starp citu, spriežot pēc virziena, domājams, ka dabūsim piedalīties kaujā kaut kur Puškinas vai Gatčinas rajonā.

— Gan Puškinu, gan Gatčinu esam jau atstājuši, — Pastuhovs drūmi sacīja, — tur tagad vācieši.

— Tad būs viņi jāiztriec ārā. Vardu sakot, gan mums atradīsies vieta, kur sist ienaidnieku, par to vari neba žīties.

— Es arī nebažījos, tikai gribu drīzāk tikt vajā. Nepatīk ne domāt, ka mēs te kaut kur klimstam, bet tur iet bojā cilvēki.

— Rādās, ka esam klāt, — Surovcevs ierunājās, vērdamies tumsā. — Redz, kur stāv:..

Tiešām, metrus trīsdesmit tālāk bija samanāmas rinda sastājušās kravas mašīnas. Tīrās nejaušības pēc tās stāvēja taisni tai pašā vietā, kur jūlija sākuma Pastuhovs un Surovcevs ar kareivjiem bija gaidījuši ierodamies majoru Zvjagincevu.

—Vai atceries? ... — Surovcevs klusi vaicāja.

— Visu atceros, bataljona komandieri, — Pastuhovs atbildēja tikpat klusi. — Tikai pašreiz nav laika kavēties atmiņāā, Beigsies karš, tad ģenerālis Surovcevs varēs bērniem skolās stāstīt, no kurienes viņš saka savu kaujas ceļu. Bet tagad ... labāk rīkojies!

Surovcevs pagriezās ar seju pret kolonnu un skaļa balsi pavēlēja:

— Bataljoni ... Stāt!

Pulkovas augstieni Surovceva bataljons sasniedza īsi pirms rītausmas, kad tur pēkšņi iestājās klusums: ienaidnieks savu nikno uguni pārnesa uz pilsētas kvartāliem.

Neviens no daļu un apakšvienību komandieriem, kas bija ieņēmuši pozīcijas Pulkovas galvenās virsotnes dienvidu nogāzē un virsotnes pieejās, neprātoja par to, ko šis klusums varētu nozīmēt. Viņiem ta bija tikai atelpa pēc vairākkārtējiem ienaidnieka uzbrukumiem, un, cik ilga šī atelpa būs, neviens nezināja.

Pulka komandieri Surovcevs atrada ar pūlēm. Iedams pa satiksmes ejām, starp ierakumiem, no kuriem sanitāri nesa ārā kritušos un ievainotos, un mezdams līkumus ap artilērijas pozīcijām, viņš aizkļuva līdz komandpunktam, kas bija ierīkots alā Pulkovas galvenās virsotnes aus trumu nogāzē.

Nenoklausījies līdz galam Surovceva ziņojumu par ierašanos, pulka komandieris priecīgi sacīja:

— Laikā esat atnākuši, laikā! Tie neģēļi friči pēdējas trijās dienās pirmo bataljonu gandrīz pilnīgi izsituši no ierindas. Pāri palikušie jāatvelk uz otro ešelonu. Nu tad klausies, kapteini, kāds ir uzdevums! .. .

Surovceva bataljonam Pulkovas virsotne bija jāaizstāv dienvidu pusē. Tieši tur vācieši nāca frontālajos uzbrukumos.

Protams, šai rajonā bija savilkts daudz karaspēka, taču Surovceva bataljonam vajadzēja stāties tur, kur bija gaidams ienaidnieka galvenais trieciens, ja tas mēģinās vēlreiz nākt frontālā uzbrukumā virsotnei.

«Man gan laimējas,» Surovcevs skumīgi nodomāja, «toreiz pie Lugas iekļuvu pašā peklē un tagad atkal . . .»

— Pozīcijas ieņem nekavējoties, — pulka komandieris turpināja, — tranšejas, ierakumi, satiksmes ejas ir jau izraktas — redz, kā esam centušies tevis labā! Kaut vai savu galvu noliec, bet virsotni neatdod! Skaidrs?

— Tieši tā, — Surovcevs drūmi atbildēja.

Viņš domāja par to, ka bataljons izveidots uz ātru roku un vēl nav saliedēts. Tomēr saprata, ka pulka komandierim nav citas izejas, ka lēmums atbildīgajā aizsardzības sektorā izvietot jaunu apakšvienību ir pareizs un, atrazdamies pulka komandiera vietā, viņš būtu rīkojies gluži tāpat.

— Atļausiet izpildīt? — Surovcevs vaicāja.

— Pildiet! — pulka komandieris tagad pavēlēja uzsvērti oficiāli, bet, kad Surovcevs, militāri atsveicinājies, pagriezās, lai ietu projām, apturēja viņu, teikdams: — Bataljona novērošanas punktu iekārto tur augšā, — viņš ar pirkstu norādīja uz alas griestiem, — nu .. . observatorijā. No turienes viss pārskatāms tā, ka labāk nevar ne iedomāties. Kas tā par virsotni, pats sapratīsi, kad būsi uzkāpis tur augšā. Tagad ir pateikts viss. Ej!

Kamēr strēlnieku rotu kareivji ieņēma ierakumus un tranšejas virsoļnes pieejās, bet sakarnieki vilka vadus no dziļas šāviņa bedres, kur Surovcevs bija nolēmis iekārtot bataljona komandpunktu, uz rotu komandieru komandpunktiem un uz pulka komandpunktu, sāka jau aust rīts.

Surovcevs un Pastuhovs nolēma uzkāpt kalnā — tur, kur pulka komandieris bija pavēlējis iekārtot novērošanas punktu. Kopā ar telefonistu, kam līdzi bija kabeļa spole, un diviem sakarniekiem viņi uzkāpa virsotnē, kad saule bija gandrīz jau pacēlusies virs apvār'ņa un pirmie

stari mēģināja izlauzties cauri mākoņiem un dūmiem, kas aizsedza debesis.

Pa milzīgu caurumu sienā iegājuši observatorijas ekā, Surovcevs un Pastuhovs nokļuva plašā zālē, kuras griestus bija ielauzis tiešs bumbas vai šāviņa trāpījums. Sienas, pie kurām miera laikā bija izvietota observatorijas gleznu kolekcija, ari bija pussagrautas. Pa akmens grīdu vējš dzenāja papīra lapas.

Atgriezušies pie cauruma sienā, kas bija versts uz dienvidiem, Surovcevs un Pastuhovs pielika pie acīm tālskatus. No turienes bija lieliski redzamas ne tikai mūsu, bet arī ienaidnieka pozīcijas. Zemi līdz pašam apvārsnim klāja tranšeju un satiksmes eju režģis, dīvainus līkumus meta dzeloņstiepļu aizžogojumi, melnoja sadauzīti tanki un bruņu transportieri.

Tikai vienā vietā šai šāviņu un bumbu sakropļotajā, izrakņātajā un savandītajā zemē, ko bija izvagojuši ierakumi, tranšejas un prettanku grāvji, brīnumainā karta bija palicis neskarts niecīgs stūrītis, kurā dzeltoja nenopļautu kviešu vārpas.

Tās bija saglabājušās pēc dīvainas kara stihijas iegribas, tās nebija skāruši ne karavīru zābaki, ne tanku kāpurķēdes, bumbas un šāviņi bija krituši kaut kur pavisam tuvu, tās tomēr neaiztikdami. Nenopļautās, aizsargāties nespējīgās vārpas spilgti izcēlās uz melnās, kailās, dzīvības sulas zaudējušās zemes.

Rietumos debesis aizklāja bieza dūmu sega. Milzīgais ugunsgrēks nebija tuvu, tas plosījās vairāku kilometru attālumā, tomēr vējš nesa šurp deguma smaku.

Surovcevs izņēma karti.

— Tā droši vien ir Uricka, kas tur deg, — viņš drūmi sacīja.

Pastuhovs palūkojās tālskati.

— Rādās gan, ka tā ir, bataljona komandieri ...

Tad viņi aizgāja pie cauruma sienā, kas atradās ziemeļu pusē, un abi uz mirkli pārsteigumā sastinga.

Tur kalns bija nevis lēzens kā dienvidu puse, bet gan stāvs. Piekājē uz pilsētu veda Kijevas šoseja, ko šķērsoja prettanku aizsprosti un barikādes. Viss pilsētas Maskavas rajons no šejienes bija redzams kā uz delnas. Pa kreisi rītausmas dūmakā skaidri varēja saskatīt arī daļu Narvas vārtu rajona — vismaz Ždanova kuģu būvētavas ēkas bija labi redzamas pat ar neapbruņotu aci.

Tikai tagad Surovcevs pilnībā aptvēra, ko īsti nozīmē pidka komandiera vārdi: «... pats sapratīsi, kad būsi uzkāpis tur augšā . . .»

— Paklau, komisār, — viņš klusām sacīja Pastuhovam, kas, nekā nerunādams, stāvēja blakus, — vai tu vari iedomāties, ko visu spētu izdarīt vācietis, ja viņš sagrābtu šo virsotni.

Pastuhovs neatbildēja.

Ko lai viņš būtu teicis? Bez vārdiem bija skaidrs, ka, ieņēmis virsotni, ienaidnieks tiešām kjūtu par stāvokļa noteicēju.

— Iesim, — Pastuhovs sacīja. Viņi pagriezās un ieraudzīja divus komandierus, kas nāca iekšā pa caurumu sienā.

— Sveicināti, biedri! — skaļi sacīja viens no viņiem.

Surovcevs un Pastuhovs uzreiz viņu pazina. Tas bija

frontes Kara padomes loceklis Vasņecovs. Otru — vidēja auguma cilvēku ar mazām Ūsiņām un ar ģenerāļa zvaigznītēm uz zīmotnēm — viņi nepazina.

Pagājuši dažus soļus uz priekšu, Surovcevs un Pastuhovs ieņēma miera stāju. Taču Surovcevs nezināja, kuram no šiem diviem viņam vajadzētu ziņot.

Acīm redzot, Vasņecovs manīja bataljona komandiera apjukumu.

— Ziņojiet armijas pavēlniekam ģenerālim Fedju ņinskim! — viņš sacīja.

Mazliet kautrēdamies un cenzdamies savaldīties, Surovcevs īsi ziņoja, kad bataljons ieradies un kādu uzdevumu saņēmis.

— Jūs atbalstīs ar savu uguni vairāki artilērijas divizioni, — Fedjuņinskis teica. — Virsotne ir jānolur. Es ceru uz jums.

Surovcevs mirkli šaubījās, ko viņam darīt: atbildēt «Kalpoju Padomju Savienībai!» vai neteikt nekā. Un pēkšņi — pats sev par pārsteigumu — sacīja:

— Skaidrs, biedri pavēlniek! Pulka komandieris pavēlēja kaut vai galvu nolikt, bet virsotni neatdot.

— Jūsu galvas nolikšana mums nav vajadzīga, — Fedjuņinskis saīga. — Tikai fašisti grib te atrast mūsu karavīru galvas, nevis sadurties ar pašiem karavīriem. Jūs Dzimtenei esat vajadzīgi dzīvi. Dzīvi, ar ieročiem rokās.

— Vai jūs esat bataljona komisārs? — Vasņecovs vaicāja, pamanījis uz Pastuhova piedurknes sarkanu zvaigzni.

— Tieši tā, vecākais politiskais vadītājs Pastuhovs, — viņš izsliedamies ziņoja.

— Klausieties: vai mēs neesam tikušies jau agrak?

— Esmu jūs redzējis, biedri Kara padomes locekli, — Pastuhovs mierīgi atbildēja, — bet, vai jus ievērojāt mani, to es nezinu.

— Kur tas bija?

— Pie Lugas! Jūlijā. Jūs kopā ar maršalu Vorošilovu braucāt pie zemessargiem. Toreiz pārsteidza uzlidojums.

— Atceros, atceros, — Vasņecovs sāka mat ar galvu. Viņa seja atplauka. — Paklausieties, — viņš teica, — toreiz ar jums kopā bija ari majors Zvjagincevs, vai ne?

— Pareizi, — Surovcevs drūmi teica, — toreiz bija, bet nu vairs nav. Viņu ievainoja. Nezinām pat, vai viņš ir dzīvs.

— Dzīvs, dzīvs ir jūsu majors! — Vasņecovs smaidīdams iesaucās. Bija jūtams, ka viņam sagādā prieku iespēja šajos grūtajos, kritiskajos apstākļos pastāstīt cilvēkiem labu ziņu. — Viņš pašreiz ir Kirova rūpnīca, palīdz organizēt aizsardzību. Es viņu satiku pavisam nesen.

— Vai dzirdi? Dzīvs mūsu majors! — Surovcevs iesaucās un, it kā aizmirsis augstās priekšniecības klātbūtni, uzsita Pastuhovam uz pleca. — Vai dzirdi, komisār?

— Tas mums sagādā lielu prieku, biedri Kara padomes locekli, — Pastuhovs sacīja uzsvērti korekti, lai kaut kā izlīdzinātu bataljona komandiera puicisko izlēcienu. — Kopā ar majoru Zvjagincevu pie Lugas cīnījāmies savā pirmajā kaujā. To nekad neaizmirst.

