Čakovskis Aleksandrs

Blokade-4

Aleksandrs Čakovskis

Blokāde

ALEKSANDRS ČAKOVSKIS

I

Anglis un amerikānis steidzīgi devās augšā pa kāpnēm, kuras no ieejas, ko Kremlī mēdza dēvēt par lievenīti, veda otrajā stāvā.

Patiesību sakot, tādas ieejas — vienādas, senatnīgas, ar skārda nojumi, ko rotā izgriezta apmale, — agrākajā cara laiku senāta ēkā bija divas. Par lievenīti nez kāpēc sauca vienīgi to, kas atradās Ivana laukuma pusē.

Abas ieejas arī izmantoja katru citādi. Pa lievenīti piegādāja sevišķi steidzamus, pašam Staļinam adresētus dokumentus. Pa turieni uz otro stāvu devās Tautas Komisāru Padomes darbinieki. Otro ieeju, kas atradās gandrīz pie robotās sienas, kura šķir Kremli no Sarkanā laukuma, izmantoja Politbiroja locekļi, bet kopš kara sākuma arī daži militārie darbinieki.

Bija vēl viena — trešā ieeja, kas atradās ēkas stūrī, arī Kremļa sienas tuvumā. Tā bija, var teikt, oficiālā ieeja, kas paredzēta tiem, kuriem izsaukums uz Kremli ir liels notikums.

Abi ārzemnieki pēc aprakstiem labi zināja, kāda izskatās tieši šī ieeja ēkā, kur strādā Staļins. Taču šoreiz viņi bija pievesti pie citām durvīm, un kāpnes, pa kurām viņi gāja augšā, bija šauras, pavisam vienkāršas.

Uzkāpuši dažus pakāpienus, anglis un amerikānis saskatījās, it kā viens otram klusībā vaicādami, pie kā viņi īsti iet...

Anglis bija lords Viljams Meksvels Eitkens Bīver bruks — viens no lielākajiem Anglijas kapitālistiem, laikrakstu koncerna «London Express Newspaper Limited» īpašnieks un aktīvs konservatīvo partijas biedrs.

Amerikānis bija viens no bagātākajiem cilvēkiem Savienotajās Valstīs, viņam piederēja gan lieli uzņēmumi vienam pašam, gan kopā ar citiem — daudzas rūpniecības sabiedrības un finansu korporācijas, viņš bija ari viens no ietekmīgākajiem demokrātu partijas līderiem, un viņu sauca par Eivērelu Harimanu.

Viņi abi tikai iepriekšējā dienā bija ieradušies Padomju Savienībā — viens kā Lielbritānijas premjerministra Čerčila, otrs kā Savienoto Valstu prezidenta Rūzvelta sevišķais pilnvarotais, un vēl pirms pusstundas viņi abi nebija zinājuši, vai vispār notiks svarīgā tikšanās, kuras dēļ viņi bija veikuši kara laikā tik grūto lidojumu uz Maskavu.

Anglijas vēstniecībā bija nervozs, bažīgs noskaņojums, kad tur 1941. gada 29. septembra pēcpusdienā ASV vēstnieka Šteinharta pavadībā ieradās Harimans, lai kopā ar Bīverbruku, kas viņu jau gaidīja, pirms sešiem vakarā dotos uz Kremli. Arī klusajā savrupmājā Sofijas krastmalā bija kļuvis zināms, ka vācieši koncentrē lielus spēkus centrālajā daļā — Rietumu frontē, lai dotu triecienu Maskavai.

Ārzemju korespondentu aprindāš; kas grupējās ap vēstniecībām, nu jau vairākas dienas klīda valodas par padomju valdības nodomu izvest no Maskavas diplomātisko korpusu. Tā kā jau ilgāku laiku no galvaspilsētas evakuēja daudzus rūpniecības uzņēmumus un iestādes, tādas valodas likās ticamas un vēstniecībās vēl vairāk pastiprinājās nenoteiktības izjūta un sasprindzinājuma pilnas gaidas, it īpaši tajās vēstniecībās, kas pārstāvēja valdības, kuras atradās karastāvoklī ar Vāciju.

Par jauno diplomātiskā korpusa apmešanās vietu minēja Samaru — pilsētu Volgas krastā; tā pirms dažiem gadiem bija pārdēvēta par Kuibiševu un atradās vairāk nekā tūkstoš kilometru no Maskavas.

No Lielbritānijas vēstniecības darbiniekiem, kas visu laiku apsprieda te atsauktas, te atkal jaunas trauksmainas baumas, laikam gan vienīgi pats vēstnieks Stefords Kripss līdz pēdējam laikam bija saglabājis relatīvu mieru. Taču vēstniecībā zināja: šis ārējais miers nepavisam nenozīmē, ka vēstnieks būtu pārliecināts — lielas briesmas Maskavai nedraud. Dzedrais, nosvērtais Kripss tikai uzskatīja par sevis necienīgu padoties nervozitātei un atļauties kaut ko tādu, kas liecinātu par paniku.

Stefords Kripss nebija profesionāls diplomāts un uzskatīja sevi vispirms par politisku darbinieku. Viņam arī tiešām vēl pavisam nesen nebija bijis itin nekā kopīga ar Foreign Office — Lielbritānijas Ārlietu ministriju. Savā laikā Kripss vairākus gadus bija veltījis advokāta praksei, vēlāk bija strādājis par ģenerālprokurora vietnieku. Visvairāk viņu interesēja politika.

Pēc partijas piederības Kripss bija leiborists, pēc pārliecības — fabiānis, Anglijas parlamentā viņu pirmoreiz ievēlēja 1931. gadā un tiklab partijā, kā arī parlamentā uzskatīja par ļoti kreisu, jo savās runās viņš izteicās par Anglijas un Padomju Savienības tuvināšanos, bet pirmskara gados cīnījās par demokrātisko valstu bloku pret Hitleru. Leiboristu vadībai Kripsa uzskati šķita tik radikāli, ka galu galā viņu izslēdza no partijas.

Tad sākās otrais pasaules karš, Lielbritānijā pie varas nāca Čerčils, un četrdesmitā gada jūnijā Lielbritānijas valdība Stefordu Kripsu nosūtīja uz Maskavu par viņa majestātes vēstnieku.

Bija viegli saprotams, kāpēc jaunā premjerministra meklējošais skatiens toreiz apstājās pie Kripsa — Čerčils, bez šaubām, domāja, ka Maskava uzņems labvēlīgi kreiso leiboristu, kas turklāt radikālisma dēļ izslēgts no partijas un nav bijis saistīts ar iepriekšējo valdību, kura sakompromitējusies, noslēgdama Minhenes vienošanos.

No Kripsa radikālisma konservatīvais Čerčils neko lielu nebaidījās, galu galā viņš pats kādreiz bija bijis liberālās partijas biedrs un ļoti labi zināja, ka konservatīvo un leiboristu balsis saplūst vienā korī, tiklīdz ir runa par Britu impērijas pamatinteresēm.

Premjerministrs Kripsu pamatoti uzskatīja par diezgan gudru cilvēku, lai gan reiz ironiski bija izteicies, ka Kripsa krūtis esot līdzīgas būrim, kurā pastāvīgi karo divas vāveres — apzinīgums un karjerisms.

Tiešām Kripss bija ne tikai disciplinēts, ne tikai jutās atbildīgs tāpēc, ka Čerčils bija viņam parādījis lielu uzticību, bet arī izcēlās ar pašapzinīgumu un godkārību. Savā sirdī viņš bija pārliecināts, ka labāk nekā premjerministrs zina, kā jāvada valsts, labāk nekā ģenerāļi izprot mūsdienu kara stratēģiju un taktiku un ir vislabākais, visautoritatīvākais Lielbritānijas vēstnieks Maskavā no visiem, kas kādreiz bijuši šai amatā.

Tāda pārliecība kopā ar apziņu, ka atšķirībā no iepriekšējiem vēstniekiem, Foreign Office ierēdņiem, viņš vispirms ir politisks darbinieks, palīdzēja Kripsam saglabāt nesatricināmu mieru arī tad, kad Maskavā sākās grūtas dienas...

Tomēr pašā pēdējā laikā Lielbritānijas vēstniecības darbiniekiem sāka likties, ka pat «nesatraucamais Stefords» zaudē izdaudzināto aukstasinību.

Viņš arī tiešām to zaudēja. Kripsu nomāca bažas, ka vācieši pēkšņā izrāvienā var pienākt pie pašas Maskavas vai pat ieņemt to. Nē, par savu likteni viņš nebaidījās, jo bija pārliecināts, ka diplomātisko korpusu pagūs evakuēt kaut vai pēdējā brīdī, taču vēstniekam sagādāja raizes iespējamā pārcelšanās kaut kur aiz trejdeviņām zemēm, no kurienes uzturēt sakarus ar premjerministru, protams, būs daudz grūtāk.

Starp citu, tas gan nebija galvenais pašreizējās Kripsa nervozitātes cēlonis. Tā bija izskaidrojama daudz vienkāršāk: Bīverbruka ierašanos Maskavā viņš izjuta kā triecienu savam prestižam.

Kripsu vispār kaitināja šis skarbais, uzstājīgais un pašpārliecinātais cilvēks, kas, būdams konservatīvais, bija arī, tā teikt, viņa ienaidnieks pa partijas līniju. Un tomēr Kripsam galvenā bija pati Bīverbruka atbraukšana. Līdz šim Kripss bija varējis sevi uzskatīt par vienīgo Čerčila uzticības personu Padomju Savienībā. Tas, ka svarīgās sarunas ar Staļinu premjerministrs bija uzticējis nevis viņam, bet šim preses magnātam, Kripsu aizvainoja un izraisīja viņā iekšēju protestu.

Par Harimanu viņam nebija itin nekādas daļas. Harimans pārstāvēja Ameriku. Bet Bīverbruks! Uzturēdamies Maskavā, turklāt vēl kā premjerministra personiskais pārstāvis, viņš nostūma Kripsu otrajā plānā, un ar to Kripsam bija grūti samierināties.

Viņš pūlējās aizkaitinājumu slēpt, tomēr juta, ka šoreiz zaudē savaldīšanos.

Tai mirklī, kad viņš vēstniecības savrupmājā ieraudzīja Bīverbruku, abas «vāveres» viņa krūtīs sāka kārtējo ķīviņu. Viņš zināja, ka Bīverbruks atbraucis svarīgā misijā, un tas mudināja «apzinīguma vāveri» — Kripss centās Bīverbruku pēc iespējas pilnīgāk iepazīstināt ar in 11 >imāciju, kura viņam bija par Padomju Savienības militāro stāvokli. Taču godkāre, kas jaucās kopā ar aizvainojumu, neļāva Kripsam sarunā ar Bīverbruku un Hari

.....nu ieturēt noteiktu toni. Viņa runa bija satraukta,

laižam uzsvērti oficiāla, brīžam dzēlīga ...

Vispirms Kripss informēja Bīverbruku un Harimanu, kāds stāvoklis pēc viņa rīcībā esošajām ziņām pašreiz ir Irontē. Viņš runāja steidzīgi, un balsī bija saklausamas neslēptas bažas. Vācieši atrodas netālu no Maskavas. Ļeņingrada liek bloķēta. Hitlera aviācija ir noteicējā gaisā, bet vācu tanki — milzīgs triecienspeks. Nav šaubu, ka sarunās Staļins mēģinās slēpt Krievijas pašreizējo katastrofālo stāvokli. Tomēr...

Bīverbruks un Harimans sēdēja dziļos, ar ādu pārvilktos krēslos, un šķita, ka viņi uzmanīgi klausās. No vēstnieka kabineta sienām viņos nesatricināmā miera noraudzījās vairākas Lielbritānijas valdnieku paaudzes. Krokotie krēmkrāsas aizkari bija nolaisti. Maskava jau tinas drūmā pievakares krēslā, un kabinetā bija iedegta gaisma.

Lēnām kusa ledus augstās glāzēs, kurās bija ar sodas ūdeni atšķaidīts viskijs. Bīverbruka glāze jau bija gandrīz tukša. Harimans savējai vēl nebija pieskaries; viņš sēdēja, atlaidies pret krēsla atzveltni un izstiepis garās kājas.

Pēc tam Kripss runāja par gaidāmo tikšanos Kremlī un, šķiet, atguva savaldīšanos. Viņš izteica domu, ka Staļina galvenā prasība būšot atklāt otro fronti. Tādā gadījumā viņš, Kripss, pazemīgi lūdzot cienījamos džentlmeņus atļaut atbildēt viņam pašam, jo problēma skarot tieši Angliju. Turklāt esot ārkārtīgi svarīgi, lai atbildes būtu vienveidīgas. Šai jautājumā viņam esot stingras un precīzas premjerministra instrukcijas. Pat niecīga novirze dotu Staļinam iespēju atkal izteikt savas pretenzijas un Lielbritāniju iztēlot par galveno vainīgo, kuras dēļ radies tāds stāvoklis vācu un padomju frontē. Džentlmeņiem, bez šaubām, zināms, ka jau mēneša sākumā Staļins lūdzis premjerministru pārsviest pa ziemeļu ceļu uz krievu fronti dažas divīzijas, bet saņēmis atteikumu. Viņam, Kripsam, esot precīzas Čerčila instrukcijas, kā atteikumu komentēt, ja Staļins atkal atgrieztos pie šī jautājuma ...

Kripsam tiešām bija tādas instrukcijas. Tomēr pašreiz galvenais bija nevis šīs_ instrukcijas, bet tas, ka toreiz, kad Staļins iesniedza Čerčilam ierosinājumu sūtīt uz padomju un vācu fronti kaut vai divdesmit līdz divdesmit piecas divīzijas, Kripss bija steidzīgi paziņojis premjerministram savu viedokli: nekādā ziņā to nevajadzētu darīt, jo tāds solis vājinātu spēkus, kas sargā Angliju.

Vēsturē nereti gadījies, ka sociāldemokrāts izteicis daudz reakcionārākus uzskatus nekā saprātīgs un tālredzīgs lielburžuazijas pārstāvis.

Lai nu kā tas bija, bet miljonārs Bīverbruks ieņēma daudz noteiktāku un konsekventāku pozīciju nekā leiborists Kripss, kad runa bija par reālu Anglijas un Padomju Savienības militāro sadarbību.

Kripsam jautājums par otro fronti bija kļuvis par prestiža jautājumu. Tāpēc pašreiz viņš tik neatlaidīgi prasīja, lai Harimans vai vismaz Bīverbruks nesāktu ar Staļinu diskusiju par šo tematu, arī tad ne, ja Staļins pats tam pieskartos, bet ļautu runāt viņam.

Platajā, viscaur grumbu izvagotajā Bīverbruka sejā sastinga ironisks smīns.

Kripss īgni novērsa no viņa skatienu, palūkojās Hari mana, brītiņu klusēja un tad, nevienam vairs tieši nepievērsdamies, teica:

Un pēdējais, džentlmeņi. Iespējams, ka Staļins vispār izvairīsies no tikšanas ar jums un piedalīties sarunās uzdos Molotovam. Tādā gadījumā, — viņš mazliet pašķobīja plānas lupas, — es jūs apskaužu vēl mazāk. Staļins, ja vien veļas, var apspriest jebkuru karošanas aspektu, bet sarunas ar Molotovu tāda iespēja izslēgta. Viņš stingri turēsies saņemto instrukciju ietvaros. No šīs vietas līdz tai vietai.

Kamēr Kripss teica garo runu, kas sākumā bija steidzīga un bažīga, bet vēlāk pamācoša un tīši vienmuļa, Bīverbruks un Harimans klusēja un vienaldzīgi vērās kaut kur tālumā. Viņiem bija garlaicīgi klausīties vēstnieka. Izņemot stāvokli frontē, kas pēc Kripsa stāstījuma, ja vien viņam bija pareizas ziņas, izskatījās vēl bēdīgāks, nekā viņi varēja iedomāties, viss pārējais abiem bija labi zināms.

Kripsa atsaukšanās uz instrukcijām viņus maz aizkustināja: Bīverbruks un Harimans piederēja pie tiem, kas nevis paklausīgi pilda instrukcijas, bet gan paši tās izstrādā.

Šiem cilvēkiem nebija itin nekādu simpātiju pret komunismu. Tomēr viņi mācēja raudzīties uz priekšu un ne vienmēr pakļāvās tās elementārās sociālās loģikas likumiem, kura diktē šabloniskus lēmumus.

Gan straujais, ciniskais preses magnāts lords Biver brnks, kam patika iedzert un citus pārsteigt ar parupjiem vienkāršās tautas teicieniem, gan dzedrais, enerģis k,iis, sarunās atturīgais Harimans, protams, zinaja, cik svarīgs ir precīzs aprēķins, zināja, ka nav iespējams sasniegt mērķi, ja nepatur vērā ekonomisko un politisko konjunktūru un neanalizē spēku samēru ka pašu valstī, tā arī tajās zemēs, kuras tieši vai netieši parvalda vai ietekmē viņu bankas, viņu laikraksti, viņu armija, viņu

valsts aparāts. ......

Anglijas un Savienoto Valstu valdības aprindās bija daudz cilvēku, kas spēja izdarīt šādas rūpīgas kalkulācijas. Tomēr lielāko daļu no viņiem turēja sava vara uzskats, ka Hitlers ir visenerģiskākais, visagresīvākais un vislabāk apbruņotais komunisma ienaidnieks. Tādu cilvēku, kas mācēja skatīties dziļāk, bija daudz mazak. Bīverbruks un Harimans piederēja pie šī mazākuma, un viņi bija pārliecināti, ka tagad, kad nav vairs nekādu šaubu par fīrera tiekšanos pēc pasaules kundzības, nepieciešama, lai cik paradoksāli tas liekas, savienība ar boļševistisko Krieviju, kuru viņu valdības vēl pavisam nesen ar prieku būtu iegrūdušas ta paša Hitlera nagos.

Tiklab Anglijā, kas tieši cīnījās par savu pastāvēšanu, kā arī Savienotajās Valstīs, kuras atradas tālu no kaujas laukiem, tagad jau saprata, kādas briesmas rastos, ja Hitleram izdotos Austrumu frontē gūt uzvaru un Eiropa krasi mainītos spēku samērs. „ .

Nebija nekādu šaubu, ka Padomju Krievijai pašreiz jāpalīdz. Protams, Bīverbruks un Harimans šai ceļojuma uz Maskavu bija devušies ne jau tāpēc, lai ielaistos ar Staļinu retoriskos strīdos par otro fronti. Turklāt viņi ļoti labi zināja: ne četrdesmit pirmaja, ne četrdesmit otrajā gadā tādas frontes nebūs.

Viņi bija lietišķi cilvēki. Pirms meneša Ruzvelta pārstāvis Hopkinss bija apmeklējis Staļinu vispirms tapec, lai pārliecinātos, vai Krievija, kas pirmajās kara nedeļas cieta lielas neveiksmes, tomēr ir gatava cīņu pret Hitleru turpināt līdz uzvarai, bet Harimana un Bīverbruka braucienam bija daudz konkrētāks mērķis — piedāvāt Staļinam materiālu un tehnisku palīdzību.

Jā, Harimans un Bīverbruks nebija braukusi uz

Maskavu diskutēt par otro fronti, no kā tik Joti baidījās patmīlīgais un pārlieku pašapzinīgais Kripss. Bija citas problēmas, kas prasīja labi pārdomātu risinājumu. Ja arī Krievija izturēs jauno ienaidnieka spiedienu un galu galā spēs pāriet uzbrukumā, tad — cik ilgs būs šis karš? Un cik lielai jabut palīdzībai, ko angļi un amerikāņi gatavojas sniegt Padomju valstij?

Jā, tagad gan Savienotās Valstis, gan Anglija ir ieinteresētas Krievijas uzvarā. Bet vai ir ļoti nepieciešams, lai Krievija šo uzvaru iegūtu pēc iespējas drīzāk? Vai nebutu labak, ja Padomju Savienība karotu ilgus gadus, vācu karaspēku atvilkdama no Rietumu frontes uz Austrumu fronti un tādējādi pasargādama no «nogremdēša nas» angļu salas, bet kāroto uzvaru iegūtu tikai tad, kad tai jau draudētu pilnīgs spēku izsīkums?

Ja nu galvenais mērķis ir panākt tieši to, lai pēckara sauli redzētu uzlecam satriekta, sagrauta Vācija un noasiņojusi, spēkus zaudējusi Krievija, tad arī pašreizējās palīdzības apjoms rūpīgi jāaprēķina — tas nedrīkst būt ne par mazu, ne arī par lielu ...

Tieši par šo gaidāmo, neatvairāmo tirgošanos ar Staļinu pašreiz prātoja Bīverbruks un Harimans, izlikdamies, ka vērīgi klausas triviālajos Kripsa spriedumos. Viņi abi kļuva uzmanīgi tikai tad, kad izdzirda Kripsa pēdējos vārdus, kuros viņš izteica šaubas, vai Staļins viņus pieņems.

_ Jūs domājat, ka Staļins varbūt vairīsies no sarunām? — Harimans bažīgi vaicāja, ar visu augumu paliecies uz priekšu. — Par mūsu tikšanos taču ir iepriekšēja vienošanas.

— Protams, — Kripss apstiprināja, korekti noliekdams galvu. — Taču pašreiz militārā situācija ir krasi mainījusies uz slikto pusi. Turklāt es nepazīstu cilvēku, kas pret diplomātisko protokolu izturētos vienaldzīgāk nekā Staļins. Atgādinu, ka no trīsdesmit devītā gada līdz Vācijas iebrukumam Krievija viņš ne reizi Lielbritānijas sūtni nav pagodinājis ar savu audienci.

— Rimstieties, Krips! — Bīverbruks nevērīgi atmeta ar roku. Par to jūs varat žēloties Čemberlenam. Starp citu, Staļinam droši vien būs interesanti redzēt vismaz vienu Lielbritānijas pārstāvi ar pienācīgām pilnvarām.

— Tas nebiju es, kas sūtīja uz Maskavu Lielbritānijas militāro misiju, — Kripss skarbi atbildēja, — Un, ja

atmiņa mani nevij, arī Francijas delegācijai nebija pienācīga mandāta.

Varbūt tāpēc nacisti tagad arī maršē pa Elizejas lau i i. m Itiverbruks smīnēdams teica. — Ja tam ezelim Čemberlenam ...

kungi, — sarunā iejaucās Šteinharts, kas līdz tamklusejis, — manuprāt, mēs novirzāmies no temata. kā es saprotu, Steford, jūs šaubāties, vai tikšanas ar Stallim notiks. Jā?

viņš paraudzījās pulkstenī un piebilda:

Jau desmit minūtes uz sešiemj

Man nav iespējams sazināties ar pašu Staļina kungu, — Kripss dzēlīgi atbildēja. — Varbūt jums, Lo iens, ir vairāk laimējies? — viņš jautaja, pievērsdams k.itienu Šteinhartam.

'Harimans strauji piecēlās.

Zināt ko, — viņš enerģiski sacīja, — es atkārtoju: l«ir tikšanās dienu un stundu ir norunāts šifrētas telegrammās. Ja jums, Krips, ir pamats domāt, ka tikšanas var nenotikt, tad ņemiet, lūk, tā telefona klausuli, uzgrieziet Staļina numuru un ...

Kripss brīdinoši pacēla rokas, it ka Harimanu no sevis atgrūzdams.

— Tas ir izslēgts, ser! Zvanīt Staļinam?! — Viņš pavīpsnāja. — Vienīgā vieta, uz kurieni es varu zvanīt, ir Ārlietu tautas komisariāta protokolu nodaļa. Nu, visļaunākajā gadījumā — Molotova sekretariāts. Uz tautas komisariātu es jau zvanīju no rīta. Tur atbildēja, ka viņiem par tikšanos nekas neesot zināms, bet, ja ta paredzēta, mūs informēšot savlaicīgi.

—Tad zvaniet Molotovam! — Harimans nepacietīgi teica.

— Jūs gribat sacīt — Molotova sekretariātam? Nu, tad jums būs vēl viena tāda pati atbilde.

— Velns ar ārā, Krips, — Bīverbruks nenovaldījās, — kāds iemesls tad ir jūsu šaubām?

— Tāds, ser, — Kripss pieceldamies atbildēja, — ka pašreiz ir jau piecpadsmit minūtes uz sešiem, bet neviens vēl nezvana. Tas — pirmkārt. Otrkārt, stāvoklis fronte ir katastrofāls, un Staļins nez vai pašreiz spēs nodarboties vēl ar ko citu kā tikai ar karaspēka vadīšanu vien. Un, beidzot, būdams Staļina vietā, es, bez šaubam, uzticētu šis sarunas Molotovam — kaut vai tāpēc vien lai saglabatu sev brīvas rokas.

Bīverbruks vienā paņēmienā izdzēra savu atlikušo viskiju, tukšo glāzi nolika uz zemā galdiņa un, acis piemiedzis, lēnām jautāja:

— Vai tiešām jūs varat sevi iztēloties Staļina vietā, Sleford?

~ Ceru, ka tas ir joks, milord, — Kripss noteica ar dzedru niknumu balsi un paraudzījās uz Harimanu, it kā meklēdams aizstāvību.

Taču amerikānis sēdēja klusēdams, plakstus pa pusei pievēris. Šķita, viņš nav dzirdējis šo ķīviņu un domās kavējas kaut kur ārpus vēstniecības.

Klusums ilga dažus mirkļus. Tad Harimans pacēla galvu un, raudzīdamies Kripsam tieši acīs, vaicāja:

Vai esat pārliecināts, ka stāvoklis frontē ir tik katastrofāls? Mums ir ļoti svarīgi nekļūdīties situācijas novērtēšanā.

ser' es nezinu tādu vārdu, kas stāvokli raksturotu precīzāk, vēstnieks drūmi sacīja. — Es tomēr varētu ataicināt mūsu militāro atašeju un . ..

Viņš nepateica visu līdz galam, jo pie durvīm kāds pieklauvēja, un pēc tam tās klusi atvērās. Uz sliekšņa stā veja neliels cilvēks ar neizteiksmīgu, gludi skūtu seju. Viņš bija ģerbies melna žaketē un tumšās biksēs ar tikko saskatāmām pelēkām svītriņām. Viņam trūka tikai katliņa un lietussarga, lai būtu pilnīgi līdzīgs tiem simtiem sīko, neatšķirigo Anglijas ārlietu ministrijas ierēdņu, kas redzami Londonas XV hitehall tuvumā pirms vai pēc ministrijas darba laika.

Kas jums vajadzīgs, Džeims? — Kripss īgni jautāja, pagriezdamies pret viņu, un, atbildi negaidījis, pēc paraduma ātri nobēra: — Atļaujiet stādīt jums priekšā, džentlmeņi, mūsu vēstniecības darbinieku . ..

Redz, kā! — Bīverbruks iesaucās uzsvērtā izbrīnā, neļaudams Kripsam pabeigt teikumu. — Nebūtu jūs to pateicis, es butu pārliecināts, ka jūsu Džeimss uzkritis mums kā sniegs uz galvas no pašas Foreign Office...

Piedodiet,_ ser, piedodiet, džentlmeņi, — steidzīgi palocījies, klusa balsi sacīja tas, kuru sauca par Džeimsu un kura uzvārds tā arī neatskanēja šai istabā. — Es nekad nebūtu uzdrošinājies traucēt jūsu sarunu, bet nu jau ir divdesmit minūtes uz sešiem un pieņemšana Kremlī paredzēta sešos...

Kāda velna pēc jūs to atgadinat, — Biverbruks noskaitās, — ja vēl arvien nav nekādu ziņu? .

Piedodiet, ser, — ierēdnis viņu godbijīgi partrauca, nupat zvanīja no Kremļa. Mašīnas drīz izbrauks. Te ir tikai piecas minūtes ilgs brauciens ...

Piecos un četrdesmit minūtēs pēc pusdienas divas automašīnas ZIS101 piebrauca pie Anglijas vēstniecības metāla žoga. _

Pilsēta jau grima pustumsā. Auksts rudens vejs dzena]a sīkus vilnīšus pa Maskavas upi. Debesīs viegli šūpojas gaisa aizsprosta aerostati, cieši novilkdami migla nesaskatāmas vītas tērauda troses.

Abi melnie zisi apstājās pie atvērtiem vārtiem, ar riteņiem piekļaudamies ietves malai. No pelekas koka sargbūdas, kas atradās divus trīs metrus no vēstniecības vārtiem, iznāca milicis, aši palūkojas uz mašīnam, militāri pasveicināja, atgriezās sargbūdā un, paņēmis telefona klausuli, pateica dažus vārdus.

No pirmās mašīnas izkāpa pulkvedis, kam galva bija gaišzila naga cepure ar aveņkrāsas apmali, palūkojas pulkstenī un sāka staigāt gar mašīnām.

Piecos un četrdesmit piecas minūtes vēstniecības durvis atdarījās un pa tām iznāca Harimans un Bīverbruks, kurus pavadīja Šteinharts un Kripss.

Pulkvedis strauji pielika plaukstu pie cepures naga, tad atvēra pirmās mašīnas pakaļējās durtiņas un uzaicināja tur sēsties Harimanu un Bīverbruku.

Otrās mašīnas šoferis pagriezās atmuguriski un ar strauju grūdienu arī atvēra pakaļējās durtiņas. Pulkvedis ar mājienu norādīja vēstniekiem uz šo mašīnu. Kad visi bija sasēdušies, viņš ieņēma vietu pirmajā mašīna blakus šoferim. Mašīnas devās uz priekšu pa ielas vidu.

Uz tilta, kas ved uz Borovicka vārtiem Kremļa sienā, pulkvedis nolaida sānu stiklu un, uz mirkli izbāzis roku, deva kādu zīmi cilvēkam karavīra formas tērpa. Tas mili tāri sveicināja, reizē atkāpdamies sāņus. Divi kareivji, kas ar šauteni rokā stāvēja pie brūnas sargbūdas dažus metrus no arkas, aiz kuras sākas Kremļa teritorijā, klusēdami ieņēma militāru stāju.

— Uz lievenīti! — pulkvedis pusbalsī pavēlēja šoferim.

Gandrīz nesamazinādamas ātrumu, mašīnas traucās garam Lielajai Kremļa pilij un, apbraukušas tukšo Ivana laukumu, apstājās pie ieejas pakāpieniem, virs kuriem bija izgriezumiem rotāta metāla nojumīte.

Pulkvedis izkāpa pirmais un steidzīgi atvēra mašīnas durtiņas, aicinādams Harimanu un Bīverbruku kāpt ārā. Gandrīz tai pašā mirklī atvērās cieši aiztaisītās ieejas durvis, uz kurām veda vairāki plati pakāpieni, uz kāpnēm iznaca tumšpelēkā uzvalkā ģērbies jauns cilvēks un paklusi teica angļu valodā:

— Laipni lūdzam, kungi! Lūdzu. ..

Un viņš pakāpās sāņus, pieturēdams durvis.

Vairs neatskatīdamies uz vēstniekiem, kas viņus pavadīja, Bīverbruks un Harimans steidzīgi uzkāpa uz lieveņa un iegāja pa atvērtajām durvīm, ziņkārīgi cenzdamies saskatīt, kas aiz tām ir.

Viņi abi bija pārliecināti, ka Iebraukšana Kremlī, kas Rietumos bija noslēpumainības un nepieejamības oreola apvīts, ir saistīta ar dokumentu daudzkārtēju pārbaudi, ar telefona sarunām starp apsardzes posteņiem, un tagad jutās mazliet vīlušies, ka tādu formalitāšu nav.

Nekas _ noslēpumains negaidīja Harimanu un Bīverbruku ari aiz durvīm. Viņi nokļuva samērā šaurā, spoži apgaismota gaitenī. Pa labi pie sienas bija neliels, ar zaļu tūku klāts galdiņš, uz tā — telefons. Pie galdiņa staveja karavīrs, kam galvā bija naga cepure ar gaišzilu virsu un aveņkrāsas apmali, un raudzījās ārzemniekos ar vērīgu un reizē tādu kā tālu, vienaldzīgu skatienu.

— Lūdzu, kungi, augšā! — sacīja jaunais cilvēks tumšpelēkajā uzvalkā, ātri iedams pa priekšu.

Bīverbruks un Harimans atkal piedzīvoja vilšanos. Viņi ieraudzīja nevis platās pils kāpnes, par kurām ne vienreiz vien bija dzirdējuši no saviem tautiešiem, kam bija izdevies būt Kremlī, bet gan pavisam parastu, diezgan šauru uzeju. Cilvēks, kas viņus bija sagaidījis uz lieveņa, kāpa pirmais, reizreizēm atskatīdamies un it kā pārliecinādamies, vai ārzemnieki nāk viņam līdzi.

Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi nokļuva milzīgā, platā gaitenī. Uz grīdas bija izklāts sarkans celiņš, gaiteņa kreisajā pusē prāvā attālumā cita no citas atradās augstas kodinātā ozolkoka durvis ar lielām, melnām kvadrātveida plāksnēm.

Ne Harimans, ne Bīverbruks nemācēja lasīt krieviski un nesaprata, kas uz šīm plāksnēm rakstīts. Gaitenis līkas bezgalīgi garš.

Vmi aizgāja līdz stūrim, kur pie tada paša galdiņa ka Ir ja , ilkal stāvēja karavīrs, un pagriežas pa labi.

Nerājis vel metrus piecpadsmit, cilvēks ar peleko uzvalku mugurā apstājās pie kādām durvīm, kas atšķiras no citam ar to, ka uz tām nebija plāksnītes, un palūkojas pulksteni. Harimans un Bīverbruks nevilšus darīja to pašu. Bija bez divām minūtēm seši.

— I.ūdzu, — paklusi sacīja pavadonis, — biedrs Staļins jūs gaida.

To teikdams, viņš viegli, it kā piesardzīgi saņēma durvju rokturi un pavilka uz savu pusi. Pirmais pārkāpa pār slieksni Harimans. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tūlīt ieraudzīs Staļinu. Ne vienreiz vien viņam bija gadījies iet iekšā «šīs pasaules vareno» kabinetos, un tikšanās ar tiem viņam bija pierasta, taču pašreiz šis cilvēks, kas visu laiku bija pārliecināts, ka milzigā bagātība un politiskā ietekme pielīdzina viņu visas pasaules prezidentiem, premjerministriem un karaļiem, pēkšņi juta neparastu satraukumu.

Tomēr, nokļuvis nelielā istabā ar divām durvīm pretējās sienās un ieraudzījis nevis Staļinu, bet kādu cilvēku ar skūtu galvu, amerikānis sevi klusībā nolamāja. «Protams,» viņš sprieda, «jābūt muļķim, lai nedomātu, ka Staļinam ir sekretārs, palīgs vai kaut kas tamlīdzīgs.»

Cilvēks ar skūto galvu piecēlās, zemā balsī kaut ko pateica krieviski un palūkojās sienas pulkstenī. Tas rādīja tieši seši.

Viņš piegāja pie durvīm, kas atradās pa kreisi no Harimana, un, atvēris tās, atkal kaut ko teica krieviski, šoreiz pievērsdamies visiem četriem ārzemniekiem.

Harimans un Bīverbruks pārkāpa pār slieksni gandrīz reizē un tūlīt ieraudzīja Staļinu.

Viņš stāvēja dažus soļus no durvīm un, kad amerikānis un anglis, iegājuši istabā, tuvojās viņam, nesteigdamies pasacīja dažus vārdus un sniedza roku . . .

— Biedrs Staļins sveic jūs, — kāds angliski teica Harimanam un Bīverbrukam aiz muguras. — Un izsaka prieku par jūsu laimīgo ierašanos Maskavā.

Pavērušies atpakaļ, Harimans un Bīverbruks ieraudzīja padzīvojušu, korpulentu neliela auguma cilvēku ar platu

17

2 4264

seju, ar biezām brillēm bez ietvariem un tikai pēc briža saprata, ka tas ir Ļitvinovs. H

No diplomātu redzes loka viņš bija pazudis pirms dmem gadiem, kad laikraksti ziņoja, ka Ļitvinovs pēc paša velesanas atbrīvots no ārlietu lautas komisāra pie nākumiem.

Tas notika drīz pēc Minhenes vienošanās un pēc sarunām ar padomju valdibu — pec sarunām, kuras angļu un francu militārās misijas patiesībā bija sabotējušas, tapec par Ļitvinova aiziešanu no amata neviens nebrī rujas, jo diplomātu praksē tā bija parasts. Amerikā un Anglija populārajam Ļitvinovara vajadzēja pazust no starptautiskas arēnas, ja Rietumi tik izaicinoši bija atteikusies no savienības ar Padomju valsti.

Pēc visa spriežot, pagaidām Ļitvinovs bija ieradies Staļina kabinetā tikai kā tulks, tomēr nebija šaubu, ka krievi tādejādi parada gatavību nostiprināt militāro sa viembu ar Ameriku un Angliju.

Staļins pateica vel divas trīs pieklājības frāzes, interesēdamies par prezidenta Rūzvelta un premjera Čerčila veselību, un Ļitvinovs tās pārtulkoja gandrīz sinhroniski.

I ec tam Staļins ar slaidu, plašu vezienu norādīja viesiem uz krēslu rindām abās puses garam, ar zaļu tūku klātam galdam.

Šai mirklī ienāca Molotovs. Viņš tikai palocījās pret visiem uzreiz un apstajas Staļinam aiz muguras, ieturēdams zināmu attālumu.

Viesi apsēdās tai galda pusē, kas bija tuvāk sienai, Hanmans un Biverbruks — vidū, abi vēstnieki — viņiem blakus.

Staļins apsēdās pretim Harimanam, Molotovs — mazliet atstatu, bet Ļitvinovs savu krēslu nolika Staļinam aiz muguras.

Kad visi bija apsēdušies, Bīverbruks sacīja:

Vispirms man gribētos Staļina kungam pasniegt premjerministra Čerčila personisku vēstuli

roku teikdams' Viņš Pa8riezās Pt Kripsu un pastiepa

Kripss pietvīka. Tikai tagad viņš saprata, ka izdarījis kļūdu, smagi noziedzies pret elementārākajām protokola prasībām:viņš nebija paņēmis līdzi vēstuli, ko vēlu iepriekšējā vakarā Bīverbruks bija viņam iedevis pārtulkot krieviski. Vēstules tulkošana bija sākta todien no

līt,!, vēlāk vēstniecībā bija ieradies Harimans ar Štein luīrtu, apspriedes laikā neviens no vēstniecības darbiniekiem nebija uzdrošinājies ieiet vēstnieka kabineta, un tad tik pēkšņi tika paziņots, ka mašīnas jau izbrauc no Kremļa . .. Vārdu sakot, vēstulē bija palikusi vēstniecībā, un Kripss pat nebija drošs, ka tulkošana paTiesa, Čerčila vēstulē nebija nekā sevisķi svarīga, tur bija apliecināta gatavība palīdzēt Padomju Savienībai un uzrakstīti glaimojoši vārdi par Bīverbruku un Hari

Tomēr bija noticis nepiedodams starpgadījums, kas liecināja tieši par to, ka vēstnieks nav profesionāls di

* Kripss steidzīgi piecēlās un ātri nobēra dažus teikumus. Bīverbruks viņam uzmeta iznicinošu skatienu, bet

Ļitvinovs pārtulkoja: .

_ Kripsa kungs izsaka nožēlu, ka vēstulēs tulkojums

krievu valodā vēl nav gatavs. Krievu valodas speciālistiem vēstniecībā bijis pārāk maz laika, lai sagatavotu tulkojumu, kas būtu pilnīgi adekvāts angļu tekstam.

Staļins noklausījās, .Ļitvinovam nepievērsdamies, pieklājīgi palocīja galvu un tad, skatīdamies Blverbruka,

saudzīgi teica:

— Es saprotu. Mums visiem dažreiz ļoti trūkst laika.

Esmu arī pārliecināts, ka vēstulē nav nekā tada, ko Blverbruka kungs nevarētu man pateikt mutvārdiem.

Harimans, kas sarunā par vēstuli nepiedalījās, neatlaidīgi vēroja Staļinu. . , ... .

Viņš tūlīt pamanīja, ka dzīvē Staļins izskatās citāds nekā ģīmetnēs un fotogrāfijās. Staļins bija auguma mazāks, sejā, it īpaši uz zoda daudz bakurētu, un melnie mati deniņos mazliet iesirmi.

Taču ITarimanu pašreiz interesēja pavisam kas cils. Viņš bija nodzīvojis pasaulē piecdesmit vienu gadu un vairāk nekā pusi mūža veltījis lielajam biznesam un politikai. Viņam bija gadījies vērot daudzus izcilus darbiniekus kritiskos dzīves posmos. Viņš bija redzējis cilvēkus, kuri šķita ar dzelzs gribu apveltīti, taču katastrofas brīžos kļuva nožēlojami. Redzējis cilvēkus, kuri kandidē uz prezidenta posteni, tai mirklī, kad viņiem kļūst zināms, ka sāncensis saņēmis vairāk balsu. Redzējis baņķierus un rūpniekus, kuriem vēl vakar bija

piederējuši miljoni un kuri bija varējuši noteikt desmitiem tūkstošu cilvēku likteņus, bet šodien bija kļuvuši nabagi ... Un pašreiz, izmantodams to, ka Staļins aizņemts sarunā ar Blverbruku un Kripsu, Harimansvērīgi raudzījās viņa sejā, pūlēdamies tajā saskatīt to satricinājumu atspulgu, kurus pārdzīvoja Padomju zeme, to nāves briesmu atēnojumu, kurām neapšaubāmi tā pašreiz bija pakļauta.

Viņš pūlējās Staļina sejā uziet baiļu vai bažīgu gaidu pēdas, pamanīt trīsam viņa pirkstus, mēģināja kaut vai pēc svešādi skanošās runas intonācijas uzminēt šī cilvēka garastāvokli... Bet tas bija veltīgi. Staļina neglītā, lai arī izteiksmīgā seja bija mierīga. Pirksti nedrebēja. Vēl vairāk — viņš rādīja dīvaini labvēlīgu iecietību, attaisnodams Kripsu, kas bija pieļāvis kļūdu . ..

«Kas tas ir?» Harimans sev vaicāja. «Vai spēle? Cenšanās uzsist sev cenu? Vēlēšanās radīt iespaidu, ka frontē nenotiek nekas draudīgs? Vai galu galā vienaldzība?!»

Vienaldzība tā, protams, nevarēja būt: no kara iznākuma bija atkarīgs viss, kam Staļins bija veltījis savu mūžu, un pat viņa dzīvība. Vēlēšanās slēpt, kāds ir īstais stāvoklis frontē? Taču galvenajos vilcienos tas ir zināms visai pasaulei. Kas gan palīdz saglabāt pašsavaldīšanos šim cilvēkam, kuru vieni uzskata par lielāko ģēniju, kāds jebkad kādai tautai bijis, bet citi par viltīgu un cietsirdīgu austrumu despotu.

— Staļina kungs, — Harimans sacīja, — kā jūs zināt, mūsu brauciena mērķis ir sarunas par Anglijas un Savienoto Valstu turpmāko palīdzību Padomju Krievijai. Mans draugs Bīverbruks šeit pārstāv Lielbritānijas premjerministru, es — prezidentu Rūzveltu. Mēs esam gatavi sākt konkrētas sarunas jebkurā brīdī, kad jūs to vēlēsieties. Tomēr — iedrošinos to sacīt arī lorda Bīverbruka vārdā — mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs atrastu par iespējamu mums īsi raksturot stāvokli frontē. Neslēpšu — ārzemēs daži novērotāji domā, ka situācija padomju un vācu frontē ir katastrofāla ... Bet varbūt viņi nav pietiekami informēti? — Harimans piesardzīgi ieminējās.

Kad Ļitvinovs izrunāja vārdu «katastrofāla», kas arī angliski skan aptuveni tāpat, Harimans sevišķi uzmanīgi ielūkojās Staļinam sejā. Staļina nelielo un vērīgo brūno acu skatiens tomēr mierīgi sastapās ar amerikāņa skatienu. Mazliet izliektās uzacis nepakustējās.