— Jā, to neaizmirst, — Vasņecovs teica. — Pie Lugas jūs tiešām cīnījāties uz dzīvību un nāvi.

— Redzēsim, kā viņi cīnīsies te, — Fedjuņinskis vēsi atsaucās. — Lūdzu, Sergej Afanasjevič... — Un viņš veda Vasņecovu uz caurumu dienvidu siena.

Surovcevs un Pastuhovs saskatījās, nezinādami, ko darīt — iet projām vai pagaidīt.

Fedjuņinskis un Vasņecovs brīdi stāvēja pie cauruma sienā, par kaut ko pusbalsī sarunādamies un laiku pa laikam palūkodamies tālskatī. Tad viņi pārgāja pie pretējās sienas, no kuras pavērās pilsētas panorāma. Vasņecovs pagriezās pret Surovcevu un Pastuhovu, kas stāvēja atstatu, un uzsauca:

— Nāciet šurp, biedri! Vai jūs to redzējāt? ... — viņš vaicāja, kad komandieri bija pienākuši klāt. — Mes visi esam jau daudzkārt atkārtojuši: «Aiz mums ir Ļeņin grada.» Šis «aiz mums» sākumā nozīmēja simtiem kilometru, vēlāk — desmitiem kilometru. Tagad tas nozīmē vairs tikai soļus. Ja mēs nenoturēsim virsotni, Ļeņin gradai klāsies ļoti grūti. Protams, tas nenozīmē, ka aiz Pulkovas virsotnes nav vairs mūsu karaspēka. Bet, ja vācieši to ieņems, viņi varēs pilsētu apšaudīt tiešā tēmējuma. Tas ir viss, ko es gribēju jums teikt.

Kaujas laikā ierindas kareivis raugās nāvei tieši acīs. It kā ņemdams to vērā, karš viņu neapgrūtina ar otru ārkārtīgu smagumu — ar atbildību par visas kaujas gala iznākumu un par citu tādu pašu kareivju dzīvību.

Šis smagums gulstas uz komandieriem. Un, jo augstāka ir komandiera dienesta pakāpe, jo lielāks šis smagums. To sajūt nevis pleci, bet prāts, sirds, katra nervu šūna.

Tieši tāds smagums gūlās uz ģenerālmajoru Fedju ņinski, kopš viņam bija pavēlēts komandēt 42. armiju, kas aizstāvēja Ļeņingradas dienvidu un dienvidrietumu nomales.

Septembra otrās dekādes pēdējās dienās stāvoklis pie Pulkovas, Urickas un Streļnas kļuva sasprindzināts līdz pēdējai iespējai.

Iekšlietu komisariāta 21. divīzija veltīgi pūlējās atgūt ienaidnieka ieņemto Uricku. Vairākas reizes pilsēta gāja no rokas rokā, kamēr vāciešiem beidzot izdevās tur stabili nostiprināties.

5. zemessargu divīzija pašaizliedzīgi cīnījās par Kiski nas sādžu, kurai bija liela opēratīva nozīme, jo tā atradās Pulkovas augstienes flangā. Bet arī šeit neizdevās ienaidnieku paspiest atpakaļ.

Tomēr Ļeņingradas aizstāvji nebija veltīgi lējuši asinis, veltīgi cīnījušies uz dzīvību un nāvi. Sīvās kaujas septembra otrajā pusē liecināja: karaspēks, kas aizstāv Ļeņingradu, pagaidam vēl nespēj ienaidnieku pagriezt atpakaļ, bet hitleriešu spēkos nav pievirzīties tuvāk pilsētai.

Pūlēdamies ielauzties Ļeņingradā, viņi raidīja kaujā aizvien jaunus tankus un motorizēto kājnieku daļas, tomēr, sadūrušies ar Fedjuņinska armijas aktīvo pretošanos, atkāpās uz izejas pozīcijām.

Izskatījās tā, it kā svaru bulta, ik pēc brītiņa iedrebēdamās un nosvērdamās te pa labi, te pa kreisi, atkal un atkal atgrieztos skalas vidū, rādīdama spēku nenoturīgu līdzsvaru. Tas nebija apklusuma līdzsvars, kas laiku pa laikam rodas atsevišķos frontes sektoros, kad ienaidnieks, kas noguris no nesekmīgiem mēģinājumiem grozīt situāciju, uz laiku pārtrauc uzbrukumus, bet karaspēks, kas aizstāvas un arī jūtas nomocījies, atelpu izmanto spēku pārgrupēšanai.

Nē, spēku līdzsvars, kas tajās dienās bija radies pie Ļeņingradas, nenozīmēja apklusumu — turpinājās nepārtraukta nikna kauja. Ļeņingradas tuvuma iekairināti, vācieši, noasiņodami un ciezdami milzīgus zaudējumus, visiem spēkiem pūlējās pavirzīties uz priekšu nedaudzos kilometrus, kas viņus šķīra no pilsētas, un Ļeņingradas lrontes karaspēks ne tikai turējās pretim ienaidnieka spiedienam, bet ari izmantoja katru iespēju iet pretuzbrukumā.

Cik ilgi tādos apstākļos var saglabāties pretspēku līdzsvars un kur ienaidnieks izdarīs izšķirošo mēģinājumu to izjaukt — tāds bija galvenais jautājums, kas nodarbināja Fedjuņinski un Ļeņingradas frontes Kara padomi.

Žukovs, kas bija pārliecināts, ka ienaidnieks centīsies pārraut fronti tieši pie Pulkovas galvenās virsotnes, apiedams to no dienvidrietumiem, pavēlēja šai rajonā steidzīgi ierīkot jaunus prettanku šķēršļus.

Sī neatliekamā uzdevuma izpilde sadūrās ar gandrīz nepārvaramām grūtībām, jo šķēršļi bija jāieriko niknu kauju apstākļos, pašā ienaidnieka pozīciju priekšā, vietā, ko nepārtraukti apšaudīja artilērija. Visvienkāršāko un reizē tomēr visefektīvāko šķēršļu ierīkošanai — prettanku grāvju izrakšanai bija vajadzīgs arī ļoti daudz darba roku. Bet cilvēku drūzmu viņpus aizsardzības priekšējām pozīcijām tūlīt pamanītu ienaidnieks ...

Frontes inženieru karaspēka priekšnieks pulkvedis Bičevskis ieteica tādu izeju: atvest no Kronštates un izlikt vāciešu pozīciju priekšā prāvas minas, ko izmanto minēšanai jūrā.

Šī uzdevuma izpilde bija ārkārtīgi bīstama. Minas varēja atgādāt vienīgi pa Juras kanālu, kas savienoja Kron štati ar Ļeņingradu, taču kanālu, tāpat kā visu pilsētu, apšaudīja ienaidnieka artilērija. Ja kaut viens šāviņš trāpītu ar minām piekrautajā kuģī, notiktu briesmīgs sprādziens un būtu ļoti daudz upuru pilsētas iedzīvotāju vidū.

Baltijas jūrniekiem tomēr izdevās mīnas pievest bez starpgadījumiem. To aizgādāšana no pilsētas uz frontes līniju, uz Pulkovas augstienes rajonu bija samērā vienkārša.

Naktī, kamēr bija tumšs, mīnas tika izliktas. Lai to izdarītu, paša pulkveža Bičevska vadītajiem sapieriem bija vajadzīga ļoti liela drošsirdība.

Tai naktī mīnas arī uzspridzināja, un joslā starp mūsu un ienaidnieka pozīcijām radās dziļi prettanku grāvji.

Sie sprādzieni bija notikuši dažas stundas pirms tam, kad Surovceva bataljons sasniedza Pulkovas augstieni. Tieši nolūkā pārbaudīt, kādi ir spridzināšanas rezultāti, Vasņecovs bija ieradies Fedjuņinska komandpunktā — apgabala komiteja jau kara sākumā bija viņam uzlikusi par pienākumu kontrolēt nocietinājumu izbūvi Ļeņin gradā un tās pieejās.

... Protams, Surovcevs un Pastuhovs par to nekā nezināja, kad viņi stāvēja pie Pulkovas observatorijas sienā izsistā cauruma, skatīdamies, kā pa kalna nogāzi dodas lejup Fedjuņinskis un Vasņecovs. Dziļos grāvjus, kas melnoja vāciešu pozīciju priekšā un no augšas tālskatī bija labi saskatāmi, viņi noturēja par sen izraktiem, jau laikus ierīkotiem prettanku šķēršļiem.

Toties bataljona komandieris un komisārs labi zināja kaut ko citu: apmēram puskilometru garš frontes sektors, kas skaidri pārskatāms no augšas, būs jāaizstāv viņu bataljonam. Tam pašlaik bija pievērstas visas Surovceva un Pastuhova domas.

Augstākie komandieri tās pozīcijas, ko ieņem viņu divīzija, armija vai fronte, kopumā spēj pārredzēt tikai uz kartes. Un vienīgi pēc kartes viņi vēro kaujas norisi, viņiem pakļauto karaspēka daļu virzīšanos uz priekšu vai atkāpšanos. Turpretim rotu un bataljonu komandieri, atrazdamies komandpunktā vai arī novērošanas punktā, parasti savām acīm redz visu to zemes platību, kas viņiem jāaizstāv. Un katra zemes pēda, katrs strautiņš, kas tur urdz, katrs koks, katrs paugurs un ieplaka viņu uztverē iegūst milzīgu nozīmi, uz kādu laiku paņem savā varā viņu iztēli. Viņu apziņā kaujas laikā pat visa kara iznākums ir nesaraujami saistīts ar to pozīciju likteni, kuras aizstāv viņu kareivji.

Ar skatienu pavadījis Fedjuņinski un Vasņecovu, kuri kāpa lejā pa nogāzi, Surovcevs paraudzījās pulkstenī.

— Es ari došos lejā, — viņš norūpējies sacīja. — Pārbaudīšu, kā ierīkots komandpunkts un nokārtoti sakari ar pulku. Paliec pagaidām te! Kad būšu atgriezies, tu varēsi doties uz rotām. Vienu sakarnieku ņemšu līdzi, bet otrs lai paliek pie tevis.

Surovcevs aizgāja. Stāvēdams pie cauruma sienā, Pas tuhovs vēl un vēlreiz tālskatī aplūkoja vāciešu priekšējās pozīcijas.

Pēkšņi viņš aiz muguras izdzirda:

— Rādās, augsta priekšniecība bija ieradusies. Vai ne, biedri komisār?

Pastuhovs pagriezās. Viņam blakus stāvēja sakarnieks.

— Nekāda mazā jau nebija, — Pastuhovs atbildēja.

— Tātad uztraucas par šo virsotnīti. Un pareizi dara. Sasodīta vieta!

— Atkarībā no tā, kā rokās tā atrodas.

— Arī pareizi teikts, — kareivis piekrita.

Ļeņingradā Pastuhovam nebija pieticis laika iepazīties

ar visiem jaunizveidotā bataljona kareivjiem, un viņš neatcerējās redzējis šo padzīvojušo sarkanarmieti, kam mugurā bija pārlieku liela kareivju blūze, bet tievajās kājās — milzīgi ūdenszābaki ar platiem stulmiem.

— Zemessargs? — viņš vaicāja.

— Kādreiz biju. Bet tagad var teikt, ka esmu īsts kareivis, — pavecais vīrs izsliedamies atbildēja, un viņa vēders pacēlās virs zemu apliktās jostas.

— Uzvārds?

— Voroņihins.

— Pārgājiena laikā es jūs nepamanīju.

— Es nemaz negāju ar jums kopā, biedri komisār, mani jūs esat saņēmuši mantojumā. Esmu no tā bataljona, ko aiz veda uz aizmuguri, kad jūs atnācāt nomainīt.

— Bet kāpēc tad jūs palikāt? Būtu atpūties pēc kaujām, izgulējies, — Pastuhovs izbrīnījies teica.

— Ko tur staigāt šurpu turpu. Paša kājas vien ir, — Voroņihins atmeta ar roku. — Un guļu pavisam maz. Jau pirms kara tā bija. Arī ļaudis runā, ka večiem miegs nenākot.

— Sakarniekam tāpat jaskraida šurpu turpu, — Pastuhovs pasmaidīdams sacīja.

— Bet tam ir kāda jēga...

Pastuhovs ziņkārīgi pavērās kareivi.

— Kur jūs strādājāt pirms kara?

— Valsts Akadēmiskajā Kirova operas un baleta teātri, — Voroņihins atbildēja tik svinīgi, it kā ziņota par piederību pie kādas sevišķi slavenas karaspēka daļas.

— Ko jūs tur darījāt? — Pastuhovs jautāja, negribot atkal pasmaidījis. — Vai dziedājāt?

— Nē, strādāju garderobē. Vēlāk tos darbiniekus, kuriem bija mākslinieciska vērtība, evakuēja uz aizmuguri.

— Bet jus atstaja tepat?

— Kālab — atstāja? — Voroņihins apvainojies sacīja. — Šai teātrī es nostrādāju turpat vai ceturtdaļu gadsimta. Un man tika teikts: lūdzu, Stepan Gavrilič, evakuējieties, divdesmit septītais vilciens, astotais vagons!

— Un ko tad jūs?

— Vai es? Nodomāju: nu, ko tur braukāt šurpu turpu ... Apprasījos: vai tad zaldātos nevar tikt? Lai notiek, Voroņihin, — man saka, — mēs tevi ņemsim, mums gan arī jauno pietiek, tomēr bez tevis zemessargiem kaut kā trūkst. Tā nu tas sanāca.

Pēdējos teikumus sakarnieks pasacīja, atklāti smīnēdams. Pastuhovs uzskatīja par labāku to neievērot.

— Labi, draugs Voroņihin, — viņš teica, — karosim kopa. Bet pagaidām nodibini te kārtību uz grīdas. Redzi, tur vējš plosa kaut kādas grāmatas, lapas izrautas, īsi sadcot, savāc to visu kaudzē, atrodi auklu un sasien. Varbūt zvaigžņu pētnieki steigā aizmirsuši arī ko vērtīgu.

Kaut kur lejā sprāga šāviņš.

Pastuhovs palūkojās tālskatī. Mūsu pozīcijās virsotnes piekājē bija manāma rosība: kareivji vilka ložmetējus, uzstādīja prettanku šautenes. Vācieši, acīm redzot, šo rosību bija ievērojuši un sāka apšaudi.

Pastuhovam aiz muguras atkal ierunājās Voroņihins. Pagriezies Pastuhovs ieraudzīja, ka sakarnieks nevis vāc kopā izsvaidītās grāmatas, bet nometies tupus un skaļi lasa:

— «... Galvenās observatorijas iestāžu mērķis ir: a) izdarīt pastāvīgus un cik vien iespējams pilnīgus novērojumus, kas nepieciešami impērijas ģeogrāfiskajām iestādēm un ...»

— Izbeigt, Voroņihin, te nav bibliotēka! — Pastuhovs sirdīgi sacīja. — Jums bija pavēlēts ...

— Gaužām interesanti, biedri komisār, — Voroņihins teica, pasmaidīdams atbruņojošu smaidu, un piecēlās kājās, tomēr grāmatu no rokām neizlaida.

— Dodiet šurp!

Pastuhovs pāršķirstīja grāmatu, kuras netīrās lapas lietū un vējā jau bija paguvušas sagriezties. Tā bija populāra brošūra par Pulkovas observatorijas vēsturi. Pastuhovs pārlaida skatienu pār rindām: «Precīza zvaigžņu stāvokļa noteikšana ...», «Galerijās glabājas meridiānu riņķi. . .».

«Zvaigžņu stāvoklis ... meridiānu riņķi...» viņš klusībā atkārtoja. «Cik dīvaini pašreiz skan šie vārdi!... Kad uz zemes ir miers, cilvēks grib zināt visu — gan zvaigžņu stāvokli, gan šos meridiānus un paralēles. .. Bet tagad dzīves jēga reducējusies tikai uz to: noturēties, neielaist fašistus mīļotajā pilsētā, iznīcināt ienaidnieku.»

Lejā atkal sprāga šāviņš. Pastuhovs nometa gramalu kaklā un pagriezās pret caurumu sienā. Viņš ieraudzīja Surovcevu, kas kāpa augšā kopā ar trim komandieriem. Divi no viņiem — leitnanti Suharevs un Ogarkovs bija rotu komandieri, bet trešo viņš nepazina.

«Kur tad palicis trešās rotas komandieris leitnants Ri iovs?» Pastuhovs bažīgi nodomāja.

— Redzi nu, komisār, — Surovcevs sacīja, nākdams klāt, — kauja vēl nav sākusies, bet zaudējumi jau ir. Rižovs pagalam. Kamēr kareivji raka ierakumu rotas komandpunktam, viņu nonāvēja. Vai nu kāda nomaldījusies lode, vai arī šķemba. Pulka komandieris tobrīd atradās rotas izvietojumā un pavēlēja uzņemties rotas komandēšanu, lūk, viņam ... jaunākajam leitnantam ... piedodiet, esmu piemirsis uzvārdu . ..

Pastuhovs paraudzījās uz jauno rotas komandieri. Viņš neapšaubāmi bija vecāks par abiem pārējiem rotu komandieriem, neliela auguma, ar grumbainu seju un msganām ūsām. Rotas komandieris izslējās, piespieda pie sāniem īsās rokas ar nesamērīgi platam plaukstam un lēnām, it kā viņš nevis ziņotu, bet sāktu mierīgu sarunu, teica:

— Esmu Gorelovs, vārdā un tēva vārdā Mihails Igna tičs.

— No zemessargiem? — Pastuhovs jautāja.

— No tiem pašiem. Strādāju «Elektrosilā» — varbūt esat dzirdējuši tādu rūpnīcu.

— Ko komandējāt agrāk? — Pastuhovs piesardzīgi vaicāja; viņš bija pamanījis, ka abi pārējie rotu komandieri — jauni, stalti, iznesīgi — noraugās Gorelovā mazliet ironiski.

— Vadu komandēju, — viņš atbildēja tikpat mierīgi un apdomīgi. — Un arī rotu iznāca komandēt. Nepilnu diennakti. Mūsu rotas komandieri vakar nogalināja mīna. Tiešs trāpījums. Var teikt, saplosīja cilvēku sīkos gabaliņos. Un tad es uzņēmos komandēšanu.

— Cik saprotu, jūs esat no baltajona, ko mēs nomainījām. Kāpēc jūs negājāt uz pārformēšanu?

Gorelovs paraustīja plecus.

— Vai nu tā var aiziet? Pulka komandieris pavēlēja palikt bataljona komandiera rīcībā. — Viņš pamāja uz Surovceva pusi.

— Būtu varējis aprunāties ar mani, — Surovcevam paspruka.

— Man nav tiesību apspriest pavēlniecības pavēles, — Gorelovs vienaldzīgi atbildēja.

— Labi, — Surovcevs atmeta ar roku, — runāšanai nav laika.

Viņš attaisīja planšeti, izņēma karti, palūkojās apkārt, uz kā to izklāt, un iesaucās:

— Sakarniek! Stiep šurp to bibliotēku!

Voroņihins pacēla grāmatu un manuskriptu kaudzi, ko bija jau paspējis salikt un pārsiet ar telefona vada galu, un nesa to Surovcevam.

— Sveiks, Voroņihin! — Gorelovs teica, viņu ieraudzījis. — Kā tu te radies?

— Es taču varētu jums vaicāt to pašu, biedri jaunakais leitnant, — Voroņihins pasmaidījis atbildēja. — Tikai zinu, ka pēc dienesta pakāpes tas nepieklājas, un tā nu stāvu klusu.

— Ir nu gan sarunas! — Surovcevs noburkšķēja un, devis Voroņihinam zīmi iet projām, sacīja komandieriem:

— Es jūs atvedu šurp, biedri, tāpēc, lai jūs no augšas varētu apskatīt apkārtni. Skatieties! ... — Viņš pagaidīja, kamēr rotu komandieri aplūko kauju rajonu. — Tagad lūgšu būt uzmanīgiem, biedri. Šai virsotnei ienaidnieks jau daudzkārt uzbrucis, un nav izslēgts, ka viņš atkal mēģinās to sagrābt. Ne tikai nav izslēgts, — Su rovcevs izlaboja, — bet viņš uzbruks katrā ziņā. Nesen te bija armijas pavēlnieks un frontes Kara padomes loceklis. Pavēlnieks sacīja, ka mūs aktīvi atbalstīs kaimiņi un artilērija. Ja ienaidnieks raidīs kaujā tankus, artilērija izveidos sprostuguns aizsegu. Un arī mūsu kareivji zina, ko darīt — prettanku pudeļu rotās ir pietiekami.

Komandieri klausījās ļoti uzmanīgi.

— Tiklīdz ienaidnieks būs nolicies gar zemi, — Surov cevs turpināja, — bet mums viņš no kājām jānogāž! — Suhareva rota labajā flangā, bet kreisajā Gorelova rota, jūsu rota, — Surovcevs pievērsās tieši jaunākajam leitnantam, it kā baidīdamies, vai šis komandieris, kas acīm redzami nenāca no kadru komandieru vidus, ir pietiekami skaidri sapratis viņa pavēli, — sāks pretuzbrukumu. Es būšu šeit, novērošanas punktā. Jautājumi ir?

Sekoja vairāki tādos gadījumos parasti jautājumi: par apgādi ar munīciju, par kaimiņiem labajā un kreisajā pusē.

Kad viss bija noskaidrots, Surovcevs pavēlēja:

— Tagad uz mirkli aizejiet tur, — viņš pamāja uz caurumu pretējā sienā, — un paskatieties, ko jūs aizstāvēsiet!

Rotu komandieri piegāja pie sienā izgrautā cauruma un klusēdami raudzījās uz Ļeņingradu, kas pletās viņu acu priekšā.

— Varat doties uz savām rotām, — bataljona komandieris sacīja. — Jaunāko leitnantu Gorelovu lūdzu palikt.

Pirmās un otrās rotas komandieri aizgāja.

Bataljona komandieris pētoši lūkojās pavecajā cilvēkā, kas stāvēja viņam pretim.

Savā sirdī Surovcevs bija pārliecināts, ka iecelt šo cilvēku par rotas komandieri, kad jāaizstāv tik svarīga virsotne, nebija pareizi, lai arī viņam ir komandiera dienesta pakāpe. Surovcevs ar pūlēm valdījās, lai neliktu to saprast pašam Gorelovam: iecelšana jau bija notikusi, un parādīt padotajam, ka bataljona komandieris viņam neuzticas, nozīmēja izraisīt viņā bailes vai vismaz atņemt viņam paļāvību uz sevi.

241

15 59

— Vai jūs jau esat piedalījies kaujās? — Surovcevs jautāja un tūlīt saprata, cik aplams ir šis jautājums, — bataljons, kurā agrāk dienēja Gorelovs, aizstāvēja tieši šo virsotni.

— Ir gadījies, — Gorelovs mierīgi atbildēja.

— Tikai šeit?

— Nu nē taču — dažādās vietās, biedri kapteini. Pie Kingisepas esmu karojis, pie Krasnoje Selo. Kā Voroņi hins saka, esmu mētājies šurpu turpu. Bet pie šī kalniņa man kāju savainoja.

— Kāju?. — Surovcevs neizpratnē jautāja, jo, nākot šurp uz novērošanas punktu, Gorelovs bija gājis droši, neklibodams. — Vai sen tas bija?

— Pirms gadiem divdesmit un vēl maķenīt.

— Ko?! Kas tie par divdesmit ar maķenīt?! — Surov ccvs dusmīgi paraudzījās uz paveco jaunāko leitnantu.

— Pag, pag, kapteini! — sarunā steidzīgi iejaucās Pas tuhovs, kas līdz tam bija klusējis. Viņš saprata, par ko runā Gorelovs. — Mihail Ignatjevič, jūs te kāvāties ar Judeņiču?

— Tieši te, — Gorelovs pamāja ar galvu, — te mēs viņu arī kapā iedzinām. — Pasmīnējis viņš piemetināja: — Jaunatne, protams, neatceras. Jūs Judeņiču esat redzējuši tikai šautuvēs. Finiera Judeņiču.

Pastuhovs, kas kādreiz bija vadījis muzeju, tūlīt atminējās ekspozīciju par pilsoņkara laiku: karti, kurā ar zilām bultām bija atzīmēti Judeņiča karaspēka triecienu virzieni, un blakus novietoto Ļeņina uzsaukumu Petrogra das aizstāvjiem.

«Kā es to agrāk neiedomājos! Par ko mani tagad uzskatīs šis Gorelovs?» Surovcevs nodomāja. «Par trulu tēviņu, kas nezina pilsoņkara vēsturi? ...»

Lai kaut kā izkļūtu no neveiklā stāvokļa, viņš sacīja:

— Judeņičs ar Hitleru nav salīdzināms. Cik nu tam bija spēka ...

Un saprata, ka atkal pateicis muļķību.

— Spēks, protams, viņam nebija tāds, kāds tagad Hitleram, — Gorelovs atbildēja mierīgi, it kā nemaz nebūtu pamanījis Surovceva apjukumu, — bet arj mūsu spēki toreiz nebija tagadējie ... Tā nu tas pats Vien iznāk ...

— Ziniet ko, Mihail Ignatjevič, — Pastuhovs enerģiski iejaucās sarunā, jaunāko leitnantu atkal saukdams vārdā un tēva vārdā, — es tūlīt došos uz jūsu rotu. Iesim

2! 2

kopā! Par to jāpastāsta kareivjiem. Cik žēl, ka nav dabūjams Ļeņina uzsaukums!

— Kālab tad nav? — Gorelovs iebilda tikpat mierīgi. — Visa uzsaukuma man nav, bet kaut kas tomēr ir. Kad posos zemessargos, palūdzu partijas komitejas mašīnrakstītāju, lai pārraksta.

Viņš nesteigdamies atpogāja blūzes krūškabatu, izvilka partijas biedra karti sarkanos vāciņos, izņēma no tās četrkārt salocītu, liekuma vietās nospidinātu papīra lapiņu, atlocīja vaļā un sniedza Pastuhovam.