20

— Daži novērotāji ārzemēs vienmēr ppārlieku steidzas ppareģot mums katastrofu, — kā allaž mazliet stostīdamies, teica Molotovs, kas līdz tam bija sēdējis klusēdams.

— Nebūsim pārlieku bargi pret šiem novērotajiem. Dažreiz ari viņiem gadās pasacīt taisnību, — Staļins mierīgi iebilda.

Viņš pasmaidīja, un ūsas mazliet pacēlas uz augšu, uz mirkli atsegdamas stiprus, bet dzeltenus smēķētāja

zobus.

Harimans nodomāja, ka Staļina miers pat tagad, kad saruna tieši skar stāvokli frontē, nav nekādi izskaidrojams.

Staļins izņēma no cieši aizpogātā pelēka frenča kabatas nelielu, izliektu pīpi, tomēr neaizsmeķēja, bet nolika to sev priekšā uz galda.

— Labi, — viņš teica, — mūsu viesu un sabiedroto vēlēšanās zināt, kāds stāvoklis ir frontē, uzskatāma par pamatotu. īsi izsakoties, stāvoklis ir ārkārtīgi grūts...

Brīdi klusējis viņš piemetināja:

— Nav izslēgts, ka uz kādu laiku tas kļūs vel vairak

saspīlēts . ..

«Viņš runā kā lektors vai zinātnieks, kas citiem stāsta par zinātniskas laboratorijas problēmām ...» Harimans izbrīnījies nodomāja. «No kāda materiāla ir taisīts šis neizprotamais cilvēks?!»

... Jā, Harimans nezināja, ka tikai milzīga piespiešanās, tikai gadu desmitos iesakņojies paradums nekādi neizpaust savas jūtas, tikai neatlaidīga tiekšanās ikviena acīs saglabāt to tēlu, kas izveidojies miljoniem cilvēku priekšstatos, palīdzēja Staļinam šinīs draudīgajās dienās nezaudēt ārēju mierīgumu.

Pēc jūnijā pārciestā apjukuma Staļins bija sevi it kā bruņās iekalis, neatļāvās ne ar vārdu, ne ar kustību parādīt īsto noskaņojumu.

Viņš saprata, ka valsts liktenis joprojām karājas mata galā, lai gan Sarkanā Armija cīnās varonīgi, lai gan padomju tauta jau samaksājusi ar savām asinīm gan par to, ka Vēsture tai bija devusi tik maz laika mierigai celtniecībai, gan par viņa paša pārrēķināšanos, pareģojot kara sākšanās laiku.

Jau simtiem tūkstošu ienaidnieka līķu klāja aviācijas bumbu un artilērijas šāviņu saārdito zemi Baltijā,

Baltkrievija, Ukraina, taču vācu armija vel vienmēr bija milzīgs spēks, kas apdraud pašu Padomju valsts pastāvēšanu.

No Arktikas ledājiem līdz Melnajai jūrai liesmoja kara ugunsgrēks, gruva pilsētas un dega ciemi.

Tomēr tiem novērotājiem, kas nebija zaudējuši spēju objektīvi analizēt stāvokli, bija jāatzist, ka Hitlera plāns tikt gala ar Padomju valsti sešās, ilgākais — astoņās nedeļās cietis neveiksmi. Viņi redzēja, ka Sarkanā Armija spēj arī turēties pretim hitleriešu karaspēka spiedienam. Zināja, ka vācieši apstādināti Galējos Ziemeļos, Ziemeļrietumu fronte un Centrālajā virzienā Smoļenskas rajona. Tomēr tas neaizēnoja to draudīgo faktu, ka fon Leba karaspēks atrodas Ļeņingradas priekšpilsētās, ka dienvidos Rundštets laužas uz Harkovu un Donbasu, bet rietumos fon Boks pārgrupē spēkus, neapšaubāmi gatavodams jaunu uzbrukumu Maskavai.

... Par to visu īsi, koncentrēti, nekādi necenzdamies noklusēt draudošās briesmas, pašreiz runāja Staļins, un likās, ka viņa stāstījuma saturs ir pretrunā ar mierīgo balsi, kurā nebija gandrīz nekādas intonācijas, un ar vijīgajiem rokas vēzieniem, ar kuriem viņš it kā uzsvēra to, ko uzskatīja par sevišķi svarīgu.

Četri ārzemnieki klausījās uzmanīgi jo uzmanīgi. Un pēc tā, kā Staļins izturējās, neviens no viņiem nespēja iedomāties, ka divas pēdējās diennaktīs viņš gulējis kopā ne vairak ka četras piecas stundas, ka tieši pirms viņu ierašanās Maskavas kara apgabala pavēlnieks Artemjevs šai pašā istabā pabeidza savu ziņojumu par pasākumiem Maskavas tuvāko pieeju nostiprināšanā, bet stundu agrak Ģenerālštābā priekšnieks Šapošņikovs un Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks Gojikovs nolika Staļinam uz galda pēdējo pārskatu, kurā bija runa par ienaidnieka karaspēka koncentrēšanos pretim Rietumu frontei — Duhovščinas, Smoļenskas, Roslavjas, Šostkas un Gluhovas rajonā . . .

Šķita, ka šai vienkārši iekārtotajā kabinetā vienmēr valda miers un klusums, ka nav un nevar būt notikumu, kas liktu paātrināt savu nesteidzīgo runu cilvēkam pelēkajā, cieši aizpogātajā irencī un civila piegriezuma biksēs, kas bija iebāztas spoži nospodrinātos zābakos.

Harimans un Bīverbruks nezināja un arī nevarēja zināt, k.i pēdējās stundās pirms šīs sarunas Staļins ik pēc laizi!

, ,ii,i sazinājās ar Centrālā virziena frontu pavēlniekiem i iiiii'vu, Budjonniju un Jerjomenko un ar Ģenerālštābā n|nuatīvās pārvaldes priekšnieku Vasiļevski, nezināja un >M nevarēja zināt, ka mierīgo un šķietami nesteidzīgo i.i linu pieņemamā istabā gaida viņa izsaukti ģenerāļi mi Staļins to atceras, lai gan ne reizi neatļaujas uzmest Lilicnu apaļajam sienas pulkstenim.

Jā, Staļinam bija dārga katra minūte, viņu gaidīja steidzami, neatliekami darbi.

Bet viņš labi zināja, ka Sarkanajai Armijai nepietiek lanku, lidmašīnu, zenītlielgabalu un ka no cilvēkiem, kas pašlaik sēž viņa kabinetā, lielā mērā ir atkarīgs tas, vai izdosies dabūt vismaz daļu trūkstošās tehnikas.

— Tādējādi, — Staļins teica, beigdams apskatu par stāvokli frontē, — ienaidnieka panākumi izskaidrojami vispirms ar viņa pārākumu apbruņojumā. Ienaidniekam pašreiz ir trīs vai pat četras reizes vairak tanku. Paturot vērā, ka vācu kājnieki neapšaubāmi ir vājāki par jūsējiem, likvidēt viņu pārākumu apbruņojumā ir ārkārtīgi svarīgi.

Staļins apklusa, pievilka sev tuvāk atvērtu «Gercego vina flor» kārbiņu un, saplosīdams papirosus citu pec cita, piebāza pīpi ar tabaku.

— Tātad jums nepieciešami tanki? — Harimans jautāja.

Staļins papurināja galvu un atbildēja:

— Pareizāk sakot, mums vajadzīgi ne tikai tanki vien.

Viņš ielika pīpi zobos, paņēma no galda sērkociņu

kastīti, aizkūpināja pīpi, sērkociņu rūpīgi kustinādams virs tabakas, ievilka dumu, tad izpūta dūmu mutulīti un turpināja:

— Ne tikai tanki vien. Mums vajadzīgi prettanku lielgabali un zenītlielgabali, bruņu tērauds un visu tipu lidmašīnas. Turklāt mums vajadzīgas automašīnas.

— Vai tas ir viss? Varbūt jums vajadzīgs vēl kaut kas? — Bīverbruks ātri jautāja.

Staļins mazliet noplātīja rokas, kreisā uzacs tik tikko notrīsēja, pauzdama vai nu izbrīnu, vai slēptu zobgalību.

Viņš atbildēja:

— Ja nu Lielbritānijas pārstāvis ir gatavs visādi nākt mums pretim, varu piebilst, ka mums vēl vajadzīga otra fronte.

Kripss, kas sēdēja pie galda, galvu nokāris, joprojām uztraukdamies par savu kļūdu, šai mirklī nosprieda, ka ari viņam pienācis laiks runāt.

Mazliet paliecies pa kreisi uz Staļina pusi, viņš sēdēja pret galda vidu, rūpīgi izraudzīdamies vārdus, kas no tadas izraudzīšanas kļuva sevišķi auksti un formāli, Kripss saka skaidrot, ka šī prasība, kā misteram Staļinam jau zināms, pašreiz nav apmierināma.

Nu ko tad, — Staļins teica ar tikko manāmu zobgalību balsī, — ja nevar, kā grib, tad jāgrib, kā var. Bet varbūt Anglijai būtu iespējams mums atsūtīt pārdesmit divīziju kopīgai karadarbībai, teiksim, Ukrainā?

Bo jautājumu Staļina kungs ir jau uzdevis premjerministram, — Kripss atbildēja steidzīgi, it kā baidīdamies, ka Bīverbruks var ierunāties pirmais. — Ienaidnieka iebrukuma briesmas diemžēl joprojām apdraud Angliju, un tādos apstākļos premjerministrs, dabiski, nespēj ...

— Vienu mirklīti! — Bīverbruks viņu pārtrauca. — Man iešāvās prātā diezgan laba doma. Protams, Čer čilam taisnība, turklāt karaspēka transportēšana pa jūru tik lielā attālumā būtu ļoti bīstama. Iespējams, ka šīs divīzijas nokļūtu okeāna dzelmē, nevis izkāptu krastā Arhangeļskā. Bet, — Bīverbruks pāri galdam paliecās uz Staļina pusi, — man ir tīri laba ideja. Daļa mūsu karaspēka, ka zināms, atrodas Persijā. Kā būtu, ja mēs vienu vai divas formācijas no turienes pārsviestu uz Kaukāzu? Tas taču ir gluži blakus.

Tikai uz mirkli Staļins piemiedza acis.

— Ta tiešām nav slikta ideja, Bīverbruka kungs, — viņš sacīja lēnam, it kā uzsvērdams katru vārdu. — Bet Kaukāzā karadarbības nav, turpretim Ukrainā ir. Labāk atgriezīsimies realajā dzīvē, kungi!

Kripss nozīmīgi paraudzījās Bīverbrukā, mazliet sašķiebis lūpas ironiskā smaidā: viņš jutās atriebts.

— Tiešām, — Harimans nepacietīgi teica, — atgriezīsimies reālajā dzīvē!

Ar strauju kustību viņš pievilka tuvāk kādu no atvērtajiem piezīmju blokiem, kas bija nolikti galda vidū, izņēma no vestes kabatas pildspalvu un, skaļi atkārtodams katru vārdu, pierakstīja: tanki, zenītlielgabali, lidmašīnas, bruņu tērauds, automašīnas. Pēc tam, izplēsis lapiņu, nolika to pa labi no sevis un vaicāja:

— Tas ir viss?

Brītiņu Stajins domīgi klusēja. Tad sacīja:

Tomēr nē. Mums vēl vajadzīgas dzeloņstieples.

Pie vārda «dzeloņstieples» Ļitvinovs sastostijās, meklēdams attiecīgu vārdu angļu valodā, un Staļins mazliet iiga. Taču Ļitvinovs ātri pārvarēja šo grutību.

Cik daudz stiepļu vajadzīgs? — Harimans jautāja.

— Teiksim — četrsimt tonnu, — Staļins nevilcinādamies atbildēja.

— Dzeloņstiepļu nav tai saraksta, ko esam sagatavojuši, bet es jau šodien sazināšos ar Vašingtonu un rīt došu jums atbildi.

— Tādā gadījumā varbūt būtu lietderīgi vispirms izskatīt sarakstu? — Stajins vaicāja.

— Mēs nevarējām iepriekš tādu sarakstu jums sagatavot, jo nezinājām, kādas piegādes jūs uzskatāt par visvajadzīgākajām, — aši iejaucās Bīverbruks. Turklāt, atklāti sakot, mēs nebijām pārliecināti, ka situācijā atļaus

jums pašam nodarboties ar dētajam.

— Situācija man to atjauj, — Stajins atbildēja bez

jebkādas ironijas balsī. __ .

— Tādā gadījumā, — Harimans sacīja, — mes lūgsim Staļina kungu līdz rītdienai sarunas pārtraukt. Pa to laiku mēs precizēsim savas iespējas visos jusu minētajos punktos.

— Ļoti labi, — Staļins teica, kad Ļitvinovs bija beidzis tulkot, — tiksimies rīt!

Viņš piecēlās un atvadījās no Harimana, Bīverbruka un vēstniekiem.

n

Pirmajos fašistu iebrukuma mēnešos Hitleram bija tāds militārais pārākums, ka likās — tam būtu jānodrošina zibenīga uzvara.

Viņš gan sašuta, gan krita histērija, nespēdams saprast, kāpēc viņam joprojām nav izdevies ieņemt ne Ļeņin gradu, ne Maskavu, lai gan vācu karaspēks ir stipri tālu iespiedies padomju teritorijā. Viņš novēla vainu uz feldmaršaliem un ģenerāļiem, gaudās, ka viņi neesot sava fīrera ģēnija cienīgi. Daudz vēlāk — četrdesmit piektā gada aprīlī viņš uzskatīja par vainīgu visu vācu tautu.

Padomju karaspēka niknā pretošanās izraisīja fīrera

vienīgi izbrīnu. Tās cēloņus fašistiskais diktators nespēja saprast. Viņam šķita, ka padomju tautas pretošanās ir pārejoša un to var apspiest ar spēku, tikai ar spēku.

Četrdesmit pirmā gada septembrī zaudējis kauju pie Ļeņingradas, Hitlers izdarīja vienīgo viņam pieejamo secinājumu: likme šai spēlē jādubulto un — kaut ar lielu novēlošanos — jāieņem Maskava, jāpacel virs Kremļa torņiem kāškrusta karogi un tādējādi jāatgūst prestižs. Bet Ļeņingrada jānomērdē badā.

16. septembrī Hitlers apstiprināja operācijas «Taifūns» plānu. Par fīrera pirmo mērķi tagad kļuva Maskava.

Triecienam pret Maskavu Hitlers nolēma sakoncentrēt tik daudz karaspēka un bruņojuma, cik līdz šim nebija koncentrējis nevienā virzienā. Fon Lēbam viņš atņēma Hepnera tanku grupu un divus armijas korpusus. Vesela armija un tanku grupa, ko Hitlers savā laikā no Centrālās frontes bija pārsviedis uz dienvidiem palīgā Rund štetam, lai izdarītu dziļu pārrāvumu Ukrainā un tālāk virzītos uz Kaukāza naftas rajoniem, tagad tika atdotas atpakaļ fon Bokam. Tādējādi no četrām tanku grupām, kas bija Hitlera rīcībā, trīs patlaban atradās armiju grupā «Centrs». Un tā nu septembra beigās vairāk nekā miljons kareivju, tūkstoš septiņsimt tanku un triecienliel gabalu un gandrīz tūkstoš lidmašīnu bija gatavas uzbrukt Padomju Savienības galvaspilsētai.

Ko Hitlers bija nodomājis darīt ar Maskavu, kad būs to ieņēmis? Viņš bija nolēmis Maskavu applūdināt, radīt jūru tai vietā, kur šī pilsēta bija pastāvējusi astoņsimt gadu. īpašā fīrera pavēlē bija paredzēts, ka pirms applūdināšanas Maskava jāaplenc «tik cieši, lai neviens krievu kareivis, neviens iedzīvotājs, vienalga, vīrietis, sieviete vai bērns nespētu to pamest».

Hitlers gribēja applūdināt arī Ļeņingradu. Applūdinā šana kā atriebības veids vispār bija fīrera mānija. Viņš neieredzēja ūdeni. Grūti pateikt, vai šai ziņā bija kādi nopelni mistiskajiem Hansa Herbigera pareģojumiem ar viņa apokaliptiskajiem «mūžīgā ledus» rēgiem, vai arī fīreru bija ietekmējusi «teorija» par pastāvīgo šķīstījošas uguns cīņu ar ūdeni, bet, lai nu kā būtu bijis, tieši appludināšana bija tas sods, ko Hitlers dedzīgi kāroja Ļeņingradai un Maskavai.

Apritēja trīsarpus gadu, un viens no viņa pēdējiem pirmsnāves rīkojumiem bija pavēle applūdināt Berlīnes metro, kur slēpās desmitiem tūkstošu vāciešu .. .

Tas bija četrdesmit piektā gada pavasarī, bet četrdesmit pirmā gada rudeni fīrers ticēja, ka drīz viņš pieņems vācu karaspēka parādi Sarkanajā laukuma Maskavā.

JO. septembrī pirms rītausmas, visās armiju grupas Centrs» apakšvienībās nolasīja Hitlera pavēli:

«Beidzot radīti priekšnoteikumi pēdējam triecienam, kam jau pirms ziemas iestāšanās jānoved pie ienaidnieka iznicināšanas. Visi priekšdarbi, kādi vien cilvēku spēkos, ir jau paveikti.»

Vai šis vācu karaspēka uzbrukums bija negaidīts padomju Augstākās virspavēlniecības Galvenajai mītnei?

Vai Staļins to paredzēja?

Vai viņš pareizi novērtēja ziņas, kuras septembra otrajā pusē saņēma Ģenerālštābs, frontu pavēlnieku ziņojumus, sauszemes un gaisa izlūkošanas pārskatus, gūstekņu nopratināšanas protokolus, kas liecināja, ka ienaidnieks Centrālajā virzienā palielina un pārgrupē spēkus, koncentrēdams tos Duhovščinas, Jarcevas, Smo [enskas, Roslavļas, Sostkas un Gluhovas rajonā?

Vai viņš izdarīja pienācīgus secinājumus no Rietumu frontes Kara padomes ziņojuma, kura Galvenā mītne un Ģenerālštābs bija brīdināti, ka ienaidnieks pieved rezerves pa Minskas — Smoļenskas dzelzceļu un talak pa šoseju tās nogādā no Smoļenskas uz Jarcevu un Ros lavļu?

Staļinam nebija nekādu šaubu, ka agrak vai vēlāk ienaidnieks mēģinās ieņemt Maskavu. To paredzēdama, Galvenā mītne izveidoja Rezerves fronti un izvietoja tas karaspēku tiešā Rietumu frontes aizmugure, ar to stipri palielinādama aizsardzības dzijumu. Gatavodamas atvairīt vāciešus Centrālajā virzienā, Valsts aizsardzības komiteja pavēlēja steidzīgi radīt arī jaunas rezerves armijas. Tās izveidoja dziļi valsts iekšienē, ievērojot nepieciešamo slepenību. Straujā tempa notika būvdarbi Volokolamskas un Možaiskas nocietinātajā rajonā .. .

Jā, Galvenā mītne zināja, ka vācieši gatavo jaunu uzbrukumu. Staļins nemaz nešaubījās, ka pec neveiksmes pie Ļeņingradas Hitlers centīsies līdz ziemas sakumam gūt revanšu pie Maskavas.

Taču īsts karš atšķiras no manevriem arī ar to, ka manevru laikā augstākajai pavēlniecībai ir labi zināmi gan uzbrucēju armijas, gan aizstāvēšanās armijas spēki un to štābu nodomi, turpretim īstā karā vienmēr paliek vieta minējumiem, pieņēmumiem un prognozēm, vienmēr pastāv briesmas novērtēt ienaidnieka iespējas pārāk zemu vai pārāk augstu, kļūt par veiklas, ienaidnieka radītas dezinformācijas upuri' vai vēlamo pieņemt par esošu.

Sarkanajai Armijai Centrālajā virzienā bija divreiz mazāk lielgabalu un mīnmetēju nekā ienaidniekam. Tikai septiņsimt astoņdesmit padomju tanku te stāvēja pretim tūkstoš septiņsimt Hitlera tankiem, un tikai piecsimt četrdesmit piecas padomju lidmašīnas — turklāt lielākajai daļai konstrukcija bija novecojusi — varēja doties cīņā gandrīz pret tūkstoš vācu bumbvedējiem, iznīcinātājiem un triecienlidmašīnām.

Kādas iespējas bija padomju pavēlniecībai vismaz daļēji līdzsvarot spēku samēru?

Izmantojot zināmu frontes stabilizēšanos pie Ļeņin gradas, pārsviest uz centru 54. armiju, kas bija paredzēta Ļeņingradas blokādes pārraušanai no ārienes? Bet tas nozīmēja Ļeņingradu atstāt likteņa ziņā.

Pārvietot uz Maskavas pievārti 7. armiju no Karēlijas frontes? Tas nozīmēja dot somiem iespēju aizlauzties līdz Volhovai un savienoties ar vāciešiem.

Tāpat nedrīkstēja novājināt Dienvidu virzienu, kur pēc Kijevas krišanas ienaidnieka rokās bija radies ārkārtīgi sasprindzināts stāvoklis.

Palika tikai viena iespēja, kuru vēlāk — izmisuma pilnajās krīzes dienās Staļins arī izmantoja: pārsviest uz Maskavu dažas pilnīgi sakomplektētas un labi apbruņotas kadru divīzijas no Aizbaikāla un Tālajiem Austrumiem.

Bet kas varēja galvot, ka militāristiskā Japāna, pagaidām klusā un rāmā Vācijas sabiedrotā, to uzzinājusi, pēkšņi neliksies virsū Padomju teritorijai? ...

. .. Kad kari beidzas un ģenerāļiem sākas miera laika dzīve, kad viņi tiek atvaļināti vai ieskaitīti rezervē, priekšplānā izvirzās vēsturnieki. Viņi rūpīgi saskaita, cik daudz cilvēku un bruņojuma bijis abām karojošajām pusēm, tas ir, noskaidro tieši to, ko kara laikā abas puses turēja vislielākajā slepenībā, un analizē kaujas, kuru iznākums tagad jau skaidri zināms.

Un tad uzrodas cilvēki, kas neizpratnē prasīgi izsaucas: «Kāpēc?!» Kāpēc viena puse, zinādama par otras priekšrocībām, nepanāca spēku līdzsvaru? Kāpēc tāds un tāds karavadonis savilka savus spēkus tai un tai vietā, tieši tur gaidīdams ienaidnieka laušanos uz priekšu, lai gan — tagad tas labi zināms — ienaidnieks tikai izlikās, ka viņš dosies uz turieni, taču patiesībā virzījās vairāk uz dienvidiem vai ziemeļiem? .. .

Ak, šis liktenīgais «tagad»! Jā, nav sevišķi grūti analizēt kļūdas un pārrēķināšanos, kad tās jau notikušas, kad izklīduši pulvera dūmi, apklusuši lielgabali, saskaitīti kritušie, ievainotie, sagūstītie un bez vēsts pazudušie, kad acīm redzami kļuvuši lielu un mazu kauju rezultāti.

Pēc visa tā ir viegli runāt par spēju paredzēt vai par šīs spējas trūkumu, par to, kad vajadzēja atkāpties un kad uzbrukt, kur bija labāk izvietot karaspēku un kādus ģenerāļus derēja iecelt amatos. Nesalīdzināmi grūtāk bija atrisināt tādus vienādojumus ar daudziem nezināmiem kara laikā, it ipaši krīzes posmā, kāds Padomju zemei radās 1941. gada septembra beigās...

Tātad 30. septembrī bija paredzēta Harimana un Bīver bruka otrā tikšanās ar Staļinu.

Šīs pašas dienas rītausmā fon Boka armiju vienības un daļās nolasīja Hitlera pavēli sākt pēdējo triecienuzbrukumu.

Pēc stundas armiju grupa «Centrs» — briesmonis ar miljoniem seju metās uz austrumiem, uz Maskavu, likdams dārdēt tankiem, kaukt simtiem lidmašīnu motoru, grandīt četrpadsmit tūkstošiem lielgabalu.

Uzzinājis, ka vācieši sākuši jaunu uzbrukumu, pirmajā mirklī Staļins gribēja atlikt divos dienā paredzēto tikšanos ar ārzemniekiem. Tomēr tūlīt atmeta tādu domu: jautājums par bruņojuma piegādi bija pārāk svarīgs.

Divdesmit četras stundas diennaktī stradaja padomju rūpnīcas, kas ražoja tankus, lidmašīnas un lielgabalus. Bieži vien bija pagājušas tikai dažas dienas vai nedēļas kopš tā laika, kad uz austrumiem evakuēto uzņēmumu iekārtas un darbgaldus noņēma no dzelzceļa platformām, bet šie uzņēmumi jau deva gatavu produkciju. Tomēr nevarēja cerēt, ka mūsu rūpniecība tuvākajā laikā spēs saražot tikpat daudz kara tehnikas, cik bija ienaidniekam.

Nē, Staļins nemierināja sevi ar ilūziju, ka Amerikas Savienotās Valstis un Anglija piegādās visu trūkstošo apbruņojumu. Pieredze, kas bija iegūta pēc militārās savienības noslēgšanas ar Lielbritāniju un pēc Hopkinsa vizītes augusta, liecināja, ka sabiedroto militārās piegādes pat minimāli neapmierina Sarkanās Armijas vajadzības.

Būdams pārliecināts, ka pašreizējās sarunas ar Hari manu un Bīverbruku dos iespēju mest kara svaru kausā vēl kādu daudzumu tanku, lidmašīnu un lielgabalu, Staļins tomēr nolēma ne tikai neatlikt 30. septembrī paredzēto tikšanos, bet, tāpat kā iepriekšējā dienā, arī pats tajā piedalīties.

Tikšanās bija īsa. Harimans paziņoja: pašreiz viņš varot darīt zināmu tikai to, ka jautājums par dzeloņstiepļu piegādi izlemts pozitīvi un šīs stieples izsūtīs nekavējoties. Attiecībā uz pārējiem materiāliem un tehniku Londonas un Vašingtonas atbilde būs rīt.

Sarunu dalībnieki nolēma atkal tikties nākamajā dienā.

Kad T oktobrī sešos vakarā Harimans un Bīverbruks, kurus vēstnieki šoreiz nepavadīja, ieradās Staļina kabinetā, viņi jau zināja, ka sācies vācu uzbrukums.

Tomēr, kā viņiem šķita, Staļins joprojām bija mierīgs, viņa izturēšanās veidā nekas nebija mainījies.

Tāpat kā iepriekšējās reizēs — viņš nesteigdamies sasveicinājās, uzaicināja Bīverbruku un Harimanu sēsties un pēc tam apsēdās arī pats. Viņam priekšā uz galda bija nolikti plāni, sarkani vāki.

— Vispirms, — Bīverbruks iesāka, — es gribētu atvainoties, ka mūsu vēstniecība tik gausi strādājusi, un nodot jums mistera Čerčila vēstuli.

To teikdams, Bīverbruks izņēma no žaketes sānu kabatas biezu aploksni un sniedza Staļinam.

Viņš paņēma aploksni, mirkli paturēja rokā, tad nelasījis nolika sāņus un lēnām sacīja:

— Vakar vācieši sāka lielu uzbrukumu Rietumu frontē.

— Mēs to dzirdējām vēstniecībā pa radio, — Bīverbruks teica, — un, atklāti sakot, nodomājām, ka jūs šodien varēsiet nodarboties vienīgi ar kara lietām.

— Vai tās nav kara lietas, ar ko mēs nodarbojamies? — Staļins atsaucās, paraudams augšup uzacis.

— Protams, ir, — Harimans atbildēja, atvēra vākus, kas viņam bija rokās, izņēma no tiem divas kopa saspraustas papīra lapas un sniedza Staļinam. — Te būs sagatavotais saraksts. Mēs vēlētos, lai jūs to uzskatītu par Amerikas un Lielbritānijas ieguldījumu mūsu kopīgajā cīņā.

Staļins paņēma biezās lapas, uzmeta tam skatienu un nepagriezdamies sniedza tas Ļitvinovam.

Ļitvinovs sāka pusbalsī tulkot.

Kad viņš bija beidzis, Staļins teica:

— Tātad jūs piedāvājat katru mēnesi četrsimt lidmašīnu, piecsimt tanku, zenītlielgabalus, prettanku lielgabalus un alumīniju. Un pretim prasāt no mums prāvus izejvielu sūtījumus...

— Mums tās nepieciešamas kara rūpniecībai, mister Staļin, — izsaucās Harimans.

— Protams, — Staļins pamāja ar galvm — Jūsu prasības mēs izpildīsim. Tomēr es gribu, lai jūs zinātu: jūsu piedāvātais tanku un lidmašīnu skaits ne tuvu neatbilst mūsu vajadzībām.

Viņš runāja ga,usi, klusībā apsvērdams, kad varētu pienākt pirmie piecsimt tanki un četrsimt lidmašīnas bruņojums, kas tik ļoti nepieciešams tieši tagad.

Harimans Staļina gausumu novērtēja pec sava prata.

— Nez vai mums, mister Staļin, —_ viņš sacīja aizvainota cilvēka balsī, — ir kāda jēga sākt tirgoties...

Viņš aprāvās un apklusa. Apklusa ne jau tāpēc, ka Staļins būtu viņu pārtraucis ar vārdu vai žestu. Harimans juta, ka viņam nav spēka turpināt, jo skatiens, ko viņam pēkšņi uzmeta Staļins, bija briesmīgs.

Tomēr jau nākamajā mirklī Staļina acis atkal pauda tikai vērīgu, pieklājīgu uzmanību.

— Mēs netirgojamies, Harimana kungs, — viņš teica, balsi nepaceldams.' — Tirdzniecībā ir runa par naudu. Turpretim pašreiz — par tautas asinīm. Turklāt, kamēr šīs lidmašīnas un tankus pa jūru atgadās šurp, paies ne mazums laika. Bet karš negaida.

— Piedodiet, es neizteicos precīzi, — Harimans sacīja mazliet mulsi. — Gribēju tikai paskaidrot, ka minētais tanku un lidmašīnu daudzums ir maksimāls, vairāk piegādāt nav mūsu spēkos.

Stalins vērīgi ielūkojās Harimanam acis. Šoreiz Staļina skatienā neatspoguļojās nekas neparasts, taču amerikānim šķita, ka šis skatiens saka: «Nav tiesa! Nav tiesa! Jūs ari pats zināt, ka runājat nepatiesību. Es visu saprotu. Gan to, kāpēc jūs vispār nolēmāt dot mums ieročus, gan to, kāpēc dodat tik maz, gan ari to, kāpēc jūs pašreiz runājāt tā, kā nedomājat.»

It kā atbildēdams uz šo skatienu, Harimans teica:

— Mēs varētu misteram Staļinam jau tūlīt piedāvāt piecus tūkstošus automašīnu «Willis». Ja nemaldos, jūsu karavīri par tām atsaucas labi. Sarakstā to gan nav, bet es uzņemos šo jautājumu nokārtot.

— Pateicos, — Staļins sacīja, — mašīnas «Willis» mums noderēs.

— Mēs varētu jums vēl piedāvāt bruņumašīnas... — Blverbruks iesāka, bet Staļins nicīgi atmeta ar roku.

— Nē. Tie ir tīrie slazdi. Mums vajadzīgas trīstonnu kravas mašīnas. Pustonnīgo mums pietiek pašiem, bet vajadzīgas trīstonnu.

Harimans pamāja ar galvu un, tāpat kā pirmoreiz, kaut ko pierakstīja piezīmju blokā, izplēsa lapiņu un iebāza to kabatā.

Tad, pievērsdamies Staļinam, teica:

— Jūs pareizi aizrādījāt: pa jūras ceļu ies ilgi. Kāpēc mēs nevarētu lidmašīnas transportēt taisni pāri Aļaskai? — Viņš pieceļas un, piegājis pie kabineta stūrī noliktā globusa, ar pirkstu novilka līniju no Savienotajām Valstīm uz Padomju Savienības ziemeļaustrumu piekrasti. — Tas ir visīsākais un visātrākais ceļš! Mūsu apkalpes varētu lidmašīnas jums piegādāt pa gaisu.

Staļins nekustējās no vietas. Viņš tikai pagrieza galvu uz Harimana pusi.

_— Nē, — viņš sacīja, kad amerikānis bija atkal apsēdies pie galda. — Ne vienmēr visīsākais ceļš ir ari vislabākais. Jūsu priekšlikums ir riskants, jo tāda rīcība varētu mudināt Japānu iestāties karā. Atgriezīsimies pie saraksta . .. Cik daudz bruņu tērauda mēs varētu saņemt? Ja nemaldos, sarakstā ir teikts .. .

— Tūkstoš tonnu, — Ļitvinovs aši pasacīja priekšā, turēdams lapiņas pie acīm.

— Tieši tā. Tūkstoš tonnu, — Staļins atkārtoja. — Bet, cik man zināms, Savienotās Valstis ražo vairāk nekā piecdesmit miljonu tonnu tērauda gadā.

Pareizi, bet ar bruņu tēraudu mēs apgādājam arī Angliju, — Harimans steidzās atbildēt. — Ari tai ļoti vajadzīgi tanki. Jautājums par vāciešu ielaušanos Angli |ā nav svītrots no dienas kārtības. Tērauda ražošanu strauji palielināt mēs nespējam.

Bruņu tērauda ražošanu var viegli palielināt, piekausējot attiecīgas piedevas, — Staļins sacīja. — To zina katrs metalurgs. Par vāciešu ielaušanos Anglija jateic, — viņš piebilda uzreiz citādā, skarbā tonī, — ka lo noasiņodams pašreiz svītro no dienas kārtības padomju karaspēks.

Iestājās klusums.

— Varbūt, — nedroši ierunājās Bīverbruks, — paturot vērā šo apstākli, būtu mērķtiecīgi radīt kaut ko līdzīgu apvienotai pavēlniecībai? ... Es gribētu teikt, ka mūsu ģenerālštābi varētu izstrādāt kopīgu stratēģiju.

— Stratēģija, kas pastāv tikai uz papīra, ir ilūzija, — Staļins atbildēja. — Es esmu par stratēģiju, ko realizē kara laukos. Kopīga angļu un padomju karadarbība pagaidām nenotiek. Kāda jēga ir mierināt ar ilūzijām sevi un mūsu tautas?

Šai mirklī spalgi zvanīja telefons. Visu skatieni pievērsās galdiņam, uz kura divās rindās bija novietoti telefona aparati.

Staļins pateica: «Piedodiet,» — un nesteigdamies gaja pie telefona.

Amerikānis un anglis saspringti viņā noraudzījās. Viņi nešaubījās, ka zvans, kas tik pēkšņi bija atskanējis šai kabinetā, kur sarunu laikā līdz šim nekas nebija traucējis klusumu, izskaidrojams vienigi ar kaut ko ārkārtēju.

Staļins tomēr gāja pāri lielajai istabai mierīgiem, drošiem un reizē nedzirdamiem soļiem, it kā viņš ietu, gandrīz nepieskardamies grīdai. Šķita, ka neatlaidīgā, griezīgā zvanīšana viņu nemaz nesatrauc. Nepaātrinādams soļus, viņš piegāja pie krēsla, kas stāvēja aiz rakstāmgalda, neapsēzdamies paņēma klausuli un paklusi teica:

— Staļins.

Tad mazliet skaļāk vaicāja:

— Cik kilometru?

Brīdi klusējis un klausījies, viņš sacīja:

— Labi. Tūlīt ziņojiet Šapošņikovam! Drīz es jums zvanīšu.

Un nolika klausuli.

Staļins pāris mirkļu stāvēja, joprojām neizlaizdams no rokas klausuli. Sejas muskuļi viņam saspringa, āda uz vaigiem šķita cieši novilkta, iesarkanās baku rētas kļuva vēl vairāk redzamas. Viņš lūkojās kaut kur telpā un acīm redzami savās domās bija tālu no šīs istabas.

Paši to nemanīdami, Harimans, Bīverbruks un Ļitvi novs aizturēja elpu, it kā baidītos ar nepiesardzīgu kustību izjaukt viņa domu gaitu.

Pēkšņi Staļins pavērās uz telefona aparātu un tikai tad pamanīja, ka vēl aizvien spiež plaukstā klausuli. Viņš palaida vaļā pirkstus, ļāva rokai noslīdēt uz leju un parastajā — lēnajā, nedzirdamajā gaitā atgriezās pie garā galda.

Apsēdies viņš teica:

— Tagad rezumēsim. Tātad četrsimt lidmašīnu un piecsimt tanku katru mēnesi, tūkstoš tonnu bruņu tērauda, četrsimt tonnu dzeloņstiepļu, pieci tūkstoši automašīnu «Wi7//'s». Kā ir ar zenītlielgabaliem un prettanku lielgabaliem? — viņš vaicāja, šoreiz pievērsdamies Ļit vinovam, kas joprojām turēja rokā sarakstu.

Viņš Staļina vārdus ātri pārtulkoja angliski. Harimans atbildēja, ka jautājumu par lielgabalu tipu un daudzumu padomju artilēristi varētu izlemt kopā ar amerikāņu un angļu militārajiem atašejiem un padomniekiem.

— Piekrītu, — Staļins sacīja. — Par izejvielām no Padomju Savienības jāpiebilst, ka tās tiks piegādātas precīzi termiņos un mūsu sabiedrotajiem nepieciešamajā daudzumā. Mēs esam pieraduši vienmēr izpildīt savas saistības.

— Priecājos, ka esam par visu vienojušies, — Bīverbruks teica.

— Lai gan neesam vienojušies par visu, — Staļins mierigi sacīja, — tomēr arī es esmu priecīgs. Acīmredzot apmierināts nebūs vienīgi Gebelss.

To teikdams, Staļins atvēra plānos, sarkanos vākus, kas bija nolikti viņam priekšā uz galda, un izņēma ar mašīnu aprakstītu lapiņu.

— Tas ir vācu radio vakardienas ziņojums, — Staļins paskaidroja. — Viņi stāsta, ka mēs esot sastrīdējušies, jo mūsu viedokļi un intereses itin nemaz nesaskanot. Apgalvo, ka mēs neesot varējuši atrast kopīgu valodu.

Pasmīnējis Staļins piemetināja:

Tā nu Gebelss vēlreiz pierādījis, ka viņš ir liels melis. Šo ziņu esam pārtulkojuši angļu valoda.

Viņš pasniedza lapiņu Harimanam, kas pārlaida par to .K is un padeva tālāk Bīverbrukam.

Izlasījis Bīverbruks teica:

Tas, kas neizdevās Hesam, diez vai izdosies Ge

belsam.

Staļins sarauca uzacis.

Nedz sarunās, nedz Padomju Savienības un Anglijas vadītāju sarakstē Hesa vārds ne reizi nebija minēts.

Maijā vācieši bija publicējuši paziņojumu par Hitlera vietnieka lidojumu uz Angliju. Paziņojumā bija teikts, ka Hess esot dzīvojis halucināciju pasaulē un domājis, ka spēs veicināt saprašanos starp Vāciju un Angliju. Kopš tā laika šis cilvēksbija kā zemē iekritis. Tiesa, drīz pēc Hesa nolaišanās Skotijā, milzīgās hercoga Hamil tona muižas teritorijā, Anglijas valdība paziņoja, ka viņš esot internēts. Bet kāda bija viņa īstā misija? Vai bija notikušas sarunas starp Hesu un Anglijas valdību? Vai tiešām viņš tika apcietināts? ... To Staļins nezināja.

Un tagad Bīverbruks pirmo reizi pieminēj a_ Hesu ...

— Kas tad ir ar Hesu? — Staļins dzedri vaicāja.

— Viņš ir internēts, — Bīverbruks steidzīgi atbildēja. — Mēģināja izdarīt pašnāvību .. .

— Vai viņš ir miris? — Staļins piesardzīgi jautaja, tiklīdz Ļitvinovs bija pārtulkojis iepriekšējo teikumu.

— Nē, — Bīverbruks papurināja galvu. — Metas lejā no kāpnēm, salauza sev ribu, tomēr palika dzīvs. Mēs domājam tā: ja arī Hess nav atlidojis pie mums Hitlera tiešā uzdevumā, tad neapšaubāmi Hitlers vismaz zināja šo viņa nodomu. Dabiski, rodas jautājums: uz ko Hess cerēja?...

— Jā, dabiski, tāds jautājums rodas... — Staļins lēni

noteica.

— Es esmu atklāts cilvēks, — Bīverbruks sacīja, — un savu personisko viedokli neslēpšu. Manuprāt, Hesa nodoms bija radīt grupu no ietekmīgiem aristokrātiem, kurus ar Hitleru jau sen saista savstarpējas simpātijas. Varbūt viņš cerēja ar šo aristokrātu palīdzību panākt Čerčila atkāpšanos... Vārdu sakot, Hess paļāvās uz iespēju nodibināt Anglijā lādu valdību, kas salīgs ar Hitleru mieru un vienosies par kopīgu rīcību pret jūsu zemi. Ta es domāju.

Staļins domīgi atkārtoja:

— Un vienosies par kopīgu rīcību pret mūsu zemi... Ko tur teikt, arī es tā domāju ...

Viņš piecēlās, pagāja dažus soļus pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ, tad atgriezās pie galda un, nevienā neskatīdamies, paklusi sacīja:

— Vācieši tuvojas Orlai. Man nupat to ziņoja pa telefonu. Domāju, ka Orlu noturēt mums neizdosies.

Iestājās smags, nomācošs klusums.

Harimans un Bīverbruks nekā neteica, jo nezināja, kas tādā gadījumā būtu sakāms. Varbūt teikt kaut kādus vispārīgus līdzjūtības vārdus? Varbūt apliecināt ticību labākai nākotnei? Mēģināt Staļinu uzmundrināt?

Taču pa šīm dienām viņiem abiem bija izveidojies diezgan skaidrs priekšstats par Staļina raksturu, un viņi saprata, ka jebkuri līdzjūtības vārdi pašreiz būtu nevietā.

— Un pēdējais, — Staļins beidzot ierunājās. — Vai jūs nedomājat, ka būtu lietderīgi tuvākajā nākotnē apspriest jautājumu par to, kā piespiest Vāciju atlīdzināt visus milzīgos zaudējumus, kas nodarīti no vācu agresijas cietušajām zemēm?

Harimans lūdza Ļitvinovu tulkojumu atkārtot.

Viss bija pareizi. Ļitvinovs arī pirmoreiz bija Staļina vārdus pārtulkojis pilnīgi precīzi.

— Jūs runājat... par pēckara laiku? — Bīverbruks vaicāja acīm redzami izbrīnījies.

— Tieši tā, — Staļins pamāja ar galvu.

— Bet.. . vai jums neliekas, — Harimans izsaucās, neslēpdams neizpratni, — ka vispirms tomēr būtu jāuzvar karā?

— Jūs šaubāties par to, vai mēs uzvarēsim? — Staļins jautāja, cieši vērdamies Harimanam acīs — Es nešaubos.

Kad ārzemnieki bija aizgājuši, Staļins izsauca Poskro biševu un apjautājās, vai pēdējās pusotra stundās viņam zvanījis vienīgi Jerjomenko. Poskrobiševs nolika uz rakstāmgalda papīra lapiņu, uz kuras ar mašīnu bija uzrakstīti zvanītāju uzvārdi un precīzi atzīmēts, kad kurš zvanījis.

Staļins izņēma no plastmasas trauciņa vienu no zilajiem, smaili uzasinātajiem zīmuļiem un sāka atzīmēt, ar ko jāsazvanās nekavējoties.

r Jonācis līdz garā saraksta beigām — šai sarakstā bija ibi'ki, ar kuriem Staļins satikās vai runāja pa telefonu

11 k 1 rlz katru dienu, viņš ieraudzīja nepazīstamu uzvārdu

i ikanidze». Zīmulis uz mirkli apstājās gaisā. Pacēlis i'.ilvu, Staļins aprauti jautāja:

Kas tas tāds? — Un pretim Bakanidzes uzvārdam uzvilka treknu jautājuma zīmi.

Viņš apgalvo, ka esot ar jums pazīstams... Domāju ...

— Vāja domāšana, — Staļins noburkšķēja, pārtraukdams savu paligu, un, ar zīmuli strauji pārsvītrojis uzvārdu, kas viņam nekā neizteica, pasniedza sarakstu Poskrobiševam. — Izsauc cilvēkus: Sapošņikovu un Vasi ļevski — pie manis uz kabinetu, pēc tam Voronovu, Jerjomenko, Koņevu un Budjonniju — pie telefona. Vēlāk — visus pārējos.

Poskrobiševs paņēma sarakstu un izgāja.

«Bakanidze . . .» Staļins klusībā atkārtoja. «Kas tas par

Bakanidzi?»

Pēc mirkļa viņš par to vairs nedomāja.

.. . Apmēram dienu pēc tam, kad Guderiana tanki Šos tkas rajonā bija devuši triecienu Brjanskas frontes kreisajam flangam, vācu armiju grupas «Centrs» galvenie spēki sāka uzbrukumu Rietumu un Rezerves frontei. Tas nolika

2. oktobra rītausmā.

3. oktobri krita Orla, un reizē ar to bija sašķelta Brjanskas fronte. Radās draudīgs stāvoklis Tulas virzienā.

4. oktobrī Staļins izlasīja Hitlera radiorunas tulkojumu; šai runā Vācijai un visai pasaulei tika darīts zināms, ka Austrumu frontē sācies pēdējais, izšķirošais uzbrukums, ka Sarkanā Armija sakauta un savus spēkus vairs nespes atjaunot.

Staļinam radās jautājums: vai tas, ko stāsta Hitlers, uzskatāms tikai par tīru blefu? Par Sarkanās Armijas sakāvi fīrers jau bija ziņojis ne vienreiz vien: gan pirms tam, kad Smoļenskas kaujā viņš zaudēja desmitiem tūkstošu kareivju, gan pirms neveiksmīgā triecienuzbrukuma Ļeņingradai. Hitleram tā jau bija kļuvusi par ierastu, hipnotisku frāzi, kas domāta acumirklīga efekta radīšanai. Turklāt gandrīz ikvienu kaut cik prāvāku operāciju Austrumu frontē viņš pasludināja par pēdējo un izšķirošo.

Tomēr tagad, kad bija kritusi Orla un, izmantojot šo panākumu, motorizētās vācu vienības devas pa šoseju uz priekšu ziemeļaustrumu virzienā — uz Tulu, kas atrodas simt astoņdesmit piecus kilometrus uz dienvidiem no Maskavas, Galvenajā mītnē vairs nevienam nebija šaubu, ka vācu karaspēka uzbrukuma gala mērķis ir nevis Orla, Tula un Kaliņina, bet gan pati Maskava.

Staļins sasauca Valsts aizsardzības komitejas sēdi, kurā Možaiskas aizsardzības joslu, kas atradas mazliet vairak nekā simt kilometru uz rietumiem no Maskavas noteica gar galveno Rietumu frontes karaspēka pretošanās līniju.

Apspriedes beigās no Ģenerālštāba saņēma nomierinošu ziņojumu: Tulas virzienā ienaidnieks apturēts pie Mcen skas. Tomēr tai pašā dienā — 4. oktobrī Staļinam pa tiešo vadu piezvanīja Rietumu frontes pavēlnieks Koņevs un ziņoja, ka ienaidnieka tanki draud aiziet viņa trīs armiju aizmugurē. Koņevs ieteica šīs armijas atvilkt uz Gžatskas līniju.

Staļins svārstījās. Viņš gribēja Koņevam uzdot dažus papildjautājumus, bet telefona saruna pārtrūka...

Tūlīt pēc tam Maskava sāka saņemt jaunas trauksmainas ziņas. Maskavas kara apgabala štābs ziņoja: daži karavīri no Rezerves frontes otrā ešelona apgalvojot, ka viņi ar pūlēm izkļuvuši no aplenkuma. Tas nozīmēja, ka pārrauta ne tikai Rietumu fronte, bet arī aiz tās izveidotā Rezerves fronte.

Saņēmis šīs ziņas, Staļins tūlīt zvanīja Šapošņikovam un prasīja paskaidrojumus. Sapošņikovs atbildēja, ka Ģenerālštābā neesot nekādu ziņu par Rezerves frontes pārraušanu, bet neesot arī sakaru nedz ar Budjonniju, nedz ar Koņevu.

Pa to laiku Maskavas apgabala gaisa kara spēku iznīcinātāju pulka lidotāji, kā parasti patrulēdami gaisā, atklāja ienaidnieka tanku kolonnas un motorizēto kājnieku virzīšanos no Spasdemenskas puses uz Juhnovu.

Staļins par to uzzināja mazliet vēlāk, jo Maskavas kara apgabala pavēlnieks Artemjevs gaisa izlūkošanas rezultātus vispirms bija ziņojis Šapošņikovam.

Ģenerālštāba priekšnieks noklausījās ziņojumu, neslēpdams izbrīnu, un izteica domu, ka lidotāji kļūdījušies.

Todien laiks bija nomācies, tāpēc kļūda tiešam varēja iM'lities, un Artemjevs šaubījās: zvanīt arī Staļinam vai p.ig.iidam to nedarīt. Beidzot tomēr nolēma zvanīt.

.iļins pavēlēja nosūtīt uz turieni vēl vienu lidotāju ip ikšvienību šo informāciju pārbaudīt...

l’ēc vienpadsmitiem vakarā Staļins devās uz savu dzīvokli, kas atradās pirmajā stāvā tai pašā ēkā, kur bija viņa dienesta kabinets; pirms tam viņš pavēlēja Poskrobi

i vam un apsardzes priekšniekam tuvākajās trijās četrās stundās viņu netraucēt, ja nav sevišķi steidzamu ziņojumu no frontēm.

Kopš tā brīža, kad bija sācies vācu uzbrukums, Staļins strādāja ārkārtīgi spriegi. Beidzot viņš juta, ka, neatpūties vismaz dažas stundas, viņš nespēs vairs strādāt.

Dzīvoklis bija tukšs. Pavecā sieviete, viņa saimniecības vadītāja, kas divreiz dienā ieradās šai Staļina pamestajā, viņa nemīlētajā, nemājīgi iekārtotajā dzīvoklī un gādāja, lai tur vienmēr būtu tīrība un priekšzīmīga kārtība, kuru dzīvokļa saimnieks gandrīz nemaz neizjauca, jau sen bija aizgājusi gulēt.

Garām kabinetam un ēdamistabai Staļins iegāja guļamistaba. Taču, ieraudzījis kārtīgi uzklāto gultu, pavērās taja ar nepatiku, pat naidu, strauji pagriezās un devās uz kabinetu.

Sirds dziļumos viņš joprojām cerēja, ka lidotāji kļūdījusies. lāču Staļins, kam bija jau rūgta pieredze, tagad vairak par visu sargājās vēlamo pieņemt par īstenību. Lai gan telefona un telegrāfā sakari ar Koņevu un Bud jonniju bija pārtrūkuši un tas nedeva iespēju iegūt skaidru priekšstatu par stāvokli, kas pēdējās stundās bija radies Rietumu un Rezerves frontē, Staļinam bija pilnīgs pamats domāt, ka šis stāvoklis ir ārkārtīgi trauksmains.

Viņš palūkojas pulkstenī — tas rādīja bez desmit minūtēm divpadsmit. Sai laikā parasti jau tika pasludināta gaisa trauksme, vācu lidmašīnas allaž centās aizlauzties līdz Maskavai naktī. Taču pašreiz bija neparasts klusums nedz zenītlielgabalu šāvienu, nedz fugasa bumbu sprādzienu.

Staļins mazliet pacēla nolaisto aizkaru un pa zemo logu paraudzījās lauka. Debesis bija gandrīz melnas, nomākušas. Viņš nodomāja, ka atkārtotā izlūkošana no gaisa nez vai varēs ko noskaidrot, kamēr nesāks aust rīts. Pat sūtīt izlūklidojumā pašreiz bija veltīgi.

īgni nolaidis aizkaru, Staļins piegāja pie galda un iesānis apsēdās.

Uz galda bija atvērta papirosu «Gercegovina» kastīte un sērkociņi. Viņš paņēma papirosu un aizsmēķēja.

Daudzu cilvēku acu priekšā Staļins smēķēja tikai pīpi, ar to viņš bija arī iemūžināts desmitos tūkstošu ģīmetņu. Taču vienatnē vai tuvu cilvēku sabiedrībā viņš bieži vien smēķēja papirosus.

Tagad, vairākkārt dziļi ievilcis dūmu, viņš papirosu nolika uz pelnu trauka malas un ar elkoni smagi atspiedās pret galda stūri, galvu rokā atbalstīdams.

Klusums.

Un šis klusums, kuru Staļins domās salīdzināja ar to, kas neapšaubāmi pašlaik notika frontē, nomāca viņu.

«Ko šie lidotāji tur tomēr redzēja?» viņš atkal nodomāja.

... Pēc Artemjeva ziņojuma Staļins tūlīt piezvanīja Berijam, ataicināja viņu pie sevis un jautāja, vai no sevišķajām daļām nav saņemtas kādas ziņas, kuras apstiprinātu ienaidnieka iespiešanos rajonā uz austrumiem no Spasdemenskas. Berija atbildēja, ka tādu ziņu neesot un nevarot arī būt.

Berija sēdēja krēslā pretim Staļinam un droši viņā noraudzījās ar mazajām acīm, kas slēpās aiz apaļiem pensneja stikliem.

— Nav, biedri Staļin! Nav! Tas ir izslēgts, _— Berija sacīja. — Lidotāji droši vien kļūdījušies, mūsējos noturēdami par vāciešu kolonnu.

Redzēdams, ka tas Staļinu nepārliecina un nenomierina, Berija tūlīt izvirzīja citu versiju. Pārgājis uz gruzīnu valodu, viņš klusinātā balsī izteica minējumu, ka gaisa izlūku ziņojums nav nekas cits kā vācu aģentu provokācija — šie aģenti ielavījušies Maskavas kara apgabala štābā un tagad grib radīt paniku.

Staļins nenolaida no viņa vērīgu, saspringušu skatienu, tomēr nekā nebilda.

Tad Berija jau pilnīgi droši apgalvoja, ka tā ir neapšaubāma provokācija.

Staļins neteica ne vārda, tikai ar galvas mājienu lika saprast, ka saruna beigusies.

Augstākā virspavēlnieka kabinetu Berija pameta pār

........its. ka izteikums par ienaidniekiem, kas ielavījušies

M>, Kavas kara apgabala štābā, nav palicis bez sekām.

viņš jau apsvēra, kādām vajadzētu būt šo ienaid "" kii liecībām un kas konkrēti būtu jāsaka kara apga I >l.i gaisa spēku pavēlniekam pulkvedim Sbitovam, kad

i i.iu ņems priekšā Abakumovs.

lāču šoreiz Berija kļūdījās.

Viņš nebija paturējis vērā, ka tolaik Staļins daudzējādā

iņ.i atšķīrās no pirmskara gadu Staļina.

Kara pirmajās dienās rūgta pieredze bija viņam parā ilijusķ cik briesmīgi dārgi var maksāt pašpārliecinātība un pārrēķināšanās, un viņš tagad labi saprata, kādas briesmīgas sekas var būt nevērībai pret gaisa izlūku ziņojumu.. .

... Un tā nu Staļins sēdēja kabinetā savā dzīvoklī, laiku pa laikam raudzīdamies pulkstenī un mokoši juzdams, cik lēni velkas laiks.

Iešāvās prātā — vai neiet atpakaļ augšā, tomēr viņš piespieda sevi palikt uz vietas. Visus iespējamos rīkojumus viņš bija jau devis. Ja sakari ar Koņevu un Budjon niju atkal būs kārtībā, viņam to nekavējoties paziņos turpat lejā.. Ja zvanīs no Maskavas kara apgabala, arī lo viņam tūlīt darīs zināmu ...

Tiesa, bija palicis viens vēl līdz galam neizlemts jautājums.

Jau otrajā vāciešu uzbrukuma dienā Staļins bija pavēlējis Aizbaikāla kara apgabala pavēlniecībai sagatavot vairākas divīzijas pārsviešanai uz Rietumu fronti. Pēc elementāras loģikas būtu bijis labāk, ja šīs divīzijas jau atrastos ceļā uz Maskavu. Taču pastāvēja ne tikai kara aritmētika, bet arī augstākā matemātika. Staļinam nebija šaubu, ka šo karaspēka daļu došanos projām no Tālajiem Austrumiem pamanīs Japāna, un vēl labāku brīdi uzbrukuma sākšanai tā nemaz nevarēja vēlēties.

No otras puses, Staļinu nepameta doma, ka nogaidīšanas taktika, karaspēka nepārvietošana laikā var radīt aptuveni tādu pašu traģēdiju, kāda notika naktī uz 22. jūniju. Un šī baismā doma nedeva viņam miera. . .

Viņš tomēr nolēma atgulties kabinetā uz kušetes un nosnausties, kamēr nav saņemtas jaunās gaisa izlūkošanas ziņas vai atjaunoti sakari ar Koņevu un Budjonniju. Taču viņš atkal instinktīvi sakustējās, lai dotos atpakaļ uz dienesta kabinetu. Un atkal piespieda sevi palikt turpat.

Staļins saprata, ka tā nav īsta nepieciešamība, kas viņu mudina atgriezties augšā, bet tikai nemiers un vēlēšanās būt tuvāk pie telefoniem un tiem cilvēkiem, kas spriegi strādā otrajā stāvā.

Lai gan Staļins bija noslēgts cilvēks, kas parasti savas jūtas neizpauda ne ar vārdu, ne ar kustību, vientulību viņš tomēr necieta. Pusdienas un vakariņas viņš nekad neēda viens. Un gandrīz vienmēr reizē risināja kādu problēmu. Kremļa dzīvoklī. Pie pusdienu galda. Vakariņas ēdot. Kuncevas vasarnīcā. Kaukāzā, Sočos. Itin visur. .. Un cilvēkiem, kas bija ap Staļinu, likās, ka ir dabiski viņa klātbūtnē runāt tikai par darbu. Sie cilvēki mainījās. Vieni pazuda, citi nāca vietā. Viņš pats tos izvēlējas tos, kuriem vajadzēja atrasties viņam blakus ...

«Man jāpiespiež sevi atpūsties,» Staļins domas sev sacīja, «kaut vai divas stundas, kaut vai stundu, kamēr mana klātbūtne augšā nav nepieciešama.»

Viņš palūkojās uz kušeti pie sienas, tomēr nekustējās no vietas. Atcerējās, ka kopš rīta nekā nav ēdis. Protams, viņam vajadzēja tikai paņemt telefona klausuli, un pēc desmit minūtēm vakariņas būtu ēdamistaba uz galda. Taču ēst negribējās.

Pūloties kaut īsu laiku nedomāt par darbiem, dot smadzenēm nepieciešamo atpūtu, Staļinam ienāca prata: butu labi ar kādu parunāties. Tāpat vien parunāties, nekā nepavēlot un klausoties ziņojumos.

Bet tādu cilvēku, ar kuriem tā varētu parunāties, apkārtējo vidū nebija.

Tad pēkšņi atmiņā atausa uzvārds, kas viņam it kā neko neatgādināja, — Bakanidze. Izplatīts gruzīnu uzvārds.

Pirms trim dienām šo uzvārdu viņš bija izsvītrojis no Poskrobiševa iedotā saraksta, daudz nedomādams. Tomēr tas nebija izzudis no atmiņas pilnīgi, bija saglabājies kaut kur las dzīlēs.

«Bakanidze... Bakanidze...» Staļins tagad atkārtoja. Nē, viņš nezināja CK locekli, tautas komisāru vai ģenerāli ar tādu uzvārdu. Sis cilvēks nebija viņam pazīstams. Tomēr zemapziņā kaut kas neļāva šo uzvārdu izmest no galvas ...

Pēdīgi Staļins paņēma telefona klausuli un uzgrieza

Poskrobiševa numuru. Kad atskanēja palīga sulīgais bass, viņš jautāja:

— Kas dzirdams?

— Pagaidām nekā jauna nav, biedri Staļin, — Poskrobiševs atbildēja. — Sakari ar Koņevu nav vēl atjaunoti. Sapošņikovs nosūtījis uz Rietumu fronti divus sakaru virsniekus. Peresipkina cilvēki strādā uz līnijas.

Staļins klusēja.

— Vai tas ir viss, Josif Visarionovič? — pēc brītiņa Poskrobiševs jautāja.

— Pagaidi! Tas... Bakanidze... Vai savu vārdu viņš neminēja?

— Kas?

— Bakanidze! — Staļins īgni izrunāja pa balsieniem. — Cilvēks, kas zvanīja pirms trim dienām. Viņa vārdu!

— Vienu mirklīti, biedri Staļin, — Poskrobiševs steidzīgi atbildēja, — tūlīt paņemšu sarakstu ...

Uz brīdi iestājās klusums. Tad atkal atskanēja balss:

— Viņu sauc par Revazu. Revazs Bakanidze.

«Revazs Bakanidze...» Staļins klusībā atkārtoja. «Revazs ... Rezo ... Nu, protams!»

Staļins klausuli nevilšus nolaida uz ceļgala. Viņš atcerējās, atcerējās šo cilvēku! Vienmēr viņš bija to saucis tikai par Rezo un nekad nebija lietojis uzvārdu. Ja kāds butu vaicājis, kāds ir Rezo uzvārds, Staļinam arī agrāk butu bijis krietni janopūlas to atminēties. Bet Rezo! ...

Vairāk nekā četrdesmit gadu pagājis kopš tā laika, kad viņi tikās pirmo reizi. Viņi kopā mācījās Tiflisas semināra. Rezo bija jaunāks, šķiet, par trim vai četriem gadiem. Viņus sadraudzēja grāmatas. Bakanidzes tēvs strādāja publiskajā bibliotēkā, un Rezo varēja no turienes uz dažām dienām paņemt grāmatas arī savam draugam Soso.

Tolstojs un Dostojevskis, Gogolis un Sčedrins bija uz visiem laikiem padzīti no semināra. Rektors Hermogena tēvs kopā ar inspektoru Abašidzi tvarstīja aizliegto grāmatu cienītājus. Reiz viņi notvēra Rezo, kad tas bija ienesis seminārā divus Pisareva sējumus, un viņu ielika karcerī, piedraudot nelaist ārā, kamēr viņš nebūs pastāstījis, kas vel lasa tādu literatūru. Rezo nosēdēja piecas dienas un atkārtoja: «Tikai es. Viens pats.»

Vēlāk viņi abi dzīvoja Batumi, kur Rezo, kas galu galā no seminārā bija izslēgts, strādāja par virpotāju Manta ševa rūpnīcā. Viņš bija viens no strādnieku streiku organizētājiem, bet Josifs Džugašvili vadīja demonstrāciju, kas aizstāvēja cietumā ieslodzītos streikotājus...

Pēc dažiem gadiem viņi nejauši sastapās Sibīrijā pārsūtīšanas punktā; kā vienam, tā otram bija jadodas trimda, tikai katram uz savu vietu ... Tad dzīve viņus atkal saveda kopā Batumi, tas bija jau 1904. gadā . ..

Un kas bija vēlāk? ... Vēlāk, Ļeņina uzdevumā ieradies šķiru cīņas plosītajā Kaukāzā, padomju tautas komisārs tautību jautājumos Staļins satika Revazu Tiflisā, kur viņš strādāja vai nu Revolucionārajā komiteja, vai Čekā.

Pēdējo reizi viņi redzējās Sočos, šķiet, trīsdesmito gadu sākumā. Tā bija īsa, gandrīz acumirklīga tikšanās. Staļins neskaidri nojauta, ka apsardzes priekšnieks gādā, lai bijušie draugi viņu liktu mierā. Un arī pats Staļins tagad centās no viņiem izvairīties.

No draudzēšanās laika bija pagājuši ilgi gadi, un viņš bija Revazu aizmirsis, tāpat kā bija aizmirsis daudzus citus, kurus bija pazinis tajos tālajos laikos...

.. . Staļins sāka klausīties. Šķita, ka nez no kurienes atskan klusināta balss.

Tikai pēc brīža viņš saprata, ka balss skan telefona klausulē, ko viņš joprojām tur rokā.

Viņš strauji pielika klausuli pie auss un sacīja:

—Jā?...

— Tas esmu es, Josif Visarionovič, — viņš izdzirda Poskrobiševa balsi.

— Ko tev vajag? — Staļins nīgri jautaja.

— Man šķita, ka jūs neesat nolicis klausuli.

— Tad noliec tu pats un dari savu darbu! — Staļins parupji teica. Taču tūlīt piebilda: — Nē, pagaidi! Atvediet pie manis Bakanidzi! Uz šejieni. Uz dzīvokli.

— Bet, biedri Staļin, — sacīja zema, nedroša balss, — es taču nezinu, kur viņu meklēt! Pa telefonu viņš teica, ka atrodoties netālu no Maskavas kopā ar savu karaspēka daļu, kas tiek pārformēta un pec dienam trim dosies uz fronti...

— Sameklēt un atvest! — Staļins atkartoja. — Skaidrs?

Un, atbildi negaidījis, nolika klausuli.

Bija pāri trijiem no rīta, kad Staļins uzkāpa otrajā stāvā. Viņš iegāja kabinetā pa atsevišķām durvīm, neiedams cauri pieņemamai istabai, kur sēdēja Poskrobiševs. Tomēr uz Poskrobiševa galda tūlīt iedegās un nodzisa spuldzīte: apsardzes darbinieks, kas atradas pirmajā stāvā, bija nospiedis signalizācijas pogu.

Visas Sta|ina domas atkal bija pievērstas gaidāmajam ziņojumam par gaisa izlūkošanas rezultātiem. Bakanidzi viņš bija aizmirsis un, ja ari būtu atcerējies, nebūtu jautājis, vai viņa rīkojums tiek izpildīts: Staļins nekad nedeva vienu rīkojumu divas reizes.

— Artemjevu! — viņš sacīja Poskrobiševam, izsaucis to ar zvanu.

Pēc brītiņa Poskrobiševs atkal ienāca kabinetā un ziņoja, ka Artemjevs aizbraucis uz Tulu. Pie aparāta — viņa vietnieks.

Paņēmis klausuli, Staļins vaicāja:

— Vai gaisa izlūkošanas rezultāti ir?

— Tieši tā, biedri Staļin, — viņš izdzirda steidzīgu atbildi, — nupat tos paziņojām Ģenerālštābam ...

— Ko šoreiz redzēja jūsu lidotāji?

Viņš jau bija agrākais Sta|ins un jautāja mierīgi, nesteigdamies.

— To pašu, ko iepriekšējā reizē, biedri Stalin, — ģenerālis atbildēja vada otrā galā, veltīgi pūlēdamies apvaldīt satraukumu, kas bija saklausāms viņa balsī. — Pa šoseju virzas uz priekšu ienaidnieka kolonna: tanki un motorizētie kājnieki.

— No kurienes uz kurieni?

— No Spasdemenskas puses uz Juhnovu.

— Cik gara ir kolonna?

— Apmēram divdesmit piecus kilometrus, biedri Augstākais virspavēlniek, — ģenerālis steigšus atbildēja un tad klusi piemetināja: — Mūsu karaspēks, kas varētu stāties tai pretim, nav manīts.

Ko jūs esat darījuši? — Staļins jautāja, brītiņu klusējis.

— Uz Podoļsku devies pavēlnieka palīgs brigādes komandieris Jeļisejevs, lai, cik ātri vien iespējams, sagatavotu kaujai kājnieku un artilēristu karaskolas. Viņam dots uzdevums kursantus nogādāt uz Malojaroslavecas nocietinātā rajona aizsardzības līniju un tur katrā ziņā apturēt ienaidnieku. Pavēlēts izziņot kaujas trauksmi arī Augstākās Padomes karaskolā un Kara politiskajā akadēmijā. To audzēkņi pašreiz atrodas nometnēs netālu no Maskavas. Tad vel.. .

— Pagaidiet! — Stajins sacīja. Viņš nolika uz galda telefona klausuli, paņēma zīmuli un kaut ko pierakstīja uz papīra lapas. Tad piecēlās un piegāja pie sēžu galda. Kartes, kas pirms apspriedes ar ārzemniekiem bija novāktās, tagad atkal bija izklātas pa visu garo galdu.

Vienā no tām Staļins ar zīmuli kaut ko atzīmēja, tad atgriezās pie rakstāmgalda, neapsēzdamies atkal paņēma klausuli un, izdzirdis ātru, skaļu elpošanu, teica:

— Turpiniet!

— Kaujas trauksme izziņota ne tikai tajas daļas, par kurām nupat runāju, — klausulē atskanēja balss, bet ari Kara politiskajā skolā un trīsdesmit trešās strēlnieku rezerves brigādes daļās.

— Vai esat visu pateicis? — Staļins vaicaja.

— Jā, biedri Augstākais virspavēlniek, — ģenerālis atbildēja pēc īsa brīža. _

Tieši šī vilcināšanas darīja Staļinu uzmanīgu. Tāpēc viņš nevis nolika klausuli, bet lēnām, vārdus izrunādams gandrīz pa balsieniem, sacīja:

— Es jautāju: vai tas ir viss, ko varat ziņot? — Un, atbildi negaidījis, piemetināja: — Es gribu zināt visu.

— Biedri Staļin, — ģenerālis teica, un viņa balsi skaidri bija jūtams svārstīgums un nedrošība, — ja var ticēt eskadriļas komandierim un lidotajiem, kas pārbaudīja gaisa izlūkošanas sākotnējās ziņas, ienaidnieka tanki... jau atrodas Juhnovā.

Tagad bridi klusēja Staļins. Viņš pēkšņi juta, ka mute kļūst sausa. Vācieši Juhnovā! Tātad Rževas — Vjazmas aizsardzības līniju ienaidnieks apgājis...

— Biedri Staļin, atļausiet ziņot, — ģenerālis atkal ierunājās, — izlūkošanas datus mēs nupat paziņojām Ģenerālštābam, bet tur par pārrāvumu nekā nezina. Apgabala gaisa kara spēku pavēlnieku pulkvedi Sbitovu izsauca Abakumovs uz Iekšlietu tautas komisariātu, un viņš vēl nav atgriezies, lai gan jau pagājušas vairak nekā divas stundas.

Ģenerālis bija runājis aizvien steidzīgāk, gluži kā baidīdamies, ka viņu nenoklausīsies līdz galam. Un tad piepeši apklusa, it kā būtu nobijies pats no saviem vārdiem.

— Jūs esat darījis pareizi, ka ziņojāt. Mums vajadzīga patiesība, — Staļins tagad runāja vēl mierīgāk nekā pirmīt. — Ari pasākumi ir pareizi. Ienaidnieks katra ziņa jāaptur pie Možaiskas līnijas. Jūs saprotat mani? Jāsavac visi spēki, kādi vien ir, un jāaptur, lai tur vai kas. Nepie < Tēšams iegūt piecas līdz septiņas dienas, kamēr ieradīsies Galvenās mītnes rezerves. Jūs mani sapratāt?

— Tieši tā, biedri Staļin! — ģenerālis skaļi atbildēja.

— Un vel. Paziņojiet Artemjevam manu norādījumu braukt atpakaļ uz Maskavu. Tulā biedri paši zina, kas darāms. Sbitovam pasakiet, lai atgriežas savā komandpunkta. Tagad nav laika sarunām ar Abakumovu.

— Bet, biedri Staļin, viņu taču ...

— Paziņojiet, lai atgriežas! — Staļins sacīja, mazliet paceldams balsi, un nolika klausuli.

Pēc tam viņš paņēma klausuli no telefona, kam nebija diska ar numuriem, un, nepateicis, kas runā, skarbi noprasīja:

— Kur ir Sbitovs?

Dažus mirkļus viņš klausījās pazīstamajā balsī. Tad dzedri noteica:

— Lai Abakumovs noņemas ar saviem darbiem! — Un dusmīgi, ar neslēptu pārmetumu balsī kā mešus izmeta: — Juhnovā vācieši!

Nolicis klausuli, Staļins izsauca Poskrobiševu un pavēlēja viņam vēlreiz mēģināt sazināties ar Rietumu frontes un Rezerves frontes pavēlniekiem.

Taču Poskrobiševs pēc mirkļa atgriezās kabinetā un ziņoja, ka sakaru ar Koņevu un Budjonniju vēl vienmēr nav.

... Bridi Staļins klusēdams staigāja pa kabinetu. Ausīs joprojām skanēja vardi: «Ienaidnieka tanki... jau atrodas Juhnovā.»

Viņam nebija vēlreiz jāielūkojas kartē, lai novērtētu šī notikuma nozīmi. Lai gan Juhnovu apmēram simt kilometru šķīra no Možaiskas aizsardzības līnijas un vairāk nekā divsimt kilometru no Maskavas, Staļins ar to sevi nemierinaja: no Spasdemenskas līdz Juhnovai arī bija gandrīz simt kilometru.

Viņš zvanīja uz Ģenerālštābu. Lai gan bija agrs rīts, Šapošņikovs jau strādāja.

— Vai jums ir zināms, ka vācieši atrodas Juhnovā? — Staļins dzedri vaicaja.

— Jā, Josif Visarionovič, — Ģenerālštāba priekšnieks atbildēja, un šai īsajā atbildē bija viss: gan atzīšanās, ka stāvoklis kļuvis katastrofāls, gan paša vainas apziņa, gan briesmīgs jau paveca un diezgan neveselīga cilvēka nogurums.

— Kādas ir jūsu domas par situāciju?

— Domāju, ka ienaidniekam izdevies pārraut Koņeva fronti. Acīmredzot Koņevs no tā ari baidījās, kad neat laidigi prasīja, lai viņam atļauj karaspēku atvilkt uz jaunām pozīcijām.

— Viņš jums zvanīja?

— Nē. Saruna notika pa telegrāfu. Zinādams, ka Galvenā mītne tādu atļauju nav devusi, es tomēr nekā noteikta neatbildēju. Pēc tam pārtrūka arī telegrāfa sakari.

— Boris Mihailovič, atbildiet uz vienu jautājumu, — Staļins lēnām teica, juzdams, ka viņam kļūst aizvien grūtāk runāt mierīgi. — Vai jūs varat man kaut aptuveni pasacīt, kur pašreiz atrodas Koņeva un Budjonnija komandpunkti?

Gribas sasprindzinājums, uz ko bija spējīgs Staļins, saprazdams, ka viņa pienākums ir palikt mierīgam, lai notiek kas notikdams, Sapošņikovam nebija pa spēkam.

— Nē, Josif Visarionovič, — viņš neskanīgā balsī atbildēja. — Šobrīd es to nezinu... Nevaru jums par to ziņot.. . Mums ... joprojām nav sakaru ar šo frontu komandpunktiem.

Staļins nolika klausuli. Pēc tam piegāja pie sienmale novietota galdiņa, paņēma karafi, ielēja glāzē ūdeni un iedzēra vairākus malkus. Norīt bija neciešami sāpīgi. Tikai tagad viņš sajuta karstumu un vieglus drebuļus. Acīmredzot viņš bija saslimis.

Staļins paraustīja plecus un pārvilka ar roku pār seju, it kā gribēdams atbrīvoties no slimības, kas bija sākusies tādā nelaikā. Paņēmis valdibas tālsarunu aparāta klausuli, viņš izsauca pie telefona Aizbaikāla kara apgabala pavēlnieku Kovaļovu un sacīja:

— Pavēliet izziņot kaujas trauksmi divīzijās, kuras paredzēts sūtīt uz Maskavu, un steidzīgi sāciet kāpt vagonos!

Tad Staļins paņēma no galda lielu lupu un lineālu un noliecās pār kartēm. Pēc brīža izslējās taisni. Gausiem soļiem mazliet pastaigāja pa kabinetu šurp un turp, nospieda zvana pogu un atkal devās pie kartēm. Ienākušajam Poskrobiševam viņš nepagriezdamies pavēlēja:

— Ļeņingradu! Žukovu! Ja nav uz vietas, pasakiet, lai būtu pie aparāta pēc divām stundām.

— Tiks izdarīts, biedri Staļin, — Poskrobiševs teica.

— Kas vēl? — Staļins neapmierināts jautāja, juzdams, ka Poskrobiševs neiet projām, un šoreiz pagriezās uz viņa pusi.

— Biedrs Bakanidze atrodas jūsu dzīvoklī, — Poskrobiševs atbildēja.

Dažus mirkjus Staļins vērīgi raudzījās jau mazliet pilnīgajā, pavecajā, bet vēl melnmatainajā cilvēkā, kuram nebija neviena sirma mata. Viņš bija ģērbies karavīra formas tērpā ar lauka zīmotnēm aizsargkrāsā, bez apmales.

Staļinam nebija raksturīga nedz vētrainas sajūsmas pilna apsveicināšanās, nedz arī ilgas atvadas. Gadījās, ka, saticis sen neredzētu cilvēku, viņš izturējās tā, it kā turpinātu nupat pārtrauktu sarunu. Atvadīdamies no sarunas biedra, it īpaši tad, ja tas piederēja pie tuvākajiem darbiniekiem, Staļins parasti tikai pamāja ar galvu vai, nedarījis pat to, tūlīt pievērsās nākamajam darbam.

Šoreiz Staļina sejā tomēr kaut kas ietrīsējās, un viņš neskanīgi sacīja:

— Tā ... Sveicināts, Rezo!

— Sveicināts, Koba! — paklusi atsaucās Bakanidze, un viņa melnīgsnējā, jau grumbām izvagotajā sejā parādījās tikko jaušams smaids.

Viņš gribēja sniegt Staļinam roku, bet tas pienāca klāt un apskava viņu.

— Sen neesam redzējušies, — Staļins teica. — Ļoti sen.

— Jā. Tiešām sen.

— Varbūt paēdīsim vakariņas vai, pareizāk sakot, brokastis? — Staļins pasmīnēja. — Tu droši vien esi izsalcis?

«Papurinājis galvu, Bakanidze atbildēja:

— Pēc četrdesmit minūtēm man jābūt Baltkrievijas stacijā. Mana divīzija sāks kāpt vilcienā.

— Tu komandē divīziju? — Staļins vaicāja.

— Nē. Esmu komisārs. — Bakanidze ar galvas mājienu norādīja uz zvaigzni, kas bija uzšūta uz blūzes piedurknes.

«Jāapjautājas, kā viņš dzīvojis visus šos gadus,» Staļins nodomāja, «kā sievai un dēlam ar veselību, šķiet, viņam taču bija dēls .. .»

Tomēr Staļins nespēja pavaicāt. Viņš bija cerējis, ka Rezo ierašanās uz brīdi atvairīs no viņa domas par karu. Taču karš atgādināja sevi gan ar šī cilvēka militāro

40

3 4264

apģērbu, gan ar viņa vārdiem, ka pēc četrdesmit minūtēm viņam jādodas uz fronti.

— Apsēdīsimies! — Staļins uzaicināja.

Viņi apsēdās uz kušetes.

— Kā klājas sievai?

Pirms vārda «sievai» Staļins sastostījās, jo jau sen bija aizmirsis, kā viņu sauc. Patiesību sakot, par to arī nebija ko brīnīties — ar Bakanidzes sievu viņš nebija ticies kopš divdesmito gadu vidus.

Mazliet pārsteigts, Bakanidze paraudzījās Staļinā un atbildēja:

— Keto nomira divdesmit devītajā gadā.

Viņam gribējās piebilst: «Es taču tiku par to stāstījis,» — tomēr viņš nekā neteica.

— Jā, jā, — Staļins sadrūma. Un tad jautāja: — Bet dēls? Tev taču bija dēls!

— Kritis, Koba. Iesauca kara pirmajā dienā. Viņš gāja bojā tieši pēc mēneša, divdesmit otrajā jūlijā, pie Lugas. Tā bija teikts nāves ziņā.

Staļins tik tikko noturējās neizsaucies: «Kā tad ta, viņš taču bija vēl gluži zēns! ...»

Tomēr tūlīt atminējās: pagājuši gadi. Gadi!

— Kāpēc tik ilgi — gandrīz desmit gadu no tevis nebija ne miņas? — Staļins domīgi vaicāja. — 2ēl, ka tu nebiji man līdzās visu šo laiku.

«Vai tu, Koba, esi pārliecināts, ka tā būtu bijis labāk?» Bakanidzem gribējās jautāt. «Vai tad visiem, kas bija kopā ar tevi, šis tuvums atnesa laimi? ...» Viņš tomēr klusēja.

— Un .. . kā tad tu dzīvo? — Staļins atkal vaicāja.

Revazs paraustīja plecus un atbildēja:

— Kā tu jau zini, dienēju armijā. Trīsdesmit septītajā gadā mani demobilizēja. — Pamanījis, ka Staļina skatiens tūlīt kļūst vērīgs, viņš steigšus piemetināja: — Nē jau, nē! Veselības dēļ. Tuberkuloze. Tu taču to zini... Plaušās atsākās sens process.

Jā, Staļins to zināja. Daudzi izsūtītie, kas bija no siltiem novadiem, Sibīrijas sniegos saslima ar tuberkulozi. Ari viņš pats. Tiesa, viņam izdevās slimību uzveikt.

Un tagad? ... — Staļins jautāja, lūkodamies vecajam draugam sejā.

— Tagad esmu pilnīgi vesels, — tas stingri atbildēja. — Pirmajā kara dienā biju uz atkārtotu medicīnisku pārbaudi. Pēc visiem punktiem un pantiem esmu atzīts par derīgu. Un kā tu dzīvo, Koba?

To pavaicājis, Revazs tūlīt saprata, cik muļķīgs ir tāds jautājums. Mazliet apjucis, viņš steigšus painteresējās:

— Kā klājas bērniem? Ko dara Jakovs?

— Jakova nav, — Staļins drūmi atbildēja. — Droši vien gājis bojā.

Atkal iestājās klusums.

Veroties sakritušajā, novājējušajā Staļina sejā, viņa sirmajos matos, Bakanidze, šķiet, tikai tagad pa īstam saprata, cik smaga nasta gulstas uz šī cilvēka pleciem.

— Tev ir grūti, Koba? — viņš klusi vaicāja.

— Ja. Grūti, — Staļins pēc brīža atbildēja, raudzīdamies kaut kur tālumā. Tad pēkšņi pagriezās uz Revaza pusi un, ielūkodamies viņam tieši acīs, teica: — Juhnovā vācieši.

Šos vārdus viņš izrunāja skarbi, skaidri, nenovērsdams skatienu no Revaza sejas, it kā pārbaudīdams, kādu iespaidu tie atstāj.

Bakanidzes sejā tomēr neietrīsējās neviens vaibsts.

«Tāds viņš bijis vienmēr,» Staļins nodomāja, juzdams lielu gandarījumu. «Kluss, savaldīgs, norūdīts. Viņš nav pārvērties.»

Izdzirdīs briesmīgo jaunumu, Revazs nebilda ne vārda. Tikai paraudzījās rokas pulkstenī, it kā vēlēdamies sacīt: «Ja nu tā, tad man jāsteidzas.»

— Nesteidzies! — Staļins teica. — Pagūsi. Tevi aizvedīs laikā.

— «Tev taču daudz darba. Droši vien es traucēju.

— Tu mani netraucē. Pasēdi! — Staļins atbildēja, lai gan juta, ka viņam vairs nav ko runāt ar Revazu, ka tas, kam nav tieša sakara ar notikumiem frontē, pašreiz viņu neinteresē. No jebkura viņa paša vai Revaza uzdota jautājuma sāktu risināties atmiņu pavediens, bet uz kavēšanos atmiņās viņam prāts nenesās.

Un tomēr Staļinam negribējās, lai Revazs ietu projām. Gribējās kādu brīdi klusējot pasēdēt viņam blakus.

— Tātad vācieši tuvojas Maskavai? — Revazs klusi jautāja.

— Jā, — Staļins skarbi atbildēja, — turklāt ar ļoti lieliem spēkiem.

Viņš atkal vērīgi ielūkojās Revazam sejā. Tas tikai saprotoši pamāja ar galvu.

Un tad vaicāja:

— Bet... pie Ļeņingradas?

— Viņi atrodas četrus kilometrus no Putilova rūpnīcas. Ja tuvākajā laikā nepārrausim blokādi, pilsētā sāksies bads.

Staļins joprojām runāja asi, skarbi, it kā razdams rūgtu gandarījumu drausmās patiesības atklāšanā.

— Kas notiek dienvidos? — Revazs tagad jautāja pavisam klusi.

Laužas uz Donbasu, — Staļins steidzās atbildēt, it ka viņš baidītos, ka Revazs nepagūs uzzināt visu patiesību.

Revazs nolieca galvu.

— Vai tev vēl ir jautājumi? — Staļins noprasīja, un viņa balsī bija dzirdams tāds kā izaicinājums.

Revazs pacēla galvu un vērīgi viņā paraudzījās, it kā viņu no jauna iepazīdams. Un beidzot sacīja:

— Jā, Koba, ir viens jautājums. Citos apstākļos droši vien es ilgi butu šaubījies, pirms būtu to uzdevis. Bet tagad mēs abi steidzamies — gan tu, gan es. Ja aiziešu nevaicājis,'vēlāk lādēšu sevi par gļēvumu... Koba, atbildi man: kā varēja tā notikt? Kā varēja gadīties, ka vācieši atrodas pie Ļeņingradas un tuvojas Maskavai?!

Iestājās klusums. Tad Staļins lēnām piecēlās. Piegāja pie rakstāmgalda. Bakanidze redzēja vienīgi viņa muguru. Staļins, kas allaž turējās taisni, tagad stāvēja uzlicis, un pelēkais frencis uz muguras bija nostiepts.

Un, lūk, viņš atliecās, pagriezās, un Bakanidze ieraudzīja viņa acīs ļaunu spīdumu.

— Tu atnācņ lai mani sauktu pie atbildības? — Staļins gruzīniski jautaja — lēnām, ar slēptiem draudiem balsī.

— Nē, Koba, nē! — Revazs arī tagad runāja krieviski, bet bija acīm redzami uztraucies un atbildēdams piecēlās kājās. — Es vaicāju tāpat vien. Kā cilvēkam. Kā draugam ... Kā komunists komunistam... — viņš piebilda vēl klusāk.

Staļins pēkšņi saprata, ka zemapziņā viņš šo jautājumu bija gaidījis, ka droši vien tāpēc ar tādu nežēlīgu skarbumu visā kailumā bija Revazam atklājis, kāds stāvoklis ir frontēs ...

Tomēr, kad jautājums tika uzdots skaļi un tik tieši, Staļinam tas likās negaidīts.

Neskatīdamies Revazā, viņš staigāja šurp un turp, tad ilkal apstājās pie rakstāmgalda.

— Labi, — viņš dobji sacīja, — tavu jautājumu es sapratu un no atbildes nevairīšos. Vispirms tomēr gribu ko vaicāt tev... Vai tu zini, cik lieli spēki metas mums virsū?

— Es klausījos tavu radiorunu ...

— Tajā pateikta tikai daja patiesības. Tagad varu tev pasacīt visu. Pēc izlūkziņām pret mums cīnās ne mazāk ka simt deviņdesmit teicami izdresētu vācu divīziju, kas guvušas kara pieredzi Eiropā. To apbruņojumā ir pieci tūkstoši lidmašīnu, apmēram četri tūkstoši tanku! ...

— Un mums? — Bakanidze aši jautāja.

— Mazāk. Daudz mazāk, — Staļins klusi atbildēja.

— Kāpēc?!

— Kāpēc? — Staļins atkārtoja, paceldams balsi.— Vai tev ir zināms, kā pirmskara gados pieauga kara rūpniecība?

— Protams, nē. Tās bija slepenas ziņas.

— Jā, slepenas, — Staļins apstiprināja apvaldītā niknumā. — Tagad tas vairs nav noslēpums. Par trīsdesmit deviņiem procentiem gadā! Vai tas ir maz?

— Iznāk... iznāk, ka tomēr maz, Koba, — Revazs nedroši teica.