Pastuhovs pārlaida lapiņai acis un sāka skali lasīt:

— «Kaujieties līdz pēdējai asins lāsei, biedri, cīnieties par katru pēdu zemes, esiet izturīgi līdz galam, uzvara vairs nav tālu! ...»

Izlasījis līdz beigām, viņš lapiņu saudzīgi salocīja un atdeva Gorelovam.

— Ņem, Ignatič! Glabā labi, nepazaudē!

Gorelovs paraustīja plecus un teica:

— Glabāju partijas biedra kartē. Bet biedra karti zaudēt neklājas. Kopā ar to dzīvo, kopā arī mirst...

Pirmoreiz viņš palūkojās Surovcevam tieši acīs, un viņa skatienā bija izaicinājums.

Surovcevs nodūra galvu.

— Bet tagad iesim lejā, biedri Gorelov! — Pastuhovs sacīja. — Paliec sveiks, kapteini! Sakarus uzturēšu...

Ejam!

XVII

Kihlera armijas dajas sāka leldmaršala fon Lēba iecerēto operāciju.

Tieši vienpadsmitos no rīta Pulkovas galvenās virsotnes pieejās un tās dienvidu nogāzē sprāga pirmie artilērijas šāviņi. Vienlaikus lidmašīnas nometa uz virsotni desmitiem bumbu.

Ģenerālmajora Fedjuņinska komandpunkts bija iekārtots galvenajā Pulkovas virsotnē, pazemes galerijā. Sapieri bija kalnā izcirtuši plašu tuneļveida patvertni, kur apmetās armijas pavēlnieks, štāba priekšnieks un armijas sakaru mezgls. Tunelim bija divas izejas; viena veda uz kalna piekāji, pa otru varēja nokļūt tranšejās un tur tikt

<>ugšd līdz observatorijas drupām, ka arī aiziet uz arti iēristu uguns pozīcijām.

Tiklīdz vācieši atklāja artilērijas sagatavošanas uguni, Fedjuņinskis, kam Žukovs bija pavēlējis ziņot viņam pašam par jebkuru ienaidnieka akciju, tūlīt pavēstīja frontes pavēlniekam, ka vācieši sākuši apšaudīt un bombardēt Pulkovas augstieni.

— Uzmani labo flangu! — Žukovs atgādināja. Pēdējās stundas viņš to bija Fedjuņinskim atkārtojis ne vienreiz vien.

Nelikdamies zinis par stipro apšaudi, Fedjuņinskis uzkāpa augšā savā novērošanas punktā un tālskatī vērīgi aplūkoja Pulkovas galvenās virsotnes dienvidu un rietumu nogāzi. Atgriezies komandpunktā, viņš atkal piezvanīja Žukovam un ziņoja, ka artilērija joprojām apšauda virsotni un, spriežot pēc motoru rūkoņas, ienaidnieks koncentrē tankus tai pašā sektorā, kur agrāk, — acīm redzot, viņam atkal ir padomā virsotni ieņemt frontālā uzbrukumā.

2ukovs klausījās, Fedjuņinski nepārtraukdams, un, kad viņš bija beidzis, sacīja:

— Iespējams, ka tev taisnība. Un tomēr — uzmani labo flangu!

Pēc četrdesmit piecām minūtēm artilērijas apšaude beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Vāciešu pusē uzšāvās gaisā divas raķetes — sarkana un balta, un pelēkzilos formas tērpos ģērbušies kareivji, kas līdz tam bija slēpušies, tūlīt cēlās kājās un nāca uzbrukumā virsotnei.

Tagad Fedjuņinskim vairs nebija nekādu šaubu, ka ienaidnieks — jau nez kuro reizi! — mēģinās galveno Pulkovas virsotni ieņemt no dienvidiem, nevis to apiet, ka pareģoja Žukovs.

Galīgi par to pārliecinājies, Fedjuņinskis uzelpoja vieglāk.

Atsizdams vāciešus, kas tuvojās tiešā triecienuzbrukumā, padomju karaspēks izmantoja visas tās priekšrocības, kādas dod pozīcijas tādā virsotnē. Turklāt pagājušās nedēļas kauju laikā ne tikai lauka artilērija, bet arī flotes tālšāvēji lielgabali, apšaudīdami ienaidnieka aizmuguri un viņa priekšējās pozīcijas, bija paguvuši labi piešaut.

Fedjuņinskis no sava komandpunkta redzēja, ka viss notiek pēc viņa izstrādātā plāna: septiņu artilērijas divizionu sprostuguns ienaidnieku atkal piespieda pie zemes. Un tad uguni atklāja smagā artilērija, uzbrūkošo vāciešu ķēdes atšķeldama no aizmugures.

... Ne tikai ģenerālmajors Fedjuņinskis, bet arī uzbrukumā raidītās vācu divīzijas komandieris nezināja, ka šai kaujai, kurā pašlaik dodas viņa komandētais karaspēks, ii nevis izšķīrēja nozīme, bet tikai palīguzdevums: ne ion Lēbs, ne Kihlers nebija viņam atklājuši savu ieceri. Virsotni apiet vajadzēja citai karaspēka formācijai — tanku trieciengrupai, kura, izmantodama to, ka visa krievu uzmanība pievērsta dajām, kas dodas triecienuzbrukumā virsotnei, bija ieņēmusi izejas pozīcijas Fin skoje Koirovas sīkmežā.

Kihlera pavēle divīzijai, kas uzbruka galvenajai virsotnei, bija īsa un ļoti skaidra: ieņemt virsotni, atgriezt nost armijas daļas, kas to aizstāv, un salauzt la padomju karaspēka pretošanos, kas izvietots pilsētas kvartālu dienvidpuses pieejās.

Kad uzbrūkošā ienaidnieka ķēdes atradās starp divām ugunīm, vācu divīzijas komandieris pareizi nolēma, ka tikai izrāviens uz priekšu un tuvcīņa ar padomju kareivjiem var glābt no bojā ejas viņa karaspēku, ko artilērija saņēmusi knaiblēs. Viņš pavēlēja štāba priekšniekam tūlīt paziņot pulku komandieriem pavēli par jaunu uzbrukumu, bet padomju karaspēks aizsteidzās viņam priekšā. Kad artilērijas divizionu uguns piespieda vāciešus nogulties, Surovcevs pirmais pavēlēja rotām sākt pretuzbrukumu.

Pastuhovs tolaik atradās jaunaka leitnanta Gorelova komandpunktā. Noklausījies pavēli, Gorelovs mierīgi sacīja:

— Nu labi, es tad arī sākšu.

Paķēris automātu, kas gulēja ierakuma dibenā, viņš uzlīda uz zemes vaļņa.

Pastuhovs gribēja viņu atturēt, atgādināt, ka kareivji jāved uzbrukumā vadu komandieriem, bet neuzdrošinājās: pēc sarunas observatorijā viņš mazliet kautrējās no šī neparastā jaunākā leitnanta.

Gorelovs pieliecies aizskrēja līdz tai vietai, kur atradās viņa rota, pārlēca pāri ierakumam un, pagriezies pret kareivjiem, jauneklīgā, negaidīti skanīgā balsī iesaucās:

— Trešā rota! Par Dzimteni, par Staļinu — uz priekšu!

Pastuhovs zināja, cik grūti piecelties, kad apkārt spindz lodes un sprāgst minas, zināja, ka tieši pirmie mirkļi ir izšķirošie: vai nu kareivji, pakļaudamies pienākuma apziņai un sava komandiera gribai, atrod sevī spēku pielēkt kājās un skatīties nāvei acis, vai tā arī paliek savos ierakumos.

Sev par prieku Pastuhovs redzēja, ka no ierakumiem paceļas desmitiem kareivju, ka pretuzbrukumā dodas ari blakus vienības. Kareivji drāzās uz priekšu, aizsteigdamies garām Gorelovam.

Šķita, ka zeme dreb no šāvieniem, no šāviņu sprādzieniem, no kāju dipoņas un saucieniem, kuros saplūda kopā cildeni aicinājumi un lamu vārdi, kas nāca no sirds dziļumiem ...

Tikai tagad Pastuhovs pamanīja, ka arī viņš skrien, tiofeju parabellumu vicinādams, skrien, aizsteigdamies garam kareivjiem, kas šauj neapstājušies, skrien uz turieni, kur redzami pelēkzaļie ienaidnieka kareivji.

Jau nez kuru reizi bija pārrauta telefona līnija, kas Surovceva novērošanas punktu savienoja ar pulka komandpunktu, virsotnes nogāzēs jau bija gājuši bojā vairāki sakarnieki, kas devās no bataljona komandpunkta pie rotu komandieriem, jau bija pārvērsta akmeņu un lausku kaudzēs observatorijas siena, aiz kuras atradās bataljona novērošanas punkts, tomēr kauja vēl nerimās. Šķita, ka nevis komandieru pavēles, nevis zināšanas, kas gūtas no reglamentiem un mācībām, bet kaut kas cits vada cilvēkus šai niknajā kaujā.

Surovcevs jau sen bija pametis novērošanas punktu un, atrazdamies kaujas ierindā, pūlējās ar sakarnieku palīdzību dot norādījumus rotu komandieriem.

Kareivji ielauzās pirmajā vācu ierakumu līnijā un metas tuvcīņā ar ienaidniekiem. Tagad vairs nebija dzirdami ne lozungi, ne aicinājumi. Tikai briesmīgas lamas tricināja gaisu, kas no sakarsušajiem ložmetēju un mīnmetēju stobriem, no degošajiem tankiem un bruņu transportieriem, no naida, kas plosījās simtos cilvēku, šķita svelmains kā tuksnesī...

Tikai tad, kad vācieši atkāpās uz otro tranšeju līniju, Pastuhovs it kā atmodās. Viņš vēl žņaudza rokā pistoli,

lai gan patronas jau sen bija izšautas. Ausis džinkstēja, acīs bija putekļu pilnas.

Pastuhovs nezināja ne Surovceva, ne rotu komandieru atrašanās vietu, nedz ari bataljona zaudējumus. Vienu viņš gan droši zināja: ienaidnieks atsviests atpakaļ. Vismaz viņu sektorā.

Pastuhovs gāja, gandrīz nepieliekdamies, tērauda kaska bija atbīdīta uz pakauša un pasega samirkusi sviedros slapja, blūze saplēsta; rokā viņš spieda parabellumu, no kura vairs nebija itin nekāda labuma, un nedomāja par to, ka viņam var trāpīt nomaldījusies lode vai šķemba.

Un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Pulkovas virsotni sak apņemt migla. Tā bija dīvaina, netīri dzeltena migla, kas klājās zemienē un, lēnām celdamās uz augšu, aizsedza virsotni.

«Droši vien eksplodējušas vecas ķimikāliju noliktavas,» komisārs gurdi sprieda.

Dzeltenajā miglā, kas kļuva aizvien biezāka, skraidīja sanitāri ar nestuvēm, bija dzirdami vaidi, kāds kaut ko sauca ...

Pēc stereotālskata, kas pacēlās virs zemes vaļņa, Pastuhovs pazina ierakumu, kur nesen bija atradies Gore lova komandpunkts. Ielēcis iekšā, viņš ieraudzīja, ka ierakuma stūrī sēž dīvaini saliecies kareivis, ar rokām vēderu saķēris.

Pastuhovs pieskārās viņa plecam. Kareivis nogāzās gar zemi, un Pastuhovs saprata, ka tas ir miris. Izlīdis no ierakuma, aiz noguruma grīļodamies, viņš devas pie miglā tik tikko saskatāmiem cilvēkiem.

— Biedri! — viņš skaļi sauca. — Tas esmu es — bataljona komisārs! Vai kāds nezina, kur ir trešās rotas komandieris?

— Beigts! — Pastuhovam atbildēja.

— Ko?! — Viņš sastinga uz vietas un tūlīt iesaucās: — Pie manis!

Pēc mirkļa viņam pretim nostājās garš kareivis ar ka rabīni rokā.

— No kuras rotas? — Pastuhovs steidzīgi vaicāja, neapzināti vēl cerēdams, ka šis kareivis ir no citas apakšvienības un kaut ko sajaucis.

— No trešās, biedri vecākais politiskais vadītāj. No trešās rotas otrā vada.

— Kas noticis ar Gorelovu, kur viņš atrodas?! — Pas tuhovs iebļāvās, pieliecies kareivim pie pašas sejas.

— Nu nogalināts taču, — kareivis aizsmacis teica.

— Mēs viņu aiznesām uz zemnīcu tepat netālu. Vai gribat, lai aizvedu?

Šaurā, mitrā zemnīcā, ko tik tikko apgaismoja blāva kvēpenes liesma, zemē bija noklāta teltene un uz tās gulēja Gorelovs.

,Pār viņu noliecies kareivis nepagriezdamies sauca:

— Nu? Vai nestuves ir?

— Kas ar viņu noticis? — Pastuhovs jautāja, stāvēdams uz sliekšņa.

Kareivis pagrieza galvu uz viņa pusi un steidzīgi piecēlās.

— Trešās rotas komandiera sakarnieks, — viņš ziņoja.

— Piedodiet, biedri vecākais politiskais vadītāj, ka nepazinu. Es, redz, visu laiku lūdzos, lai atgādā nestuves.

«Ja vajadzīgas nestuves, tas nozīmē, ka viņš ir dzīvs!» Pastuhovs drudžaini nodomāja, izlēca no zemnīcas, saķēra aiz piedurknes kādu garām skrejošu kareivi un aizelsdamies, norīdams vārdus, teica:

_— Es... Pastuhovs... komisārs. Tūlīt dabū nestuves! Ātri! Un nogādā tur — tajā zemnīcā!

Kareivis pazuda miglā.

Pastuhovs ieskrēja atpakaļ zemnīcā.

— Dzīvs? Es prasu: vai viņš ir dzīvs? — Pastuhovs sauca sakarniekam, kas atkal bija nometies uz ceļiem pie Gorelova.

— Nekādi nevaru saprast, biedri komisār, — kareivis atbildēja, — te rādās, ka elpo, te atkal — nekā ... Viņš jānogādā medicīnas punktā! Būtu bijušas nestuves...

— Tūlīt būs!

Gorelova krūtis virs blūzes bija nosietas ar marles saiti, uz saites — izplūduši sarkani plankumi. Dubļiem un kvēpiem klātā seja izskatījās melna.

— Ar šķembu krūtīs, — sakarnieks klusi skaidroja.

— Veda kareivjus uzbrukumā. Kad bijām fričus izsituši no pirmās ierakumu līnijas, viņi pēkšņi sāka šaut ar ložmetējiem tā, ka ne galvu pacelt. Tad nu rotas komandieris pirmais izlēca no ierakuma. «Man pakaļ!» viņš sauca. «Biedri,» viņš sauca, «te balto bandas reiz jau dabūja galu! . .. Sitiet kontru!» Un viens pats sāka skriet uz priekšu — virsū ienaidniekam! Varbūt pāris minūtes skrēja viens pats, bet tad mūsu puišiem droši vien sametās kauns, visi izlēca no ierakumiem un — viņam pakaļ... Tai pašā mirkli šķemba trāpīja viņam krūtīs...

— Šķemba, tu saki? — Pastuhovs vaicāja.

Dziļi viņa sirdī vēl mita cerība, ka Gorelovs ir dzīvs, tikai zaudējis samaņu.

— Šķemba krūtīs, — kareivis atkārtoja klusinātā balsī, it kā baidīdamies, ka Gorelovs varētu viņu dzirdēt. — Viss, viss tur izvandīts! Plaušasvar redzēt... Baigi skatities! Es pārsēju kā nu prazdams, bet kāda tam jēga ...

Pastuhovs vairs neklausījās sakarniekā. Pieliecies pie Gorelova, viņš klusi sacīja:

— Ignatič, draugs, vai tu mani dzirdi? ... Virsotni mes noturējām. Dzirdi?

Nokvēpusī Gorelova seja bija pavisam stinga. Tomēr Pastuhovs, it kā nemaz to nemanīdams, ar lūpām gandrīz pieskardamies Gorelova ausij, vēl neatlaidīgāk čukstēja:

— Ignatič, tu nerunā, esi mierīgs, tikai klausies! Virsotni mēs nosargājām. Saprati? Tagad fašistiem Ļeņin gradu neredzēt! Viņi nu mūžu mūžos gulēs šai zemē kopā ar tiem baltajiem! Vai dzirdi?

Gorelova sejā neietrīsējās neviens vaibsts. Tomēr komisārs runāja un runāja, gan paceldams balsi, gan čukstēdams.

— Tavi kareivji, Ignatič, kāvās varonīgi. Dzirdi? Turies! Mirt tu nedrīksti, vēl daudz kas darāms, rīt varbūt atkal būs kauja. Vai tu mani dzirdi?

Pēkšņi Pastuhovam šķita, ka asiņainās saites uz Gorelova krūtīm tik tikko sakustas.

— Dod šurp gaismu! Tuvāk! — viņš sauca un, izķēris kvēpeni no kareivja rokām, pielika to Gorelovam pie sejas.

Rotas komandiera acis tomēr joprojām bija aizvērtas. Likās, nāve jau uzspiedusi savu zīmogu viņa grumbainajai sejai ar iekritušiem vaigiem.

Pie ieejas varēja dzirdēt zemi nobirstam, un tūlīt steidzīgi ienāca divi cilvēki. Pastuhovs pacēla kvēpeni uz augšu un ieraudzīja, ka viens no viņiem ir ierindnieks, bet otram uz zīmotnēm ir divi zaļi kubiki. Rokā viņš turēja mazu dermatīna čemodāniņu.

— Biedri komisār, — ziņoja tas, kam rokā bija čemodāniņš, un veltīgi pūlējās izslieties taisni — galva atdūrās pret zemnīcas griestiem, — kara feldšeris Kurbatovs. Nestuves ir tur — pie ieejas. Tūlīt mēs viņu ...

Nepateicis līdz galam, viņš noliecās pār Gorelovu, pie lika ausi pie apsietajām krūtīm, tad pacēla galvu un nez kapec čukstus teica:

— Elpo!

Steidzīgi atvēris čemodāniņu, viņš izņēma no garenas metālā kārbās šļirciun, pabīdījis uz augšu Gorelova blūzes piedurkni, izdarīja injekciju. Brītiņu viņš raudzījās Gorelova, kas joprojām gulēja nekustēdamies, tad komandēja: «Ņemt!» — un piebilda: «Palīdziet aiznest līdz nestuvēm, biedri komisār!»

Nolicis kvēpeni uz grīdas, Pastuhovs saņēma Gorelovu aiz pleciem, mazliet pacēla un pēkšņi pamanīja, ka viņš atvēris acis.

— Ignatič! — Pastuhovs iesaucās, no prieka nezinādams, ko darīt. — Tas esmu es, komisārs! Vai tev labāk?

— Biedri vecākais politiskais vadītāj, viņš jānes, —

feldšeris uzstājīgi sacīja un pavēlēja savam kareivim un sakarniekam: — Jūs ņemiet aiz kājām, bet mēs ar biedru komisāru____

Viņš nepateica līdz galam, jo šai mirklī Gorelovs tikko dzirdami, tomēr skaidri sacīja:

— Neaiztieciet! ...

Nevilšus paklausīdami viņa pavēlei, visi nolaida rokas.

— Mihail lgnatjevič, — Pastuhovs teica, atkal noliekdamies par Gorelovu un juzdams, ka nespēj apvaldīt satraukumu, — turies, viss būs kārtībā! Mes tevi tūlīt nogādāsim pulka medicīnas punktā, bet tu guli, guli mie rīgi, ne par ko nedomā, tikai guli! .. . Ņemam, biedri!

— Liecieties mierā! — šoreiz Gorelovs ierunājās skaļāk.

Visi palika stāvam, nezinādami, ko darīt.

Pastuhovs redzēja, ka Gorelova lūpas kustas, tomēr vārdus nevarēja saklausīt. Komisārs atkal noliecās pie ievainotā, ar ausi gandrīz pieskardamies viņa apkaltušajām lūpām. Un tad izdzirda dziestošu čukstu:

— Kā ... ar ... virsotni?

— Nosargājām, Ignatič, virsotne ir mūsu! Kā bija, tā arī ir mūsu! — Pastuhovs nobēra vienā elpas vilcienā.

— Tā ... tad ... arī šoreiz ...

— Ko viņš saka, biedri komisār? — feldšeris steidzīgi jautāja.

— Pagaidi, klusu! — Pastuhovs viņu pārtrauca.

Gorelovs atkal centās kaut ko pateikt.

Noliecies pie viņa lūpām, Pastuhovs ar pūlēm saprata:

— Biedra karti paņem, komisār, biedra karti...

Gorelova lūpas aizvērās un acis aizdarījās.

— Lūdz paņemt partijas biedra karti, — Pastuhovs nedroši atkārtoja. Un piemetināja: — Tā bija viņam blūzes kabatā...

— Zem galvas kaut kas jāpaliek, zem galvas! — Pastuhovs murmināja.

Sakarnieks iesteidzās atpakaļ zemnīcā un izskrēja no turienes, rokā turēdams kareivja vateni. Feldšeris to salocīja četrkārt, noliecās, lai paliktu Gorelovam zem galvas, un pēkšņi piespieda ausi pie viņa krūtīm. Atliecies feldšeris teica:

— Kas tur vairs par biedra karti, biedri komisār! — sakarnieks teica, pieliekdamies klāt Pastuhovam. — Es jau ziņoju, ka viņam visas krūtis savandītas, gan tas, kas ir krūtīs, gan tas, kas kabatā, tagad viss juku jukām ...

«Ko es daru?!» Pastuhovs mulsi nodomāja. «Darga taču katra minūte...»

.— Ātri, ņemt! — viņš komandēja, paceldams Gore lovu aiz pleciem.

Šaurajā zemnīcā ar pūlēm izgrozīdamies, viņi iznesa rotas komandieri ārā un nolika uz nestuvēm. Dīvaina dzeltenā migla joprojām neļāva neko saskatīt pat tuvumā.

— Cauri. Miris.

— Melo! — Pastuhovs nikni iekliedzās.

— Kāpēc man būtu jāmelo, biedri komisār, — feldšeris aizvainots teica. — Vairs neelpo. Un arī asinis nākušās pa muti. Paskatieties!

Pastuhovs tomēr nespēja sevi piespiest vēlreiz ielūkoties Gorelovam sejā. Rokas un kājas bija notirpušas, kakla iestrēdzis kamols. Beidzot viņš sacīja:

— Nesiet uz turieni! Uz galveno virsotni! Apbedīsim pašā augšā.

Pastuhovs palika viens pats dzeltenajā miglā. Kaut kur rūca lidmašīnas. Retumis bija dzirdami lielgabalu šāvieni.

XVIII

Kopš tā mirkļa, kad 42. armijas pavēlnieks Fedjuņinskis bija ziņojis Žukovam, ka vācieši Pulkovas augstienes rajonā atklājuši artilērijas sagatavošanas uguni, frontes pavēlnieks vairs negāja nost no telefona.

Pēc minūtēm divdesmit pie viņa ienāca Ždanovs,

— Georgij Konstantinovič, — viņš teica, — jūs, protams, zināt, ka vācieši atkal apšauda Pulkovas virsotni?

— Jā.

— Četrdesmit otrā armija lūdza Baltijas flotes štābu, lai Kronštate koncentrē uguni virsotnes pieejās.

Žukovs pamāja ar galvu.

— Bet tai atbildēja, — Ždanovs turpināja, — ka jūs esot pavēlējis izdarīt visus aprēķinus, lai uguni varētu vērst pret Finskoje Koirovas rajonu. Vārdu sakot, jūrnieki apgalvo, ka viņiem pavēlēts pagriezt lielgabalus tieši uz šo rajonu un uz citiem objektiem pagaidām nešaut.

— Nezinu, kurš jums žēlojies, — Žukovs saīdzis sacīja, — bet tiešām tā arī ir, kā jūs teicāt. Kronštatē ir grūts stāvoklis, vācieši bombardē kuģus. Tribucs ziņo, ka uzlidojumos piedalās ap divsimt septiņdesmit lidmašīnu. Tādos apstākļos es varēju jūrniekiem dot tikai vienu uzdevumu — pēc pirmā pieprasījuma nodrošināt koncentrētu uguni Finskoje Koirovas rajonā. Paturiet vērā arī ko citu: smago artilērijas šāviņu krājums Kronštatē nav neierobežots.

Ždanovs atsēdās ar ādu pārvilktā krēslā pie galda, aiz kura sēdēja Žukovs, un ar pirkstiem pabungoja pa masīvo paroci.

— Georgij Konstantinovič, vai jūs joprojām paliekat pie savas hipotēzes? — Ždanovs jautāja.

— Jā, — Žukovs dzedri atbildēja. — Starp citu, nu vairs nebūs ilgi jāgaida. Tuvākā nākotne parādīs, kam taisnība.

— Bet tā var arī izšķirt Ļeņingradas likteni, — Ždanovs klusi sacīja.

— Kamēr būsim dzīvi, Ļeņingradu mēs nepametīsim. Ja būsim beigti, tad par pamešanu vispār nebūs runas, — Žukovs teica, nikni pasmīnēdams.

— Bet, ja ienaidnieks ieņems Pulkovas galveno vilšot ni ...

— Andrej Aleksandrovič, — pavēlnieks viņu pārtrauca, — Pulkovas virsotni pašreiz aizstāv zemessargu divīzija, jūrnieku brigāde un da)a Iekšlietu tautas komisariāta divīzijas. Tur ir koncentrēta mūsu lauka un dzelzceļa artilērijas uguns. Dot kaut ko vairāk mēs nespējam. Starp citu ... es rūpīgi vēroju situāciju.

— Labi, — Ždanovs piecēlās. — Tad es iešu. Tūlīt jābūt klāt Kozinam no Kirova rūpnīcas. Ja kaut kas gadās, būšu atrodams savā kabinetā.