— Maz?! — Staļins izsaucās ar viņam neierastu dedzību. — Vairāk nekā divarpus tūkstoši jaunu lidmašīnu tikai šī gada pirmajā pusē vien — tas, tavuprāt, ir maz?! Ar ko tu salīdzini? Ar Vāciju, kuras labā strādā visa Eiropa? Ar to, ko mēs ražojām pirms desmit gadiem? Atbildi! Tagad es gribu dzirdēt tavu atbildi!

Dažus mirkļus Revazs klusēja.

— Tad iznāk, ka pati vēsture nolēmusi mūs pazudināt? ... — viņš ierunājās, bet Staļins viņu partrauca:

— Nē! Muļķības! Vēsture ir ar mums, nevis pret mums! Neviena valsts pasaulē nebūtu izturējusi tik spēcīgu triecienu, kāds bija vērsts pret Padomju Savienību. Bet mēs izturējām!

Staļins strauji pamāja ar roku, atvilka elpu un tad mierīgāk turpināja:

— Tikai pirmajās trijās kara nedēļas vien ienaidnieks zaudēja gandrīz simt tūkstošu kritušo un ievainoto. Iznīcināts simtiem vācu tanku, lidmašīnu un lielgabalu. — Pēc brīža viņš klusi piemetināja: — Tagad... ja velies, vari savu jautājumu atkārtot.

— Jā, es atkārtošu, — Bakanidze stingri sacīja. — Šoreiz gan izteikšu to mazliet citādi. Tev taisnība, pāri galvai nevar pārlēkt, mēs esam darījuši visu, kas bija mūsu spēkos. Bet kāpēc pirmajās kara stundās gāja bojā tik daudz padomju lidmašīnu? Tās taču tika sašautas lidlaukos, tāpēc ka lidotājiem nebija dota pavēle pacelties gaisā! Es neesmu, Koba, vienīgais, kas to zina, tas tagad zināms daudziem. Esmu ticies ne ar vienu komandieri vien ...

— Tu esi runājis ar gļēvuļiem un panikas cēlējiem! — Staļins viņu partrauca. — Kad tev pašam būs kara pieredze ...

— Man tā jau ir! — Revazs ierunājās negaidīti skarbā balsī un pakapa soli tuvāk nekustīgajam Staļinam. — Skaties! — Viņš aši atrāva vaļā karavīra blūzes pogas.

— Skaties! — Revazs atkārtoja, smagi elpodams.

— Šķemba man trāpīja krūtīs divdesmit ceturtajā jūlijā netālu no Mogiļevas, Rietumu frontē, tāpēc man bija tiesības vaicāt, kas šai frontē notiek pašreiz. Mans dēls krita pie Lugas, un man bija tiesības zināt, kas tad pašlaik notiek pie Ļeņingradas. Un tagad es gribu zināt, kas ir vainīgs, ka mēs karu gan gaidījām un tam gatavojāmies, tomēr tas pārsteidza mūs kā lavīna un jau pirmajā dienā nodarīja mums tādus zaudējumus.

— Uzbrucējam vienmēr ir priekšrocība, ko dod pēk šņums, — Staļins rāmi sacīja.

— Mēs taču zinājām, ka šis karš nav novēršams! Tātad — tas varēja sākties jebkurā brīdī!

«Tas nav tik vienkārši, Rezo!» Staļins gribēja izsaukties. Tomēr klusēja. Viņš nespēja novērst skatienu no koši sarkanās retas uz. Revaza krūtīm, no rētas, kas sniedzās kaut kur uz leju un pazuda zem baltā apakškrekla. Staļins zinaja, ka krituši daudzi tūkstoši kareivju un komandieru, zināja no pārskatiem, no pavēlnieku ziņojumiem, taču savām acīm rētas cilvēka ķermenī redzēja pirmoreiz, kopš bija sācies šis karš.

Pamanījis Staļina vērīgo skatienu, Revazs steidzīgi aizpogāja blūzi.

«Kā viņam izskaidrot to, ko izskaidrot dažos vārdos nav nemaz iespējams?» Staļins tobrīd domāja. «Kā pie i.idīt, ka te nav vainojama tikai pārrēķināšanās vien, lai can tagad nav nekādu šaubu, ka pārrēķināšanās notikusi? Ka pārliecināt, ka es centos iegūt laiku un tieši tāpēc dalīju visu iespējamo, lai nedotu Hitleram ieganstu sākt karu? Ka es tā rīkojos tikai tādēj, lai pagūlu modernizēt armijas apbruņojumu. Tikai tādēļ, lai tauta varētu vēl gadu vai vismaz pusgadu redzēt virs galvas tīras debesis ... Kā viņam pierādīt, ka bija pilnīgs pamats neuzticēties Anglijai un Francijai, kas Minhenē bija nodevušas visu Eiropu un pavērušas Hitleram ceļu uz Austrumiem? Vai tad pašreiz ir īstais laiks visos sīkumos parādīt pēdējo gadu starptautisko attiecību patieso ainu, atstāstīt visas izlūkošanas pārskatu un vēstniecību ziņojumu pretrunas? ... Un vai Revaza doma spēj maz izstaigāt tādus labirintus? . ..»

Staļinam gribējās kliegt pretim stāvošajam cilvēkam, kuru viņš kopš jaunām dienām bija īsi saucis par Rezo, ka viņam nav taisnība, tūkstoškārt nav taisnība, kad viņš runā par traģiskajām sekām, nezinādams to īstos cēloņus.

«Bet kāpēc man jātaisnojas,» Staļins pēkšņi nodomāja, «kāpēc? Tikai tāpēc, ka esam iepazinušies jau pirms četrdesmit gadiem? Kādas īpašas tiesības viņam ir _ dotas? Karavīra tiesības? Frontē pašreiz cīnās simtiem tūkstošu tādu komandieru un kareivju, cīnās ar Staļina vardu uz lūpām. Drauga tiesības? Politikā neder personiskas draudzības mēraukla. Turklāt — vai tagad viņš maz ir mans draugs? Mēs nebijām redzējušies jau desmit gadus ...»

Staļins zināja, ka pietiek ar vienu skarbu vārdu, vienu pašu žestu, lai izbeigtu mokošo sarunu. Jaunas, līdz šim nepazītas jūtas viņu tomēr atturēja no tāda vārda un tāda žesta.

Pēkšņi Staļins ārkārtīgi asi izjuta un skaidri apzinājās, ka agrāk vai vēlāk Vēsture izvirzīs to pašu jautājumu, ko viņš bija sev uzdevis toreiz, tajās baigajās stundās, kad vienatnē bija sēdējis savā Kuncevas mājā, un ko tagad atkārtoja Rezo, izjuta un apzinājās, ka pašreizējos notikumus nebūs iespējams pareizi novērtēt, ja nebūs atbildēts uz šo jautājumu.

Viņš piegāja pavisam tuvu Revazam un dobji, bet skaidri sacīja:

— Mēs esam darījuši visu, ko spējām, Rezo. Gandrīz visu. Tomēr. . . mums bija kjūdas. Ja, kļūdas. Pārrēķinājāmies. Bet, lai to pateiktu tautai, vispirms jāsakauj ienaidnieks.

Iestājās klusums.

— Tas ir tas, ko gribēju vaicāt, — Revazs beidzot sacīja— Un tā ir atbilde, ko vēlējos no tevis dzirdēt. Par pārējo — pēc kara. Tur tev taisnība. Bet nu man jābrauc.

Atvadījies no Revaza Bakanidzes, Staļins atgriezās dienesta kabinetā un jau ļoti drīz atkal juta, ka ir slims. Sāpes kaklā kļuva aizvien stiprākas.

Staļinam nepatika ārstēties, par saaukstēšanos un citu vieglu sasirgšanu viņš vispār nelikās zinis — paļāvās uz savu stipro veselību. Pat atpūtas laikā ļoti negribīgi atļāva ārstiem sevi izmeklēt. Arī šoreiz viņš klusībā tikai atmeta ar roku, lai gan neapšaubāmi bija sākusies angīna.

Taču vērīgajai Poskrobiševa acij Staļina veselības stāvoklis nepalika noslēpums, un vakara pusē Augstākā virspavēlnieka kabinetā ieradās ārsts.

Staļins viņā īgni paraudzījās, taču, nodomājis, ka medicīnai varbūt tiešām ir kādi līdzekļi, ar kuriem iespējams ātri likvidēt drebuļus un kakla sāpes, ļāva ārstam pataustīt pulsu un apskatīt kaklu.

Uz ārsta priekšlikumu pārtraukt darbu un likties gultā Staļins atbildēja ar dusmīgu rokas vēzienu, it kā atgaiņādams uzbāzīgu mūsu, un palūkojās ārstā tik nikni un zobgalīgi, ka tam kļuva baisi. Tomēr ārsts, kas bija labi izpētījis Staļina raksturu un zinaja, ka viņu var ietekmēt vienīgi ar loģiku, plecus paraustījis, teica, ka, spriežot pec pulsa, temperatūra jau pašreiz esot augsta un, ja tā vēl celšoties, kas stipras saaukstēšanās gadījumā pilnīgi iespējams, biedram Staļinam gribot negribot vajadzēšot pārtraukt darbu, bet tad būšot daudz sliktāk.

Tomēr Staļins bija ar mieru vienīgi aplikt ap kaklu kompresi un uz kādu laiku no dienesta kabineta, kur bija pavēss, jo pa neaizlīmētajiem logiem pūta iekšā ass rudens vējš, pāriet uz dzīvokli lejā.

Viņš deva rīkojumu pārnest uz turieni kartes, pārslēgt visus telefonus, noskaidrot, kad Žukovs ieradīsies Maskavā, sagaidīt viņu lidlaukā un tūlīt atvest uz Kremli.

... Lidmašīna, kurā lidoja armijas ģenerālis Žukovs, ko .Staļins bija izsaucis no Ļeņingradas, sasniedza Mas i avu un krēslā nolaidās Centrālajā lidlaukā.

No kabīnes steidzīgi iznāca oLrais pilots, iedams garām pie loga sēdošajam Žukovam, pateica: «Esam klāt, biedri ģenerāli!» — strauji atgrūda metāla aizbīdni, ar kājas spērienu atvēra durvis un trokšņaini nolaida zeme īsas dzelzs kāpnītes, tad izslējies pakāpās soli sāņus, aicinādams Žukovu uz izeju.

Žukovs piecēlās un gāja uz atvērtajam durvīm, pa kurām plūda iekšā mitrs un auksts rudens gaiss.

Viņš ieraudzīja neparasti tukšu lidlauku. Kādus trīsdesmit metrus tālāk stāvēja gara, melna vieglā automašīna, no tās uz lidmašīnu straujiem soļiem nāca karavīra drēbēs ģērbies cilvēks.

Žukovs viņu pazina jau no tālienes — tas bija Iekšlietu tautas komisariāta pārvaldes priekšnieks, kas jau daudzus gadus faktiski pildīja Staļina apsardzes priekšnieka pienākumus. Viņš gandrīz vienmēr atradās Staļina tuvumā.

Dažus mirkļus Žukovs stāvēja atvērtajās lidmašīnas durvīs, vērodams ātri nākošo ģenerāli, tad nesteigdamies sāka kāpt lejā pa trapu.

— Biedrs Staļins jus gaida! — ģenerālis teica un tikai pēc tam sasveicinājās — nemilitāri, iepriekš nepielicis roku pie cepures, bet tāpat vien sniegdams Žukovam

roku. _ ' .

Lai gan Žukovam pret šo ģenerāli nebija nekādu īpašu jūtu, tomēr katrreiz, kad viņiem gadījas satikties Staļina pieņemamā istabā vai Kuncevas vasarnīca, viņš negribot ar nepatiku atcerējās, ka tieši šis cilvēks bija ilgi atteicies aicināt Staļinu pie telefona taja briesmīgajā divdesmit otrā jūnija naktī...

Žukovs paspieda ģenerāļa sniegto roku un īsi atbildēja:

— Esmu gatavs. — Pagriezies pret adjutantu, kas stāvēja godbijīgā attālumā, vienā rokā turēdams viņa portfeli, otrā — pelēko, gumijoto lietus mēteli ar zaļām ģenerāļa zvaigznēm uz lauka zīmotnēm, Žukovs sacīja: — Dod šurp portfeli! Bet tas, — viņš pamāja uz mēteļa pusi, — man pašreiz lieks. Brauc uz Ģenerālštābu! Ja būsi vajadzīgs — pasaukšu.

Pēc tam viņš pārlaida skatienu tukšajam lidlaukam. Tikai tālumā nomaļus stāvēja divi maskēti iznīcinātāji.

Lidlaukā bija viens vienīgs cilvēks — seržants ar baltu un sarkanu karodziņu rokās, viņš dežurēja pie T veida nolaišanās zīmes.

Pamanījis Žukova sejā neizpratni, ģenerālis pusbalsī paskaidroja:

— Jūsu ierašanos nolemts turēt slepenībā. — Nozīmīgi pasmīnējis, viņš piebilda: — Sargāt no liekām acīm un ausīm. Brauksim, Georgij Konstantinovič! — Un vēlreiz atkārtoja: — Biedrs Staļins gaida.

Bija apmēram desmit vakarā, kad Žukovs apsardzes priekšnieka pavadībā iegāja mazajā priekšistabā.

Viņš bija ne vienreiz vien bijis pie Staļina gan kabineta Kremli, gan Kuncevas vasarnīcā, gan mazajā savrupmājā Kirova ielā, taču Kremļa dzīvoklī viņam nebija gadījies būt ne reizi.

— Pagaidiet! — ģenerālis klusi sacīja un pazuda aiz

durvīm. \

Lai gan Žukovs pašreiz domāja vienīgi par likšanos ar Staļinu, ko nebija redzējis kopš aizbraukšanas uz Ļeņin gradu, tomēr viņš negribot pārlaida ziņkārīgu skatienu ar peleku līmes krāsu krāsotajām priekšistabas sienām un pa kreisi no ieejas durvīm piesistajam drēbju uzkaramajam, uz kura vientulīgi karājās Žukovam labi pazīstamā pusmilitārā pelēkā cepure ar sarkanu armijas zvaigznīti virs naga.

Žukovs noņēma savu cepuri, pakarināja to diezgan tālu no Staļina cepures un pavērās apkārt, lūkodamies, kur nolikt cieši piebāzto portfeli, bet, tā kā priekšistabā nebija ne galdiņa, ne krēsla, nolika to uz grīdas, piesliedams pie sienas.

Šai mirklī atkal ieradās apsardzes priekšnieks. Tikpat klusi ka pirmīt viņš teica:

— Gaida.

Ar ierastu profesionāla karavīra kustību Žukovs noraustīja formas svārkus un, pārkāpis pār slieksni, skaļi vaicaja:

— Vai atļausiet?

Ģenerālis, kas bija palicis priekšistabā, cieši aizvēra aiz viņa durvis.

Staļins stāvēja pie galda, uz kura bija izklātas kartes.

Žukovs nebija radis tikties ar Augstāko virspavēlnieku .1 ivok|a kabinetā, kurš bija divreiz mazāks par dienesta i .ibinetu un kura mēbeles nebija līdzīgas Kremļa mēbelei», bet gan tādas pašas, kādas tolaik varēja redzet vai jebkurā Maskavas dzīvoklī. Arī Staļina izskats bija nepa i,i',ts — biezā komprese ap kaklu stipri izcēlās virs pelēka lienča atlokāmās apkaklītes, kas bija vaļā.

Žukovs zināja, ka nekādu apjautāšanos par pašsajūtu nedrīkst atļauties. Tāpēc viņš tikai īsi pasveicināja.

Staļins atbildēja ar galvas mājienu. Tad ar roku aicināju Žukovu nākt dziļāk istabā un pagriežas uz kartēm noklātā galda pusi.

Žukovs piegāja klāt un nostājās blakus. Vajadzēja tikai uzmest skatienu kartei, kas bija izklāta virspuse, lai saprastu, kāds stāvoklis radies Centrālajā virzienā. Gan taisnas, gan puslokā saliektas zilas bultas sašķēla fronti un tiecās uz Maskavu no ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem.

Ziemeļos bultu smailes atdūrās pret Kaļiņinu, rietumos tās tiecās uz Maskavas piepilsētām Solncevu un Kubinku, dienvidos — uz Serpuhovu, Tulu, Kaširu un Staļino gorsku.

Staļins jautāja:

— Kāds stāvoklis ir Ļeņingradā?

— Vai atļausiet paņemt karti, biedri Staļin? — Žukovs vaicāja. — Portfeli esmu atstājis priekšnamā.

— Nevajag, — Staļins teica. — Tāpat vien atbildiet uz jautājumu: vai, pēc jūsu domām, vācieši varētu tuvākajā laikā sākt jaunu uzbrukumu Ļeņingradai?

Žukovs mirkli klusēja, lai gan atbilde uz šo jautājumu viņam jau sen bija gatava. Viņš ne vienreiz vien bija to jautājis pats sev un ne vienreiz vien kopā ar Ždanovu un Vasņecovu analizējis stāvokli, kas bija radies pie Ļeņingradas septembra beigās. Pašreiz viņš vilcinājās ne tikai tāpēc, ka saprata, kāda atbildība gulstas uz ikvienu, no kura Staļins gaida skaidru, nepārprotamu atbildi, bet arī tāpēc, ka apzinājās, cik liela nozīme bus viņa vārdiem, lai pieņemtu pareizus lēmumus šeit — frontes centrālajā daļā.

— Domāju, ka ne, viņi to nespēs,, biedri Staļin, — Žu kovs beidzot stingri sacīja.

— Kāpēc? — Staļins vaicāja, cieši vērdamies Žukovā.

— Tāpēc, — Žukovs atbildēja, mazliet noliekdams masīvo zodu ar bedrīti vidū, tomēr raudzīdamies Staļinam tieši acis, — ka vācieši atvelk no Ļeņingradas daļu tanku un motorizēto kājnieku, par ko esam jau ziņojuši Galvenajai mītnei. Ar atlikušajiem spēkiem viņi nespēj ieņemt pilsētu.

— Tāā... — Staļins lēni noteica, vai nu apdomādams šo atbildi, vai ari apliecinādams tai savu piekrišanu, un Žukovam šķita, ka Staļina balsī saklausāma atvieglojuma izj ūta.

— Kur, pēc jūsu domām, — Staļins atkal ierunājās, — varētu tikt izmantoti šie tanki un motorizētie kājnieki?

— Domājams, ka pēc papildināšanas un materiālās daļas sakārtošanas tos izmantos Maskavas virzienā, — Žukovs atbildēja vēl stingrāk un drošāk.

— Izmantos? — Staļins iejautājās, rūgti un reizē nikni pasmīnēdams. — Iespējams, ka tie jau tagad karo pret Koņevu ... Skatieties, biedri Žukov, — viņš teica, pastiepdams uz kartes pusi tabakas sadzeltinātu rādītājpirkstu, — kāds stāvoklis te radies! — Viņš mirkli apklusa, tad ar tikko jaušamu sarkasmu piemetināja: — Vismaz domājams, ka tas ir tāds.

— Spriežot pēc kartes... — ierunājās Žukovs, bet Staļins viņu pārtrauca:

— Jāšaubās, vai karte vairs atspoguļo īsto stāvokli. Mums nav sakaru ar Rietumu virziena frontēm.

Viņš strauji atbīdīja karti pie malas un, pagriezies pret Žukovu, drūmi teica:

— Mums jāzina, kāda ir situācija, kas mainās katru stundu, jāzina, kāda tā ir patiesībā, nevis uz kartes!

Un lēnām, it kā apsvērdams katru vārdu, piebilda:

— Runa ir par Maskavu.

— Kādi norādījumi būs, biedri Staļin? — Žukovs vai caja.

Gausi, gluži kā vēlēdamies par kaut ko pārliecināties, Staļins viņu aplūkoja un sacīja:

— Brauciet pie Šapošņikova! Rietumu virziena karte jums jau sagatavota. No turienes, ne brīdi nekavēdamies, dodieties uz Rietumu frontes štābu. Uz vietas noskaidrojiet, kāds ir reālais stāvoklis. — Vārdu «reālais» viņš uzsvēra. — Un atrodiet iespēju no turienes piezvanīt man! Jebkurā laikā dienā vai naktī.

Kad, atbildēdams uz jautājumu par Ļeņingradu, Staļins mīnā ar Revazu Bakanidzi sacīja, ka pilsēta sāksies i h !s, ja blokādi neizdosies pārraut tuvākajā laikā, viņš balstījās ne tikai uz teorētisku stāvokļa analīzi. Jau pirms trim nedēļām Valsts aizsardzības komiteja bija saņēmusi Ļeņingradas pilsētas padomes izpildkomitejas priekšsēdētaja Popkova parakstītu šifrētu telegrammu, kurā bija ziņots, ka bloķētajā Ļeņingradā pārtika palikusi ne vairak ka sešām septiņām dienām.

Kā vēlāk noskaidrojās, šīs ziņas nebija precīzas. Ļeņin nradā izdarītā ārkārtīgi stingrā inventarizācija paradīja, ka pārtikas krājumi pilsētā ir nedaudz lielāki. Tomēr doma, ka blokādi nepieciešams pārraut cik vien iespe inms drīz, nepameta Staļinu ne mirkli.

Sūtīdams Žukovu uz Ļeņingradu nomainīt Vorošilovu, Staļins viņam uzdeva ne tikai apturēt vāciešus Ļeņingra das nomalēs, kur viņi jau bija ielauzušies, bet arī darīt visu iespējamo, lai kopā ar 54. armiju, kas bija ieņēmusi pozīcijas blokādes loka ārpusē dienvidaustrumos no Ļeņingradas, pārrautu aplenkumu.

Septembra beigās vāciešus apturēja pilsētas pieejas, fronte stabilizējās. Taču visi mēģinājumi, ko, gribēdama izlauzties uz priekšu un savienoties ar 54. armiju, izdarīja samērā nelielā Ļeņingradas karaspēka grupa, kuras galvenie spēki aizstāvēja pilsētu dienvidos un dienvidrietumos, beidzās neveiksmīgi. Bija izdevies atņemt ienaidniekam vienīgi nelielu placdarmu Ņevas kreisajā krastā, un šai placdarmā joprojām neaprima kaujas.

54. armijas pavēlniecība neattaisnoja Staļina cerības — uzbrukumu šī armija attīstīja ārkārtīgi lēni, un tas nedeva kaut cik jūtamus rezultātus.

Staļins saprata, ka nepieciešama jauna, lielāka operācija, lai Ļeņingrada atgūtu sauszemes sakarus ar pārējo valsti. Ģenerālštābs saņēma Galvenās mītnes uzdevumu tādu operāciju ieplānot oktobrī.

Pat vācu karaspēka uzbrukums, kas 30. septembrī sakas Centrālajā virzienā, un tas, ka ienaidnieks joprojām tuvojās padomju galvaspilsētai, lai gan Rietumu, Rezerves un Brjanskas frontes kaujinieki izmisīgi pretojās, nepiespieda Staļinu atteikties no Ļeņingradas debloķēšanas operācijas, kas bija jau izstrādāta, jo viņš dziļi izprata,

6i

ka šai milzīgajā ciņa uz dzīvību un nāvi viss ir savstarpēji saistīts.

Blokādes pārraušana ne tikai likvidētu bada draudus Ļeņingradai, bet arī stipri ietekmētu stāvokli pie Maskavas, jo pat nepilnīga fon Lēba armiju grupas sagrāve dotu iespēju pārsviest palīgā Maskavai daļu 7., 4. un 54. armijas karaspēka, kas atrodas ārpus aplenkuma loka. 1 urklat liela uzbrukuma operācija pie Ļeņingradas acīmredzot piespiestu Hitleru atsaukt daļu sava karaspēka no Maskavas virziena ...

Aizsardzībai tautas komisārā vietnieku un Sarkanās Armijas artilērijas priekšnieku ģenerāli Voronovu Staļins izsauca pusnaktī.

Tautas Komisāru Padomes ēkas otrajā stāvā, lielajā, pusapaļajā istabā, pusbalsī sarunādamies, sēdēja un staigāja gan cilvēki karavīru drēbēs, gan arī civilie. Laiku pa laikam te viens, te otrs paraudzījās ārā gaitenī, kura kreisajā puse atradas Staļina kabinets, — viņi visi gaidīja, kad viņus izsauks pie Augstākā virspavēlnieka.

Sis gaitenis, kas miera laikā bija ļoti kluss un tukšs, tagad izskatījās pavisam citāds. Parādījās un pazuda armijas kurjeri. Ik pēc brīža nāca un gāja karavīri. Pēc noputējušajiem zābakiem un saņurcītajiem formas svārkiem bija redzams, ka šie ģenerāļi un pulkveži saņēmuši steidzīgu izsaukumu un nupat ieradušies no frontes, no kuras līdz Kremlim tagad nebija vairāk kā divu trīs stundu brauciens.

Voronovs aši izgāja cauri gaitenim, ar galvas pagriezienu vai vieglu palocīšanos korekti atbildēdams uz sveicieniem.

Poskrobiševs ģenerālpulkvedim sacīja, ka Staļins viņu gaidot un esot lūdzis iet iekša bez ziņošanas.

Staļina kabinetā notika apspriede. Viņš stāvēja, noliecies pār kartēm, kuras, kā parasti, bija izklātas uz garā galda, un nesteigdamies kaut ko sacīja cilvēkiem, kas bija sastājušies ap viņu.

Izdzirdīs veramies durvis, Staļins pagrieza galvu, ieraudzīja Yoronovu un ar rokas mājienu aicināja viņu sēsties uz dīvānā pie sienas.

Noliecies pār kartēm un ar kreiso roku atspiedies pret galdu, Staļins atkal ierunājās.

Voronovs saprata, ka runa ir par nocietinājumiem Možaiskas rajonā. Mazliet brīnīdamies, kāpēc arī viņš ii,iv uzaicināts piedalīties šai apspriede, Voronovs vērīgi i kiusījās Staļina vārdos. Bet tas, it kā aizmirsis izsauktā Voronova klātbūtni, joprojām nepaceldams balsi un reizēm ar plaukstā saņemtās apdzisušās pīpes kātu radīdams uz karti, pēc visa spriežot, rezumēja sacīto.

Pēdīgi Staļins teica: «Ar to arī beigsim,» — atliecās laisni un atgāja no galda.

Cilvēki cits pēc cita pameta kabinetu. Kad Voronovs bija palicis viens pats, Staļins pievērsās viņam, sacīdams:

— Tagad jūsu kārta.

Voronovs gribēja piecelties, bet Staļins pamaja, lai viņš paliek uz vietas. Kā allaž, pirms sarunas Staļins brīdi pastaigāja pa kabinetu, tad apstājās pretim Voronovam un paziņoja:

— Esam nolēmuši jūs sūtīt uz Ļeņingradu — ka Galvenās mītnes pilnvarotu pārstāvi. Ko jus par to sakat?

— Esmu gatavs, — Voronovs pieceldamies atbildēja.

Sos vārdus viņš izteica gandrīz automātiski tapat

bez ierunām viņš būtu uzņēmies arī jebkuru citu Staļina dotu uzdevumu. Tomēr viņš jutās mazdrusciņ vīlies — viņu sūtīja projām no Maskavas tādās dienās, kad izšķīrās galvaspilsētas liktenis.

— Labi, — Staļins teica, iedams pie rakstamgalda, un tur rūpīgi izdauzīja pīpes pelnus lielā stikla pelnu trauka. Skaidri bija redzams, ka viņš grib dot Voronovam laiku aprast ar negaidīto lēmumu.

Protams, Staļina izvēle nebija nejauša. Viņš bija Voro novu izraudzījies ne tikai tāpēc, ka šis izcilais militārais speciālists, mierīgais, mazliet pedantiskais cilvēks, kas zaudēja nosvērtību tikai tādās reizēs, kad viņam vajadzēja aizstāvēt mīļotās artilērijas tiesības, reizē bija ar lielu gribas spēku apveltīts karavadonis. Staļins bija izvelējies Voronovu arī tāpēc, ka viņš bija lidojis uz Ļeņingradu jau septembra pirmajā pusē, būdams Valsts aizsardzības komitejas sūtītas komisijas loceklis, un toreiz bija daudz palīdzējis frontes pavēlniecībai.

Staļins neuzskatīja par vajadzīgu tagad to skaidrot Voronovam. Vispār, paziņodams kādam cilvēkam lēmumu, kas skāra viņa turpmāko likteni, Staļins parasti runaja tikai par uzdevumu, atstādams paša cilvēka ziņa tikt skaidrībā par lēmuma cēloņiem un sekām.

Izdauzījis pīpi un iebāzis to frenča kabatā, Staļins atgriežas pie kartēm klātā galda. Viņš pievilka tuvāk Ļeņingradas frontes karti, kas bija pabīdīta sāņus, un, nepagriezdamies pret blakus stāvošo Voronovu, teica:

— Lai gan Rietumu frontē stāvoklis ir grūts, esam nolēmuši oktobra otrajā pusē doties uzbrukumā, kurā piedalīsies Ļeņingradas frontes spēki un arī piecdesmit ceturtā armija. Šeit! — Viņš pastiepa pirkstu uz kartes pusi un, norādījis uz diviem pretim iezīmētiem sarkaniem puslokiem ar bultām galos, piebilda: — No šejienes un no šejienes. No abām pusēm.

Voronovs klusēja, ar pūlēm slēpdams izbrīnu. Protams, viņš, viens no tautas aizsardzības komisāra vietniekiem, zināja, ka Ģenerālštābs saņēmis pavēli izplānot Ļeņingradas debloķēšanas operāciju. Tomēr tas, ka Staļins nav atteicies no šī plāna realizēšanas arī tagad, kad ienaidnieks laužas uz Maskavu, viņam bija pārsteigums, pat lielāks nekā viņa paša sūtīšana uz Ļeņingradu.

Stajins sāka mierīgi stāstīt par operācijas plānu. Voronovs vērīgi klausījās, vienlaikus iztēlodamies Ļeņingradas frontes konfigurāciju nevis uz kartes, bet dabā, Ļeņingradas apkaimē, ko viņš labi pazina, un atsaukdams atmiņā karaspēka formāciju un dalu numurus, kā arī komandieru uzvārdus.

— Kādas ir jūsu domas par operācijas plānu? — Staļins jautāja, palūkodamies Voronovā.

— Man šķiet, ka tā iecerēta pareizi, biedri Augstākais virspavēlniek, — Voronovs atbildēja. — Ja ir kāda iespēja pārraut blokādi, tad tikai šeit. — Viņš ar pirkstu novilka uz kartes iedomāto līniju. — Tomēr...

— Kas par «tomēr»? — Staļins viņu pārtrauca, kļūdams uzmanīgs.

— Man ir tikai vienas šaubas: varbūt darbības koordinēšanai blokādes parraušanas laikā vairāk piemērots būtu kājnieku komandieris. Es taču esmu artilērists, biedri Stalin.

Stajins vērīgi palūkojās Voronovā, tikko manāmi pasmaidīja un sacīja:

— Artilērija ir kara dievs.

Šie vārdi, kas vēlāk simtiem reižu atkārtojās avīžu rakstos, runās un grāmatās, pirmoreiz lika pasacīti tobrīd.

Tas bija labākais, ko Staļins varēja pateikt Voronovam,

i un dzīve nebija nekā dārgākā par sirdij tik tuvo artilē

11J11.

Vājajā, parasti dzedrajā ģenerāļa seja atplauka smaids.

Tas ir pareizi! Tas ir ļoti pareizi, biedri Staļin!

\ iņš izsaucās.

Ja jums nav principiālu iebildumu, — Staļins atkal Ierunājās, uzsvērdams vārdu «principiālu», — tad jautājumu uzskatīsim par izlemtu ...

Voronovā vairs neraudzīdamies, viņš lēnam turpināja:

— No šīs operācijas panākumiem ir atkarīgs ļoti daudz kas... Vispirms — ļeņingradiešu dzīvība. Vai nu mes pārrausim blokādi, vai pilsētā sāksies bads...

Viņš atkal apklusa un tad parastaja, lietišķajā tonī teica:

— Jums jālido uz Ļeņingradu tūlīt. Piezvaniet gaisa kara spēkiem un mana vārdā pasakiet Zigarevam, lai viņš dod jums lidmašīnu un iznīcinātājus, kas jūs pavadīs.

— Biedri Staļin, — Voronovs iebilda, — varbūt pašreiz, kad ikviena kaujas lidmašīna ...

— Runa ir ne tikai par jūsu drošību, — Staļins īgni teica. — Jūs vedīsiet arī ļoti svarīgu aploksni. Tajā būs kaujas uzdevums — gaidāmās operācijās plāns. Ja aploksne nokļūtu vāciešu rokās...

Viņš nospieda pogu, kas bija ierīkota zem galda virsas, un jautāja ienākušajam Poskrobiševam:

— Vai Voronovam dodamā aploksne ir atvesta no Ģenerālštāba?

— Nupat atveda, biedri Staļin.

— Nesiet šurp!

Pēc brītiņa Poskrobiševs atgriezās ar lielu peleka, grumbuļaina papīra aploksni, kas trijās vietās bija aizzīmogota ar pamatīgiem lakas zīmogiem, un sniedza Staļinam.

— Kas... tas ir? — viņš jautāja, rokas aiz muguras aizlikdams.

— Tas... tas ir tas, ko Ģenerālštābs pēc jūsu uzdevuma sagatavojis Ļeņingradas frontei, — Poskrobiševs atbildēja, mazliet apjucis, milzīgo aploksni joprojām turēdams izstieptā rokā.

— Vai Ģenerālštāba rakstvežiem ir zināms, ka pašlaik notiek’ karš un svarīgi dokumenti jāizgatavo tā, lai briesmu brīdī tos varētu viegli iznīcināt? — Staļins vaicāja, nicīgi smīnēdams.

Es ... nezinu, — Poskrobiševs atbildēja, vēl vairāk samulsdams, — man iedeva ...

Jūs tad arī paziņojiet šiem Ģenerālštāba gudreļiem to, ko esmu teicis, — Staļins viņu pārtrauca. — Visu pārtaisīt! Dokumentu pārrakstīt. Uz zīdpapīra. Aploksnei jā but parasta, normālā lielumā. Visu steidzami pārtaisīti — viņš atkartoja, balsi paceldams. — Biedrs Voronovs pagaidīs.

Lidojums uz Ļeņingradu bija grūts.

Sarežģījumi sākās jau Maskavā, Centrālajā lidlaukā, kad noskaidrojās, ka tā kara lidmašīnas apkalpe, kurai vajadzēja vest Voronovu, pēdējos mēnešos ne reizi nav lidojusi uz Ļeņingradu. Turklāt lija lietus kopā ar slapju sniegu un redzamība bija slikta.

Voronovs no lidlauka piezvanīja Civilās aviācijas pārvaldei, kuras lidotāji regulāri lidoja uz aplenkto pilsētu pa ziemeļrietumu trasi Maskava — Hvoinaja — Ļeņin grada, un lūdza palīdzību.

Pagāja apmēram divas stundas, kamēr Voronovam piešķīra citu lidmašīnu, kuras apkalpe labi pazina maršrutu.

Bet tagad radās jauns sarežģījums. Apkalpes komandieris, bijušais polāro apgabalu lidotājs, lūgtin lūdza Voronovu atteikties no iznīcinātājiem, kas, gatavi startam, jau atradās uz skrejceļa.

Garais, smagnējais lidotājs ar ādas mēteli mugurā stāvēja pretim Voronovam un, plātīdams rokas, kā mēdz darīt civilie, teica:

— Mums nav vajadzīgi šie «vanadziņi», biedri ģenerāli, klausiet mani — nav vajadzīgi! Galvoju — bez tiem mēs mierīgi aizlidosim! Kāpēc tie būtu mums vajadzīgi, tie tikai saistīs meseru uzmanību!

Voronovs papurināja galvu, bet lidotājam šķita, ka ģenerālis tāpat vien šaubās, un viņš skaļi, cenzdamies pārkliegt motoru rūkoņu, vēl neatlaidīgāk turpināja:

— Pēc meteoroloģiskajām ziņām redzamība draņķīga, migla. Lādogas ezeram mēs tiksim pāri pļaujošā lidojumā — klusi un mierīgi. Bet šitā — gandrīz vai vesela eskadriļa. Pavēliet atlikt!

Voronovs saprata, ka lidotāja argumenti ir pamatoti. Bet ko viņš varēja darīt, ja ņemt līdzi apsardzes lidma tlicis bija pavēlējis pats Staļins un no tam atteikties nebija izdevies?

— Nekā nevaru grozīt, — Voronovs stingri noteica,

lidosim iznicinātāju aizsegā. — Un, lai lidotājs nedomātu, ka viņš tikai baidās, piemetināja: — Esmu saņēmis lādu kategorisku pavēli.

Nepacietīgi paraudzījies pulksteni, viņš devās uz trapu.

...Jau pēc pusstundas lidmašīna nokļuva nepārtrauktas miglas joslā. Laiku pa laikam viņi krita gaisa bedrēs, un tad, neapzinādamies tādas kustības nelietderīgumu, Voronovs ķērās ar roku nevis pie krēsla paroces, bet pie svārku iekšējās kabatas, kur atradās Galvenās mītnes kaujas pavēle, kas šoreiz bija ietilpusi parasta lieluma aploksnē.

Līdz Ļeņingradai vēl bija jālido ne mazāk kā divarpus līdz trīs stundas.

Zinādams, cik stingri Staļins prasa ievērot slepenību, Voronovs nebija pārliecināts, ka Ļeņingradas frontes Kara padomei ir ziņots par viņa ierašanos. Viņš nodomāja, ka tādā gadījumā neizbēgama būs kavēšanās, kas saistīta ar mašīnas izsaukumu. Kaut drīzāk nokļūtu Smoļnija!

Viņš iztēlojās, kā ieies Ždanova kabineta, ka paziņos, kādā nolūkā ieradies. Iztēlojās, cik priecīgi ļeņingradieši uzņems Galvenās mītnes pavēli. Tā tas bus. lomer pagaidām jādomā tikai par to, kas tūlīt darams, lai sagatavotos gaidāmajai operācijai.

Voronovs labi zināja, kāds stāvoklis ir Ļeņingradas frontē, it īpaši artilērijā. Neskaidrāka viņam bija situācija 54. armijā, kas atradās ārpus blokādes loka. Vēl nesen to bija komandējis Kuļiks. Maršala dienesta pakāpe un Staļina uzticēšanās, ko šis cilvēks bija iemantojis pēdējos pirmskara gados, deva viņam iespēju izturēties diezgan neatkarīgi — jo vairāk tāpēc, ka viņa armija bija pakļauta tieši Galvenajai mītnei. Tiesa, kad bija kļuvis skaidrs, ka armija ir maz aktīva, un visi mēģinājumi sākt uzbrukumu, lai blokādi pārrautu no ārpuses, beidzas neveiksmīgi, Žukovs ar viņam raksturīgo kategorismu pieprasīja Galvenajai mītnei Kuļiku atcelt no amata, bet pašu armiju iekļaut Ļeņingradas frontē.

Tā arī izdarīja. Tagad, pēc Žukova došanās uz Maskavu, 54. armiju komandēja pieredzējis ģenerālis Hozins, kas Žukova laikā bija frontes štāba priekšnieks.

Bet ko Hozinam izdevies pa nākt šai Isaja posma? Kādās ir armijas reālās kaujas spējas?

To Voronovs vēl nezināja. Tomēr viņš nešaubījās, ka tieši no šīs armijas stāvokļa, tās kadriem, tās apgādes ar kara materiāliem un tehniku daudzējādā ziņā ir atkarīgi ieplānotās operācijas panākumi.

Viņš paraudzījās pulkstenī, cenzdamies noteikt, cik ilgi vēl būs jālido līdz Ļeņingradai. Pēc tam palūkojās logā. Nekas nebija redzams. Viena vienīga migla.

«Iznīcinātāji tiešām nebija vajadzīgi,» Voronovs sprieda. Tad viņš atkal piespieda sevi domāt tikai par gaidāmo operāciju un izplānot, ko, aizbraucis galā, viņš darīs vispirms.

Pašā sākumā Ždanovs jāinformē par sarunu ar Staļinu un jaatdod viņam aploksne. Tad jāsasauc Kara padomes sede. Jāuzdod frontes štābam izstrādāt kaujas pavēli, pamatojoties uz Galvenās mītnes direktīvu. Vēlāk acīmredzot būs jāaizlido uz 54. armijas izvietojumu. Un pēc tam . . . Pēc tam viss ritēs, kā jau parasts: darbs dienu un nakti. Kaujas uzdevumi armiju pavēlniekiem, izbraukumi uz karaspēka daļām ...

Un tas jādara «tempā», precīzi, paturot prātā, ka līdz operācijās sākumam ir nevis mēneši vai nedēļas, bet tikai dienas . ..

Voronovam šķita, ka viņš atkal dzird Staļina vārdus: «Vai nu mēs pārrausim blokādi, vai pilsētā sāksies bads ...»

Toreiz, raudzīdamies kartē un rūpīgi iedziļinādamies gaidāmās operācijas plānā, Voronovs nebija šo vārdu «bads» uztvēris kā sevišķi nozīmīgu. Kad viņš bija komandēts uz Ļeņingradu septembrī, jautājums par pilsētas apgādi ar pārtiku vēl nebija tik ass.

Tolaik gan Galvenās mītnes, gan Ļeņingradas frontes pavēlniecības uzmanība bija pievērsta vienīgi tīri militāram uzdevumam — apturēt ienaidnieku tālās pilsētas pieejās. Kad šo uzdevumu neizdevās izpildīt, radās cits — aizstāvēt pret ienaidnieku pašu pilsētu, neļaut viņam ielauzties Ļeņingradas ielās.

Lai gan jēdzieni «blokāde» un «bads» bija loģiski saistīti, tomēr, atrazdamies Maskavā, Voronovs vēl īsti nezināja, kā Ļeņingradā ir ar pārtiku ...

Viņš atkal nepacietīgi palūkojās pulkstenī. Pec tam li nja. Pleksistiklu joprojām aizklāja blāvs, necaurredzams ii/segs. Migla, migla, migla. ..

Ieraudzījis uz kabineta sliekšņa Voronovu, Ždanovs ašiem soļiem gāja viņam pretim.

Viņi cieši spieda viens otram roku.

— Mums nebija ziņots par jūsu ierašanos, citādi... Ždanovs iesāka, bet Voronovs steidzīgi sacīja:

— Jā, jā, man tas bija jau skaidrs.

Ždanova balss viņam šķita skanam no tālienes: pēc nogurdinošā lidojuma ausis joprojām bija aizkritušas.

— Atlidojāt bez starpgadījumiem? — Ždanovs vaicāja.

— Pēc meteoroloģiskajām ziņām gandrīz visa trase ir

migla .. . Nāciet šurp, sēdieties, es tūlīt pateikšu, lai atnes stipru tēju ... .

Viņš viegli saņēma Voronovu aiz pleca un aizvadīja līdz ādas krēsliem, kas bija nolikti pie galda.

— Viss kārtībā, — Voronovs atbildēja, atlaizdamies atzveltnī un tīksmi izstiepdams kājas.

— Priecājos jūs atkal redzēt, — Ždanovs teica, apsēzdamies viņam pretim. — Kādā uzdevumā esat ieradies?

— Ļoti svarīgā, Andrej Aleksandrovič.

Voronovs runādams atpogāja divas formas svārku pogas, iebāza roku iekšējā kabatā un, izvilcis sasilušu aploksni, sniedza to Ždanovam.

Ždanovs steidzīgi, gandrīz vai ķertin paķēra aploksni, izņēma no atvilktnes šķēres un piesardzīgi grieza nost aploksnes maliņu . ..

Voronovs pārlaida skatienu labi pazīstamajam kabinetam. Tur nekas nebija mainījies. Staļina ģīmetne pie sienas, kur novietots rakstāmgalds, stikloti grāmatskapji un virs tiem arī ģīmetnes — Ļeņins, Markss un Engelss. Uz galda visas tās pašas pazīstamās lietas: no Urālu akmens darināti rakstāmgalda piederumi — Kirova rūpnīcas strādnieku dāvana, atvērta «Palmiras» kastīte, neiztukšota stipras, gandrīz melnas tējas glāze.