Žukovs palika viens. Viņš palūkojās pulkstenī, nospieda zvana pogu un, tiklīdz durvīs bija parādījies adjutants, pavēlēja:

— Fedjuņinski!

Klausulē izdzirdis 42. armijas pavēlnieka balsi, Žukovs aprauti pieprasīja:

— Situāciju!

Pēc klausulē dzirdamām raksturīgām skaņām viņš saprata, ka Pulkovas virsotnes apšaude turpinās, un, kad Fedjuņinskis sāka ziņot, ka vācieši jau pirms pusstundas atklājuši viesuļuguni, Žukovs viņu pārtrauca pusvārdā, teikdams:

— Neesmu kurls, dzirdu, kā tur dārdina. Turpmāk ziņo par situāciju katru pusstundu!

— Biedri pavēlniek, — Fedjuņinskis steidzīgi ierunājās, lai 2ukovs nepagūtu nolikt klausuli, — man ir lūgums. Zvanīju admirālim Grenam un lūdzu jūras artilērijas uguni. Bet sakari ir ļoti slikti. Turklāt Grens vispār vāji dzird. Es jūs lūdzu . ..

— Neizliecies! — Žukovs viņu pārtrauca. — Ar Grenu tam nav nekāda sakara. Tas taču biji tu, kas par mani jau žēlojās Ždanovam, vai ne? ... Tu saki, ka ne? Tādā gadījumā Kara padomes loceklis tev ir varen nasks. Nu tad klausies: Kronštates artilērijas uguni tu dabūsi īstajā laikā tajā vietā, kur tā būs vajadzīga. Pagaidām iztiec ar saviem spēkiem. Un zvani katru pusstundu! Saprati?

Nolicis klausuli, Žukovs mazliet pasmaidīja — atcerējās karavīru aprindās populāru anekdoti par Grenu — nopelniem bagātu jūras artilēristu, kurš vāji dzirdēja. Apspriedē par jūras kara.flotes jautājumiem Staļins esot pievērsis uzmanību flotes komandierim, kas sēdēj >.s pavisam vienaldzīgs, un jautājis tautas komisāram

Kuzņecovam, kas tas tāds ir. Kuzņecovs devis Grenam spožu raksturojumu. Staļins pusbalsī piebildis: «Tad viņam jāpiešķir augstāka dienesta pakāpe...» Tālu sēdošais Grens pēkšņi pielēcis kājās un ska)i izsaucies: «Kalpoju Padomju Savienībai! .. .»

Atcerēdamies šo anekdoti, Žukovs uz mirkli atgriezās miera laikos... Bet jau nākamajā mirkli visas viņa domas atkal piederēja tagadnei.

«Ko nozīmē šī artilērijas apšaude?» Žukovs sev jautāja nez kuru reizi pēdējā pusstundā. «Vai tā ir sagatavošanās, lai sāktu jau tradicionālo frontālo uzbrukumu virsotnei, vai tikai manevrs, lai novērstu uzmanību no galvenā?»

Žukovs joprojām bija pārliecināts, ka fon Lēbs mēģinās virsotni apiet, un bija devis tādam gadījumam nepieciešamos rīkojumus. Kronštates artilērija gaidīja komandu atklāt uguni pret Finskoje Koirovas rajonu, bet triecienlidotāji bija gatavi uz turieni izlidot.

Taču vācieši joprojām nikni apšaudīja Pulkovas virsotni un, likās, pat nedomāja par tās apiešanu.

«Varbūt man nav taisniba?» Žukovs bažīgi sev jautāja. «Varbūt vācieši arī turpmāk lauzīsies uz priekšu, ne ar ko nerēķinādamies? Nē. Cik reižu var atkārtot veltīgus mēģinājumus! Fon Lēbu steidzina laiks. Viņš taču nokļuvis laika trūkumā!»

Ienākušais adjutants ziņoja, ka ģenerālis Fedjuņinskis lūdz pavēlnieku pie telefona. Aši uzmetis skatienu pulkstenim un nodomājis, ka no viņu iepriekšējās sarunas vēl nav pagājusi pusstunda, Žukovs paķēra klausuli.

Fedjuņinskis ziņoja, ka pirms piecām minūtēm apšaude beigusies un ienaidnieka kājnieki sākuši uzbrukumu. Flangā pretinieka aktivitāte nav manāma.

— Labi, atsit uzbrukumu! — Žukovs pavēlēja un nolika klausuli.

«Velns parāvis!» viņš domās teica, rokas dūrēs sažņaudzis. «Vai tiešām fon Lēbs ir tāds muļķis, ka spēj rīkoties tikai pēc taranēšanas principa? Vai tiešām viņam nav prātā ienācis, ka iespējams arī manevrs?.. . Nē, nē,» Žukovs sev atbildēja. «Hitlers nejaus Lēbam tik ilgi mīņāties uz vietas! Feldmaršalam kaut kas jādara!»

Kauja par Pulkovas galveno virsotni tuvojās beigām, kad Fedjuņinskim piezvanīja zemessargu divīzijas komandieris ģenerālmajors Zaicevs un ziņoja, ka ienaidnieks koncentrē uguni viņa labajā flangā.

Fedjuņinskis steidzīgi pameta tuneli. Tiklīdz viņš bija sācis skatīties stereotālskatī, pie viņa atskrēja adjutants: ģenerālis Zaicevs armijas pavēlnieku atkal lūdza pie telefona.

Divīzijas komandieris ziņoja, ka no vāciešu ieņemto sādžu — Kiskinas un Gongozi puses parādījies kaut kas līdzīgs dūmu aizsegam.

Fedjuņinskis kļuva uzmanīgs. «Ko tas varētu nozīmēt?» viņš domāja. «Līdz šim ienaidnieks te nekad nav maskējies. Varbūt tas, ko Zaicevs noturējis par dūmu aizsegu, ir tikai dūmu mutuļi, kas veļas no eksplodējušas vācu munīcijas noliktavas?.. . Ziņot vai neziņot Zuko vam? Ja nu tas tiešām ir tikai ugunsgrēks un es dez orientēšu pavēlnieku? Nē, vispirms jāpārliecinās pašam.»

Tas, ko Fedjuņinskis ieraudzīja labajā pusē, uzreiz izgaisināja visas šaubas: Finskoje Koirovas rajona, kas atrodas dienvidrietumos no galvenās virsotnes, cēlās uz augšu netīri dzeltens mākonis un, pamazam kļūdams lielāks, virzījās uz Pulkovas augstieni.

...No Fedjuņinska uzzinājis, ka vācieši Finskoje Koirovas rajonā radījuši dūmu aizsegu, Žukovs no visa spēka uzsita ar dūri pa galdu.

— Vai es neteicu? — viņš kliedza klausule. Sai izsaucienā saplūda kopā gan triumfs par to, ka paredzējums piepildījies, gan bažas par jaunajām briesmām, gan aicinājums tūlīt rīkoties. — Vai tev tagad ir skaidrs, ka viņi dūmu aizsegā grib apiet galveno virsotni? I ulīt pavēli saviem artilēristiem atklāt sprostuguni Kiskinas un Finskoje Koirovas priekša! Jums palīdzēs Kronštate un aviācija. Ja tu ļausi ienaidniekam izlauzties cauri, tad labāk atvadies no dzīves! ...

Pagāja dažas minūtes, un vācu tankiem, kas gribēja apiet virsotni, sāka gāzties virsū simtiem artilērijas šāviņu. Daļa tanku tika iznīcināta tūlīt, bet tie, kas bija palikuši veseli un joprojām triecās uz priekšu, tika pilnīgi atgriezti no dzīvā spēka, no tiem kareivjiem, kuriem vajadzēja doties uzbrukumā tūlīt aiz tankiem.

Divi artilērijas pulki un Kronštates jūras artilērija veselu stundu apšaudīja placdarmu, no kura vācieši centās apiet virsotni, un vienlaikus šo placdarmu bombardēja arī aviācija.

Frontes gaisa kara spēku pavēlnieks Novikovs ziņoja Žukovam, ka Finskoje Koirovā lidotāji novērojuši īstu haosu: degošas mašīnas, sadauzīti lielgabali, panikā bēgoši vācu kājnieki.

Vāciešu mēģinājums apiet Pulkovas galveno virsotni bija izjaukts.

Bet tai pašā dienā Ļeņingradai radās jauni, briesmīgi draudi: vienpadsmitos vakarā Žukovam ziņoja, ka ienaidnieks sagrābis visu Pēterhofu. Motorizētās daļas, kas ieņēmušas Pēterhofu, savienojušās ar ienaidnieka Streļ nas grupējumu.

Smojnijā, dabiski, neviens nezināja un arī nevarēja zināt, ka 41. motorizētais korpuss, ko fon Lēbs bija pārsviedis uz Pēterhofu, jau nākamajā rītā tiks sūtīts uz Maskavas fronti, ka feldmaršals izdarījis pēdējo, izmisīgo mēģinājumu ielauzties Ļeņingradā.

Žukova un Ždanova viedoklis bija tāds: ja ienaidniekam, kas Somu jūras līča krastā savilcis prāvus spēkus, izdosies tikt uz priekšu vēl dažus kilometrus, kaujas pār' sviedīsies uz pilsētas Kirova rajonu.

Tāpēc Kara padome ārkārtējā sēdē, kas ilga tikai dažas minūtes, nolēma tūlīt sagatavot uzspridzināšanai Ļe ņingradas dzelzceļa mezglu un tā pieejas, un frontes pavēlnieks pats devās uz nocietināto Kirova rajonu.

Kad pulkvedim Bičevskim, kas atradās 42. armijā, paziņoja pavēli — nekavējoties ierasties frontes štābā, viņš nosprieda, ka viņu tūlīt sūtīs kaut kur būvēt jaunus nocietinājumus. Ieradies Smoļnijā, Bičevskis taisnā ceļā devās pie štāba priekšnieka. Taču ģenerāla Hozina adjutants sacīja, ka viņam esot jāiet pie Kara padomes sekretāra.

Ieraudzījis pulkvedi, nerunīgais pamazā auguma majors piecēlās, ne vārda nebilzdams, atvēra kādus no tiem vākiem, kas bija nolikti uz galda, izņēma papīra lapiņu un sniedza viņam.

Bičevskis, ko bija izmocījušas divas bezmiega naktis priekšējā līnijā, sākumā nespēja saprast uz mašīnas rakstīto rindu saturu. Viņš pārsteigts lasīja un pārlasīja īso Kara padomes lēmumu. Viņam, kā arī kara satiksmes

ceļu daļas priekšniekam brigādes komandierim Tulupo vam un Satiksmes ceļu tautas komisariāta pilnvarotajam Beščevam uzdots sagatavoties Ļeņingradas dzelzceļa mezgla uzspridzināšanai! ...

Ļoti satraucies, Bičevskis nodomāja, ka, acīm redzot, pēdējās stundās noticis kaut kas katastrofisks. Uzzinājis, ka Žukova kabinetā nav, viņš metās pie ģenerāļa Ho zina.

Štāba priekšnieks runāja pa telefonu. Uz galda gulēja klausule, kas bija noņemta no cita aparāta.

Ieraudzījis Bičevski, viņš aizsedza ar plaukstu mikrofonu un dusmīgi noteica:

— Esmu aizņemts!

— Piedodiet, biedri ģenerāli, — Bičevskis neatlaidās. — Es nupat saņēmu ļoti svarīgu pavēli ... Man tā jāprecizē.

— Izpildiet pavēli! — Hozins skarbi sacīja un, Bičevski vairs neskatīdamies, teica klausulē: — Jā, jā, es klausos...

Tai pašā laikā Ždanova pieņemamajā istabā straujiem soļiem ienāca frontes štāba izlūkošanas daļas priekšnieks Jevstigņejevs un lūdza pulka komisāru Kuzņecovu ziņot Ždanovam, ka viņam ir neatliekamas darīšanas.

Ždanovs sēdēja pie rakstāmgalda un kaut ko steidzīgi rakstīja. Pusizdzerta glāze ar stipru, gandrīz melnu teju bija pabīdīta sāņus.

Kad ienāca Jevstigņejevs, viņš pacēla galvu un, vērīgi paraudzījies, jautāja:

— Vai jums kaut kas jauns?

— Andrej Aleksandrovič, — Jevstigņejevs sacīja, iedams pie galda, — es biju iegājis pie pavēlnieka, bet viņa pašreiz nav ...

— Žukovs atrodas priekšējā līnijā Forela slimnīcas rajonā, — Ždanovs atbildēja, — es nupat runāju ar viņu pa telefonu ...

— Kāds ir stāvoklis? — Jevstigņejevs nespēja noturēties nejautājis.

— Tanku uzbrukums atsists, — Ždanovs atbildēja, kā parasti runādams ātri, — tomēr stāvoklis ļoti grūts. . . Kas jums sakāms, biedri Jevstigņejev? Sēdieties! Es klausos.

Jevstigņejevs apsēdas un pēc pieraduma pieglauda matus.

— Andrej Aleksandrovič, — viņš kā allaž nesteigdamies iesāka, — jūs atceraties, ka es jūsu klātbūtnē ziņoju pavēlniekam par mūsu izlūku grupas novērojumiem Lugas apkaimē? ...

— Pavēlnieks taču jau pateica savu viedokli, Pjotr Petrovič, — Ždanovs sirdīgi sacīja. — Esmu ar viņu pilnīgi vienis prātis. Kā tādos apstākļos var runāt par ienaidnieka spēku atvilkšanu! Kamēr nav drošu apstiprinājumu, tādu domu pieļaut ir bīstami!

— Tieši tā, Andrej Aleksandrovič, — Jevstigņejevs piekrita. — Bet runa ir par jauniem apstiprinājumiem.

— Vai tiešām?! — Ždanovs satraukts iesaucās, tomēr savaldījās un vēsi un prasīgi vaicāja: — Kādi tie ir, un no kā tie saņemti?

— Ir divi apstiprinājumi. Viens no mūsu izlūkgrupas. Otrs — no biedriem, kas strādā Iekšlietu tautas komisariāta sistēmā.

— Ko īsti ziņo Iekšlietu tautas komisariāts? Izstāstiet sīki!

— Klausos. — Jevstigņejevs pamāja ar galvu. — Jau jūlija sākumā gāja bojā komisariāta darbinieks valsts drošības dienesta kapteinis Kravcovs. Viņš inspicēja izlūku un diversantu grupas, kuras tika izveidotas Ostro vas un Pleskavas rajonā, teritorijā, kas tolaik vēl bija mūsu rokās. Vilciens, kurā brauca šis kapteinis, uzlidojuma laikā tika sabombardēts, tālāk Kravcovam bija jādodas kājām. Tieši tai laikā vācieši ielauzās Ostrovas rajonā. Kravcovu saņēma ciet un nošāva.

— Kāds tam visam sakars?... — Ždanovs viņu pārtrauca.

— Tūlīt pateikšu, Andrej Aleksandrovič. — Jevstigņejevs atkal pamāja ar galvu. — Šis Kravcovs tomēr bija paguvis apbraukāt grupas, pārbaudīt to kaujas spējas, nodot šifrus un paroles, īsi sakot, izdarīt visu vajadzīgo. Kādā grupā, kas jau bija pārgājusi nelegālā stāvoklī, atklājas, ka nav kaut kas kārtībā ar rācijas baterijām. Kravcovs apsolīja dabūt Belokamenskā jaunas baterijas un atceļā uz Ļeņingradu tās aizvest grupai. Kā jau ziņoju, tikt līdz galam viņam neizdevās. Tomēr viņš paguva ar kāda nejauša ceļabiedra — Ļeņingradas stu (lenta starpniecību paziņot šifrētu frāzi, kas nozīmē, ka Pleskavas rajonā grupa pastāv un ir pelnījusi pilnīgu uzticību. Students nokļuva Ļeņingradā, ieradās Iekšlietu tautas komisariāta pārvaldē un ziņoja to, kas viņam bija uzdots.

— Es vēlreiz jautāju: kāds tam visam sakars ar mūsu problēmu? ... — Ždanovs īgni atkārtoja.

— Tūlīt paskaidrošu, — Andrej Aleksandrovič. Jūs taču man pavēlējāt ziņot visos sīkumos... Nu tad tā. Lai gan šifrētā frāze bija paziņota, čekisti tomēr šaubījās par šo izlūkgrupu. Kravcova bojā ejas apstākļi bija mīklaini. Piesardzību izraisīja tas, ka studentam bija izdevies ierasties Ļeņingradā sveikam un veselam, lai gan, spriežot pēc viņa vārdiem, pēc bombardēšanas viņi bija devušies tālāk kopā ar Kravcovu. īsi sakot, lai paļautos uz Pleskavas grupu, bija jāpārbauda studenta stāstījums, jāpārliecinās, ka viņš uzdevumu tiešām saņēmis no Kravcova ...

Ždanovs uzmeta skatienu pulkstenim, tomēr klausījās uzmanīgi.

— Students apgalvoja, — Jevstigņejevs turpināja, — ka Kravcovam bijis klāt smags čemodāns, ko tas licis viņam iesviest ezerā. Ezera atrašanās vietu students parādīja uz kartes visumā precīzi. Augusta vidū čekisti uzdeva partizāņu vienībai, kas sāka darboties šai rajonā, sameklēt minēto dīķi vai ezeru un mēģināt čemodānu izzvejot. Drīz vien pienāca ziņa, ka čemodāns izvilkts no ūdens. Tajā tiešām bija rācijas baterijas.

— Un kas no tā izriet?

— Tas, ka students stāstījis patiesību, ka uzdevumu viņš tiešām saņēmis no Kravcova un tātad uz Pleskavas grupas informāciju var paļauties.

— Viņu rācijai taču nebija bateriju, vai ne?

— Acīm redzot, tās izdevies sadabūt uz vietas. Un, lūk, nupat no viņiem saņemta ziņa, kas pilnīgi saskan ar mūsu izlūku ziņojumiem no Lugas rajona: vācu karaspēka kolonnas virzās no Ļeņingradas uz Pleskavu.

Jevstigņejevs apklusa. Klusēja arī Ždanovs.

«Vai tiešām taisnība?!» Ždanovs domāja. «Vai tiešam Hitlers secinājis, ka ieņemt Ļeņingradu nav viņa spēkos, un tagad pārsviež karaspēku uz citu fronti, citas operācijas veikšanai? Bet ko tādā gadījumā nozīmē šīsdienas uzbrukums Pēterhofas rajonā? Galvenais — vēlamo nepieņemt par īstenību! Varbūt tas, par ko ziņo Jevstig ņejevs, ir tikai karaspēka dalu maiņa un uz dienvidiem atvilkto daļu vietā šurp atsūtītas citas vienības? Tādā gadījuma tomēr grūti izskaidrot, kāpēc kolonnas, kas nak no Ļeņingradas, mūsu izlūki atklājuši, bet karaspēka daļas, kuras dodas tās nomainīt, palikušas pilnīgi nemanītas. Nez vai ir iespējams pārsviest prāvas tanku un motorizētās vienības slepeni, pa sliktiem apkārtceļiem.»

Tatad jūs domājat, — Ždanovs beidzot klusi sacīja, — ka vācieši atsakās no sava mērķa un ...

Nē, Andrej Aleksandrovič, — Jevstigņejevs noteikti atbildēja, — tāds secinājums būtu priekšlaicīgs. Jo vairak tāpēc, ka nupat saņemts četrdesmit otrās armijas izluku ziņojums, kurā teikts, ka Pēterhofas sektorā kritušo un sagūstīto vāciešu vidū ir ienaidnieka divsimt piecdesmit pirmās un piecdesmit astotās divīzijas kareivji.

Ka tad tā? Piedodiet! ... — Ždanovs iesaucās un, piecelies no galda, piegāja pie sienas kartes. — Pēc jūsu pašu ziņām, šīs divīzijas atrodas pie Krasnogvardeiskas un Pulkovas!

— Tieši tā, — Jevstigņejevs atbildēja, arī piecelda mies, — tas atradās tur. Bet tagad, pēc neveiksmīgā mēģinājumā apiet Pulkovas virsotni, tās, acīm redzot, pārsviestas uz Pēterhofu.

Atkal iestājās klusums.

— Tātad divsimt piecdesmit pirmā un piecdesmit astotā ... — Ždanovs atkārtoja un pārsprauda kartē zilos karodziņus. Brīdi viņš vērīgi raudzījās frontes līnijas konfigurācijā, tad pagriezās pret Jevstigņejevu un sacīja: — Par to visu nekavējoties sagatavojiet ziņojumu Maskavai!

— Bet pavēlnieks... — Jevstigņejevs šaubīdamies ierunājās.

Ždanovs viņu pārtrauca:

— Pavēlnieks prasīja apstiprinājumu. Tagad jums tas ir. Gagatavojiet ziņojumu un pats aiznesiet to biedram Žukovam, tiklīdz viņš būs atgriezies Smoļnijā!

Jevstigņejevs aizgāja.

No bezmiega naktīm Ždanovam sāpēja acis, viņš uz mukli tās aizvēra, un tad šķita, ka zem plakstiem ir simtiem sīku, asu smilšu graudiņu.

Viņš nodzēsa griestu gaismu un uzsedza avīzi uz zaļa galda lampas kupola.

«Ko tas nozīmē?!» viņš mocījās pārdomās, staigādams šurp un turp pa kabinetu. «Kādi īsti ir hitleriešu plāni? Vai viņu šīsdienas uzbrukums ir pēdējais izmisīgais mēģinājums lauzties uz priekšu, vai arī tas ir jaunas triecienu sērijas sākums? Bet, ja nu tā, kāpēc tad viņi atvelk dalu karaspēka? Varbūt Jevstigņejeva ziņas ir vienpusīgas? Varbūt izlūki, kas pamanījuši ienaidnieka formāciju atvilkšanu uz dienvidiem, nav ievērojuši jaunu ienaidnieka karaspēka daļu pārsviešanu uz Ļeņingradas pusi? Varbūt karaspēka daļēja atvilkšana nav nekas cits kā viltīgs manevrs, lai mazinātu pilsētas aizstāvju modrību?»

Ždanovs centās objektīvi analizēt faktus, lai atrastu vienīgo pareizo atbildi. Lai gan viņš dedzīgi vēlējas ticēt Jevstigņejeva ziņu patiesīgumam, lai gan viņš saprata, ka varonīgā, divarpus mēnešus ilgā Ļeņingradas frontes cīnītāju pretošanās katrā ziņā ienaidniekam daudz ko nozīmējusi, ka vāciešiem jākaro milzīgā fronte un ievērojamu daļu karaspēka bezgalīgi turēt pie Ļeņingradas viņi nespēj, tomēr Ždanovs ar secinājumiem nesteidzas. Viņš apzinājās, ka arī vismazākā nomierināšanas, vismazākā pārrēķināšanās pašreiz var būt liktenīga.

Vēlā naktī atgriezies no nocietinātā Kirova rajona, Žukovs izsauca Jevstigņejevu, lai noklausītos kārtējo ziņojumu, un beigās it kā starp citu vaicāja:

— Vai jūs esat sagatavojis Maskavai tās savas izlūk ziņas?

Jevstigņejevs nebrīnījās par šo jautājumu, lai gan pavēlnieks pavisam nesen bija kategoriski aizliedzis ziņot Galvenajai mītnei par vācu karaspēka daļēju atvilkšanu. Viņš jau zināja, ka Maskava, kas, acīm redzot, bija saņēmusi līdzīgu informāciju pa citiem kanāliem, pati pieprasījusi Ļeņingradas frontes pavēlniecībai izlukziņas par vāciešu ceturtās tanku grupas atrašanās vietu. Tāpēc uz 2.ukova jautājumu Jevstigņejevs atbildēja, it ka nekas nebūtu bijis: «Tieši tā, ziņojums sagatavots.»

Pavēlnieks vērīgi palūkojās Jevstigņejevā un, mazliet piemiedzis acis, sacīja:

— Pareizi esi darījis. Ej un ziņo! Bet priecāties ir par agru. Jebkuru brīdi ienaidnieks atkal var mēģināt ielauzties pilsētā.

Tobrīd Žukovs vēl nezināja, ka ienaidnieks zaudējis visas cerības ieņemt pilsētu triecienuzbrukumā un tagad paļaujas vairs tikai uz blokādi.

Paies gadi, un viņpus robežas, kas šķir jauno un veco pasauli, atradīsies cilvēki, kuri nodarbosies ar falsificē šanu arī tad, kad rakstīs par šo posmu padomju tautas cīņā pret vācu fašismu.

To, kāpēc vāciešiem neizdevās ielauzties Ļeņingradā, viņi izskaidros ar visu ko, tikai ne ar ļeņingradiešu varonīgo pretošanos.

Viņi apgalvos, ka galvenais fon Lēba neveiksmes cēlonis bija daļēja karaspēka pārsviešana uz Centrālo fronti.

Viņi kaunīgi noklusēs, ka fon Lēba karaspēks, bloķēdams Ļeņingradu, vairāk nekā divas nedējas pilsētai uzbruka pilna sastāvā, tomēr nespēja salauzt padomju karaspēka pretošanos.

Viņi slēps arī to, ka vēl septembra beigās, kad padomju karaspēks, dienvidos no Lādogas ezera dodams triecienu vācu 16. armijai un atspiezdams atpakaļ 8. tanku divīziju, sašaurināja ienaidnieka ieņemto sektoru Ņevas kreisajā krastā, Hitlers atkal sāka sūtīt pastiprinājumus uz Ļeņin gradas pievārti. Viņš pavēlēja nogādāt uz turieni divus izpletņu lēcēju pulkus un vienu kājnieku pulku, atņemdams tos fon Bokam, un piedevām atļāva fon Lēbam pagaidām paturēt motorizēto divīziju, ko bija paredzēts pārsviest uz Maskavas sektoru.

Tomēr nekas nelīdzēja.

Padomju karaspēks deva ienaidniekam spēcīgu pretsitienu. Sarkanās Armijas, zemessargu, Baltijas flotes jūrnieku, lidotāju un visu Ļeņina pilsētas iedzīvotāju varo nīgums un nelokāmā pretošanās — lūk, kas bija vācu karaspēka neveiksmes cēlonis pie Ļeņingradas.