Tikai pats Ždanovs bija mazliet pārvērties. Bruņas acis joprojām raudzījās dzīvi un vērīgi, taču maisiņi zem tām neapšaubāmi bija kļuvuši lielāki, āda uz vaigiem — vel dzeltenāka, un sejai savu zīmogu bija uzspiedis briesmīgs nogurums.

Voronovs vērīgi skatījās, kā Ždanovs piesardzīgi atver apļoksni un tad, vairs neslēpdams nepacietību, atloka plānās zīdpapīra lapiņas.

Jo ilgāk Ždanovs lasīja uzrakstīto, jo vairāk pārvērtās viņa seja. Viņš acīm redzami it kā kjuva jaunāks. Vaigi mazliet pietvīka, grumbas platajā pierē izlīdzinājās.

Izlasījis viņš ar roku pārvilka pār seju un, juzdams, ka no sirds noveļas milzīgs smagums, sacīja:

— Tad tomēr beidzot! ...

Pēc tam atlaidās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

Par ko viņš domāja šai brīdī? Vai par tām liktenīgajām stundām, kad kuru katru mirkli varēja gaidīt paziņojumu, ka Kirova rūpnīcas teritorijā jau notiek kaujas vai ienaidniekam izdevies ieņemt Pulkovas galveno virsotni un aizlauzties līdz Starptautiskajam prospektam? Bet varbūt gluži otrādi — viņa acu priekšā parādījās gavilējošas, no blokādes atbrīvotas Ļeņingradas ainas?

Lai nu kā tas bija, kādu brīdi Ždanovs klusēja, pievēris no bezmiega naktīm sasarkušos plakstus.

Tad viņš attaisīja acis, bažīgi palūkojās Voronovā un jautāja:

— Kāds stāvoklis ir Rietumu frontē, Nikolaj Nikola jevič? Kā izskatās Maskavā? Jūs taču tur bijāt nupat!

— Iepriecinoša ir maz, Andrej Aleksandrovič, — Voronovs sacīja klusinātā balsī. — Vācieši laužas uz priekšu. Rezerves frontes četrdesmit trešās armijas sektorā viņiem izdevies ieņemt Spasdemensku un Juhnovu, reizē aplencot mūsu Vjazmas grupējumu. Ienaidnieka tanku vienības ieņēmušas Karačevu un Brjansku, un tā nu Brjanskas frontes armijas ir sašķeltas.

— To mēs zinām, — Ždanovs rūgti teica.

— Nekā jauna nevaru piebilst. Varbūt vienīgi to, ka Ļeņingradas debloķēšanas operāciju biedrs Staļins uzskata par ļoti nozīmīgu. Viņš ir pārliecināts, ka tā reizē arī saistīs ievērojamus vācu spēkus un nedos Hitleram iespēju tos pārsviest uz Maskavu.

To pateicis, Voronovs apklusa, pārdomādams, vai atstāstīt arī citus Staļina vārdus — ja blokādi neizdosies pārraut, pilsētā sāksies bads. Un viņš neatkārtoja šos vārdus, nospriedis, ka šeit, Smoļnija sienās, ir lieki to atgādināt.

— Bet kāds stāvoklis ir pilsētā, Andrej Aleksandrovič? — viņš vaicāja.

— Grūts. Ļoti grūts! — Ždanovs sacīja. — It īpaši pārtikās ziņā. Vēlāk satiecieties ar Pavlovu, viņš izstāstīs sīkāk. Es teikšu tikai to, ka esam nolēmuši atkal samazināt pārtikas normas. Jau trešo reizi! Pilsētā taču sabraukuši desmitiem tūkstošu cilvēku no okupētajiem apgabala rajoniem... Par militāro situāciju jāteic, ka galvenās kaujas notiek zemes «pleķītī» pie Ņevskaja Dubrovkas. Placdarmu kreisajā krastā mēs noturam, taču ir jau skaidrs, ka ar spēkiem, kas tur atrodas patlaban, blokādi pārraut nav iespējams. Trasi, pa kuru saņemam pārtiku un evakuējam iedzīvotājus, pašreiz varam izmantot tikai ar lieliem pārtraukumiem: Lādogas ezerā visu laiku plosās vētras, nemaz nerunājot par apšaudi un bombardēšanu no gaisa. Ienaidnieks grib mūs nomērdēt badā — tas visiem ir skaidrs. Bet tagad... — Žda novs strauji piecēlās un papurināja papīra lapas, kuras joprojām turēja rokā. — Tagad viss k|ūs citādi!

— Es gribētu par plānoto operāciju ziņot ari sīkāk, — Voronovs sacīja.

— Jā, jā, protams! — Ždanovs izsaucās. — Tomēr... vienu mirklīti!

Viņš nospieda zvana pogu un teica ienākušajam sekretāram:

— Steidzīgi palūdziet pie manis Fedjuņinski, Vasņe covu, vārdu sakot, visus Kara padomes locekļus, kas atrodas uz vietas. Un tēju, — viņš sauca sekretāram, kas gāja jau ārā, — visiem stipru tēju jūrnieku gaumē!

rv

Pēc dažām minūtēm Žda nova kabinetā sapulcējās visi frontes Kara padomes locekli, kas atradās Smoļnijā.

Tik tikko nogaidījis, kamēr viņi apsēžas pie garā galda, uz kura atradās kartes, un, uzlikusi tējas glāzes, iziet Smolnija ēdnīcas apkalpotāja, Ždanovs ar pēdējā laikā neparastu pacilātību sacīja agrākajā skanīgajā balsī:

— Biedri! Ģenerālis Voronovs, kuru jūs visi labi pazīstat, ieradies pie mums kā Galvenās mītnes pilnvarotais. Pirms izlidošanas viņš ticies ar biedru Staļinu un atvedis pavēli... Biedrs Voronovs gan tūlīt visu izstāstīs pats. Dodu jums vārdu, Nikolaj Nikolajevič!

7t

__ Voronovs piecēlās. Visu skatieni tagad bija pievērsti šim gara auguma cilvēkam ar ģenerāļa zvaigznēm uz rombveida zīmotnēm.

Biedri, — viņš teica, — Galvenā mītne pavēl ...

Voronovs uz mirkli apklusa, jo viņam šķita, ka balss skan pārlieku svinīgi, un tad atkārtoja dzedrāk, mierīgāk, tomēr uzsvērdams katru vārdu:

Galvenā mītne pavēl realizēt lielu uzbrukuma operāciju, lai pārrautu Ļeņingradas blokādi... Atļausiet izmantot frontes dienvidaustrumu daļas karti!

Pie galda sēdošo cilvēku rokas sniedzās pēc kartēm un sameklēja vajadzīgo.

Kad karte bija izklāta Voronovam priekšā uz galda, visi par to noliecās. Dažus mirkļus Voronovs klusēdams raudzījās kartē, it kā no jauna to pētīdams. Aizsardzības līnija sniedzās no Aleksandrovskojes ciema uz dienvidiem — uz Puškinu un Kolpinu, ziemeļaustrumu virziena pacēlās uz augšu līdz Lādogas ezera rietumu krastam, tad to pārtrauca šaura ūdens josla, un no pretēja — no austrumu krasta aizsardzības līnija asi pagriezās uz dienvidaustrumiem — uz Volhovas upi.

— Pārraut blokādi paredzēts šeit, austrumos, Siņavi nas rajonā. — Voronovs ar rādītājpirkstu apvilka loku ap sektoru dienvidos no Lādogas ezera. — Šis rajons, ka zināms, pašreiz ir ienaidnieka rokās. Tomēr attālums, kas šķir mūsu blokādes lokā ieslēgto karaspēku un piecdesmit ceturto armiju, šeit, kā zināms, ir vismazākais — tikai divpadsmit līdz četrpadsmit kilometru. Uzdevums ir aplenkt un iznīcināt vāciešu Šliselburgas — Siņavinas grupējumu, pārraut aplenkuma loku dienvidaustrumos un tādējādi atgūt sauszemes komunikācijas, kas Ļeņingradu savieno ar pārējo valsti. Galvenā mītne paredzējusi sākt operāciju divdesmitajā oktobrī. Šodien, ka zināms, ir jau četrpadsmitais ...

— Tagad, — brītiņu klusējis, Voronovs atkal ierunājās, — es gribētu uzdot jautājumu pavēlniekam. Ivan Ivanovič, — viņš pievērsās Fedjuņinskim, — pēc izlūkošanas pārvaldes ziņām šī mēneša sākumā ienaidniekam Ziemeļrietumu virzienā bija apmēram piecdesmit trīs divīzijas. Cik no tām atrodas tieši pie Ļeņingradas?

Fedjuņinskis pēc karavīra paraduma piecēlās kājās un ātri atbildēja:

— Domāju, ka tieši pie Ļeņingradas atrodas ne mazāk

i i |nīst: vācu karaspēka, kas koncentrēts Ziemeļrietumu

ii ,'n nā. — Un piebilda: — Vismaz biedrs Žukovs domāju, ka tas ir tā.

Kādi uzdevumi pašreiz izvirzīti jūsu karaspēkam? Mēs turpinām aizsardzības kaujas Ņevas kreisajā KI.īstā. Šai sektorā ienaidnieks pastiprina spiedienu, lai

n u karaspēka daļas ietriektu Ņevā. Karelijas zemes

nirumā un Oranienbaumas rajonā karaspēks nodarbi n.ils ar aizsardzības uzlabošanu. Dienvidos stāvoklis stabilizējies. Piecdesmit ceturtā armija, kas tagad pakļauta mums, cenšas ar saviem galvenajiem spēkiem izdarīt uzbrukuma operācijas Siņavinas rajonā. Tiesa gan pagaidām nesekmīgi.

— Skaidrs, — Voronovs sacīja. — Vel viens jautājums: kā var pašreiz raksturot joslu, kura mums būs Iaizdara pārrāvums?

— Riebīga josla, Nikolaj Nikolajevič, — Fedjupinskis sadrūmis noteica. — Meži un purvi. Pēc mūsu izluku ziņām, kas iegūtas uz. zemes un gaisā, vācieši šo sektoru labi nocietinājuši. Uguns sistēma rūpīgi izstrādātā. Starp purviem — minu lauki.

— Tā... skaidrs, — Voronovs domīgi sacīja. — Un cik lieli ienaidnieka spēki tur atrodas?

— Manuprāt, ne mazāk kā trīs pilnīgi nokomplektētas divīzijas, — Fedjupinskis atbildēja. — Taču tas vel nav viss.

— Kas tad vēl?

— Pēc zipām, kuras iegūtas no sagūstītajām «mēlēm», uz katru divīziju, kas turklāt pastiprināta ar artilēriju no virspavēlnieka rezervēm, fronte iznāk ne vairāk kā divpadsmit līdz piecpadsmit kilometru.

— Vai «mēles» nemelo, negrib nobaidīt?

— Viņiem vairs nav jēgas mūs baidīt, viņiem karš beidzies, — Fedjupinskis teica, — turklāt vienai «mēlei» mēs ari nebūtu ticējuši. Vairāk nekā desmit fričus mūsu kareivji uz savām mugurām atstiepuši. Visi apgalvo vienu un to pašu.

Voronovs klusēja, kaut ko apsvērdams. Klusumā viņš izdzirda tikko saklausāmus, vienmērīgus piesitienus, šķita, kāds bungo ar pirkstiem pa galdu. Šis troksnis Voronovu kaitināja un neļāva viņam koncentrēties. Viņš paraudzījās Ždanovā, bet tas sēdēja nekustēdamies, abas rokas uz galda nolicis. Tad Voronovs palūkojās uz pārējiem'. Arī viņi sēdēja mierīgi.

Beidzot viņš saprata. Vienmērīgie, tikko dzirdamie piesitieni nāca no nelielas, brūnas kastītes, kas bija nolikta uz rakstāmgalda.

Ždanovs pirmais pamanīja meklējošo, neizpratnes pilno Voronova skatienu un paskaidroja:

— Tas ir metronoms, Nikolaj Nikolajevič. Darām cilvēkiem pilsētā zināmu, ka apšaudes pašreiz nav. Iesākām to, kad jūs jau bijāt aizlidojis.

— Jā, jā, saprotu, — Voronovs noteica, klusībā būdams neapmierināts, ka atļāvies novirzīties no galvenā.

— No pavēlnieka ziņojuma es secinu, ka tam karaspēkam, kuram būs jāizdara pārrāvums, jābūt vismaz trīskārt pārākam par ienaidnieku, kas ieņēmis aizsardzības pozīcijas...

— Uz kādiem Galvenās mītnes papildspēkiem mēs varam cerēt, biedri Voronov? — jautāja Vasņecovs, kas līdz tam bija klusējis.

— Nekādu papildspēku nebūs, Sergej Afanasjevič, — Voronovs atbildēja. — Domāju, ka situācija pie Maskavas jums ir zināma. Galvenā mītne veic steidzamus pasākumus, lai stabilizētu stāvokli Rietumu virzienā, un visas rezerves nepieciešamas tur... Nē, biedri, — viņš turpināja, tagad pievērsdamies visiem klātesošajiem,

— mums jāpaļaujas tikai uz pašu spēkiem.

Iestājās klusums.

— Cik es saprotu, — 2danovs beidzot sacīja, — mēs varam Ņevskaja Dubrovkas rajonā radīt vajadzīgo pārākumu, tikai samazinot spēkus citos mūsu frontes sektoros, vai tā?

— Tieši tā, Andrej Aleksandrovič! — Voronovs nolieca galvu. — Es zinu, biedri, ka tas nebūs viegli. Nav šaubu: uzzinājis, ka mēs kādā sektorā daļu karaspēka esam atvilkuši, ienaidnieks var mēģināt tur pārraut mūsu aizsardzību. Un tomēr — citas izejas mums nav.

Viņš pārlaida skatienu cilvēkiem, kas sēdēja pie galda, it kā jautādams, vai kāds nevar ieteikt citādu risinājumu. Visi klusēja.

— Tātad, — Voronovs atkal ierunājās, it kā rezumēdams visu sacīto, — pavēlniecības uzdevums pašreiz ir noteikt, kādas karaspēka daļas mums jāatvelk un kuros sektoros tas darāms... Ja nav iebildumu, mēs to arī

i.lemsim kopā ar pavēlnieku un štāba priekšnieku. Vai m, Andrej Aleksandrovič? — viņš pievērsās Ždanovam.

Tas klusēdams pamāja ar galvu.

Tādā gadījumā, — Voronovs teica, — es ierosinu ipulcēties pie jums, Ivan Ivanovič, teiksim, pēc pus i undas. Jūs, es, štāba priekšnieks un operatīvās, ka arī izlūkošanas daļas priekšnieks.

... Kad Voronovs un Ždanovs bija palikuši vieni, Vo lonovs sacīja:

— Es ļoti labi saprotu, Andrej Aleksandrovič, ka mēs riskējam, taču vēlreiz gribu uzsvērt: sākt uzbrukumu, kad nav trīskārša pārākuma pār ienaidnieku, kas izveidojis tik spēcīgas aizstāvēšanās pozīcijas, butu nepiedodama vieglprātība.

— Cik daudz laika, pēc jūsu domām, būs vajadzīgs, lai realizētu pārrāvuma operāciju? — Ždanovs jautaja.

Voronovs tikko manāmi paraustīja plecus.

— Varēšu jums atbildēt, kad būšu runājis ar Hozinu. Operācijas iznākums lielā mērā būs atkarīgs no piecdesmit ceturtās armijas rīcības. Katrā ziņā ceru gut panākumus divās trīs dienās.

— Divās trīs dienās... — Ždanovs domīgi noteica. — Tas nozīmē — līdz divdesmit otrajam vai divdesmit trešajam oktobrim. — Brītiņu klusējis, viņš it kā savā nodabā pabeidza: — Nu, nedēļas divas mēs vel izturēsim.

— Jūs domājat...

— Es domāju par pārtikas stāvokli pilsētā. Aprunājieties ar Pavlovu, un jums viss kļūs skaidrs.

Istaba, kurā strādāja Pavlovs, atradās turpat Smoļnijā, otrajā stāvā, pretim Ļeņingradas pilsētas padomes izpildkomitejas priekšsēdētāja Popkova kabinetam.

Voronovam jau bija gadījies tikties ar Krievijas Federācijas tirdzniecības tautas komisāru Dmitriju Vasiļ jeviču Pavlovu, un tagad, iegājis kabineta, viņš to tūlīt pazina. Turpretim Pavlovs, kurš sēdēja aiz galda, noliecies pār papīriem, sākumā nesaprata, kas īsti ir šis ienācējs, jo viņam Voronova ierašanās Ļeņingrada bija tikpat negaidīta kā Ždanovam.

Tomēr nākamajā mirklī Pavlovs ģenerāli jau pazina, devās viņam pretim un sirsnīgi spieda viņa sniegto roku.

— Kāds vējš jūs te atpūtis, Nikolaj Nikolajevič? — Pavlovs jautāja, kad viņi bija apsēdušies.

— Esmu te ieradies kā Galvenās mītnes pilnvarotais. Bet jūs? Kad, kādā sakarā jūs te nokļuvāt?

«Kā es te nokļuvu? ...» Pavlovs klusībā atkārtoja Vo ronova jautājumu un laikam gan pirmoreiz mēneša laikā kopš savas ierašanās Ļeņingradā domās uz dažiem mirkļiem atgriezās pagātnē ...

Vēlā septembra vakarā — divarpus nedēļas pirms vāciešu plašā uzbrukuma Rietumu virzienā Galvenā mītne saņēma uztraucošu šifrogrammu: Ļeņingradas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs Popkovs ziņoja, ka bloķētajā Ļeņingradā pārtika palikusi tikai sešām septiņām dienām.

Staļins tūlīt piezvanīja Mikojanam, pateica, ka nekavējoties nosūtīs viņam šifrogrammu, un prasīja realizēt ārkārtējus pasākumus, lai papildus pārvestu uz Ļeņin gradu pārtiku ne tikai pa Lādogas ezeru, bet arī pa gaisu, šai nolūkā izmantojot gan civilo, gan kara aviāciju.

— Savienojiet ar Ļubimovu un Pavlovu! — izlasījis telegrammu, Mikojans sacīja savam sekretāram.

Tiklab Vissavienības, kā Krievijas Federācijas tirdzniecības tautas komisariāts tajās dienās bija aizņemts lielā, ļoti rūpīgi veicamā darbā — vajadzēja pāriet uz kartīšu sistēmu pilsētu iedzīvotāju apgādē, reģistrēt visus pārtikas krājumus, izveidot kartīšu birojus, izstrādāt attiecīgas instrukcijas. Pagaidām pārtikas un rūpniecības preču kartītes bija tikai Maskavā, Ļeņingradā un vēl atsevišķās pilsētās un dažos piepilsētas rajonos Maskavas un Ļeņingradas apgabalā. Taču bija jāgatavojas kartīšu sistēmas ieviešanai visā valstī.

Krievijas Federācijā šo darbu vadīja republikas tirdzniecības tautas komisārs Pavlovs.

Kad Mikojans viņam pa‘telefonu sacīja: «Brauciet šurp!» — Pavlovs nosprieda, ka viņu izsauc sakarā ar kartīšu sistēmas ieviešanu. Viņš ataicināja savu palīgu, lika ātri savākt nepieciešamos materiālus un pēc pusstundas jau iegāja Mikojana pieņemamā istabā Kremlī.

Saticis tur PSRS tirdzniecības tautas komisāru Ļubi iiiovu, Pavlovs, drošs paliek drošs, tomēr apvaicājas, kāpēc viņš izsaukts, bet Ļubimovs tikai paraustīja plecus.

Ieraudzījis nākam iekšā tautas komisārus, Mikojans piecēlās, paņēma no galda zīdpapīra lapiņu un, uz svei (leniem neatbildējis, sacīja:

— Te ir. Lasiet!

Tā bija Popkova šifrogramma.

Ļubimovs paņēma lapiņu un, turēdams šo lapiņu tā, lai reizē varētu lasīt arī Pavlovs, ātri pārlaida skatienu īsajām rindām.

— Jūsu domas? — Mikojans aprauti jautāja.

Brīdi bija klusums.

— Dīvaini ... — Ļubimovs beidzot ierunājās. — Pec mūsu aprēķiniem, Ļeņingradā pārtikai jābūt nedaudz vairāk.

Viņš ar vaicājošu skatienu pavērās Pavlovā. Tas apstiprinādams pamāja ar galvu.

— Jā? Jūs abi tā domājat? — Mikojans uzstājīgi jautāja, un pēc balss bija jūtams, ka viņš ne tikai interesējas par tautas komisāru viedokli, bet arī loti, ļoti veļas, lai viņiem būtu taisnība.

— Es, Anastas Ivanovič, — Pavlovs teica, — arī esmu pārliecināts, ka Ļeņingradā ir vairāk pārtikas, nekā apgalvo Popkovs. Datu man nav līdzi, es domāju, ka runa būs par ...

— Steidzīgi sagatavojiet visas ziņas! — Mikojans viņu pārtrauca. — Galvenā mītne ir nobažījusies par pārtikas stāvokli Ļeņingradā. — Un piebilda: — Iespējams, ka vienam no jums būs jābrauc uz turieni.

— Mēs esam gatavi! — Ļubimovs aši atbildēja.

— Sūtiet mani, biedri Mikojan! — arī Pavlovs aši ierunājās. — Biedrs Ļubimovs pašreiz nedrīkst pamest Maskavu.

— Kāpēc? — Mikojans viņā vērīgi paraudzījās.

— Anastas Ivanovič, valstī ievieš kartīšu sistēmu ... Esmu pārliecināts, ka Vissavienības tirdzniecības tautas komisāram tādā laikā jābūt uz vietas! — Pavlovs atbildēja, ignorēdams dusmīgo, neizpratnes pilno Ļubimova skatienu, kas bija pievērsts viņam.

Ļubimovs gribēja ko iebilst, bet Mikojans neļāva, teikdams:

— Labi. To mēs izlemsim. Brauciet abi uz darbu un gaidiet, kad zvanīšu!

Ari bez Mikojana norādījuma Ļubimovs un Pavlovs būtu no Kremļa braukuši katrs uz savu komisariātu. Gaiteni viņi izgaja visi trīs reizē. Mikojans pagriezās pa kreisi. Ļubimovs un Pavlovs nolūkojās viņā tik ilgi, kamēr viņš atvēra durvis, aiz kurām, kā viņi abi zināja, atradās Staļina pieņemamā istaba.

Tā kā Staļinam bija paradums strādāt līdz vēlai naktij, atbildīgie partijas un valsts aparāta darbinieki jau miera laikā parasti neatstāja savus kabinetus agrāk par diviem trim naktī, bet tagad, kara apstākļos, kad bija noteikts kazarmu režīms, viņi patiesībā pavadīja kabinetā dienas un naktis, īsai atpūtai izmantodami dīvānu vai saliekamo gultu.

Atgriezies komisariātā, Pavlovs deva rīkojumu steidzīgi sagatavot ziņas par pārtikas krājumiem Ļeņingradā un ķeras pie kārtējiem darbiem, tas ir, izsauca cilvēkus, zvanīja pa tiešo vadu uz apgabalu centriem un pa valdības telefonu uz Maskavas pilsētas un uz apgabala izpildkomiteju. Arī viņam zvanīja — no citiem komisariātiem, no partijas Maskavas pilsētas komitejas. .. Pavlovs vaicāja vai atbildēja uz jautājumiem, prasīja, piekrita, uzstāja, aizliedza, atļāva, taču visu laiku domāja vienu domu, gaidīja zvanām vienu cilvēku ...

Tajās dienās visi tiecās nokļūt frontē. Sūtīt uz aktīvo armiju lūdza pusaudži un sirmgalvji, kas iesaukšanai nebija pakļauti savu gadu dēļ, iestāžu vadītāji, strādnieki un speciālisti, kas bija nepieciešami darba vietās, baltbiļetnieki, kas vispār bija svītroti no kara uzskaites, karaskolu kursanti, rezerves daļu kareivji un komandieri — visi prasīja, lai viņus sūta uz fronti.. . Tai laikā arī Ļeņingrada jau bija kļuvusi par fronti: tās ielās sprāga ienaidnieka šāviņi. Dabiski, ka trīsdesmit sešus gadus vecais tautas komisārs uzskatīja par goda lietu stiādāt Ļeņingradā.

Mikojans piezvanīja trijos no rīta.

— Brauciet šurp!

Pieņemamā istabā bija vienīgi sekretārs, kas sēdēja pie galda.

— Vai Ļubimovs arī ir izsaukts? — Pavlovs vaicāja, cenzdamies tikt skaidrībā, kuram no viņiem būs jābrauc. Varbūt viņš izsaukts tikai tāpēc, lai daļu no lietām atdotu Ļubimovam?

— Ļubimovs? — sekretārs atjautaja. — Vai tad vajadzēja ...

— Nē, nē, — Pavlovs viņu pārtrauca. Tad mierīgāk vaicāja: — Vai Anastass Ivanovičs ir kabinetā?

— Jā. Notiek apspriede.

— Gaidīt?

— Nē, ejiet iekšā! Anastass Ivanovičs sacīja — tiklīdz būsiet atnācis, tā ejiet iekšā!

Mikojans sēdēja gara galda galā, abās puses — karavīri un civilisti.

Blakus Mikojanam Pavlovs ieraudzīja Mališevu — Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieku, kas pārzināja aizsardzības rūpniecību. Pavlovam nepazīstams ģenerālis kaut ko ziņoja, turēdams rokās piezīmju bloku.

Mikojans pieliecās pie Mališeva, pačukstēja viņam dažus vārdus, piecēlās un, palūdzis apklusušo ģenerāli turpināt, ar galvas mājienu aicināja Pavlovu uz tālāko kabineta stūri.

— Nolemts, ka brauksiet jūs, — viņš klusi teica.

— Kad? — Pavlovs jautāja, veltīgi pūlēdamies apvaldīt satraukumu.

— Rīt.

— Es atvedu mūsu rīcībā esošas ziņas par pārtikās krājumiem Ļeņingradā.

— Nevajag. Mēs gribam ticēt nevis papīriem, bet tam, ko redz acis. Tieciet skaidrībā uz vietas un tūlīt ziņojiet, kāds stāvoklis ir patiesībā! Arī turpmāk palīdziet ļeņingradiešiem pārtikas jautājumu kartošana. Nododiet biedram Ždanovam sirsnīgu sveicienu. Un ...

Mikojans pagriezās, pārliecinājās, ka sēde rit savu gailu, un tad pavisam klusi turpināja:

— Pasaki, — viņš pārgāja uz «tu», — ka mes visi esam nobažījušies par stāvokli pie Ļeņingradas un biedrs Staļins dara visu nepieciešamo, lai pilsētu debloķētu. Skaidrs?

Pavlovs nekā nejautāja. Ne jau tāpēc, ka viņam nebūtu bijis ko jautāt, — Mikojana pēdējais teiciens tobrīd aizēnoja, izspieda no viņa apziņas visu citu.

Lai gan karš jau ilga trešo mēnesi un bija acīm redzams, ka pagaidām jāatkāpjas nevis ienaidniekam, bet mums, tomēr vārdi «Staļins dara visu nepieciešamo» atstāja uz Pavlovu maģisku, uzmundrinošu iespaidu.

— Viss tiks paziņots, Anastas Ivanovič, — Pavlovs kā skaldīt noskaldīja. — Vai komandējumu, ka vienmēr, saņemt Lietu pārvaldē?

— Nē. No šejienes ejiet pie Poskrobiševa. Jūsu mandāts ir pie viņa, — Mikojans atbildēja, atkal runādams oficiāli.

Tad viņš sniedza roku un sirsnīgi teica:

Un tagad. . . laimīgu ceļu tev, Pavlov!

Poskrobiševs, kas Pavlovu pazina, ar galvas mājienu atbildēja uz viņa sveicienu, atvēra kādus vākus, kuri atradas uz galda, izņēma papīra lapu un, joprojām klusēdams, atdeva to Pavlovam.

Tikai izgājis gaitenī, Pavlovs izlasīja mandātu. Tajā bija teikts, ka D. Pavlovs tiek nosūtīts uz Ļeņingradu kā Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais un ka pārtikas izlietošana Leņingradā un Ļeņingradas frontē tiek nodota viņa kontrolē.

Mandātu bija parakstījis Staļins.

.. . Kā Pavlovs jau bija gaidījis, pārtikas krājumi Ļeņin grada bija lielāki, nekā Popkovs ziņoja telegrammā.

lāču, lai par to pārliecinātos, bija rūpīgi jāinventarizē visa pārtika tiklab pilsētas, kā armijas noliktavās. Simtiem partijas un padomju darbinieku kopā ar Ļeņingradas frontes aizmugures pārvaldi šo darbietilpīgo operāciju veica divas diennaktīs — desmitajā un vienpadsmitajā septembrī.

Divpadsmitajā septembrī Pavlovs jau varēja ziņot Maskavai un frontes Kara padomei, ka iedzīvotāju un karaspēka apgādei pilsētā ir labība, milti un sausiņi 35 dienam, putraimi un makaroni — 30 dienām, gaļa un tās produkti — 33 dienām, taukvielas — 45 dienām, cukurs un konditorejas izstrādājumi — G0 dienām.

Tomēr Kara padome pēc Pavlova priekšlikuma nolēma otrreiz — pirmoreiz tas bija darīts 2. septembri — samazināt pec kartītēm izsniedzamo produktu normas.

Mikojana konfidenciālais paziņojums par priekšdarbiem, ko veic Staļins, lai debloķētu Ļeņingradu, skanēja Pavlovam ausīs un viesa viņā pārliecību: stingrā pārtikas taupīšana un grūtības, kas jācieš pilsētas iedzīvotājiem, ir pārejošas, blokāde kuru katru dienu tiks pārrauta.

Taču ritēja dienas un nedēļas, bet ienaidnieks joprojām turēja pilsētu aplenkuma žņaugos. Septembra beigās gan izdevās vāciešus apstādināt pilsētas pieejās, tomēr visi mēģinājumi parraut blokādes loku beidzas nesekmīgi.

1. oktobrī Kara padome nolēma vēlreiz samazinat iedzīvotajiem pārtikas normas.

Oktobra kartītes pēc izskata atšķīrās no septembra kartītēm. Lai cilvēkiem būtu iespējams kartītes izmantot ēdnīcās, tās bija sadalītas ļoti sīkos kuponos, pēc kuriem varēja saņemt 25 gramus maizes, tikpat daudz gaļas vai 10 gramus taukvielu.

Maizi tagad izsniedza tikai vienu dienu uz priekšu. To cepa ar kliju, sojas miltu un lopbarības raušu piejaukumu.

Katru dienu saņemdams pārskatus, cik daudz pārtikās piegādāts Ļeņingradai pa ūdensceļu un pa gaisu, redzēdams, ka uzlidojumu, apšaudes un Lādogas ezera vētru dēļ piegādāto produktu daudzums pastāvīgi samazinas, Pavlovs saprata: ja tuvākajā laikā blokādi nepārraus, pilsētā sāksies bads.

Gan lidotāji, gan Lādogas ezera jūrnieki, gan dzelzceļnieki darīja visu, kas bija viņu spēkos, lai nogādātu Ļeņingradā tik ļoti nepieciešamās kravas. Tomēr pārtikās krājumi pilsētā kļuva ar katru dienu mazāki.

Tikai ticība tam, ka valsts nepametīs Ļeņingradu likteņa varā, ka Galvenā mītne un pats Staļins katra ziņā ir noraizējušies par Ļeņina pilsētu un neļaus tās daudzajiem iedzīvotājiem nomirt bada nāvē, tajās dienās palīdzēja Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem, kā arī visiem ļeņingradiešiem dzīvot un strādāt.

— Kad, kādā sakarā es te nokļuvu? — Pavlovs skaļi atkārtoja Voronova jautājumu. — Saņēmu Valsts aizsardzības komitejas uzdevumu un lidoju šurp. Tas bija pirms mēneša. Bet jūs ieradāties tikai šodien?

— Jā, — Voronovs atbildēja, — tikai šodien.

— Un kāpēc, Nikolaj Nikolajevič?

— Saņēmu uzdevumu koordinēt blokādes pārraušanas operāciju.

Pirmajā mirklī Pavlovs nespēja izrunāt ne vārda. Tad, it kā joprojām īsti neticēdams, viņš vaicāja:

— Tātad ir tāda Galvenās mītnes direktīva?

— Ar šo direktīvu, arī esmu ieradies, — Voronovs draudzīgi atbildēja. Bet tūlīt viņa sejā atkal parādījās

81

4 «64

parasta, dzedri oficiālā izteiksme. — Ņevskaja Dubrovkas rajona izveidojam speciālu karaspēka grupu, Dmitrij Va siļjevič, — viņš turpināja. — Pie jums atnācu uzzināt, ka ir ar pārtiku pilsētā un frontē. Protams, vispārīgos vilcienos.

Pavlovs tūlīt sadrūma.

— Stāvoklis ir grūts, Nikolaj Nikolajevič.

— Konkrētāk?

— Var arī konkrētāk. Lūdzu, skatieties!

To teikdams, Pavlovs piecēlās un devās pie kartes, kas karājās kabinetā pie sienas. Voronovs gāja līdzi.

— Te ir dzelzceļš, pa kuru mums pieved pārtikas kravas: Vologda — Čerepoveca — Tihvina — Volhova. — Pavlovs piespiezdams ar nagu novilka svītru gar melnu, punktotu līniju no austrumiem uz ziemeļrietumiem. — Šeit, Volhovā, pārtiku no vagoniem pārkrauj liellaivās un pa upi ved uz šejieni, uz Novaja Lādogu. — Viņš ar rādītājpirkstu piebikstīja pie melna punkta, kas atradās tur, kur Lādogas ezers veido tā dēvēto Šliselburgas līci. — Šeit atkal jāpārkrauj — ezera liellaivās. Pa ezeru kravas nogādā te, Osinovecā. Bet tas vēl nav viss. Osinovecu ar Ļeņingradu savieno dzelzceļš, tātad vēlreiz jāpārkrauj — no liellaivām vagonos. Četrreizēja pārkraušana. Taču runa nav par to vien. Ja arī vācu lidmašīnas liellaivas nenogremdē un tās tiek pāri Lādogas ezeram, tas vēl ne nozimē, ka pārtika laimīgi nok|ūs Ļeņingradā. Ceļu no Osinovecas lidz pilsētai pastāvīgi apšauda vācu artilērija. Šauj no šejienes — no Šliselburgas. Ceļš visu laiku ir apdraudēts: dienvidu pusē — Šliselburga, ziemeļos — somi. Ne vairāk kā kilometrus sešdesmit plats gaitenis. Sprauga, ventilācijas caurums! Ja ienaidnieks to aizcirtis ciet, mēs nosmaksim. Taču pagaidām vēl elpojam . ..

Kādā veidā uz bloķēto Ļeņingradu nogādā pārtiku, Voronovs bija zinājis tikai vispārīgos vilcienos. Tagad viņš spēja šo ceļu iedomāties ar visām draudošajām briesmām.

— Acīmredzot zaudējumi ceļā ir lieli, vai ne? — viņš ierunājās.

— Milzīgi! — Pavlovs izsaucās. — Turklāt Lādogas ezerā pašreiz sākas vētru periods.. . Ziemeļrietumu upju kuģniecības darbinieki un Lādogas kara flotiles jūrnieki dara visu, kas viņu spēkos. Taču desmitiem piekrautu liellaivu un simtiem jūrnieku jau guļ Lādogas ezera dzelmē. Apgabala komitejai neatlika nekas cits kā trešo ici/.i samazināt pārtikas devas. Kad jūs nācāt iekšā, es sēdēju un domāju: ja blokādi nepārraus . ..

Viņš atmeta ar roku un piegāja pie galda, nespēdams izrunāt briesmīgos vārdus: «... Ļeņingradā sāksies bads.»

Voronovs tomēr saprata, ko tautas komisārs bija gribējis sacīt, un ausīs viņam atkal ieskanējās nesen dzirdētie Staļina vārdi.

— Mums tā jāpārrauj, lai tur vai kas! — Voronovs skaļi teica. — Tagad viss jāpakjauj šim galvenajam uzdevumam: pārraut blokādi! Es jūs lūdzu, Dmitrij VasiJ jevič, — viņš atkal runāja parastajā vēsajā, atturīgajā tonī, — kopā ar frontes aizmugures priekšnieku jau vistuvākajā laikā pārdomāt jautājumu, kā nepārtraukti apgādāt ar pārtiku tās karaspēka formācijas, kuras mes jau rīt sāksim pārsviest uz Ņevskaja Dubrovkas rajonu. Kā plāno pārsviešanu, varat uzzināt štāba operatīvajā da]ā. Rīta pusē esiet gatavs par saviem apsvērumiem ziņot pavēlniekam un man.

—Ko tur cilu teikt, — Pavlovs sacīja, — tas ir vispriecīgākais uzdevums, kāds man bijis, kopš esmu Ļeņingradā. Tūlīt sazināšos ar Lagunovu.

— Paturiet vērā: laika ir maz! Līdz operācijas sākumam palikušas sešas dienas. Divdesmitajā oktobri sāksim! ...

— Tātad divdesmitajā! — Pavlovs satraukts atkartoja. — Tagad ar šo dienu būs saistītas visas mūsu cerības...

Taču piepildīties šīm cerībām toreiz vēl nebija lemts.

V

Tas, ko septembra otrajā nedēļā sāka dēvēt par Ļeņingradas blokādes loku, neveidoja loka līniju šī vārda pilnā nozīmē. Tie bija trīs milzīgi, nesaslēgti loki, kas ar saviem galiem atdūrās pret ūdens baseiniem. Viens loks sniedzās no Somu jūras līča ziemeļu krasta līdz Lādogas ezera austrumu piekrastei, otrs — no Somu jūras līča dienvidrietumu krasta uz ziemeļaustrumiem līdz Pēterhofai un beidzot — trešais, visgarākais loks, kas sākās Ļeņingradas dienvidu nomalē

Forela slimnīcas rajonā, noslīdēja uz leju, ietverdams Puškinu, Jamižoru un Kolpinu, tad pacēlās uz augšu ziemeļaustrumu virzienā, Šliselburgas rajonā atdurdamies pret Lādogas ezera dienvidrietumu krastu, un pēc tam turpinājās ezera pretējā — dienvidaustrumu krastā, atgriezdams Ļeņingradu no pārējās valsts.

Vairāk nekā trīsarpus tūkstošu kvadrātkilometru bloķēja vācieši, un šī zeme kļuva it kā par padomju salu, ko ielencis ienaidnieks. Fon Lēbam tagad bija par maz spēku, lai sagrābtu šo salu, tomēr ar tādiem spēkiem pilnīgi pietika, lai Ļeņingradu noturētu dzelžainajos blokādes žņaugos.

Kad Galvenā mītne un Ģenerālštābs plānoja šo žņaugu saraušanas operāciju, tie pareizi novērtēja spēku samērus. Bija taisnība Žukovam, kas droši apgalvoja Staļinam, ka fon Lēbs, kuram atņemta daļa karaspēka, vairs nespēs doties pret Ļeņingradu triecienuzbrukumā. Taisnība bija ari Staļinam, kas bija pārliecināts, ka, sākdams uzbrukumu Maskavas virzienā, Hitlers nevarēs reizē sūtīt papildspēkus uz ziemeļiem.

Sākt jaunu triecienuzbrukumu Ļeņingradai fon Lēbs tiešām nespēja. Hitlers to saprata jau septembra beigās. Taču, kļūdams vai traks no vēlēšanās pēc iespējas drīzāk pilsētu nomērdēt badā, viņš iecerēja kaut ko gluži citu.. .

Septembra beigās Hitlers paziņoja, ka viņš braucot uz Berghofu, lai sakopotu domas, un atgriezīšoties «Vilka midzenī» tikai īsi pirms operācijas «Taifūns» sākuma — ap trīsdesmito datumu.

Laiku pa laikam viņu pārņēma alkas mainīt dzīves vietu.

Hitleram bija ne tikai «Vilka midzenis», bet arī vairāki citi teicami iekārtoti komandpunkti ar drūmi romantiskiem nosaukumiem — «Klinšu ligzda», «Vilku aiza», «Lāču midzenis», «Ērgļa ligzda».

It īpaši Hitleram patika Bcrghofa, grezna villa netālu no Berhtesgādenes Austrijas Alpu atrādzēs.

Hitlers, kam bija izcilas aktiera spējas, centās apkārtējiem cilvēkiem iedvest, ka tur kalnos pār viņu nākot apgaismība, kas viņam palīdzot pieņemt pareizus lēmumus.

Vieni tam ticēja. Otri domāja, ka šiem Hitlera braucieniem ir daudz laicīgāks izskaidrojums — Berghofā

dzīvoja Eva Brauna, kurai ierasties «Vilka midzenī» bija .iii gri jo stingri aizliegts, lai saglabātos iespaids, ka lucis ir askēts, kas dižas idejas vārdā atsakās no perso m,kās dzīves. Trešie bija pārliecināti, ka, aizbraukdams 11/ Berhtesgādeni, viņš grib tikai atpūsties, jo neveiksmes Austrumu frontē viņam galīgi sabeigušas nervus.

Bar Hitleru Vācijā bija izplatītas daudzas leģendas: Hitlers kā karavadonis — jauns Fridrihs Lielais.» — Hitlers — askēts un puritānis.» — «Hitlers — ģeniāls irhitekls.» — «Hitlers — pusdievs.» Turklāt tāds, kam piemīt sevišķas paredzēšanas spējas.

Ar Gebelsa propagandas aparāta palīdzību visas šīs leģendas izplatīja tautā, pastāvīgi atsvaidzināja un papildināja ar jaunām detaļām.

Leģenda par Hitlera gaišredzību agrāk bija saistīta ar Vahenfeldu — vientulīgu, spartiski iekārtotu, nelielu mājeli, kur viņš laiku pa laikam nobēga, lai atpūstos no kārtējiem darbiem un ieklausītos savā «iekšējā balsi».

Tāda mājele, pareizāk sakot — neliela villa, tiešām kādreiz bija pastāvējusi Alpu ciematā Oberzalcbergā.

Kad Hitlers bija ticis pie varas, mājele pakāpeniski pārvērtās par pili. Vispirms tai piebūvēja plašu divstāvu ēku ar garu spārnu sānos. Pēc tam no Oberzalcbergas izraidīja turienes iedzīvotājus, un viņu mājās ieradās jauni saimnieki: SS un gestapo amatpersonas un Hitleram sevišķi uzticīgie nacionālsociālistu partijas biedri — Minhe nes puča dalībnieki.

Netālu no Hitlera rezidences pacēlās jaunas ēkas — Gēringa un Bormaņa villas. Agrākajās viesnīcās apmetās impērijas preses vadītājs doktors Dītrihs, viņa vietnieki Lorencs un Zondermanis, Hitlera personiskais fotogrāfs Hofmanis, Eva Brauna un viņas māsa Grēta, vēlāk arī Hitlera adjutants Fēgeleins, kas kļuva par Grētas vīru.

No Berlīnes uz turieni ierīkoja valdības autostrādi; gestapoviešu posteņi, kas bija izvietoti jau daudzu desmitu kilometru attālumā no Oberzalcbergas, aizsprostoja uz turieni ceļu nepiederošām personām.

Kādreiz nomaļajā ciemā viss pārvērtās. Teritorija, kurā atradās Hitlera rezidence, dabūja jaunu nosaukumu — Berhtesgādene, bet pati villa sāka saukties par Berg hofu — par «mājām kalnos»; tas atbilda fīrera pretenciozi romantiskajai gaumei.

Taču leģenda, vecā leģenda par Hitleru, kas laiku pa

laikam dodas vientulībā, lai atpūstos Alpu kalnos un ganībās vai sagaidītu «apgaismību no augšas», izdzirdētu to mistisko iekšējo balsi, kas viņam vienmēr pasaka priekšā pareizo lēmumu, — šī leģenda Vācijā joprojām bija izplatīta un pat kļuva vēl populārākā; par to rūpējās Gebelss, DItrihs un Hofmanis.

Patiesībā Hitlers nebrauca uz Berhtesgādeni pēc «apgaismības», lai gan daudzi viņa briesmīgie lēmumi bija pieņemti tieši tur. It vienkārši — Berhtesgādenē starp cilvēkiem, kas par visu bija viņam pateicību parādā, viņš jutās labāk nekā jebkur citur.

Turklāt tagad, kara laikā, Hitlers parasti izsauca no Berlīnes uz turieni tos ministrus, kuriem nebija tieša sakara ar militārajām operācijām un kuri tāpēc «Vilka midzenī» netika ielaisti.

Uzturēties galvaspilsētā Hitlers centās pēc iespējas mazāk, jo nevarēja sevī pārvarēt mokošas bailes, lai gan viena no leģendām vēstīja, ka viņš esot cilvēks, kas nicina briesmas un ir gatavs jebkuru mirkli nešaubīdamies atdot dzīvību par Vāciju. Fīrers baidījās no uzlidojumiem, bet vēl vairāk no atentātiem. Bumbas sprādziens 1939. gada 9. novembrī Minhenē uz ilgu laiku izsita viņu no līdzsvara.

Kad Himlers bija ziņojis, ka gestapo Berhtesgādenē apcietinājis kādu viesmīli, kas nēsājis kabatā revolveri, lai gan viņam nav bijusi atļauja to darīt, un, spriežot pēc aģentūras ziņām, ilgu laiku centies kļūt par vienu no tam personām, kas apkalpo pašu fīreru, Hitlera bailes no nāves kļuva vēl stiprākas: pat mīļotajā Berghofā viņš vairs nejutās pilnīgā drošībā.

Viņš deva rīkojumu no mazgāšanas saņemto veļu pārbaudīt ar rentgena stariem. Tagad ar rentgenu tika skatīta cauri arī ikviena Hitleram adresētā vēstule. Trauksmes signalizācija bija ierīkota visās malās — kabinetā, guļamistabā, sēžu zālē ...

Jā, parasti fīrers jutās kā pusdievs. Taču reizreizēm viņam mācās virsū mežonīgas bailes. Un tad viņš visu laiku turēja plaukstu uz bikšu mugurkabalas, kurā atradās «valters».

Tā kā Hitlers bija reizē maniaks un apdomīgs šantāžists, bende un viltīgs politiķis, bailes, kas reizreizēm sagrāba fīreru, parasti viņu noveda pie steidzīgas grēkāža meklēšanas.

I'.ii grēkāzi vajadzēja kļūt ari fon Lēbam, kuru Hitlers <i/skatīja par vainīgu neveiksmēs pie Ļeņingradas. Tādiem pašiem grēkāžiem būtu bijis jāatrodas ari tai gadl ļuniii, ja rastos kādi sarežģījumi operācijā «Taifūns».

Tieši tāpēc dažas dienas pirms tās sākuma Hitlers nolēma pamest «Vilka midzeni», atstādams Keitela, Jodla ml Haldera ziņā visu tehnisko operācijas nodrošināšanu.

Bailes un viltīgs aprēķins bija viņu pamudinājis paš i eiz doties uz Berghofu.

Taču, pametis «Vilka midzeni», Hitlers nepavisam nedomāja vairākas dienas pavadīt bezdarbībā. Jau kopš septembra vidus, kad viņš bija pārliecinājies, ka no pārējās zemes atgrieztā Ļeņingrada tomēr negatavojas padoties un paļauties uz uzvarētāja augstsirdību, Hitlers nepārstāja domāt par to, kā ienīsto pilsētu nospiest uz ceļiem. Un tagad viņam bija pilnīgi nobriedis jauns plāns.

Dodamies uz Berghofu, Hitlers pavēlēja izsaukt uz turieni ģenerālfeldmaršalu fon Lēbu.

Tiklīdz Hitlera mašīna apsardzes pavadībā izbrauca no «Vilka midzeņa» un pagriezās uz astoņus kilometrus attālo lidlauku, kur fīreru gaidīja lidmašīna ar viņa personisko pilotu SS obergrupenflreru Hansu Baueru, tas tūdaļ kļuva zināms SS reihsfīreram Himleram, kas atradās Berlīnē. Tāpat viņš saņēma ziņu, ka uz Berghofu izsaukts fon Lēbs.

Tad posās ceļā arī Himlers . ..

Heinriham Himleram bija divas kaislības, viena — atklāta, otra — slepena.

Atklātā kaislība bija neremdināma vēlēšanās valdīt pār cilvēkiem. Nē, ne jau tāpat vien valdīt, bet gan pastāvīgi turēt savus slaidos, garos pirkstus uz kāda kakla, just, kā miega artērijā trauksmaini pulsē asinis, un zināt, ka jebkuru mirkli var to sažņaugt nāvīgā tvērienā. Himleram sagādāja ārkārtīgu baudījumu apziņa, ka viņam ir vara ne tikai pār simtiem tūkstošu koncentrācijas nometnēs ieslodzīto cilvēku — pār vāciešiem, krieviem, ebrejiem, poļiem, angļiem, frančiem, bet arī pār tiem, kas pagaidām vēl neatrodas aiz dzeloņstieplēm.

Būtībā ikviens nacists bija bende un slepkava. Taču

Himlers bija rafinēts bende. īstu laimi viņš saskatīja nevis bagatība, sievietes iegūšanā, izsmalcinātā ēdienā, bet tieši iespējā izrīkoties ar citu dzīvībām, un tiesības šaut, kārt vai nosmacēt ar gāzi uzreiz simt, tūkstoš, des mittūkstoš cilvēku viņš nebūtu mainījis ne pret kādiem pasaules dārgumiem.

Himlers nemaz nespēja saprast, kā cilvēki, kuriem pieder vara, spēj nolaisties līdz zemiskām izpriecām, kas pieejamas jebkuram pārtikušam tirgonim. Reiz viņš pat uzdrošinājās ziņot Hitleram par nepieļaujamu Bormaņa tieksmi uz alkoholu, par «amazoņu naktīm», kuras rīkoja Minhenes gauleiters Vēbers, un par dzērāja trakuma lēkmēm, kas piemeklēja zemes pārvaldnieku Terbovenu Norvēģijā. Taču Hitlers, acis piemiedzis, ar caururbjošo skatienu pavērās viņā un zobgalīgi teica:

— Vai tev neliekas, mans uzticamais Heinrih, ka cilvēkiem, kas saņēmuši varu, kaut kas jāiegūst arī sev?...

Jā, Himlera tieksme, izmantojot varu, nogalināt, nogalināt un vēlreiz nogalināt bija zināma visiem.

Otro kaislību viņš pagaidām slēpa, un nevienam ne prātā nenāca, ka bijušais putnu fermas īpašnieks, kas nekad nav cīnījies frontē, klusībā sevi uzskata par izcilu karavadoni.

Otrā kaislība nebija pretrunā ar pirmo, jo, pēc viņa pārliecības, karavadoņa augstākā laime slēpās iespējā ar vienu rokas mājienu nolemt iznīcībai veselas pilsētas un nāvei — simtiem tūkstošu cilvēku.

Himlers domāja, ka ģenerāļi, kas komandē vācu armijas un armiju grupas, ir pavisam neapdāvināti, un nemaz nešaubījās, ka pats varētu sekmīgi nomainīt jebkuru no viņiem.

Viņš tomēr nesteidzās. Viltīgais, rafinētais intrigants Himlers bija lēmis nogaidīt.

Tāpat kā Hitlers būdams pārliecināts, ka uzbrukums Ļeņingradai būs tikai militāra pastaiga, Himlers sākumā nožēloja, ka tas nav viņš, kas komandē armiju grupu «Ziemeļi». Bet vēlāk, kad vācu karaspēks pēkšņi atdūrās pret niknu pretestību Lugas nocietinājumu rajonā un bija spiests apstāties netālu no pilsētas, Himlers saprata: viņam ir ļoti laimējies, ka viņš nav fon Lēba vietā.

Augusta sākumā Himleram gribējās būt armiju grupas «Centrs» priekšgalā, jo viņam nebija nekādu šaubu, ka ceļš uz Maskavu ir brīvs. Taču, uzzinājis, ka fon Boks ea

/1. i<11 jis Smo|enskas rajonā desmitiem tūkstošu kareivju,

miers secināja, ka viņam nav ko steigties arī uz šo I" t«ni.

I.i, Himlers bija viltīgs, valdonīgs, pašapzinīgs un pie i, vam vēl ārkārtīgi aprobežots. Pret militāro zinātni, i ..īdam runām par stratēģiju un taktiku viņš izturējās .i dziļu nicināšanu, jo bija pārliecināts, ka tas viss ir ūkai sholastiķa, uzpūtīgo prūšu aristokrātu izdoma, ar kuras palīdzību kadru virsnieki grib pierādīt savu pārākumu par nopelniem bagātiem nacionālsociālistiem, kas nav beiguši kara akadēmijas, tomēr darbā apliecinājuši ,.ivas tiesības un spējas vadīt Lielvāciju. Viņš itin nemaz nešaubījās, ka armiju var vadīt ar tādām pašām metodēm, ar kādām vada trieciennieku vienības, gestapo darbiniekus, SS daļas un nometņu apsardzi.

Tomēr Himlers bija pietiekami gudrs un piesardzīgs, lai saprastu, ka viņam izdevīgāk ieņemt armijā augstu posteni tikai tad, kad armijas galvenā misija būs — sodīt sakauto ienaidnieku. Pagaidām viņš aprobežojās ar to, ka laiku pa laikam ziņoja Hitleram par ģenerāļu kļūdām, pārrēķināšanos vai neuzticamību, lai tādējādi fīreru pārliecinātu par viņa karavadoņu nepiemērotību.

Pašreiz bija pienākusi kārta fon Lēbain. Himlers bija drošs, ka Hitlers ar prieku noklausīsies jebkuru ziņojumu, kurā būs fakti, kas nomelno veco feldmaršalu, jo zinaja, ka tieši fon Lēbu Hitlers uzskata par to cilvēku, kura vainas dēļ joprojām nav sasniegts viens no pirmajiem kara mērķiem.

Tāpēc, no saviem aģentiem, kas atradās «Vilka midzenī», saņēmis ziņojumu, ka fīrers dodas uz Berghofu, kur gatavojas tikties ar fon Lēbu, arī Himlers tūlīt izlidoja uz turieni, gribēdams aizsteigties priekšā feldmaršalam.

Ieradies Berghofā, Hitlers nomazgājās vannā un pārģērbās Bavārijas zemnieka drēbēs — pelēkzaļā biezas vadmalas jakā, ādas biksēs līdz ceļgaliem un rupji šūdinātos puszābakos. Paradums Berghofā valkāt nacionālo tērpu fīreram bija saglabājies no tiem laikiem, kad apkārt vēl dzīvoja zemnieki un viņš kopā ar tiem pozēja Hof manim, kas vēlāk visu Vāciju applūdināja ar šiem eksotiskajiem uzņēmumiem.

Hitlers iegāja viesistabā un apstājās pie iemīļotā loga.

Šis logs bija fīrera lepnums: no pirmā acu uzmetiena tas likās gluži parasts, taču ar speciālu mehānismu to bija iespējams uz abām pusēm paplašināt tā, ka caur bruņu stiklu Hitlers varēja pārredzēt ne tikai apkārtējos kalnus, bet ari zemāk izvietoto Berhtesgādeni, Unters bergu un Austrijas pilsētu Zalcburgu.

Ar Evu Braunu viņš vēl nebija ticies — nebija nedz gājis pie viņas, nedz viņu aicinājis pie sevis. Mājā visiem vajadzēja zināt: kamēr nav paveikti darbi, fīreram nav itin nekādas personiskās dzīves.

Hitlers izsauca adjutantu Fēgeleinu un jautāja, vai fon Lēbs ieradies. Adjutants ziņoja, ka feldmaršals drīz būšot klāt.

— Es pavēlēju, lai viņš būtu te agrāk par mani, — Hitlers īgni izteica piezīmi.

Fēgeleins paskaidroja, ka feldmaršalam ceļā no Min henes uz Berhtesgādeni salūzusi mašīna. Kamēr izsaukta cita, pagājis laiks. Tomēr ne vēlāk kā pēc stundas fon Lēbam jāierodas Berghofā. Adjutants piebilda, ka Berg hofā ir Himlers, kas lūdz fīreru viņu pieņemt.

.. . Fon Lēbs labi pazina Hitlera raksturu un viņa tuvāko darbinieku tikumus, tāpēc, saņēmis pavēli ierasties Berghofā, itin nemaz nešaubījās, ka par neveiksmīgo triecienuzbrukumu Pēterburgai vaina tiks uzvelta viņam. Fon Lēbs saprata: viņa liktenis karajas mata galā, un Hitlers viņu vēl nav atstādinājis tikai tāpēc, ka pavēlnieka atcelšana no amata nozīmētu atzīšanos — visi mēģinājumi ieņemt Pēterburgu cietuši neveiksmi.

Bet, mans dievs, cik daudz ir citu iespēju tikt no viņa vaļā! Krievu partizāņu diversija, starp citu, pēc izlūku ziņām, Pleskavas rajonā šo partizāņu sarodas aizvien vairāk. Saindēšanās ar bojātiem produktiem. Galu galā — arī aviācijas katastrofa .. .

Tieši par aviācijas katastrofu fon Lēbs iedomājās tobrīd, kad saņēma Hitlera pavēli ierasties Berghofā, un viņam sāka drebēt ceļi.

«Nē, es nesagādāšu Himleram šo prieku,» feldmaršals nodomāja, juzdams ļaunu bezspēcīga cilvēka gandarījumu.

Un viņš nolēma gestapo apmānīt — pēkšņi doties uz Minheni parastajā kara transportlidmašinā.

Uzzinājis, ka fon Lēbs uzskatījis par prātīgāku gan m. slepeni lidot ar transportlidmašīnu, Minhenē nevienam iepriekš nepaziņojot, Himlers klusībā pasmīnēja par diletantiskajiem feldmaršala piesardzības paņēmieniem. un ka tamlīdzīga piesardzība varētu glābt veco vīru, ja būtu pienākusi viņa kārta!

SS reihsfīrers tomēr parūpējās, lai Minhenē zinātu par feldmaršala ierašanos un tūlīt sagādātu viņam automašīnu, ar kuru braukt tālāk uz Berhtesgādeni. Mašīnai va ļadzeja viņu aizvest gala pilnīgi sveiku un veselu, bet... ar nelielu, teiksim, stundu ilgu aizkavēšanos ceļā. Lai feldmaršals nemēģinātu pārsēsties citā mašīnā, arī tādā ne, kura gadās pa ceļam, viņam bija jādara zināms, ka tieši tam šoferim un diviem esesiešiem, kas kopā ar viņu brauc no Minhenes, uzdots rūpēties par viņa drošību.

Devis nepieciešamos rīkojumus, Himlers izlidoja uz Minheni ar tādu aprēķinu, lai Berghofā nokļūtu pirms fīrera ierašanās un, protams, katrā ziņā agrāk, nekā līdz turienei aizkulsies šis muļķis fon Lēbs.

«Iespējams,» sprieda SS reihsfīrers, «ka Hitleram vajadzīgs iegansts, lai no Lēba tiktu vaļā tādā veidā, kam ārēji nebūtu nekāda sakara ar Pēterburgu. Nu, tad es, Himlers, arī sagādāšu viņam tādu iespēju.»

Par agrākajām fon Lēba intrigām Cosenē Hitlers zināja tikai ļoti vispārīgos vilcienos: Heidrihs savā laikā bija pareizi aprēķinājis, kad viņš aprobežojās tikai ar ziņojumu par baumām un minējumiem. Viņš tālredzīgi atstāja rezervē faktus, kas liecināja, ka 1938. gadā fon Lēbs, Haldera vietnieks Stilpnāgels un ģenerāļi fon Boks, Viclēbens un Hammeršteins bija vienojušies Hitleru novākt.

Himlers arī tagad nedomāja Hitleram visu izstāstīt. Nezinādams, ar ko beigsies ieplānotā operācija «Taifūns», Himlers neuzdrošinājās atklāti uzbrukt Halderam un fon Bokam. Visam savs laiks. Faktiem ir zelta segums tik ilgi, kamēr tie nav laisti apgrozībā.

Tomēr bija īstais laiks paziņot Hitleram to, kas attiecās uz fon Lēbu. No fīrera jautājuma, kāpēc nav ziņots agrāk, Himlers nebaidījās — viņam bija gatavas kādas desmit pilnīgi apmierinošas atbildes, arī tāda, ka atmaskojošās ziņas par fon Lēba intrigām izdevies iegūt tikai nesen.

Hitlers pieņēma Himleru viesistabā. Kad Himlers gāja iekšā, Hitlers stāvēja pie loga un domīgi raudzījās sniegotajās kalnu virsotnēs.

Spīdēja mēness, un tā blāvajā gaismā lieliski izskatījās gan kalni, gan Oberzalcberga dziļa ieplakā.

Ģērbies zemnieka drēbēs, Hitlers stāvēja, izlikdamies, ka nedzird Himlera soļus. Tāda bija viņa iemīļotā spēle: šai istabā ikviens sastapa fīreru stāvam pie platā loga, kas aizņēma gandrīz visu sienu, un dziļdomīgi vērojam kalnus.

— Heil, mans fīrer! — Himlers paklusi sacīja, apstādamies viesistabas vidū.

Brīdi Hitlers izlikās, ka nespēj novērst skatienu no kaut kā tāda, kas redzams vienīgi viņam, tad parāva rokturi loga labajā pusē, sāka darboties šarnīru mehānisms, sakustējās abas loga puses, logs sašaurinājās līdz parastam platumam, un tikai tad Hitlers pagriezās, nevērīgi pacēla labo roku ar atpakaļ atliektu plaukstu un vaicāja:

— Kas jauns Berlīnē?

Atbildi negaidījis, viņš norādija Himleram uz krēsliem, kas bija nolikti puslokā ap zemu galdiņu, un pats apsēdās vienā no tiem.

Arī SS reihsfīrers apsēdās, ar ierastu kustību noņēma pensneju, izvilka no kabatas spodri baltu mutautu —viņš bija traks uz tīrību un mutautus mainīja vairākas reizes dienā, noslaucīja pensneju un atkal uzlika uz deguna.

— Berlīnē viss ir mierīgi, mans fīrer, — viņš teica vienmuļā, neizteiksmīgā balsī.

— Vai esi ieradies Berghofā tikai tāpēc, lai paziņotu to? — Hitlers atkal uzdeva jautājumu un vērīgi paraudzījās Himlerā.

— Nē, — Himlers lēnīgi atbildēja. — Neesmu redzējis fīreru jau divas nedēļas, un, dabiski, mana dedzīgākā vēlēšanās bija ...

— Pašreiz nav tāds laiks, lai ļautu vaļu sentimentalitātei, — Hitlers viņu pārtrauca. Tad svarīgi un nozīmīgi piebilda: — Esmu aizņemts karā. Trīsdesmitajā septembrī sākšu ģenerāluzbrukumu Maskavai. Jarūpējas, lai krievi neuzostu šo manu nodomu līdz tam laikam, kad viņiem vairs nekas nevarēs līdzēt. Sajās dienās ir sevišķi bīstama jebkura ienaidnieku spiegu iespiešanās mūsu nometnē, jebkura šī uzbrukuma pieminēšana vēstulēs.

— Spiegi.,. — Himlers domīgi noteica. Tad, vērīgi i,u (dzīdamies Hitlerā, sacīja: — Pieredze valsts drošības iigāšanā, mans fīrer, izraisījusi manī skumju domu: mums jābūt modriem ne tikai pret atklātiem nacionālso < i.ilisma ienaidniekiem, bet arī pret tiem, kas, baudī il.uni jūsu uzticību, tomēr ir pelnījuši, lai viņus stingri uzmanītu...

— Man nepatīk runāšana līdzībās, — Hitlers viņu atkul pārtrauca. — Turklāt man nav laika. Kuru katru mirkli jāierodas fon Lēbam ...

— Jā, tieši fon Lēbam ... — Himlers atkārtoja, ar blāvajām, stingajām acīm raudzīdamies Hitlerā.

— Kas noticis ar fon Lēbu? — Hitlers skarbi jautāja.

Himlers nolieca galvu un smagi nopūtās.

— Es gaidu! — Hitlers prasīgi teica.

— Mans fīrer, — Himlers iesāka, it kā beidzot tomēr izlēmis sacīt, — esmu centies rūpigi analizēt, ar ko izskaidrojamas mūsu neveiksmes pie Pēterburgas. Un tagad es gribu jautāt: vai jums nešķiet, ka šīs neveiksmes ir likumsakarīgas?

Hitlers spēcīgi uzsita ar dūri pa galdiņu.

— Beidziet uzdot mīklas, Himler!

— Ak nē, mans fīrer, — Himlers klusi atsaucās, — es nemaz nerunāju mīklaini. Ja vārdi jums liekas nenoteikti, tad tikai tāpēc, ka daudz kas vēl nav skaidrs man pašam ...

Viņš ar abām rokām saņēma krēsla paroces, mazliet pacēlās, pievilka savu krēslu pavisam tuvu tam, kura sēdēja Hitlers, un gandrīz čukstus turpināja:

— Panākumi ir atkarīgi no pasākuma vadītāja. Vācijas vēsture būtu citāda — nožēlojama un pelēcīga, ja Vācijai nebūtu dižena vadoņa. Vai jums, mans fīrer, nešķiet, ka mūsu armija, kurā ir apmēram miljons vīru, nebūtu gandrīz mēnesi mīņājusies pie Lugas upes un tagad nebūtu spiesta nevarīgi stāvēt uz vietas Pēterburgas nomalēs, ja fon Lēba vietā būtu cits ģenerālis? ...

Dzirdēdams šo sarunu, ikviens no Hitleram tuvajiem cilvēkiem katrā ziņā būtu nodomājis, ka Himlers izdarījis rupju kļūdu, tik netaktiski pieskardamies fīreram vissāpīgākajā vietā.

Un tiešām — Hitlers pielēca kājās, ar strauju spērienu pagrūda sāņus krēslu un, cieši vērdamies Himlerā, kas bija ieņēmis militāru stāju, iebļāvās:

— Es jums aizliedzu, Himler, spriedelēt par Pēterburgu! Šo pilsētu nožņaugs blokādes cilpa! Tā ir lemta bojā ejai!

— Par to nav šaubu, mans fīrer, — Himlers pazemīgi atbildēja. — Pašlaik mēs gatavojam to Pēterburgas iedzīvotāju sarakstus, kuri, ja vien būs palikuši dzīvi, tiks pakļauti speciālai akcijai, tiklīdz mūsu karaspēks būs iegājis pilsētā. Un tomēr, riskēdams atkal izraisīt jūsu dusmas, es apgalvoju, ka aizkavēšanās ziemeļos daudzējādā ziņā notikusi fon Lēba vainas dēļ.

— To es pats zinu, — Hitlers nomierinādamies teica. Viņš pievilka klāt krēslu un atkal apsēdās. — Lēbs ir vecs un nav pietiekami enerģisks.

— Vai jūs, mans fīrer, esat pārliecināts, ka viņa enerģijas trūkums izskaidrojams tikai ar vecumu? — Himlers ierunājās, it kā skaļi prātodams.

— Atkal uzdosiet mīklas? — Hitlers draudīgi noprasīja.

— Nu nē taču! Atcerieties, savā laikā Heidrihs jums ziņoja, ka gestapo uzmanību sev pievērsusi dažu ģenerāļu aizdomīga rosīšanās . . .

— Vai runa ir par Coseni? — Hitlers jautāja, kļūdams vērīgs.

— Jums ir lieliska atmiņa, mans fīrer! Jā, tas attiecas uz trīsdesmit astoto gadu.

— Veca, jau aizmirsta lieta, — Hitlers drūmi teica. — Turklāt man ziņoja, ka tur neesot bijis nekas vairāk kā tukša pļāpāšana.

— Arī man toreiz tā likās, mans fīrer. Tomēr tagad mūsu cilvēkiem Itālijā izdevies saņemt ciet un nogādāt Berlīnē kādu Vatikānam tuvu garīdznieku. Viņš apgalvo, ka trīsdesmit astotajā gadā pie pāvesta ieradies no Cose nes sūtīts emisārs un lūdzis, lai viņš kļūtu par starpnieku dažu mūsu ģenerāļu sarunās ar Parīzi un Londonu. Viņš minēja tikai vienu uzvārdu, kas pelna ievērību.

— Kuru?

— Fon Lēbu, mans fīrer.

Hitlers lēnām piecēlās kājās. Viņa acis pieplūda asinīm. Piegājis pie Himlera un satvēris viņa svārku atlokus, Hitlers strauji pievilka viņu sev klāt.

— Un jūs.... klusējāt? — Hitlers lēnām jautāja, neatlaidīgi vērdamies Himlera bālajā sejā.

Himlers saprata, ka spēlē aizgājis par tālu.

— Mans fīrer, atļaušos atgādināt, ka tā ir trīs gadus

veca lieta. Pēc tam fon Lēbs izcēlās pie Mažino līnijas un jus viņu pelnīti apbalvojāt ar bruņinieka krustu. Viņa u/.vards tagad uzpeldēja pavisam nejauši. Tomēr uzskatīju par savu pienākumu . ..

Hitlers lēnām palaida vaļā roku. Tad ašiem soļiem piegāja pie loga un pagrieza mehānisma rokturi. Abas loga puses sāka gausi virzīties sāņus.

Mēnesi aizsedza viegls mākoņu plīvurs, un kalnu kontūras bija it kā izplūdušas. Sniegotās virsotnes vēl va leja labi atšķirt, bet lejā melnēja dziļa tumsa.

— Vai tu redzi, Heinrih, kas slēpts tur lejā? — Hitlers nepagriezdamies dobji jautāja.

Himlers piegāja pie loga un nostājās Hitleram aiz muguras.

— Nē, mans fīrer, — viņš atbildēja, brītiņu klusējis.

— Bet es redzu, — Hitlers turpināja tikpat dobji. — Es redzu pasaules, kas nav pieejamas parasto cilvēku skatienam. Redzu, redzu! — viņš izsaucās negaidīti skaļa balsī.

Himlers klusēja.

Rokas uz krūtīm sakrustojis, Hitlers vel dažus mirkļus vērīgi raudzījās logā. Tad, strauji pagriezies, sacīja:

— Nē. Fon Lēbs man vēl vajadzīgs.

Ģeneralfeldmaršals fon Lēbs gaidīja pieņemšanu lielā, ar pūkainu paklāju izklātā priekšistabā. Fēgeleins, kam fon Lēbs ziņoja par savu novēloto ierašanos, pateica feldmaršalam, ka pie fīrera pašreiz ir Himlers.

Tas nesolīja nekā laba. Ka visi cilvēki Vācijā, varbūt izņemot dažus, fon Lēbs juta tādas kā trīsas kājās, jau iedomājoties vien, ka viņa un Himlera ceļi varētu krustoties.

Jo vairāk tagad, kad fon Lēbs bija kļuvis par nežēlastībā kritušu feldmaršalu. Par šo krišanu fon Lēbs nešaubījās kopš jūlija beigām, kad Hitlers bija ieradies armiju grupas «Ziemeļi» štābā un fon Lēbu izsaucis uz savu salonvagonu.

Divos mēnešos, kas bija aizritējuši no tā laika, fon Lēbs ne vienreiz vien bija cerējis, ka viņam atkal uzsmaidīs laime. Feldmaršals saprata, ka viņa liktenis cieši jo cieši saistīts ar nolādētās Pēterburgas likteni.

Kas tagad notiks? Kāpēc Hitlers viņu atsaucis uz šejieni — uz Berghofu? Lai atceltu no pavēlnieka posteņa? Bet tādu pavēli Hitlers varēja dot ari pa telefonu.

Fon Lēbs saskatīja kaut ko liktenīgu izsaukumā nevis uz Galveno mītni «Vilka midzenī», bet uz Berghofu, kas atradās tik tālu no karaspēka vadības centra. Vai viņam nav lemts pazust tā, ka vācu armijas štābs to nemaz nepamana? Vai par to neliecina arī Himlera atrašanas šeit?

Varbūt Hitlers viņu nošaus tepat uz vietas, savā laikā taču klīda valodas, ka trīsdesmit trešajā gadā viņš pats nošāvis divus ģenerālus.

Bet varbūt koncentrācijas nometne . .. Nē! Tikai ne to!

Fon Lēbs instinktīvi pieskārās pistoles makstij. Tā bija tukša. Ikvienam, kas ieradās Berhtesgādenē, neatkarīgi no amata un dienesta pakāpes personiskie ieroči bija jāatstāj kontrolpunktā.

... Kad aiz muguras atskanēja Fēgeleina aicinājums iet augša uz fīrera kabinetu, feldmaršals acumirkli nesaprata, ko no viņa grib. Viņš bija pilnīgi demoralizēts. Fēgeleins atkārtoja aicinājumu. Šoreiz fon Lēbs steigšus atbildēja:

— Ja, jā, protams ...

Un sāka lēnām iet augšā pa kāpnēm, kuras sedza paklājs .. .

Hitlers sēdēja aiz rakstāmgalda. Uz tā bija izklāta karte. Pa labi atradās neliels globuss — tā globusa kopija, kas bija novietots fīrera kabinetā jaunajā impērijas kancelejā.

—tSēdieties, fon Lēb, — viņš sacija, galvu nepaceldams un nemaz nesasveicinādamies ar feldmaršalu, kas stāvēja pie durvīm.

Fon Lēbs bažīgi palūkojās Hitlerā. Nez kāpēc feldmaršalu drusciņ nomierināja tas, ka fīrers bija ģērbies zemnieka drēbēs. Viņš tagad mazliet drošākiem sojiem tuvojās Hitleram, tomēr sēsties pie galda kādā no krēsliem neuzdrošinājās un gaidīja, lai viņu uzaicina vēlreiz.

Bet Hitlers strauji piecēlās pats, pameta galdu un, mīklaini smīnēdams, uzmanīgi aplūkoja fon Lēbu no galvas līdz papēžiem.

— Kā jums ar veselību, ģenerālfeldmaršal? — viņš pēkšņi vaicāja.

«Tātad — atvaļināšana,» fon Lēbs nodomāja. Viņš nolieca galvu un tūlīt ievēroja Hitlera kaulainos ceļgalus.

l ' >t,ii feldmaršalu pārņēma dīvains miers. Patiesībā vi " iin viss jau bija vienalga. Ar domu par atcelšanu no "ii.ila viņš bija apradis, pats to nemanīdams, jo gatavojās i H katrreiz, kad neveiksmīgi bija beidzies kārtējais mēģi najums ielauzties Pēterburgā.

Tomēr viņš atbildēja:

Esmu vesels, mans fīrer.

Lieliski, — Hitlers sacīja, un fon Lēbam šķita, ka viņš atkal pavīpsnā. — Tad būsim lietišķi. Nāciet tuvāk!

Fon Lēbam vajadzēja tikai uzmest acis, lai pazītu uz galda izklāto karti, — tā bija ziemeļu virziena karte.

Cik ilgi, pēc jūsu domām, Pēterburga spēs izturēt blokādi? — Hitlers jautāja.

Fon Lēbs bija sagatavojies dzirdēt par atcelšanu no amata, bija sagatavojies arī visļaunākajam. Bet šis lietišķais, ikdienišķi uzdotais jautājums viņu samulsināja.

— Es... īsti nesapratu, mans fīrer, — viņš stomīdamies atbildēja. — Vai jūs interesē, cik lieli ir pārtikas krājumi pilsētā? Domāju, ka to pietiks... dažām dienām. Varbūt nedēļai... Manuprāt, pilnīgas blokādes apstākļos ...

— Šis pilnīgās blokādes nav! — Hitlers iebļāvās un ar plaukstu uzsita pa karti.

Fon Lēbs neizpratnē raudzījās viņā, tad pievērsa skatienu kartei un, atkal pacēlis galvu, teica:

— Ja jūs runājat par Pēterburgas apgādi pa gaisu vai pa ūdens ceļu ...

— Tieši tā! — Hitlers izsaucās. — Šīs blokādes nav! Nav! Tā ir fikcija! Es turu pie Pēterburgas milzīgu armiju, bet boļševiki mierīgi sūta ar pārtiku piekrautus transportlīdzekļus pāri Lādogas ezeram!

— Tā gluži nav, mans fīrer, — fon Lēbs sacīja, pūlēdamies runāt pēc iespējas savaldīgi. — Kā liecina mūsu iegūtie dati, ar pārtiku pilsētā ir ārkārtīgi grūti. Par apgādi pāri Lādogas ezeram jāpiebilst, ka, pirmkārt, lielu daļu transportlīdzekļu nogremdē mūsu aviācija, otrkārt, ūdensceļš nav mūžīgs, un tiklīdz iestāsies ziema ...

— Ko?! — Hitlers iebļāvās trakās dusmās un sažņaudza pirkstus dūrēs. — Ziema? Tātad — jūs esat nodomājis gaidīt līdz ziemai?!

Ātriem soļiem viņš pastaigāja pa istabu, apstājās pie pretējās sienas un, pagriezies pret fon Lēbu, kas stāvēja kā sastindzis, aizlūstošā balsī turpināja:

L

— Tikai nelietis, tikai nodevējs var iedomāties, ka mans nolūks ir Austrumu kampaņu vilkt garumā — līdz ziemai! Pašreiz ir septembra beigas. Maskava būs manās rokās ne vēlāk par oktobra vidu! Es savelku visus spēkus vienā bruņotā dūrē, lai tiktu galā ar Maskavu. Bet divas armijas — veselas divas armijas! — un gaisa flote, kas atrodas fon Lēba rīcībā, grib mierīgi tupēt pie Pēterburgas un gaidīt, kad iestāsies ziema.

— Mans fīrer, — fon Lēbs apjucis teica, juzdams, ka nespēj valdīt pār sevi, — saskaņā ar jūsu paša pavēli Pēterburgu paredzēts nožņaugt blokādes cilpā! Turklāt tagad, kad esat paņēmis no manis da|u karaspēka, doties pret pilsētu triecienuzbrukumā tiešām būtu bezjēdzīgi...

— Es nerunāju par triecienuzbrukumu, fon Lēb! Jūs esat jau pierādījis, ka nespējat pilsētu ieņemt triecienuzbrukumā! Es runāju par blokādi! Man vajadzīgs bads, jā — bads! Man vajadzīgs, lai šo pilsētu piemeklētu tīfs, piemeklētu mēris! Man vajadzīgs, lai dzīvie tur apritu mirušos! Un es gribu, lai tas notiktu jau šodien, rit, nevis ziemā! Man vajadzīgs, lai, lūgdamās žēlastību, šī nolādētā pilsēta paceltu savas kaulainās rokas ne vēlāk kā oktobri, jo esmu nodomājis ap to laiku karu pabeigt!

— Mēs pastiprināsim Lādogas ezera bombardēšanu, mans fīrer ...

— Blēņas, paliatlvi pasākumi! Šie cilvēki nepadosies, pat pusbadā dzīvodami. Viņi nepadosies, kamēr spēs kustēties, kamēr kaut gulēdami varēs šaut uz mums! Beigas pienāks tikai tad, kad viņiem būs palicis spēka vienīgi tik daudz, lai paceltu rokas.

— Bet ko tad darīt, mans fīrer? — šoreiz fon Lēbs ierunājās lūdzošā balsi.

— Ko darīt? Esmu jūs ataicinājis šurp, lai jums pateiktu, kas jādara.

Hitlers ātriem soļiem atgriezās pie galda un skarbā, pavēlošā balsi turpināja:

— Skatieties kartē! Ne vēlāk kā pēc trim nedēļām jums jāsāk jauns uzbrukums. Nevis Pēterburgai, nē, to jūs nespējat, bet šeit — austrumos! — Viņš ar rādītājpirkstu pabikstīja kartē. — Savus slaistus, kas ierakušies pie Pēterburgas un veltigi ēd manu maizi, jūs raidīsiet uzbrukumā trijos virzienos. Skatieties: šeit — Tihvinas, šeit — Volhovas un šeit — Malaja Višeras virzienā. Triecienā, ko krievi nebūs gaidījuši, jūs ieņemsiet

I ilivinu un Volhovu, savienosieties ar Mannerheiina karalisku, lūk, te, austrumos no Lādogas ezera, ieslēgsiet l'i'terburgu vēl otrā blokādes lokā, kuram izspiesties cauri nebūs iespējams, pēc tam virzīsieties uz šejieni, uz Bolo goji, un savienosieties ar armiju grupu «Centrs». Skaidrs?

Bridi fon Lēbs klusēja, pūlēdamies apjēgt visu, ko bija loicis Hitlers, un prātā aprēķinādams, ar kādiem spēkiem viņš varētu sākt šo jauno uzbrukumu. Fīrera pavēle bija pārlieku negaidīta.

Beidzot viņš nedroši teica:

— Tas jāpārdomā, mans fīrer. Man nepieciešams laiks, lai...

— Nekādu atlikšanu! — Hitlers iebļāvās, atkal ar plaukstu uzsizdams uz kartes. — Esmu visu pārdomājis, jums atliek tikai izpildīt manu pavēli! Tihvinas virzienā nebūs niknas krievu pretošanās, jo ap to laiku visi viņu spēki būs jau izlietoti pie Maskavas!. Jūs pārgrupēsiet savu karaspēku, cauri Tihviņai aizlauzīsieties līdz Lodei noje Pojei un pie Sviras upes savienosieties ar somiem! Lai to izdarītu, jums atliku likām pietiek ar jūsu sešpadsmitās armijas trīsdesmit devīto motorizēto korpusu un astoņpadsmitās armijas pirmo kājnieku korpusu! Radīdams otro blokādes loku, jūs reizē atrisināsiet vēl kādu — arī svarīgu uzdevumu, proti, aplenksiet krievu piecdesmit ceturto armiju, kura, kā jums zināms, joprojām atrodas, lūk, te, ārpus blokādes loka, un pēc Staļina pavēles jebkuru brīdi var tikt sūtīta palīgā Maskavai. Tātad — klausieties! Galveno triecienu jūs dosiet ar trīsdesmit devīto motorizēto korpusu no Čudovas rajona puses. No šejienes uz turieni — uz krievu ceturtās un piecdesmit otrās armijas saskares vietu. No šī pārrāvuma jūs izvērsīsiet uzbrukumu Budogoščai un Tihvinai, kamēr pie Sviras upes savienosieties ar somiem. Jūsu pirmā armijas korpusa divīzijas virzīsies pa Volhovas krastiem uz ziemeļiem. Tai pašā laikā daļa savu spēku jums būs jāraida dienvidaustrumu virzienā uz Mala ja Višeru un Bologoji, lai tur savienotos ar fon Boka armiju kreiso flangu. Tāds ir mans plāns! Skaidrs? ...

Fīrera atmiņa apkārtējiem cilvēkiem bija tīrais lāsts. Zinādams, kādu iespaidu viņa informētība atstāj uz ģenerāļiem un feldmaršaliem, Hitlers speciāli iekala tos datus, ar kuriem gribēja pārsteigt padotos. Vēlāk viņš tikpat pašapzinīgi minēs karaspēka da|as un formācijās, kuras ap to laiku būs jau beigušas pastāvēt...

Fon Lēbu pārsteidzis ar daudzajiem apdzīvoto vietu nosaukumiem un karaspēka formāciju numuriem, Hitlers pabeidza:

— Tas ir viss, ģenerālfeldmaršal! Uzbrukums sāksies sešpadsmitajā oktobrī. Un ne dienu vēlāk! Bet tagad dodieties atpakaļ un izpildiet pavēli!

Fon Lēbs joprojām klusēja, pūlēdamies sakārtot domas. Par to, ka fīrers diktēja nākamo operāciju arī visās detaļās, fon Lēbs nemaz nebrīnījās: armiju un armiju grupu pavēlniekus Hitlers vienmēr uzskatīja tikai par savu ieceru tehniskiem izpildītājiem. Feldmaršals pašlaik bija pārsteigts lielākoties tāpēc, ka pārāk pēkšņa bija pāreja no bezcerības uz apziņu, ka vēl viss nav zaudēts un, izpildīdams jauno kaujas uzdevumu, viņš var atgūt savu reputāciju, atkal iemantot fīrera labvēlību.

Savaldījies fon Lēbs beidzot teica:

— Es visu sapratu, mans fīrer! Tūlīt došos atpakaļ uz Pleskavu un ...

— Tas viss jāglabā dziļā slepenībā! — Hitlers viņu pārtrauca. — Lai krievi joprojām gaida uzbrukumu kaut kur te, — viņš ar pirkstu parādīja kartē, — Pēterhofas rajonā vai te no dienvidiem, pie Pulkovas augstienes. Un atcerieties, fon Lēb, — tā ir jūsu pēdējā iespēja! Ejiet!

Feldmaršals militāri apcirtās un devās uz durvīm.

Durvis viņš apstājās, pagriezās pret Hitleru, kas stāvēja pie gaida, un izjusti sacīja:

— Varat nešaubīties, mans fīrer! Likšu lietā visus savus spēkus...

— Cerams, ka tie nebūs mazāki par tiem spēkiem, kurus jūs likāt lietā trīsdesmit astotajā gadā Cosenē! — Hitlers gausi teica un ar neslēptu naidu pavērās fon Lēbā.

... Feldmaršals lēnām devās lejā pa kāpnēm, ar pūlēm celdams kājas, kas pēkšņi bija kļuvušas stīvas.

Bet Hitlers nospieda zvana pogu un, kad parādījās Fēgeleins, sacīja:

— Paziņojiet Brauna jaunkundzei, ka es tūlīt ieradīšos pie viņas.

i. i. ingradas frontes karaspēka uzbrukums, lai pārrautu i nmgradas blokādi, bija paredzēts 22. oktobri.

I i oktobrī frontes pavēlnieks sāka Ņevskaja Dubrov i rajonā savilkt spēkus — kājniekus, artilēriju un tan i , kuriem vajadzēja nepārtrauktā ienaidnieka uguni pārcelties uz Ņevas kreiso krastu, uz placdarmu, ko jau vairākas nedējas noturēja padomju karaspēks, un no 1111ienes lauzties pretim 54. armijas daļām.

liet 16. oktobrī uzbrukumu sāka vācieši, par dažām dienām aizsteigdamies priekšā Ļeņingradas blokādes pārraušanas operācijai.

Sis uzbrukums bija vērsts pret Tihvinu, pret to pašu dzelzceļa mezglu dienvidaustrumos no Ļeņingradas, caur kuru aplenktajā pilsētā pienāca pārtikas kravas, un pret Malaja Višeru, neievērojamu dzelzceļa staciju, kas atrodas apmēram pusceļā no Ļeņingradas uz Maskavu.

Tagad, četrdesmit pirmā gada oktobra dienās, šo divu dzelzceļa mezglu krišana vāciešu rokās būtu nozīmējusi Ļeņingradas pilnīgu izolāciju no pārējās valsts un devusi iespēju armiju grupas «Ziemeļi» karaspēkam savienoties ar lon Boka armijām, kas uzbruka Maskavai.

Padomju un vācu frontes ziemeļrietumu daļā stāvoklis krasi pasliktinājās . ..

VI

Oktobra dienās mēs lolojām lielas cerības. No mutes mutē klīda valodas, ka mūsu frontes karaspēks sācis izšķirošu uzbrukumu un tam pretim laužas 54. armijas daļas.

Cilvēku noskaņojums krasi mainījās. Agrāk, zinādami, ka ienaidnieks pienācis gandrīz vai pie Streiku ielas un Starptautiskā prospekta, mēs baidījāmies no visļaunākā, bet tagad kuru katru dienu gaidījām paziņojumu par blokādes pārraušanu.

Mēs nepacietīgi locījām vaļā laikrakstu «Ļeņingrad skaja pravda» un frontes avīzi «Na straže rodini» — ari to saņēma mūsu hospitālis.