XIX

Jā, Ļeņingrada bija izturējusi fašistu karapūļu spiedienu. Feldmaršals fon Lēbs pamatoti domāja, ka vēlreiz doties triecienuzbrukumā Pul kovas virsotnei būtu bezjēdzīgi. Neviens ienaidnieka mē 2G2 ģinājums aizlauzties līdz pilsētai pa Somu jūras līča krastu ari nebija izdevies. Viņa priekšējās pozīcijas joprojām atradās pie Forela slimnīcas, bet pavirzīties vēl kādu soli uz priekšu ienaidnieks vairs nespēja.

Jūras krastā fon Lēbs gribēja revanšēties: redzēdami, ka nevar aizlauzties līdz Kirova rūpnīcai, fašisti deva triecienu Oranienbaumai. Trīs dienas un naktis neapklusa kauja Babigonas augstienē. Pret pozīcijām, kuras tolaik aizstāvēja tikai viena strēlnieku rota un jūras kājnieku vienība, ienaidnieks raidīja tankus un divus kājnieku pulkus. Par katru iegūto zemes pēdu viņš tur maksaja ar simtiem savu kareivju dzīvību.

22. septembra rītausmā pēc niknas artilērijas sagatavošanas uguns ienaidnieks sāka uzbrukumu Novaja Peter hofai. Pie Sārtā paviljona pret viņu atklāja uguni zemessargu ložmetējnieku un artilēristu bataljons. Kauja ilga līdz vēlai naktij. Artilēristi izvilka lielgabalus atklātās pozīcijās un apšaudīja ienaidnieku tiešā tēmējumā. Viņi aizstāvēja paviljonu līdz pēdējai iespējai, bet vēlāk, uzspridzinājuši lielgabalus, atkāpās uz nocietinātā rajona labo flangu.

Nākamajā dienā mūsu karaspēka daļas devās nikna pretuzbrukumā, atņēma ienaidniekam fontānu platformu un atkal sasniedza Sārto paviljonu. Vāciešu mēģinājums aizlauzties līdz Oranienbaumai un sagraut Kronštati bija izjaukts.

Šajās kaujās sarkanarmieši un zemessargi cīnījās plecu pie pleca ar Baltijas flotes jūrniekiem un kuģu būvētavas strādniekiem.

Ļeņingradu joprojām žņaudza blokādes cilpa. Tomēr fon Lēbs nespēja virvi savilkt tik cieši, lai pilsētu galīgi nožņaugtu. Visas dusmas, visu sarūgtinājumu par cerību nepiepildīšanos viņš tagad izgāza uz pilsētu, to bombardēdams un apšaudīdams.

Tiekdamās atgriezt no Ļeņingradas Kronštati un iznīcināt kuģus, ienaidnieka artilērija apšaudīja Jūras kanālu un reidu. Jau bija izsists no ierindas līnijkuģis «Marat», kreiseris «Kirov», mīnu kuģis «Grozjaščij» ...

Ļeņingradas māju sienas tricināja nepārtraukti grāvieni. Ielās sprāga vācu šāviņi, neklusēja arī mūsu artilērija, gaisā nāves dejā griezās vācu un padomju lidmašīnas.

Pilsētā ik dienas izcēlās ap divsimt ugunsgrēku, slimnīcas ieveda simtiem ievainotu ļeņingradiešu.

Tomēr rūpnīcas joprojām strādāja trijās maiņās, un strādnieki pameta darbgaldus tikai tad, kad bumbas un šāviņi spraga tiešā tuvumā.

Pēc lozunga «Visu — frontei, visu — uzvarai!» tagad dzīvoja visa Padomju zeme, taču īpašu nozīmi tas ieguva Ļeņingrada — pilsētā, pie kuras vārtiem stāvēja noasiņojošs, tomēr joprojām nikns ienaidnieks ...

Piektajā oktobri ap pusnakti frontes sakaru nodaļas priekšnieks ģenerālis Kovaļovs ziņoja Žukovam, ka divos ar viņu runās Galvenā mītne. Zinādams Augstākā virspavēlnieka darba kārtību, Žukovs bija pārliecināts, ka būs jarunā ar viņu.

Žukovs piegāja pie kartēm, kas bija izklātas uz garā galda, un noliecās pār tām. Gatavodamies ziņojumam, viņš gribēja novērtēt pašreizējo stāvokli, rezumēt notikumus, kas bijuši frontē nepilnajā mēnesī, kopš viņš atradās šeit.

«Tatad,» Žukovs sprieda, «fronte pie Ļeņingradas stabilizējusies. Piecdesmit piektā armija stingri notur pozīcijas Pulkovas — Boļšoje Kuzminas — Putrolovas — Novajas līnijā. Visi ienaidnieka mēģinājumi pārraut mūsu aizsardzības līniju Kolpinas rajonā bijuši neveiksmīgi.

Četrdesmit otrā armija nostiprinājusies Ļigovas — Ņiž ņeje Koirovas — Pulkovas līnijā. Pēterhofas un Streļnas sektorā ienaidniekam izdevies sasniegt Somu jūras līci, izmantojot to apstākli, ka astotās armijas daļas tika atgrieztas no galvenajiem Ļeņingradas frontes spēkiem.

mūsu pavēlniecības mēģinājums septembra beigās no iekšienes parraut aplenkuma loku nebija sekmīgs: divām divīzijām un jūras kājnieku brigādei, kas tika pārsviestas pāri Ņevai uz Ņevskaja Dubrovku ziemeļrietumos no Mgas stacijas, izdevās Ņevas otrā krastā ieņemt tikai nelielu placdarmu.' Bez vēlamā rezultāta beidzās arī Baltijas flotes jūrnieku desanta izcelšana krastā pie Pēterho ias, lai pāršķeltu ienaidnieka radīto «Pēterhofas ķīli» un palīdzētu astotās armijas daļām, kas atradās Oranienbau mas rajonā, savienoties ar četrdesmit otrās armijas labā flanga divīziju. Desants gāja bojā nevienlīdzīgā kaujā.

Baltijas flote stingri notur visus svarīgākos atbalst punktus līcī. Par Hanko pussalas, Koivisto salas, Tiurin sūri un PIsāri varonīgo aizstāvēšanu Augstākais virspavēlnieks, protams, zina no jūras kara flotes komisārā ziņojumiem. Starp citu, viņš vispār ir joti labi informēts par stāvokli pie Ļeņingradas.

Jautājums, ko Staļins neapšaubāmi uzdos, droši vien skanēs tā: vai pēc Kara padomes domām fronte stabilizējusies uz ilgu laiku?

Ja nu vācieši tiešām atteikušies no nodoma ieņemt pilsētu triecienuzbrukumā un tagad lielākoties cer uz blokādi, tad viņi centīsies nostiprināt aplenkuma loku, noslēgt vienīgo ceļu, kas Ļeņingradu savieno ar Lielo zemi, — ceļu pāri Lādogas ezeram un tālāk no ezera austrumu krasta uz valsts iekšieni pa dzelzceļu. Tādā gadījumā fašisti droši vien sāks kārtējo uzbrukumu no pozīcijām pie Volhovas upes — ziemeļaustrumu virzienā.

Tomēr pilnīgi izslēgt iespēju, ka vācieši atkal mēģinās pārraut Ļeņingradas aizsardzības līniju, arī nevar. Un tas jāpasaka Staļinam . . .»

Savos nākotnes pareģojumos Žukovs bija piesardzīgs. Viņš paturēja vērā to nenoliedzamo faktu, ka pie Ļeņingradas joprojām stāv vairāk nekā divdesmit vācu divīzijas, vairākas brigādes un somu armija un attālums, kas tās šķir no pilsētas, ir tikai daži kilometri.

Viņš nezināja un arī nevarēja zināt, ka feldmaršals fon Lēbs jau nosūtījis fīrera galvenajai mītnei telegrammu, kurā atzinies, ka ar viņa rīcībā palikušajiem spēkiem turpināt uzbrukumu Pēterburgai viņš nespej . ..

Tāpat Žukovs nezināja un arī nevarēja zināt, ka tajas dienās pat Hitlers klusībā bija samierinājies ar apkaunojošo neveiksmi pie Ļeņingradas un, priecinādams sevi ar to, ka nomērdēs pilsētas iedzīvotājus badā, bet pašu pilsētu nopostīs ar artilērijas uguni un triecieniem no gaisa, jau devis ģenerālštābam norādījumu tūlīt realizēt jaunu operāciju ar nosaukumu «Taifūns». Fon Boka armiju grupai, kas bija pastiprināta ar formācijām, kuras fon Lēbs bija pārsviedis no ziemeļiem un Rundštets no dienvidiem, vajadzēja pāriet izšķīrējā uzbrukumā Maskavai.

Tikai uz sešām līdz astoņām nedēļām Hitlers bija plānojis austrumu kampaņu, izdaudzināto zibenskaru. Tagad bija pagājušas piecpadsmit nedējas kopš tā agrā rīta, kad viņa karaspēks ielauzās Padomju zemē. Tomēr galvenais kara mērķis — satriekt Padomju valsti nebija sasniegts un joprojām bija nepieejamas Ļeņingrada un Maskava. Tagad Hitlers visas savas cerības saistīja ar uzbrukumu padomju galvaspilsētai...

Bez desmit minūtēm divos Žukovs no sava kabineta otrā stāvā nokāpa pagrabtelpā, kur atradās sarunu punkts, un devās pie aparāta, kas Smoļnijam nodrošināja tiešus sakarus ar Augstākā virspavēlnieka galveno mītni.

Vairāk nekā trīs nedēļas bija pagājušas kopš tā brīža, kad Žukovs no šī aparāta bija ziņojis Staļinam par stāšanos frontes pavēlnieka amatā.

Tagad, pilnīgi apzinādamies atbildību par saviem vārdiem, Žukovs varēja apgalvot, ka vairākkārtējie ienaidnieka mēģinājumi ieņemt Ļeņingradu triecienuzbrukumā bijuši neveiksmīgi, ka ienaidnieks cietis milzīgus zaudējumus un pašreiz sagrābt pilsētu nav viņa spēkos.

Pulēdamies nekādi neparādīt satraukumu, Žukovs ar galvas mājienu atbildēja uz telegrāfista militāro sveicienu, nolika uz galda malas piezīmju bloku, paskatījās rokas pulkstenī un pavēlēja:

— Sāciet raidīt! Pie aparāta Žukovs.

Telegrāfists aši uzsita pa taustiņiem.

Tūlit uz šauras papīra lentes pienāca atbilde:

— Ar jums runās biedrs Staļins. Gaidiet!

Pagāja vairakas mokošu gaidu pilnas minūtes. Aparāts uz mirkli atdzīvojās un atkal apklusa. Žukovs paķēra lenti un pielika pie acīm. Uz tās bija tikai' viens vārds:

— Sveicināti!

— Esiet sveiks! — Žukovs nodiktēja atbildi un atvēra piezīmju bloku.

No aparāta atkal līda ārā lente.

Bija neierasti tajā lasīt nevis sausus, stingri oficiālus pavēles vārdus, bet gandrīz vai sarunu valodu. Šķita, ka Staļins nevis diktē, bet tāpat vien aprunājas.

— Man ir viens jautājums, — aparāts rakstīja. — Vai jūs nevarētu sēsties lidmašīnā un atlidot uz Maskavu? Sakarā ar situācijas sarežģīšanos Rezerves frontes kreisajā flangā — Juhnovas rajonā Galvenā mītne gribētu ar jums apspriesties par nepieciešamajiem pasākumiem. Atstājiet kādu savā vietā, varbūt Hozinu.

Lente apstājās.

26G

Lai nu ko, bet izsaukumu uz Maskavu Žukovs gan nebija gaidījis. Pagāja daži mirkli, kamēr viņš saprata, ka viņam nekas nebūs jāziņo un ka Staļins viņu aicinājis pie aparāta pavisam citā nolūkā.

Žukovs strauji aizvēra bloku, pagrūda to sāņus un steidzīgi diktēja:

— Lūdzu atļauju izlidot sestajā oktobrī agri no rīta.

— Labi. Gaidām jūs Maskavā, — Staļins atbildēja.

Aparāts apstājās. Saruna bija beigusies.

Trešās grāmatas beigas

Aleksandrs Dorisa d. Cakovskis

blokāde

Redaktore V. Poikānc. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore A. Pavlovska. Nodota salikšanai 1973. g. 29. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 21. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 8,42 fiz. iespiedi.; 14,12 uzsk. iespiedi.; 15,99 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 60 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bnlv. 24. Izdevn. Nr. 25822/D484. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 59.

A. Cakovska romāna «Blokāde» pirmā grāmata iznākusi 1971. gadā, otrā grāmata 1972. gadā, ceturto grāmatu paredzēts izdot 1974. gadā.

1

Stāt! Kāpiet ārā! (Vāciski.)

2

Izkāpt! Gala pietura! (Vāciski.)

3

Mēs jau esam te! (Vāciski.)

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokade-3

1