Jaunatvestos ievainotos, kas nebija ļoti smagā stāvokli, mēs neatlaidīgi iztaujājām. Ja pavadkartītē bija atzīmēts, ka komandieris vai kareivis atvests no Ņevskaja

Dubrovkas, uzņemšanas telpā sapulcējās gandrīz vai visi hospitāja medicīniskie darbinieki. «Kur atrodas mūsējie? Kur piecdesmit ceturtā? Kur ir vācieši?...» — jautājumi birtin bira.

Un visi gaidīja tikai vienu vienīgu atbildi: «Esam savienojušies!» Vai ļaunākajā gadījumā: «Atlicis viens kilometrs . .. divi kilometri .. . trīs ...»

Tādu atbildi nesaņēmuši, cilvēki klusībā sevi mierināja, ka ievainotais var arī nezināt, kas notiek priekšējās pozīcijās, ka viņš droši vien dabūjis pamest ierindu jau pašā uzbrukuma sākumā.

Pilsētas apšaude nevis tika pārtraukta, bet kļuva vēl neatlaidīgāka. Sevišķi bīstami bija iet pa ielām no rīta — tieši tad, kad cilvēki steidzās uz darbu, un vakarā ap sešiem septiņiem, kad viņi atgriezās mājās. Nebeidzās arī bombardēšana no gaisa, lai gan — mēs to uzzinājām no ievainotajiem lidotājiem — mūsu iznīcinātāji veica apbrīnojamus varoņdarbus, neļaudami ienaidniekam ielauzties gaisa telpā virs Ļeņingradas.

Oktobra vidū pilsētā pārreģistrēja pārtikas kartītes. Laikraksti un radio paskaidroja, ka to dara tāpēc, lai izbeigtu spekulāciju ar kartītēm un izņemtu no apgrozības viltotās kartītes, kuras vācieši mēdza izkaisīt pilsētā, cenzdamies radīt sajukumu pārtikas apgādes sistēmā.

Mēs nemaz nešaubījāmies, ka lēmums izdarīt pārreģistrēšanu ir pareizs. Tiešām, atradās nelieši, kuri nez kādā ceļā dabūja kartītes, bet vēlāk tās pārdeva par trīskāršu cenu vai mainīja pret vērtīgām mantām.

Mēs zinājām arī ko citu. To, ka daudzi izmanto līdz mēneša beigām kartītes, kas palikušas pēc piederīgo evakuācijas.

Es laikam tā nebūtu darījusi. Taču var gadīties, ka man viegli tā spriest tāpēc, ka divreiz mēnesī nododu asinis un saņemu donora devu.. . Vismaz es neuzdrošinos šos cilvēkus nosodīt. Normas taču ir pazeminātas jau trīs reizes, pēdējo reizi — 1. oktobrī.

Pēc kartīšu pārreģistrēšanas dzīvot kļuvis vēl grūtāk. Tomēr tagad, ap 20. oktobri, cilvēki, šķiet, vairs K eliekas zinis ne par kādām nelaimēm. Domā tikai par to, ka rīt, nu labi, parīt, nu, pēc nedēļas tas beigsies! Uz vjsiem laikiem!...

K.ulii no šīm dienām es devos pie Fjodora Vasiļjeviča

Vnļlcka.

I.iu septembrī bija pārtrūkuši ar viņu sakari. Pilsētā i .lūdza visus dzīvokļu telefonus. Kad dažas dienas vēlāk, IM( dežūras atprasījusies hospitāļa priekšniekam, aizkrautu uz Moiku, Fjodora Vasiļjeviča nebija mājās. Ilgi /vanīju un klauvēju pie durvīm, pēc tam aizgāju pie sētnieka, un viņš man pastāstīja, ka pirms divām trim dienam Vaļickis kaut kur aizbraucis, pasacīdams, ka dodoties «specuzdevumā». Nezināju, ko domāt: kādu speciālu uzdevumu varēja saņemt tik vecs cilvēks kā Fjodors Vasiļjevičs?

Atgriezos hospitālī un, atklāti sakot, uz kādu laiku aizmirsu Fjodoru Vasiļjeviču. Strādāju dienām un naktīm. Ievainotos pieveda bez pārtraukuma — gan no dažādiem frontes sektoriem, gan no Ļeņingradas ielām, kad bija notikusi apšaude vai bombardēšana. Biju tā nomocījusies, ka man gandrīz vienmēr reiba galva un bieži vien gar acīm griezās loki.

Kad kārtējo reizi devu asinis, mūsu ķirurgs Andrejs Petrovičs Volkovs pēkšņi sacīja:

— Viena diennakts atpūtas! Tā. Izpildi pavēli!

Biju jau aizgājusi uz savu istabiņu gulēt, kad, gultā apsēdusies, pēkšņi iedomājos, ka ļoti sen neesmu redzējusi Fjodoru Vasiļjeviču un nezinu, kas ar viņu noticis. Vai viņš atgriezies no sava «specuzdevumā», vai ir vesels?

Par tuviniekiem biju samērā mierīga. Tēvam bija kazarmu režīms, bet māte bija pārvākusies pie kaimiņiem turpat mūsu kāpnēs, tikai divus slāvus augstāk; ar šiem kaimiņiem mēs sirsnīgi draudzējāmies. Vairākas reizes biju uz turieni aizbraukusi un zināju, ka par māti rūpējas kaimiņiene. Bet par Fjodoru Vasiļjeviču . ..

Nolēmu atkal aizbraukt uz Moiku.

Kopš pirmās tikšanas Vaļickis man bija kļuvis dārgs un tuvs cilvēks. Fjodors Vasiļjevičs savukārt bija pieķēries man. Katrreiz, kad posos atpakaļ uz hospitāli, viņam bija žēl no manis šķirties un viņš kļuva bēdīgs.

Bet varbūt galvenā te nebiju es vai viņa vientulība? Varbūt, redzēdams mani, viņš domāja par dēlu? Varbūt arī es negāju pie Fjodora Vasiļjeviča viņa paša dēļ?

Vaicāju sev: kāpēc tā daru? Vai tad neesmu cieši un negrozāmi nolēmusi, ka nekad vairs netikšos ar Toļu? . ..

Manā dvēselē saplūdis kopā viss: atmiņas, pretīgums pašai pret sevi... Nespēju pat iedomāties, kā es tagad varētu ar Toļu satikties. Nē, mēs netiksimies! Lai viņš domā, ko grib! Lai spriež, ka viņu vairs nemīlu, ka atzīstu par labāku citu, kaut vai Alošu Zvjagincevu.

Taču netikties ar viņa tēvu, pārraut pēdējo pavedienu, kas mani saistīja ar Toju, es nespēju.

Tagad, kad mēs kuru katru dienu gaidījām paziņojumu par blokādes pārraušanu, man pēkšņi briesmīgi iegribējās redzēt Fjodoru Vasiljeviču, pārliecināties, ka viņš ir vesels, un dalīties ar viņu priecīgajās cerībās.

Bija pieci vai seši vakarā, kad izgāju no hospitāļa. Ceļā uz tramvaja pieturu ieraudzīju, ka sagrautas vairākas mājas, kuras pirms nedēļas vēl bija veselas.

Pienāca tramvajs — drūms, tumšs un pustukšs. Kasiere, pavisam jauna meitene ar brezenta jaku mugurā, paņēma no manis naudu un noplēsa biļeti. Ievēroju viņas izdilušos, kaulainos veca cilvēka pirkstus un nožēloju, ka neesmu saglabājusi Fjodoram Vasiļjevičam kaut ko no savas devas.

Taču galvenais — sastapt viņu majas, redzēt.

Man laimējās. Ne tikai sastapu mājās Fjodoru Vasiļje viču, bet arī... Tikko biju paguvusi novilkt mēteli, viņš man pasniedza Anatolija vēstuli. ..

Un tā nu es sēžu krēslā Fjodora Vasiļjeviča kabineta un lasu:

«Vera, mana dārgā! Gribētos Tev sacīt tik daudz . .. Bet man nav laika garām vēstulēm — te, priekšējās pozīcijās, allaž esi pakļauts nāves briesmām, sākdams rakstīt vēstuli, nezini, vai būs lemts to pabeigt...

Tēvs man rakstīja, ka Tu esot bijusi pie viņa, tātad Tu zini visu, kas ar mani notika pēc tās drausmīgas nakts. Droši vien viņš ir arī stāstījis, ka, nokļuvis Ļeņin gradā, pūlējos Tevi sameklēt, bet veltīgi: tolaik Tu vel nebiji atgriezusies...

Man nav tiesību rakstīt, kurā frontes sektorā es atrodos, tāpēc Tev varu pateikt vienīgi to, ka aizstāvu diženo Ļeņina pilsētu.

Mīlu Tevi tāpat kā agrāk.

Tavs Anatolijs.»

Fjodors Vasiļjevičs vēstuli bija man atdevis neatplēstu un sacījis, ka tā bijusi ielikta aploksnē kopā ar vēstuli viņam.

lo|.is rakstītas rindas pārlasīju divas reizes un, kad "liku papīra lapiņu uz ceļiem, ieraudzīju, ka vecais

ii . katās manī, gaidās sasprindzis. Nemaz neprātodama, l i iiiedzu vēstuli viņam.

Kad viņš sāka kāri lasīt, nodomāju, ka varbūt nevaja l/i'ja dot viņam vēstuli. Ne jau tāpēc, ka tur ir rindas, k.is domātas tikai man vienai, bet tāpēc, ka tēvam Toļa ilniši vien nav rakstījis par nāves briesmām, kuras viņam draud.

Un tad ... tad es aizmigu. Atceros, Fjodors Vasiļjevičs man stāstīja, ka pēdējās nedēļās strādājis Kirova rūpnīcā, kārtodams kaut ko tādu, kam ir sakars ar ūdens apgādi, bet tagad zīmējot plakātus. Droši vien viņš stās lija vēl ko citu, taču to es vairs nedzirdēju. Virsroku guva briesmīgs nogurums, un es aizmigu turpat krēslā.

Fjodors Vasiļjevičs pieskārās manam plecam. Pielēcu kājās, nespēdama saprast, cik ilgi esmu gulējusi.

— Veročka, — viņš klusi sacīja, — jūs taču esat saņēmusi atva|inajumu uz veselu diennakti. Nāciet, es aizvedīšu uz guļamistabu!

— Nē, nē, ko jūs runājat! — es izsaucos. — Vai sen es

iemigu?

— Pirms pāris minūtēm.

— Man jāiet, Fjodor Vasiļjevič!

— Nē, — viņš teica stingri un reizē it kā lūgšus. — Jūs pati stāstījāt, ka jums jāatgriežas hospitālī tikai rītvakar. Jūs atpūtīsieties mūsu guļamistabā, bet es iekārtošos tepat uz dīvāna. Varu iedomāties, kādos apstākļos jūs tur dzīvojat! Te jūs varēsiet izgulēties manas sievas gultā, uz tīriem palagiem, visapkārt klusums... protams, ja nesāksies apšaude.

— Nē, paldies, nē! — es joprojām nepiekritu, tomēr jutu, ka manas kajas ir kā svina pielijušas. Atkal noslīgu krēslā.

Fjodors Vasiļjevičs laikam gan bija nospriedis, ka mans «nē» attiecas uz viņa sievas gultu, jo steigšus sacīja:

— Varbūt jums būtu ērtāk To|as istabā? Jā, jā, protams,— viņš noteica, priecādamies, ka tas iešāvies prātā. — Jūs gulēsiet Toļas istabā! Es nekā vairs negribu dzirdēt!

Viņš palīdzēja man piecelties no krēsla un, viegli virzīdams uz priekšu, veda mani pa gaiteni, tad atvēra kādas durvis un, uzdedzis gaismu, sacīja: «Te dzīvoja Toļa.. .»

Stāvēdama durvīs, dažus mirkļus aplūkoju istabu. Ievēroju rūpīgi uzklātu gultu. Baltā virspalagā ieliktās segas stūris bija atlocīts, uz lielā spilvena uzlikts mazs spilventiņš gaišzilā, ar mežģīņu rišām rotātā spilvendrāna.

Ievērojis manu skatienu, Fjodors Vasiļjevičs klusi teica:

— Māte uzklāja, projām braukdama. Gadījumam, ja viņš pārrastos. Lai tūlīt varētu likties gulēt. Māte vienmēr pati vakarā klāja viņam gultu ...

Fjodora Vasijjeviča balss iedrebējās. Tomēr viņš savaldījās.

Pamīņājies viņš kā atvainodamies sacīja:

— Diemžēl vannu nevaru jums piedāvāt. Nav malkas, ar ko izkurināt vannas krāsni. Iekārtojieties! Es tūlīt atnesīšu jums rītakleitu.

Viņš izgāja no istabas.

«Kāpēc, kāpēc gan palieku?» es domāju. «Esmu taču vajadzīga hospitālī! .. .»

Tomēr acis man krita ciet. ..

«Palikšu te līdz rītam,» es sev teicu, «atlaidīšos neizģērbusies un ar pirmo tramvaju braukšu projām.»

Atgriezās Fjodors Vasiļjevičs, nesdams garu, vatētu rītakleitu sārtā krāsā.

— Te būs, — viņš sacīja, — tā ir Masas iemīļotā rītakleita . . . Marijas Antonovnas rītakleita, — viņš stingri izlaboja pats sevi, it kā nosodīdams tādu sentimentalitāti. — Un tagad — gulēt! Liecieties gultā un miedziet ciet!

Fjodors Vasiļjevičs devās uz durvīm, tomēr apstājās un pagriezies teica:

— Vera, vai neesat dzirdējusi — klīst valodas, ka kuru katru dienu pārraušot blokādi... Es pēkšņi iedomājos. .. Jūs taču strādājat hospitālī. Tur ieved no frontes ievainotos . .. vārdu sakot, varbūt jums ir drošākas ziņas? ...

— Notiek niknas kaujas, — es atbildēju.

Pateicu to, kas ne vienreiz vien bija dzirdēts hospitālī politiskās informācijas laikā, tos vārdus, ar kuriem mums bija pavēlēts atbildēt uz jautājumiem par stāvokli frontē, neminot ne kauju vietas, ne karaspēka daļu numurus, ko esam uzzinājuši no ievainotajiem.

Un tūlīt man kļuva neērti. Kāpēc es gribēju tikt cauri ar šo vispārīgo frāzi? Vai tad tādu atbildi gaidīja no ""ir ms vecais, gudrais cilvēks? Vai tad, nākdama šurp, I" i!rībēju ar viņu dalīties savās cerībās?

I jodor Vasijjevič, — es sparīgi teicu, — notiek sī kaujas Ņevas placdarmā. Mūsu frontes karaspēkam un piecdesmit ceturtajai armijai kuru katru dienu jāsa virnojas.

Fjodors Vasiļjevičs, kas jau tā turējās taisni, izslējās ii I vairāk, viņa acis atdzīvojās, un viņš paspēra dažus i.tridzīgus soļus uz manu pusi, jautādams:

— Kur, kā jūs teicāt, kur?!

— Ņevas kreisajā krastā. Apmēram Siņavinas rajonā.

— Siņavinas? — viņš atkārtoja, pieri saraucis, acīm ledzot visiem spēkiem pūlēdamies atcerēties, kur atrodas lada apdzīvota vieta.

Es par šo apvidu kaut ko zināju vienīgi no ievainoto stāstiem.

— Tas ir uz dienvidiem no Lādogas ezera, Fjodor Va siļjevič. Mūsējie grib pārraut aplenkuma loku. No vienas puses uzbrūk ļeņingradieši, no otras — piecdesmit ceturtā armija.

— Jā, jā, saprotu, — Fjodors Vasiļjevičs ierunājās gluži kā nemaņā. Tad pēkšņi pasmaidīja un izsaucās:

— Tas taču ir lieliski! — Mirkli padomājis, viņš piebilda:

— Pagaidiet! — Un gandrīz skriešus likās ārā no istabas.

Pēc brīža viņš atgriezās ar biezu grāmatu rokās. Tas

bija «Lielās Padomju enciklopēdijas» sējums.

Fjodors Vasiļjevičs apsēdās uz gultas malas, grāmatu nolika uz ceļiem un steidzīgi sāka šķirstīt, murminādams:

— Eļ... eļ.. . Ļeņingrada ... Ļeņingradas apgabals ... Te jabūt kartei ... Tā, rokā ir! Skatieties! Skatieties taču! Meklējiet, kur te ir Siņavina! ... Es nevaru salasīt šo nolāpīto sīko šriftu!

Apsēdos blakus, paņēmu grāmatu uz ceļiem un sāku lūkoties kartē.

Fjodora Vasiļjeviča uzbudinājums pielipa arī man. Satraukta lasīju kartē vietu nosaukumus.

Pati sev par pārsteigumu pēkšņi skaļi iesaucos:

— Siņavina! Te tā ir! Atradu!

Fjodors Vasiļjevičs ķeršus izķēra man no rokām smago grāmatu.

— Kur, kur? — viņš vaicāja, pūlēdamies ieraudzīt ar sīkiem burtiem iespiesto nosaukumu.

— Skatieties, — es teicu, — te ir Lādogas ezers. Te —

Šliselburga. Bet te, — es ar nagu novilku īsu līniju no Sliselburgas uz dienvidiem, — te ir Siņavina! Un vēl zemāk — Mga. Tagad redzat?

— Jā, jā, tagad redzu... — Fjodors Vasiļjevičs pamāja ar galvu, joprojām vērdamies kartē. — Tātad šeit...

— Un te uz rietumiem no Siņavinas, gandrīz blakus, Ņevas labajā krastā atrodas Ņevskaja Dubrovka. Mūsējiem izdevies pārcelties kreisajā krastā, ko ieņēmuši vācieši. Šeit tad ari notiek kaujas.

Fjodors Vasiļjevičs klusēdams vēroja, kā kustas mans pirksts.

Tad viņš aizcirta grāmatu ciet un no uztraukuma trīsošā balsī vaicāja:

— Un ... tas notiek .. . sekmīgi? Jā? Jūs skaidri zināt? ...

Ko es varēju atbildēt? Zināju, ka tur, Ņevas «pleķītī», notiek ļoti sīvas kaujas. Tomēr, tāpat kā visi mūsu hospitālī, biju pārliecināta, ka tuvākajās dienās blokādi pārraus.

Tapec stingri atbildēju:

— Ja, Fjodor Vasiļjevič! Mums vairs nebūs ilgi jāgaida.

Viņš klusēdams pamāja ar galvu, paķēra enciklopēdiju un izgāja no istabas.

Taču pēc brītiņa atgriezās vēlreiz. Šoreiz viņam rokās bijā bieza papīra loksnes. Viņš steidzīgi tās izklāja uz galda un teica:

— Panāciet šurp, Veročka!

Tie bija zīmējumi. Paraudzījusies vērīgāk, pamanīju, ka tajos attēlots viens un tas pats kareivis, tikai, tā teikt, dažādos veidos. Vienā lapā — ģērbies šinelī,_ ar šauteni rokā, otrā — mugurā karavīra blūze ar atpogātu apkakli, ap pieri pārsējs, trešajā — rokās karogs.

Fjodors Vasiļjevičs paraudzījās manī, pēc tam zīmējumos un jautāja:

— Ko jūs par to domājat, Vera?

Es pat apjuku. Ko es varēju teikt viņam, ievērojamam arhitektam, ja no tā nekā nesapratu? ...

— Man patīk. Labi uzzīmēts, — es nedroši ierunājos.

— Tieši zīmēts ir vāji! Plakātus, ko esmu darinājis kā nu mācēdams, jūs varat šur tur redzēt pie māju sienam. Šie te ir tikai uzmetumi. Es jautāju nevis par izpildījumu, bet par pašu būtību.

1 izpratnē paraudzījos viņā.

i s gan neesmu jums nekā paskaidrojis. Redzat, jau I itiii'. nosūtīšanas uz Kirova rūpnīcu, dzīvodams bezdar ImI'.i, es sāku uzmest šīs skices. Man šķita, ka veco liimnia arku pie Narvas vārtiem varētu arī... neno litikt, bet tikai papildināt ar jaunu simbolu... Vai arī i.. < lt jaunu arku kādā citā vietā... Protams, pēc kara. ' 11 būt tur, kur beidzas Starptautiskais prospekts, šaipus l’nlkovas augstienes. Nu, kaut ko tādu kā uzvaras arku v H tāpat vien monumentu ...

Tas būtu lieliski! — es izsaucos. — Man jo sevišķi patīk...

— Pagaidiet, — Fjodors Vasiļjevičs nepacietīgi noburkšķēja, — es jau sacīju, ka esmu uzmetis tāpat vien — pats sev. Bet toreiz pie manis iegriezās Vasņecovs.

— Vasņecovs? Pie jums? — es izbrīnījusies jautāju.

— Jā, jā, pats Vasņecovs, pilsētas komitejas sekretārs! — Fjodors Vasiļjevičs lepni atkārtoja, atmezdams galvu lielīgi kā gailis. — Neredzu tur nekā pārsteidzoša. Biju viņam ievajadzējies, un viņš atnāca. Uzmetumi bija nolikti uz mana galda. Viņš ieraudzīja. .. lūk, šo! — Vaļickis paņēma lapu, kurā bija attēlots kareivis ar karogu rokās, un papurināja to. — Vasņecovs teica, ka doma uzcelt jaunu triumfa arku viņam patīkot. No rīta es aizbraucu uz Kirova rūpnīcu un aizmirsu šo... pirmo mēģinājumu. Bet tagad atcerējos . ..

Viņš nolika papīra lapu uz galda un, vērīgi mani palūkojies, nedroši sacīja:

— Jūs saprotat, kāpēc tā?

— Jā, — es klusi atbildēju. — Saprotu.

— Varbūt pašreiz ir īstais laiks ... pastrādāt? Ko? ... Tagad taču jau drīz!...

Pēkšņi viņš mani pievilka sev klāt un noskūpstīja uz pieres. Tad aizkritušā balsī sacīja:

— Guliet! Ar labu nakti!

Vaļickis sagrāba rokās zīmējumus, kas bija nolikti uz galda, un izgāja.

. Gulēt vairs negribējās. Saruna ar Fjodoru Vasiļjeviču bija mani satraukusi.

«Tagad taču drīz! ...» es klusībā atkārtoju.

Izņēmu Toļas vēstuli un sāku to vēlreiz pārlasīt.

Pēkšņi man iešāvās prātā briesmīga doma: «Varbūt

Toļa atrodas tur — Ņevas «pleķītī»? Tur, kur gandrīz katru gaida ievainojums vai nāve?»

Man kļuva neizturami baismi. Vai tiešām Toļa var iet bojā?!

Piecēlos, bezmērķīgi pastaigāju pa istabu, atkal apsēdos un sāku lūkoties apkārt it ka citam acīm. 1 a taču bija viņa istaba, pie šī veclaicīgā galda bija sēdējis viņš, vēl būdams skolnieks. Tur, laba ja pusē, palikuši izlietas tintes traipi, bet tur — jau daļēji izdzisuši iniciāļi «A.V.», kas droši vien iegriezti ar kabatas nazīti. Šai istabā viss, itin viss glabāja viņa pēdas! ...

Nekad agrāk šo istabu nebiju redzējusi. Toļa mani neaicināja uz savām mājām. leica, ka viņš kautrējoties tēva dēļ, ka tēvs esot gan izcils arhitekts, taču skarbs, egoistisks cilvēks, kas iemīlējies pats sevī. Cik ļoti viņš kļūdījās! Kā dēls varēja tā nesaprast tēvu! Bet varbūt karš pārveidojis Fjodoru Vasiļjeviču par tādu, kādu es viņu tagad pazīstu? ...

Pa kreisi no durvīm pie sienas bija drēbju skapis. Pavēru durtiņas un ieraudzīju vairākus Toļas uzvalkus. Sāku tos pāršķirstīt, un man šķita, ka audums vēl glabā

viņa siltumu. .

Pēkšņi mani sagrāba drudzis. Rokas bija pieskarusas žaketei ar tikko saskatāmu sarkanu svītriņu — tai pašai žaketei, kas i'oļam bija mugurā toreiz Belokamenskā ...

Noņēmu žaketi no uzkarama. J raipi, kurus Toļas māte acīmredzot bija pūlējusies iztīrīt, kad dēls bija atgriezies Ļeningradā, tomēr nebija izgājuši pilnīgi.

Uzvalka bikses tur nekarājās. Tās droši vien vairs nevarēja iztīrīt un salabot...

Un atkal viss, viss pēkšņi paradījas manu acu priekšā — briesmīgie bēniņi, žilbinošais baterijas gaismas stars, dzirdēju skaļi kliedzam Anatoliju, ko vācieši vilka uz kāpņu pusi, un tad, tad ... tumsa, karsta, šķebinoša elpa, ko pūš man sejā ...

_ Nē! Nē! — es iekliedzos, nedzirdēdama pati savu

balsi.

Pēkšņi es izdzirdu:

— Vera! Veročka! Kas jums notika, mīļā?

Durvīs stāvēja Fjodors Vasiļjevičs, ģērbies pidžama.

— Jums nav labi? Uznaca kāds sliktums? viņš uztraucies vaicāja.

Tad es sapratu, ka esmu kliegusi...

cenzdamās atgūties, pārvilku ar roku par seju un beidzot nomurmināju:

— Nē taču, Fjodor Vasiļjēvic, ko jūs runājat! Es ... es jau taisījos gulēt...

līkai tagad aptvēru, ka turu rokās Tolas žaketi un piežu to pie krūtīm. Seja man pietvīka, un es strauji novērsos.

— Piedodiet, Veročka, man tā likās... — Fjodors Va siļjevičs maigi sacīja. — Pēdējā laikā man bieži tā gadas: pēkšņi nakts vidū dzirdu kādu kliedzam. Veca cilvēka dīvainības. Dusiet mierīgi, Vera, liecieties gultā!

Viņš izgāja no istabas, piesardzīgi aizvērdams durvis.

Bridi stāvēju gluži kā sastingusi, joprojām turēdama žaketi rokās. Tad pakāru to atpakaļ skapī. «Ko tad citu, jāguļ!» es sev pavēlēju. Apsēdusies uz krēsla, sāku vilkt nost zabakus .. .

VII

Ņevas «pleķīti» Surovcevs nokļuva 19. oktobrī. Līdz tam viņa bataljons kopā ar daudziem citiem bija aizstāvējis galveno Pulkovas virsotni.

Septembra beigās kaujas tur kļuva mazāk sīvas. Pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem virsotni ieņemt frontālā triecienā un pēc fon Leba neveiksmīgā manevra — apiet virsotni dumu aizsegā ienaidnieks šai frontes sektorā bija jūtami paguris, un 42. armijas pavēlniecība varēja da|u apakšvienību atvilkt uz aizmuguri un dot tām īsu atpūtu.

Pulkovas rajona un vairākos citos Ļeņingradas frontes sektoros oktobra sākumā kaujas pierima, turpretim Ņe vas «pleķītī» nu jau mēnesi neapklusa asiņaina cīņa.

...Pirms kara un arī kara sākumā lielākajai daļai ļeņingradiešu nebija ne jausmas, ka netālu no Ļeņingradas ir tāda vieta, ko sauc par Ņevskaja Dubrovku. Kara slavas laiks tai sākas septembra pirmajās dienās, kad Ļeņingradas frontes pavēlniecība nosūtīja uz turieni divī ziju, kurai bija dota kategoriska pavēle — nelaist ienaidnieku Ņevas labajā krastā. To darīt bija pēdējais laiks — upes kreiso krastu jau bija ieņēmuši vācieši, vajādami mūsu karaspēka daļas, kuras atkāpās uz Šliselburgu.

Septembra vidū ģenerāļa Koņkova divīzijai un jūrnieku brigādei, kas tūlīt pēc tās ari ieradās Ņevskaja Dubrovkas rajonā, Žukovs saskaņā ar aktīvās aizsardzības taktiku izvirzīja uzdevumu: neaprobežoties ar labā krasta aizsardzību, bet forsēt Ņevu un atņemt ienaidniekam placdarmu upes kreisajā krastā.

Forsēt Ņevu tieši tur Žukovs nebija nolēmis gadījuma pēc — 54. armijas pavēlnieks Kuļiks tai pašā laikā saņēma Galvenās mītnes pavēli uzsākt šai rajonā, tikai loka ārpusē, aktīvu karadarbību, lai pārrautu blokādi. Blokādes loks tur bija ne vairāk kā desmit, divpadsmit kilometru plats. Taču Kuliks nerīkojās diez cik enerģiski. Tas gan kļuva zināms tikai vēlāk.

Strēlnieku divīzijas kareivji, kuriem kopā ar jūras kājnieku apakšvienību vajadzēja pārcelties uz Ņevas kreiso krastu, dažu dienu laikā uztaisīja vairākus desmitus desanta plostu, koncentrēdami tos pie Ņevskaja Dub rovkas ciemata. 19. septembrī divi bataljoni un divas rotas — sapieri un sakarnieki — vēl samērā īsās rudens nakts aizsegā loti klusi sakāpa laivās un uz plostiem un devās uz Ņevas kreiso krastu, sākdami savu ce(u pretim nāvei un nemirstībai.

Paies tikai dažas nedēļas, un par strēlnieku divīziju, kuras daļas pirmās pārcēlās pāri Ņevai, un par šis divīzijas komandieri Koņkovu karaspēkā jau stāstīs leģendas ...

Sākumā veicās labi. Desantniekiem izdevās nokļūt pretējā krastā nepamanītiem. Viņi tūlīt gāja uzbrukumā un, uzspieduši vāciešiem durkļu ciņu, ieņēma ienaidnieka ierakumus citu pēc cita.

Saņēmis ziņojumu, ka krievi atkarojuši nelielu placdarmu Ņevas kreisajā krastā, fon Lebs sākumā to neuzskatīja par sevišķi nozīmīgu faktu. Taču nākamajā dienā, kad k)uva zināms ari par 54. armijas dalu aktivizēšanos, feldmaršals uztraucās ne pa jokam.

Viņam ari bija, par ko uztraukties: ja padomju karaspēka daļas, kas dodas uzbrukumā no iegūtā placdarma, savienotos ar 54. armijas karaspēku, tiktu ne tikai pārrauta blokāde, bet ari aplenkts vāciešu grupējums Šlisel burgas rajonā.

Un fon Lēbs sāka rīkoties. Pret padomju karaspēka apakšvienībām upes kreisajā krastā viņš raidīja tankus un lidmašīnas.

Nedaudzos kvadrātkilometrus zemes vācu artilērija un aviācija dažās stundās pārvērta par liesmojošu salu. No ii un pusēm to aplenca ienaidnieks, bet aiz muguras mūsu diviem bataljoniem plūda Ņeva. Vāciešiem tomēr neizdevās ietriekt mūsu desantu upē. Taču desantam neizdevās iii paplašināt placdarmu. Turklāt 54. armijas pretuzbrukums beidzās nesekmīgi.

Kopš tā laika, tas ir, kopš septembra otrās puses, kaujas Ņevas «pleķītī» nekad nenorima. Paredzēdama aktīvāku blokādes pārraušanas operāciju nākotnē, padomju pavēlniecība darīja visu iespējamo, lai atkaroto placdarmu neatdotu ienaidniekam. Bet vācieši gāza virsū Ņevas «pleķītim» simtiem bumbu un šāviņu, lai tur sadedzinātu un sajauktu ar zemi visu, kas ir dzīvs.

Izpildīdama ģenerēja Voronova atvesto Galvenās mītnes direktīvu, Ļeņingradas frontes pavēlniecība oktobra otrajā pusē sāka Ņevas krastā steidzīgi savilkt jaunus spēkus.

No austrumu puses Siņavinas virzienā atjaunoja uzbrukuma operācijas 54. armija, kuru tagad komandēja pieredzējis karavadonis — ģenerālleitnants Hozins, kas bija stājies atceltā Kujika vietā. No rietumiem, no Ņevas placdarma, tai pretim lauzties vajadzēja Ņevas operatīvajai grupai, kura bija izveidota speciāli blokādes pārraušanai.

Karaspēks, kas ieradās Ņevskaja Dubrovkas rajonā, cītīgi maskējās, izmantodams gravas un šur tur vēl saglabājušās artilērijas aplauzītās birztalas. No ciemata un no pirmskara gados uzceltā papīra kombināta bija palikušas tikai drupas.

Ar smagajām mašīnām, gazikiem un pat pajūgiem naktīs pie Ņevas saveda laivas, kuterus, plostus, pontonus, vardu sakot, visu, kas spēj peldēt ūdenī un izturēt cilvēku un kara tehnikas smagumu.

... Surovceva bataljons ieradās Ņevskaja Dubrovkā 19. oktobra vakarā un saņēma pavēli apmesties gravā pie paša Ņevas krasta.

Kad bataljona komandieris kopā ar Pastuhovu uzkāpa augšā uz gravas malas, viņu skatienam pavērās melni Ņevas ūdeņi, no kuriem plūda rudens dzestrums, un upes otrā pusē — augsts, stāvs krasts. Lai gan jau bija krēsla, tur varēja redzēt saglabājušos elektrostacijas ēku un citas būves tēs tuvumā. Lielie mūra dūmeņi izskatījās pēc torņiem, un, vakara krēslas satuvināti, kopā

113

5 4264

saplūdināti, tie veidoja kaut ko līdzīgu drūmam viduslaiku cietoksnim.

Pa labi no spēkstacijas un taisni pretim Ņevskaja Dub rovkai varēja saredzēt Moskovskaja Dubrovku — nelielu sādžiņu, no kuras bija palikuši pāri tikai daži skursteņi, kas šķita lienam ārā no pašas zemes. Pa labi no Moskovskaja Dubrovkas melnēja citas drupas — agrākā Arbu zovas sādža. Skaidri bija dzirdama ložmetēju tarkšķēšana un šauteņu sprakšķi, kurus laiku pa laikam nomāca artilērijas šāviņu sprādzieni.

Ne Surovcevs, ne Pastuhovs vēl nezināja, ka ienaidniekam atkarotais placdarms Ņevas kreisajā krastā ir pavisam neliels — mazāk nekā trīs kilometrus garš un tikai sešsimt metru plats. Viņi nezināja arī to, ka 86. divīzijas kaujinieki jau daudzas dienas un naktis cīnās spēkstacijas rajonā, bet 265. divīzijas daļas kaujas par Arbuzovas ziemeļu nomali un šī sādža jau vairākkārL pārgājusi no vienām rokām otrās ...

Pirmais iztraucēja klusumu Pastuhovs, teikdams:

— Vilcienā runāju ar divīzijas komisāru. Viņš stāstīja, ka pie Maskavas esot bēdīgi.

— Kāpēc viņš tev to pavēstīja? — Surovcevs nikni jautāja. — Lai pirms kaujas paceltu noskaņojumu?

— Jādomā, ka tāpēc ne, — Pastuhovs mierīgi atbildēja, — bet gan citā nolūkā — lai es tevi audzinātu.

— Mani?! Nē, audzininu labāk citus!

— Ja audzināšu tevi, tad iznāk, ka arī citus, jo tu esi komandieris, — Pastuhovs turpināja nesatricināmā mierā. — Mums ne tikai jānosargā Ļeņingrada, bet arī jāpalīdz Maskavai. Ja mēs šeit uzspiedīsim vāciešiem lielu kauju, viņi samazinās spiedienu Maskavas virzienā. Tāda ir kara loģika. Ļoti svarīgi, lai ikviens mūsu kareivis saprastu, ka pašreiz viņš cīnās ne tikai par Ļeņingradu, bet arī par Maskavu.

— Varbūt teiksi — ari par Berlīnes ieņemšanu? — Surovcevs pasmīnēdams ierunājās.

— Arī to nebaidos teikt. Lai gan līdz Berlīnei vēl ir tālu. Ļoti tālu . ..

— Nu, tu jau vari domāt ari par Berlīni, — Surovcevs atkal pasmīnēja, — bet man pašreiz ir vienkāršāks uzdevums — noskaidrot, vai kaujinieki ir paēdināti.

Viņš sāka lēnām kāpt atpakaļ gravā. Pastuhovs gāja viņam līdzi.

Cīravā jau bija tumšs. Bridi Surovcevs un Pastuhovs .ii patiku noklausījās katliņu šķindoņā, pulka virtuve bija .ilradusies turpat tuvumā un rotu komandieri — jau noorganizējuši vakariņas.

— Kapteini Surovcev, pie pulka komandiera! — tumsā i saucās kāda klusināta balss.

— Nu tā, — Surovcevs klusi sacīja Pastuhovam, acīmredzot būs jāsāk strādāt. — Un viņš devās līdzi

sakarniekam uz pulka komandpunktu, cenzdamies iegaumēt ceļu.

Patiesību sakot, komandpunkta vēl nebija. Pulka komandieris Surovcevu sagaidīja pie tādas kā alas, ko gravas slīpumā bija izgrebis smagais šāviņš tiešā trāpījumā. Aiz pulka komandiera muguras rosījās sakarnieki.

— Vai kareivji paēdināti? — viņš jautāja.

— Beidz vakariņot, biedri apakšpulkvedi, — Surovcevs ziņoja. — Viena rota jau atpūšas.

— Nekādas atpūtas nebūs. Nāc līdzi! — Un apakšpulkvedis devās uz priekšu; viņš apgaismoja ceļu, reizreizēm uz mirkli uzspīdinādams kabatas bateriju.

Viņi gāja starp zemē sēdošiem un gulošiem kareivjiem, starp laivām, kas bija saliktas uz steķiem, un izjauktiem puspontoniem. Kad uzspīdēja baterija, ko pulka komandieris piesedza ar plaukstu, lai gaisma nebūtu redzama no augšas, Surovcevs saskatīja te kareivju šineļus, te jūrnieku pusmēteļus. Visās malās bija dzirdamas paklusas balsis, dobji āmuru klaudzieni un zāģu spiedzieni...

Beidzot pulkvedis, kas gāja pa priekšu, apstājās pie kādas zemnīcas. Sargkareivis acīmredzot viņu pazina un pakāpās sāņus.

— Nāciet līdzi, kapteini! — pulka komandieris teica, pagriezdamies pret Surovcevu, un sāka kāpt lejā pa zemē izveidotiem, ar dēliem vel nenostiprinātiem pakāpieniem.

Ieiedams pulka komandierim līdzi zemnīcā, Surovcevs uz mirkli pievēra acis — viņu apžilbināja lielas petrolejas lampas spilgtā gaisma. Tad viņš ieraudzīja, ka pie galda, kas bija sanaglots no dēļiem, sēž komandieri, un viņu vidū Surovcevs tūlīt pazina savas divīzijas komandieri. Pārējie bija sveši. Spriežot pēc zvaigznēm uz zīmotnēm, viens no viņiem bija ģenerālis, divi citi — kara jūrnieki.

Paprasījis ģenerāļa atļauju, pulka komandieris ziņoja divīzijas komandierim:

— Biedri pulkvedi, pēc jūsu pavēles atvests kapteinis Surovcevs.

Ģenerālis vērīgi paraudzījās Surovcevā, tad, pievērsies divīzijas komandierim, jautāja:

— Vai tas ir tas pats bataljona komandieris?

— Jā, biedri ģenerāli. Viņš teicami karoja pie Pul kovas.

— Kā tad ir — vai divīzijas komandieris stāsta patiesību? — acis piemiedzis, ģenerālis jautāja Surovcevam, kas stāvēja pamatstājā un klusēja, viņu mulsināja plecīgā ģenerāļa vērīgais skatiens; ģenerālim jau bija stipri izkrituši mati, lai gan viņš nepavisam nebija vecs.

— Sēdieties, kapteini! — ģenerālis uzaicināja. — Nebaidieties, bailīgajiem pie mums nav ko darīt. — Un pavēlošā balsī atkārtoja: — Sēdieties! Ari jūs, apakšpulkvedi!

Surovcevs noņēma cepuri un piesardzīgi apsēdās brīvā vietā sola galā. Pulka komandieris apsēdās blakus.

Surovcevs bija mazliet apjucis. Viss, ko viņš redzēja Ņevskaja Dubrovkas rajonā, bija viņam negaidīts: gan tik lielu spēku koncentrēšana samērā mazā sektorā, gan tāds laivu, plostu un pontonu daudzums kā prāvā piestātnē, gan drūmais, aukstais, melnais Ņevas ūdens, kam acīmredzot būs jātiek pāri. Tagad viņš pēkšņi bija nokļuvis pie viena galda ar ģenerāli un, spriežot pēc atšķirības zīmēm, vēl ar citiem lieliem priekšniekiem.

— Bataljona komandierim kaujas uzdevumu parasti dod pulka komandieris, — ģenerālis sacīja, ar zīmuli uzsizdams pa karti, kas bija izklāta viņam priekšā uz galda, — taču šoreiz nolēmām darīt citādi. Šonakt sāksies liela operācija, lai pārrautu Ļeņingradas blokādes loku. Šeit sapulcētajam karaspēkam jāpārceļas Ņevas austrumkrastā un, izvēršot uzbrukumu Siņavinas — Mgas virzienā, jāsavienojas ar piecdesmit ceturtās armijas karaspēku, kas arī uzbruks un lauzīsies mums pretim. Svarīgi, lai apakšvienība, kas būs pārcēlusies pāri pirmā, rīkotos droši un enerģiski, citādi uzbrukums var apsīkt. Par tādu priekšējo apakšvienību divīzijas komandieris ieteic jūsu bataljonu, kapteini Surovcev. Ko jūs par to domājat?

Surovcevs gribēja piecelties, bet ģenerālis deva viņam zīmi, lai paliek sēžot.

— Esmu gatavs izpildīt jebkuru uzdevumu, —

Smovcevs atbildēja aizkrītošā balsī. Aplaizījis sakaltušās | >|ms, viņš piebilda: — Pateicos par uzticību.

Nesteidzies nu pateikties, — ģenerālis pasmaidi > — Uzdevums ir grūts. Protams, nedomā, ka mēs 11^1 i/. šim neesam te karojuši. Tai pusē notiek kaujas jau \ iiiak nekā mēnesi, cīnās gan kājnieki, gan jūrnieki... I iču pašreiz uzdevums ir ne tikai noturēt placdarmu, liet arī padzīt vācieti, padzīt un savienoties ar piecdesmit ceturto armiju. Vārdu sakot, pārraut blokādi!

— Skaidrs, biedri ģenerāli, — Surovcevs sacīja.

— Skaidrs? — ģenerālis jautāja. — Tev nekas vēl nav skaidrs. Izklāstiet viņam uzdevumu, pulkvedi! — viņš teica, pievērsdamies divīzijas komandierim. — Bet jūs, kapteini, nāciet šurp pie kartes!

Surovcevs piegāja un apstājās galda galā — blakus sēdošajam ģenerālim.

— Nu tā, — pulkvedis sacīja, paņemdams no galda zīmuli, — jūsu bataljons pašreiz izvietots...

Viņš jautājoši pavērās pulka komandierī. Tas steigšus piecēlās kājās un parādīja kartē izvietojuma rajonu,

teikdams:

— Šeit, gravā.

— Ļoti labi, — pulkvedis atzina par pareizu. — Tatad jums sagatavotie pārcelšanās līdzekli atrodas turpat blakus. Līdz Ņevai tos aiznesiet nešūs — krasts nav tālāk par kādiem divsimt metriem. Pārcelsieties otrā pusē. Uzbrukumu sāksiet rīt no rīta. Jūsu pulka un tatad arī priekšējā bataljona uzbrukuma virziens ir šeit — uz Ar buzovu. — Viņš novilka kartē līniju pa labi no J>Jevas krasta — uz melnu taisnstūru sablīvējumu. — Ta te ir Arbuzovas sādža.

— Es to redzēju dabā, biedri pulkvedi, — Surovcevs teica. — Pa kreisi atrodas spēkstacija, pa labi — Arbu

zova.

— Pareizi, astotā spēkstacija, — ģenerālis iejaucās sarunā. — Tagad iegaumē, kapteini, ka vācieši no šīs sādžas jāpadzen, lai tur vai kas. Tas arī ir tavs tuvākais uzdevums. Būsi ticis galā ar to, saņemsi no pulka komandiera nākamo. Kas zina, varbūt tieši tavam bataljonam būs lemts pirmajam satikties ar piecdesmit ceturto armiju!... Protams, nekausies tu viens pats. Kaimiņi tev ir tādi, uz kuriem var paļauties, — jūrnieki. Tagad par pārcelšanos. Svarīgi ir upi šķērsot ātri, kamēr ienaidnieks nav pamanījis kustību. Citādi atklās uguni. No šī krasta atiesiet divdesmit divos nulle nulle.

— Skaidrs? — divīzijas komandieris jautāja.

— Skaidrs, biedri pulkvedi, — Surovcevs atbildēja. — Pārcelties otrā krastā, doties uzbrukumā Arbuzovas virzienā. Atļausiet pildīt uzdevumu?

— Pagaidi, — ģenerālis viņu apturēja. — Kāds ir bataljona skaitliskais sastāvs?

— Simt deviņdesmit astoņi cilvēki, biedri ģenerāli.

— Pamaz. Apbruņojums?

— Karabīnes, šautenes, ložmetēji. Automātu nepietiek, ir tikai daži katrā rotā.

— Mīnmetēji?

— Četri mīnmetēji, biedri ģenerāli.

— Pamaz, — ģenerālis atkārtoja, brīdi padomāja un tad sacīja divīzijas komandierim: — Piešķiriet viņam vēl pāris lielgabalu. Prettanku. — Un palūkojās pulkstenī. — Pašreiz ir divdesmit un četrdesmit piecas minūtes. Pārcelšanās līdzekļu pārvietošanai jums paliek stunda un piecpadsmit minūtes. Rīkojieties!

No zemnīcas viņi izgāja divatā — pulka komandieris un Surovcevs.

— Kā tad ir, vai visu saprati? — apakšpulkvedis vaicāja.

— Kas tur ko nesaprast? Pārcelties un pēc tam — kaujā.

— Tad tu, kapteini, maz ko esi sapratis, — pulka komandieris neapmierināts teica, uz mirkli ieslēgdams bateriju un tūlīt apdzēsdams. — Stāsta, ka pa šīm nolāpītajām pārcelšanās vietām vācietis velējot bez mitas...

— Pagaidām ir kluss.

— Arī es tā spriedu, bet man paskaidroja: «Šo klusumu tu vēl atcerēsies, apakšpulkvedi...» Labi. Atkārtosim uzdevumu. Laivas jūs pārnesīsiet uz rokām. Nolaidīsiet ūdenī — jo klusāk, jo labāk. Pēc tam — spēkus nežēlojiet, centieties drīzāk tikt pāri! Pielūkojiet, lai neaiznes sāņus, šķērsojiet Ņevu pilnīgi taisni. Tur jūs sagaidīs. Es ieradīšos ar pēdējo bataljonu. Tas nu būtu viss. Ceļu atpakaļ atradīsi?

Surovcevs mēģināja atsaukt atmiņā zīmes, kuras bija centies iegaumēt, nākdams šurp.

— Atradīšu.

Nu... tad labu izdošanos! Drīz redzēsimies. Jau 1.11111nu vairs nav?

Nē. Ir gan viens. Kas tas bija par ģenerāli, biedri iļukšpulkvedi?

Ģenerālis? Nievas operatīvās grupas pavēlnieks

Koņkovs.

Skaidrs, biedri apakšpulkvedi. Atjausiet iet?

— Kā teica vecos laikos — ar dieva palīgu!

Pirms desmitiem vakarā ūdenī bija nolaistas četrdesmit piecas laivas un divi puspontoni prettanku lielgabalu

pārvešanai.

Joprojām valdīja klusums, ko traucēja vienīgi ūdens šļaksti, plunkšķoši soji un airu čīkstoņa, kad tos lika duļļos. Sāka smidzināt.

Surovcevs pārkāpa pāri laivas malai. Pie airiem sēdēja divi sapieri, kas ne vienreiz vien tai vietā bija cēlušies pāri Ņevai.

— Rotu komandieri! — Surovcevs pusbalsī sauca. — Kā ir ar sasēšanos?

Tumsā noskanēja trīs atbildes, kas apliecināja gatavību doties pāri upei.

— Uz priekšu! — Surovcevs komandēja.

Noplunkšķēja desmitiem airu.

Suiovcevs juta neparastu pacilātību. Bataljona komandieri spārnoja Koņkova izteikums, ka varbūt tieši viņa bataljons būs pirmais, kas savienosies ar 54. armijas

karaspēku.

Pēc Surovceva aprēķiniem, tikt pāri sešsimt metriem, kas upes labo krastu šķira no kreisā krasta, viņiem vajadzētu ilgākais divdesmit minūtēs. Un pec tam — uz Arbuzovu!

Protams, Surovcevs saprata, ka, ieņēmis Arbuzovu, apdzīvotu vietu, kas atrodas no krasta tikai dažus simtus metru, pareizāk sakot, ieņēmis šīs apdzīvotās vietas drupas, viņš būs vēl gandrīz tikpat tālu no 54. armijas priekšējām dalām kā pašreiz. «Taču Arbuzova ir tikai sākums,» Surovcevs sprieda. «Ieņēmuši to, mēs dosimies tālāk. Un arī piecdesmit ceturtās armijas daļas nekādā ziņā nestāv uz vietas. Arī tās laužas uz priekšu. Kas zina, varbūt mēs spēsim savienoties pavisam drīz.»

Uz mirkli Surovceva acu priekšā parādījās aina —

mūsu kareivji skrien cits citam pretim, paceltās rokās turēdami šautenes un automātus; viņam pat šķita, ka viņš dzird gavilējošus urrā saucienus.

Pēkšņi augstu virs galvas kaut kas dobji noplaukšķēja. un tai mirkli visu apkārtni apspīdēja zila, rēgaina gaisma.

Surovcevs ieraudzīja tumšo Ņevas ūdeni, laivu rindas, kas šķēla gludo virsmu, un pretējo krastu — augstu, stāvu, tranšejām izvagotu.

Airētāji, kas jau visu laiku bija enerģiski cilājuši airus, tagad, šķiet, darīja to divkārt sparīgāk.

Dažus mirkļus vēl bija klusums... Bet tad sāka šaut vācu artilērija. Pirmais šāviņš nokrita starp laivām, likās, nevienu nesabojādams. Tikai melns fontāns uzšāvās augstu virs ūdens.

Apgaismošanas raķete apdzisa.

Un tūlīt atskanēja dobji plaukšķi, it kā milzīga dūre sistu pa lieliem, ar gaisu piepūstiem papīra maisiem, un pie debesim parādījās vairāki jauni, spilgti «lukturi». Ienaidnieka artilērija atkal atklāja uguni. Tagad nešāva tikai viens pats lielgabals. Ņevas klusais ūdens, kas nupat vēl bija licies nesatricināmi mierīgs, sāka mutuļot; Surovceva acu priekšā sašķīda gabalos kāda laiva ...

Līdz pretējam krastam vēl bija metru četrsimt. Taču tagad Surovcevam šķita, ka viņu šķir no mērķa sabangots okeāns. Šinelis jau bija pilnīgi slapjš. Sejā sitās spēcīgas šļakatas... Tomēr kareivji joprojām sparīgi ai orēja uz priekšu.

Surovcevs vēlreiz palūkojās uz augsto, skaidri saskatāmo pretējo krastu un pilnā balsī iesaucās:

— Uz priekšu, biedri, tikai uz priekšu!

Viņš saprata, ka visas laivas pašreiz atrodas ienaidnieka redzes lokā un vienīgais glābiņš ir pēc iespējas drīzāk sasniegt tā saukto neskares joslu — nokļūt augstā pretējā krasta aizsegā. Bet, lai to izdarītu, vēl bija japarvar vismaz divsimt metru ...

Visapkārt bija elle. Šķita, desmitiem zemūdens vulkānu vienā laikā sākuši izvirdumu. Gaisā lidoja airu šķēpeles, sadauzītu laivu dēļi. Artilērijas grāvieni saplūda kopā ar cilvēku kliedzieniem un lamām ...

Surovcevs sēdēja laivas pakaļgalā, ar rokām ieķēries bortā. Viņš pašreiz nedomāja par savu dzīvību. Viņam luļ.i līkai viena doma: glābt no bojā ejas bataljonu, pēc ii |m |,is drīzāk iebraukt laivas drošā zonā ...

bija mirkļi, kad Surovcevam likās, ka viņi nekad to iM .isniegs, bet pēkšņi viņš priecīgs atviegloti uzel Iii 11.i — šāviņi jau sprāga aiz laivām. Ienaidnieka arti kiijd vēl brīdi apšaudīja pārcelšanās vietu, bet tagad Ih . noteikta mērķa. Tad šaušana aprima. Cita pēc citas tlrbesīs apdzisa apgaismošanas raķetes.

Apkārtne atkal iegrima tumsā un klusumā, ko traucēja vunīgi rotu un vadu komandieru sasaukšanās — viņi precizēja zaudējumus un reizē arī ierindā palikušo ka icivju skaitu.

Surovcevs joprojām krampjaini turējās pie laivas ma l.is un, sajutis vieglu grūdienu, sākumā vēl neapjēdza, ka laiva atdūrusies pret krastu. Tad, sapratis, ka pār i elšanās beigusies, izlēca uz slidenās, lietus izmiekšķētās zemes.

— Vai kapteinis Surovcevs ir te? — tumsā kāds jautāja.

— Te, te! — viņš steigšus atbildēja.

Kļuva dzirdami šļakstoši soļi. Surovcevs ieraudzīja, ka viņam tuvojas jūrnieks melnā pusmētelī.

— kapteiņleitnants Suharevs, — jūrnieks stādījās priekšā, sniegdams roku. Viņam bija ķērkstoša, aizsmakusi balss. — Pārcēlušies esat precīzi. Vai zaudējumi lieli?

— Nebija laika saskaitīt! — Surovcevs nikni atbildēja.

— Labi, — Suharevs miermīlīgi sacīja, — saskaitīsi vēlāk. Tagad nāc man līdzi!

— Nekur es neiešu, kamēr nebūšu savācis kopā bataljonu, — Surovcevs teica jūrniekam un iesaucās: — Komisār un rotu komandieri, pie manis! — Viņš izrunāja šos vārdus, baidīdamies, ka viņam neatsauksies, ka Pastuhovs un rotu komandieri varbūt palikuši briesmīgās upes dzelmē.

Tikai tad, kad bija atsaukušās visas četras pazīstamās balsis, Surovcevs uzelpoja vieglāk un jautāja jūrniekam:

— Kur izvietot bataljonu?

— Site pat arī izvieto. Taisni krastā. Zem kraujas.

— Bet tur... augšā? — Surovcevs neizpratnē vaicāja.

— Augšā? — Suharevs atvaicāja. — Tātad drīzāk gribi tikt augšā? Nekas, pagaidi vien līdz rītam. Ejam! —

Un kādam, kas atradās tumsā, viņš uzsauca: — Sākt ievainoto pārvešanu!

— Par kādiem ievainotajiem tu runā? Vai par manējiem? — Surovcevs nedroši iejautājās.

— Nē, tavējiem vēl nav pienākusi kārta. Vedīs pāri tos, kas te jau guļ kopš vakardienas un gaida tavas laivas. Tāds konveijers mums te darbojas, — jūrnieks noteica, nikni pasmīnēdams. — Un tagad ejam!

Rotu komandieriem pavēlējis kareivjus izvietot turpat krastā, konstatēt zaudējumus un sniegt pirmo palīdzību ievainotajiem, Surovcevs devās līdzi jūrniekam.

Nebija tālu jāiet. Zemnīca, kurā viņu ieveda Suharevs, bija ļoti maza — tajā tik tikko atradās vieta galdam uz vienas kājas un diviem klučiem katram savā pusē. Uz galda dega kvēpene.

— Sēdies, bataljona komandieri! — Suharevs sacīja, atpogādams pusmēteli, un apsēdās uz kluča. — Novelc šineli — vai tiki Ņevā izpeldējies, vai? — Viņa runas veids bija mazliet augstprātīgi labvēlīgs un reizē bravūrīgs. — Ģērb, ģērb taču nost! — viņš atkārtoja, redzēdams, ka Surovcevs vilcinās, — krāsns gan nav, bet pakar tur uz tās naglas durvju aplodā, uz rīta pusi būs sauss.

Surovcevs klusēdams novilka šineli un pakarināja uz durvju aplodā iedzītās naglas.

— Tavs bataljons uzbruks Arbuzovai. Vai ne? — Suharevs jautāja.

Surovcevs pamāja ar galvu.

— Vai tev teica, ka flangā būšu es?

— Teica tikai to, ka te kaujas jūrnieki, un vairāk nekā, — Surovcevs atbildēja.

— Nu tad tev ir teikts pareizi. Vakar no rīta Arbu zova bija mūsu, dienā tā nokļuva vāciešu rokās. Tālāk par šo nolāpīto sādželi mums vispār nav izdevies tikt, — Suharevs drūmi turpināja. — Bet tagad klausies, kāds ir uzdevums!

— Uzdevums man ir jau pasacīts. To precizēs mans pulka komandieris, kad būs pārcēlies pāri, — Surovcevs viņu dzedri pārtrauca. Nedz pēc dienesta pakāpes, nedz pēc gadu skaita šis jūrnieks nebija vecāks par viņu..

— Precizēt, re, uzdots man, skaidrs? Man, jūras kājnieku bataljona komandierim Suharevam.

— Kas to uzdeva?

— Tpi, tu nelabais! Brigādes komandieris uzdeva, viņš sazinājās ar tavas divīzijas komandieri, skaidrs? Kā bīis ar to tavu pulka komandieri, vēl nav zināms, tiks viņš te pāri līdz rītausmai, vai arī vācieši viņu ceļā nogremdēs. Bet rītausmā mums jāsāk uzbrukums.

— Man vispirms jāiepazīstas ar apvidu,'— Surovcevs īgni noteica.

— Tātad jāizdara rekognoscēšana? — Suharevs dzēlīgi vaicāja. Viņš atspiedās ar elkoņiem uz galda, atbalstīja galvu rokās un, acis miegdams, turpināja: — Vai tu, kapteini, maz saproti, kur esi nokļuvis? Par ko tu runā? Augšā pašreiz ir Ēģiptes tumsība, tikai vācietis laiku pa laikam izkar lukturi, izbāzīsi galvu ārā — vari būt drošs, ka tas ir pēdējo reizi. Līdz vācietim te nav vairāk kā puskilometrs. Bet, tiklīdz ausīs rīts, jādodas kaujā. Uzvedīsi bataljonu augšā pa krauju — taisni iekšā tranšejās un līdīsi uz priekšu. Ja nu tu tā gribi, tomēr pamēģināsim tūlīt tikt augšā.

— Vai tranšejas izraktas? — Surovcevs jautāja.

— Vācietis tās izracis — ar bumbām un šāviņiem. Ir vēl arī daži karjeri, dažas graviņas, tā arī ir visa topogrāfija ... Vai esi precējies?

— Nē, — Surovcevs atbildēja, nekā nedomādams. Un tad neizpratnē vaicāja: — Kāds tam sakars ar to, kas pašreiz notiek?

— Sakars ir tāds, — Suharevs pamācošā balsī sacīja, — ja nu tu esi nokļuvis «pleķītī», tad tev ir tikai viena sieva, viena māte, viens tēvs — Ļeņingrada. Par to vien domā, citādi neizturēsi!

— Paklau, jūrniek, — Surovcevs teica, tik tikko valdīdamies, — kāpēc tu mani visu laiku māci?

— Es nemaz nemācu, — Suharevs atbildēja, saraukdams gaišās uzacis. — Man... tikai gribas zināt, kāds tu esi, ar ko man kopā būs jādodas kaujā, kāds kaimiņš man būs.

— Kaujā arī uzzināsi!

— Tad būs par vēlu!

— Acīmredzot līdz šim tev gadījušies slikti kaimiņi.

— Nē, par to es nesūdzos.

— Vai arī bija jūrnieki? — Surovcevs jautāja ar tikko jaušamu ironiju, jo zināja jūrnieku pieradumu — uz «sauszemniekiem» noskatīties drusciņ no augšas.

— Jūrnieki bija tikai labajā pusē, bet pa kreisi atradās galvenie noteicēji kara laukā — kājnieki, — Sulia revs atbildēja mazliet svešādā balsī. Tad paliecās uz Surovceva pusi un, vāji slēpdams satraukumu, piebilda: — Tur, augšā, kapteini, esmu atstājis savu komisāru.

— Kur? Vai pozīcijās? — Surovcevs nesaprata.

— Nē. Zemē. Pat atstiept uz šejieni nespēju. Nebija ko stiept. Un ko apbedīt nebija. Saplosīts sīkos gabalos. Mēs tur vakar atstājām pusi bataljona. Bet tu taču zini, ko vērta jūrnieka dzīvība, vai ne? ...

Suharevs ar pusmēteļa piedurkni pārvilka pār seju, papurināja galvu un tad ar uzsvērtu lietišķību jautāja:

— Vai tai pusē daudz karaspēka?

— Daudz, — Surovcevs atbildēja, juzdams, ka īgnums pret šo cilvēku viņam pārgājis. — Un visu laiku nāk vēl klāt. Redzēju ģenerāli Koņkovu. Teica, ka uzdevums esot pārraut blokādi.

— Te šo uzdevumu jau pilda vairāk nekā mēnesi. Katra 'zemes pēda asinīm piesūkusies. Droši vien metru dziļi. Tikai spēku mums par maz.

— Tagad spēku pietiks, — Surovcevs droši apgalvoja, —1 ja ne rīt, tad parīt blokādi pārrausim. — Pasmaidījis viņš piebilda: — Varbūt mēs abi būsim pirmie, kas to izdarīs.

— Labi, kapteini, necel degunu gaisā, — Suharevs viņu vēsi pārtrauca, tomēr bija jūtams, ka Surovceva vārdi jūrniekam gājuši pie sirds. — Darīsim darāmo! Tūlīt tev parādīšu apvidu. Ejam!

Surovcevs kopā ar Suharevu izgāja no zemnīcas. Šķita, ka tumsa sabiezējusi vēl vairāk.

— Pagaidi, jūrniek! — viņš sacīja Suharevam un iesaucās: — Pastuhov!

— Pastuhovs ir te! — komisārs atsaucās.

Pēc brītiņa viņš pienāca pie kapteiņa.

— Kādi zaudējumi? — Surovcevs jautāja.

— Septiņi kareivji.

— Tā. Kauju vēl neesam sākuši, bet septiņu vairs nav.

— Šeit mēdz sacīt, ka te kauja sākas ar pārcelšanos.

— Kas tā saka?

— Cilvēki. Krasts cilvēku pilns. Te ir gan štābi, gan ievainotie — pusstundā visu var sīki uzzināt.

— Kāds noskaņojums kareivjiem?

Tagad, kad pārcelšanās palikusi aiz muguras, var iztikt, noskaņojums možs. Visiem tikai viena doma —

dodamies pēdējā kaujā, kuru katru dienu blokādei beigas.

Augstu virs viņu galvām iedegās apgaismošanas raķete. Par laimi, Ņevā tobrīd laivu nebija. Visu krastu tagad apspīdēja salta, rēgaina gaisma.

Raķete debesīs dega divas trīs minūtes, un šai laikā Surovcevs varēja pārliecināties, ka Pastuhovam taisnība: krastā augstās kraujas aizsegā tiešām drūzmējās simtiem cilvēku. Tur bija kājnieki un jūrnieki, blāvi vizēja prettanku lielgabalu un mīnmetēju stobri, pie krasta bija piestājuši metāla pontoni, meta kūkumus zemnīcas, pašā ūdens malā uz nestuvēm vai tāpat uz zemē noklātām teltenēm gulēja ievainotie ...

Raķete apdzisa, un atkal viss iegrima tumsā.

— Nu tad tā, komisār, — Surovcevs teica, — mēs dosimies uzbrukumā Arbuzovas sādžai. Kausimies kopā ar jūrniekiem — viņi atrodas mums labajā flangā. Viņiem blakus — trešā rota, tur būšu es. Pēc tam — otrā. Uz turieni, domāju, iesi tu. Kreisajā pusē — pirmā rota. Tagad kopā ar flotes bataljona komandieri mēģināšu tikt augšā. Centīšos apskatīt placdarmu. Bet tu ej pie kareivjiem! Jānostiprina viņos pārliecība, ka tieši mums uzdots pārraut blokādi.

— Paklau, kapteini! — Pastuhovs saviļņots sacīja. — Un ja nu tiešām mēs būsim pirmie? Kāda apakšvienība taču būs tā, kas pirmā savienosies ar piecdesmit ceturto armiju? Kāpēc tie nevarētu būt mēs?...

— Ei, bataljona komandieri, kur tu paliki? — no tumsas sauca Suharevs.

— Eju jau, eju! — Surovcevs atsaucās un sāka Pastu hovu steidzināt: — Tagad pie kareivjiem, komisār!... Drīz mēs tiksimies. — Viņš sāka kāpt augšā pa augsto, slideno, lietus izmērcēto nogāzi.

Suharevs gāja pa priekšu drošiem soļiem. Acīmredzot viņam tur bija pazīstams katrs izcilnis. Pēkšņi viņš apstājās un, pagriezies pret Surovcevu, teica:

— Liecies gar zemi!

Surovcevs nogūlās uz mitrās, aukstās zemes. Suharevs noslīga blakus.

— Tagad klausies! — viņš sacīja. — Mēs esam gandrīz pašā augšā. Tiklīdz vācietis izkārs lukturi, piesardzīgi palīdīsim vēl augstāk un apskatīsimies apkārt. Skaidrs?

Gulēt iznāca ne mazāk kā pusstundu. Beidzot debesīs atkal noskanēja raksturīgais paukšķis — it ka no milzīgas pudeles izsistu korķi, un visapkārt kļuva gaišs.

— Tagad līšus augšā, — Suharevs klusi teica. — Galvu virs paugura necel. Cepuri uzliec ar nagu uz pakauša, lai nespīd. Skaties pauguram gar sāniem. Uz priekšu!

Viņi uzlīda vēl pāris metru augstāk un atkal apgūlās. Tad Surovcevs piesardzīgi pacēla galvu un palūkojās. Viņa acu priekšā atradās viss tas pats, ko pirms dažām stundām viņš bija vērīgi aplūkojis no labā krasta. Tomēr tagad spēkstacija un Moskovskaja Dubrovkas drupas bija daudz tuvāk.

Pa labi apmēram puskilometra attālumā bija skaidri redzamas Arbuzovas sādžas krasmatas: vientulīgi krāšņu dūmeņi, apoglojušās māju sienas un spāres... Sādžas pieejas bija vienās bumbu bedrēs. Melnēja izkropļoti lielgabali un sadauzīti, zemē iegrimuši tanki. Sādža likās kā izmirusi.

— Kur tad cilvēki? — Surovcevs neizpratnē čukstus jautāja.

— Paslēpušies, — Suharevs noburkšķēja. — Tur, pa labi no sādžas, ir mana bataljona priekšējās pozīcijas. Nu tad klausies vēlreiz! Naktī ieņemt izejas pozīcijas tu nevarēsi. Zaudēsi virzienu un nokļūsi ugunī — apsitīs tavu bataljonu ne par šo, ne par to. Kareivjus labāk izvest rītausmā. Galvenais ir disciplīna, kārtība, šeit taču vācietis visu tur zem apšaudes, skaidrs? Vai to graviņu redzi? Tur arī sapulcējieties. Ceļā uz turieni izmantojiet katru bumbu bedri. Astoņos piecpadsmit mūsējie sāks artilērijas apšaudi. Tā nebūs ilga — maz šāviņu. Pacenties to izmantot, uguns aizsegā ātrāk dodies uz priekšu — uz izejas pozīcijām! Nu, un tagad pietiek runāt... Kāpsim lejā!

... To, kas notika rītausmā, Surovcevs vēlāk atcerējās tikai ar pūlēm.

Viņš atcerējās, kā uzveda bataljonu augšā, kā tūlīt bija jālickas guļus, jo gaisā parādījās vācu lidmašīnas un sakas bombardēšana, kas patiesībā izjauca paredzēto artilērijas sagatavošanas uguni. Tomēr kareivjiem izdevās aizlauzties līdz priekšējām ienaidnieka tranšejām, apmētāt viņu ar granātām un uzsākt durkļu cīņu.

Surovcevs atminējās arī to, kā viņi izsita vāciešus no pirmās tranšejas, pēc tam no otrās. Viņa bataljona

kareivji kopā ar jūrniekiem sāka kauju pašā Arbuzovā. . . Bet kas notika vēlāk? To viņš vairs nespēja atcerēties.

Surovcevs nezināja, ka sprādziena vilnis ar lielu spēku bija viņu nogāzis gar zemi un bumbas šķembas ietriekušās kreisajā rokā. Ievainots un kontuzēts viņš ilgi bija gulējis uz mitrās, aukstās zemes, zaudēdams daudz asiņu.

Feldšeris, kas Surovcevam sniedza pirmo palīdzību, nolēma viņu sūtīt uz aizmuguri un pavadkartē ierakstīja visu, kas varētu kapteinim nodrošināt kvalificētu palīdzību kādā Ļeņingradas hospitālī.

Atmodies no narkozes, Surovcevs sākumā nesaprata, kas ar viņu notiek. Aizmiglotu skatienu viņš vērās meitenē ar baltu virsvalku mugurā un baltu cepurīti galva un nespēja aptvert, kur viņš atrodas.

— Sešdesmit divi! — meitene sacīja un palaida vaļā viņa roku.

Beidzot Surovcevs apjēdza, ka viņš atrodas hospitālī, un jutās pavisam nevarīgs.

— Vai esmu ievainots? Smagi? — viņš drudžaini jautāja, pūlēdamies pacelties. Apreiba galva, acu priekšā sāka griezties melni raibumi, un, spēkus zaudējis, viņš atslīga uz spilvena.

— Guli, guli, mīļais, — meitene teica mierinošā balsī un noglāstīja viņam plecu.

Atvilcis elpu, Surovcevs atkal pacēla galvu, kas viņam likās ļoti smaga, nolaida skatienu uz leju, ieraudzīja savas krūtis un uz tām — neparasti lielu un resnu, ieģipsētu roku. Izbailēs viņš aizvēra acis. Pavīdēja briesmīga doma, ka tā vairs nav roka, ka palicis tikai stumbenis. Viņš pacēla acis un ar pūlēm ieprasījās:

— Bet kā ar roku?

— Roka turpat, kur bijusi. Ieģipsēta. Viss kārtībā.

— Kāpēc nesāp?

— Narkoze vēl nav beigusies. Nebaidies, vēl diezgan izsāpēsies, — meitene smaidīdama teica.

— Bet... kāpēc midzināja?

— Lai izņemtu šķembas. Vai zini, cik daudz to bija tavā rokā? .. .

— Kā tevi sauc?

— Vera.

— Vai es jau sen te esmu? Un kā veicas mūsējiem?

Vai blokāde pārrauta? — Surovcevs atkal mēģināja piecelties. Taču viņam sametās raibs gar acīm un kaklā sakāpa nelabums.

— Redzi nu, — viņš dzirdēja Veras balsi it kā no tāluma ...

Kad Surovcevs atguva samaņu, medicīnas māsas vairs nebija. Pagriezis joprojām smago galvu, kas šķita gluži kā sveša, viņš sev blakus ieraudzīja otru gultu. Tajā kāds gulēja, apsedzies ar pelēku karavīra segu.

Surovcevs mēģināja pacelt milzīgo roku, kas bija smaga kā bluķis, un pēkšņi visu ķermeni piestrāvoja tik skaudras sāpes, ka viņš ievaidējās. Cilvēks, kas gulēja blakus gultā, atmeta segu, izberzēja acis un pagriezās uz Surovceva pusi. Tas bija gluži jauns puisis — gadus divdesmit, ne vairāk, ar gaišiem, sapinkātiem matiem un rudzpuķu zilām acīm.

— Sveicināts, kaimiņ! — puisis sacīja skanīgā zēna balsi.

— Sveicināts, — Surovcevs drūmi atbildēja.

— Karavīrs vai mierīgs iedzīvotājs?

— Karavīrs.

— Skaidrs, — puisis apmierināts atbildēja un tad piemetināja, kā Surovcevam šķita, pavisam nevietā: — Mani sauc par Andreju. Bet tevi?

— Esmu kapteinis Surovcevs.

— Skaidrs, biedri kapteini, — Andrejs tagad ierunājās gluži citā tonī, it kā atvainodamies par tik familiāru izturēšanos pret priekšniecību.

Un tomēr nelikās mierā.

— Kādā gadā jūs būtu dzimis, biedri kapteini? — viņš pēc brītiņa jautāja.

Surovcevs pasmaidīja, lai gan viņam bija stipras sāpes. Viņš atcerējās, kā karaskolā pasniedzējs bija dzēlīgi pamācījis, ka jāteic nevis «kādā gadā būtu», bet gan «kurā gadā esat» un ka šis teikums nav darināms pēc parauga «ja tantei būtu riteņi».

— Septiņpadsmitajā, — viņš atbildēja.

— Ahā, — Andrejs novilka it kā vīlies. — Jūs gan izskatāties vecāks. — Un piebilda: — Es esmu dzimis deviņpadsmitajā gadā.

Iestājās klusums.

Taču puisis acīmredzot bija labi izgulējies, un tagad viņam gaužām gribējās parunāties.

— Tātad ķerts rokā? — viņš jautāja, lai gan Surov ceva ieģipsētā roka atradās virs segas un tāpat bija skaidrs, kur viņš ievainots.

Surovcevs neatbildēja.

— Bet man ir trāpīts gūžā, — Andrejs turpināja.

— Kāā ķēra šķemba! — viņš stāstīja pat ar labpatiku.

— Tiesa, sākumā nemaz nejutu. Vēlāk redzu: asinis nak šļākdamas... Vai jums, biedri kapteini, stipri sāpēja?

— Tu jau sen te esi? — Surovcevs vaicāja, galvu nepagriezdams. — Vai nezini, kā ar blokādes pārraušanu?

— Līdz šim nekas nav dzirdēts. Visi gaidām, taču nekā nedzird.

Tikai tagad Surovcevs saprata, ka viņš ir pilnīgi atgriezts no sava bataljona, ka viņa kareivjus ved kauja cits, ka viņš vairs nav bataljona komandieris, ir tikai ievainotais. «Kā tad tā?» viņš neizpratnē domāja. «Tieši tagad karaspēkam jāsavienojas, bet es esmu te!»

Surovcevs aizvēra acis. «Kāpēc nenāk tā meitene... Vera?» viņš skumji nodomāja un apjautājās:

— Vai... tā māsa te bieži iegriežas?

— Kura? — Andrejs neizpratnē atjautāja. — Te jau ir daudz to māsu!

— Nu, tā pati... Vera.

— Ak tā, Vera! Viņa, biedri kapteini, ir nevis māsa, bet feldšeriene. Vispār — pusārsls ... Mēdz iegriezties, ir tāda rūpīga ...

Lai nepaliktu vienatnē ar mokošajām sāpēm, Surovcevs turpināja ar kaimiņu sarunu, kas lāgā negribēja raisīties. Viņš apvaicājās:

— No kādas karaspēka daļas tu esi?

— Pašreiz es neesmu karavīrs, — puisis jautri atsaucās.

— Pašreiz ari es redzu, ka tu nekaro. Es prasu, kas tu biji, pirms tevi ievainoja.

— Uz to nemaz nevar tā īsi atbildēt, — Andrejs sacīja komiskā noslēpumainībā. — Pirms kara mācījos skolā arodu, pēc tam strādāju rūpnīcā. Vēlāk mani iesauca obligātajā karadienestā, tikai mēnesi pirms kara atgriezos rūpnīcā. Tiklīdz sākās karš, tā iestājos iznīcinātāju bataljonā. Vēlāk — zemessargos. Un tad iznāca pavēle: visiem lciroviešiem, kuriem ir sakars ar tankiem, no zemessargiem atgriezties rūpnīcā! Tolaik jau biju dabūjis jaunākā leitnanta dienesta pakapi. — Paraudzījies pulksteni, viņš bez jebkādas pārejas teica: — Tūlīt nesīs giemojamo.

Tiešām — durvis atvērās un paveca sanitāre ienesa paplati, uz kuras bija divi dziļie šķīvji.

— Tagad ēdīsim, slimnieki, — viņa gurdi sacīja, paplati atbalstīdama uz naktsskapīša.

— Mēs neesam slimnieki, esam ievainotie, — Andrejs iebilda, uzacis raukdams.

— Mums tas ir viens un tas pats, — sanitāre atbildēja, likdama uz skapīša divus šķīvjus ar zupu. Pie katra šķīvja nolikusi arī rudzu maizes šķēlīti un karoti, viņa Surovcevam jautāja:

— Pats tiksiet galā vai jāpabaro? Tas jau ir lauva, — viņa pamāja uz Andreja pusi, — pats ēd, bet kā tad jūs?

— Protams, es pats! — Surovcevs atbildēja un nez kāpēc nosarka.

— Nu tad labi, — sanitāre apmierināta noteica.

— Ēdiet! Vēlāk atnesīšu otro ēdienu. — Un izgāja.

Surovcevs brīdi gulēja nekustēdamies, tad piesardzīgi

pagriezās uz sāniem, pacēlās pussēdus, pārliecās pār zemo skapīti un sāka neveikli strēbt zupu.

Patiesībā tā nebija zupa, bet karsts ūdens, kurā peldēja daži kāpostu gabaliņi. Iestrēbis dažas karotes, viņš saviebās, paraudzījās Andrejā, kas bija jau paguvis šķīvi iztukšot, un sacīja:

— Trūcīgi jūs te baro, leitnant.

Andrejs nolika tukšo šķīvi uz skapīša, aplaizīja karoti, vērīgi palūkojās Surovcevā un, pēkšņi kļuvis nopietns, atbildēja:

— Nabadzīgi dzīvojam, biedri kapteini. Pilsētā trīs reizes samazinatas pārtikas normas. Frontē droši vien ēdina labāk.

— Jā, frontē šai ziņā labāk, — Surovcevs domīgi noteica.

— Hospitālī vēl var iztikt, — Andrejs klusi turpināja,

— bet iedzīvotājiem klājas pavisam bēdīgi . ..

— Drīz tam pienāks gals, — Surovcevs sacīja un, zupu neizēdis, atlaidās uz spilvena un atviegloti uzelpoja.

— Blokādei drīz beigas!

— Vai domājat, ka drīz? — Andrejs vaicāja ar cerību balsī.

— Es tev saku — drīz! — Surovcevs droši atkārtoja un, pats sev par pārsteigumu, piemetināja: — Pārraus Siņavinas rajonā.

Tiklīdz viņš to bija pateicis, atkal atgriezās īgnums un rūgtums. Varbūt tieši pašreiz, šajos mirkļos, notiek izšķīrēja kauja, varbūt tieši šobrīd viņa kareivji pārvar pēdējos metrus, kas viņus šķir no 54. armijas. Bet viņš atrodas te, te, un tas notiek nolāpītā ievainojuma dēļ! .. .

«Kas tagad komandē bataljonu?» Surovcevs pratoja, atmiņā pārcilādams visu rotas komandieru uzvārdus. «Un vai Pastuhovs dzīvs?»

Viņš atcerējās, kā reiz jau labi sen ceļā uz Sredņaja Rogatku Pastuhovs bija teicis: «Mani nenogalinās. Un tevi ari ne. To es tev saku kā komisārs. Man tas ir zināms.»

Šie vārdi, kas tagad it kā no tālienes atskanēja līdz Surovcevam, nez kāpēc viņu nomierināja. «Nē,» viņš domās sacīja, «viņu nenogalinās. Nedrīkst nogalināt. Nedrīkst !»

— Klausies, jaunākais leitnant, — Surovcevs teica, galvu pagriezdams uz Andreja pusi, — vai radio jums te ir?

— Lielajās palātās ir. Vai jūs, biedri kapteini, to prasāt apšaudes dēļ? Dežuranta istabā tas šķīvis karājas, viņš arī veicīgi dos komandu, lai stiepj uz patvertni.

— Es nerunāju par apšaudi ... — Surovcevs viņu īgni pārtrauca.

Ienāca sanitāre ar paplāti rokās. Novākdama dziļos šķīvjus, viņa izbrīnījusies paraudzījās Surovceva, kas zupu nebija izēdis, un nolika uz skapīša seklos šķīvjus, uz kuriem bija pa mazai kotletītei un pa karotei prosas koncentrāta biezputras.

Surovcevs nekustēdamies joprojām raudzījās griestos. Viņš dzirdēja, kā kaimiņš ēd, šķīvī enerģiski šķindinādams karoti. Pašam tomēr negribējās est.

— Biedri kapteini, — Andrejs viņam uzsauca, — esat aizmidzis, vai? Otrais ēdiens jau sen atnests!

— Negribas, — Surovcevs drūmi atbildēja.

— Kā — jums negribas? — Andrejs jautāja. — Est negribas?! — Šoreiz puiša balsī ieskanējās tik patiess izbrīns, ka Surovcevs pagriezās uz viņa pusi.

— Ņem, Andrej, vico iekšā manu porciju!

_ Ko jūs runājat, biedri kapteini! — Andrejs izsaucas drīzāk nobijies nekā izbrīnījies. — Ja tagad negribat — pateiksim sanitārei, lai ņem atpakaļ. Novakarē uzsildīs un atnesīs.

Es tev saku — vico iekšā, jaunākais leitnant! — Surovcevs nikni norūca. — Vai tu vairs nesaproti komandiera pavēli?

Gaišās, zēniskās Andreja acis plaši iepletās, it kā viņš nekādi nespetu aptvert, kāpēc šis kapteinis viņā tā ieēdies. Taču Surovcevs ieēdies nebija itin nemaz. Viņš tikai domāja vienu domu — šajos mirkļos, kas izšķir Ļeņingradas likteni, viņš guļ hospitālī.

Neuzticīgi raudzīdamies Surovcevā, Andrejs paņēma viņa šķīvi, un pēc īsa brītiņa tas bija jau tukšs.

Surovcevs līdzjūtīgi pašķielēja uz Andreju.

— Un ko tu dari rūpnīcā?

— Izpildu sevišķu uzdevumu.

Surovcevs pavīpsnāja — kas tur var būt sevišķs! Remontē tankus vai lielgabalus. Kurš gan tagad nezina, ko dara Kirova rūpnīca. Tad atkal iejautājās tāpat vien, lai nepārtrūktu saruna:

— Vai nožēlo, ka no frontes tevi atsauca civilā darbā?

Andrejs saīga. Acīm redzami viņā cīnījās armijā ieaudzināta apziņa, ka viss, kam ir sakars ar aizsardzību, stingri glabājams slepenībā, un vēlēšanās pierādīt, ka arī rūpnīca veicams svarīgs un vajadzīgs darbs. Beidzot viņš sacīja:

— Biedri kapteini, mani neatsauca civilā darbā. Esmu tanku vada komandieris. Rūpnīcā atgriezos ar uzdevumu saņemt tankus, sakomplektēt cilvēkus — un atpakaļ uz fronti!

Un kā tad bija — vai tankus dabūji? — Surovcevs ieinteresēts jautāja.

— Nē. — Andrejs papurināja galvu. — Mums pašiem sie tanki ari jasamonte. Pagaidām tiem vēl nav nedz lielgabalu, nedz torņu.

— Jā, — Surovcevs pasmaidījis teica, — ja nav lielgabalu, ar tankiem nekāda karošana neiznāk.

Ja vis nesakiet, biedri kapteini, — Andrejs iebilda, šķelmīgi smaidīdams. — Pastāstīšu jums kādu gadījumu. Mēs rūpnīcā gaidījām vāciešu triecienuzbrukumu. Vāciešus taču varēja no rūpnīcas gandrīz vai ar roku aizsniegt... Nu, aizsardzību, protams, savedām pilnīgā kārtībā, vadīja šo darbu kāds majors no frontes staba, ložmetēji— visapkārt riņķī, zenītlielgabali — tieša tēmējumā, vārdu sakot, viss, kā nākas. Mūsu tanki gan vel bija bez bruņojuma. Tad šis majors izsauc mani un sakaļ «Paklau, Saveļjev!» Viņš saka: «Man ir tāds neliels planiņš. Vai vari savus tankus piebraukt tuvāk priekšējai līnijai?» Es atbildu: «Tie taču nevar šaut, biedri major, kāda jēga no tādiem?» Bet viņš man atbild: «Dezorientēsim ienaidnieku. Naktī izvedīsim tankus, izvedīsim traktorus, vārdu sakot, visu tehniku, kas spēj kustēties, un pabraukāsim šurp un turp. Lai friči doma, ka pie mums ieradusies vesela tanku brigāde. Kamēr,» viņš saka, «vācietis atjēgsies, izkarinās lukturi un atsūtīs savu izlūklidmašīnu, mēs visu šo tehniku nogādāsim atpakaļ rūpnīcas teritorijā. Izskatīsies, ka mūsu brigāde nomaskējusies.» Nu, es šim atbildu: «Kārtībā, biedri major, tiks izdarīts . . .» Ko tur teikt, veikli bija izdomājis šis Zvjagincevs! Pec

tam... _

_ pag! _ Surovcevs viņu partrauca un mazliet pacēlās, balstīdamies uz labo — veselo roku. — Kā tu teici,

kāds uzvārds bija majoram? .....

_ Majoram, vai? Zvjagincevs. Kaujiniecisks majors.

Pie mums viņu atsūtīja pēc ievainojuma sadziedāšanas — organizēt rūpnīcas aizsardzību. Nu tad es viņam...

— Pagaidi, ka tev saka! Kāds šis majors izskatās? rads garš, kalsns, tā ap trīsdesmit gadu vecs vai mazliet jaunāks, apbalvots ar ordeni?

— Tieši tā, biedri kapteini! Tāds tas Zvjagincevs ari ir.

— Paklau taču, tanku apsēstais, — Surovcevs ierunājās vēl vairāk uzbudināts, — šis majors taču ir mans kara biedrs, tagad tev skaidrs? Mes kopa karojām Lugas līnijā gandrīz vai no paša pirmā jūlija!

Surovcevam norasoja piere, un viņš nespekā atslīga uz spilvena.

— Kas jums notika, biedri kapteini? — Andrejs nobijās. — Jūsu majors taču ir dzīvs, nekas briesmīgs ar viņu nav atgadījies, viņš taču ...

— Nelarkšķi, — Surovcevs teica, ar pidžamas piedurkni pārvilkdams pār seju, — labāk pasaki, kā varētu ar viņu sazināties! Nu, teiksim, vai kādu telefona numuru nezini?

— Viņa taču rūpnīcā vairs nava, šī jūsu majora! Tiklīdz vācieši septembra beigās pierima, tā viņš aizgaja no mums. Atvadījās, apstaigaja visus rūpnīcas korpusus, visus ugunspunktus un nocietinājumus, nu, vārdu sakot, visu pārbaudīja un devās projām.

— Velns ar ārā, uz kurieni tad viņš devās? Uz štābu?

— Ka lai es to zinu! — Andrejs izmisīgi iesaucās. — To gan nedomāju, ka uz štābu. Uz štābu viņš neies. Drīzāk kaut kur uz priekšējām pozīcijām ...

Surovcevs drudžaini domāja, ko darīt. Kā sameklēt Zvjagincevu? Varbūt piezvanīt uz frontes štābu un pavaicāt, kur viņš pašreiz atrodas? Bet kas Surovcevam, nepazīstamam kapteinim, dos tādas izziņas? Un uz kurieni zvanīt? Uz kādu štāba daļu? Uz kādu numuru?

Pamazam Surovcevs nomierinājās. Galvenais — Zvja gincevs bija dzīvs!

— Jā, — viņš klusi sacīja. — Tur tev, tankist, taisnība, Zvjagincevs štaba nesēdēs, nav tas cilvēks. Zini, — Surovcevs pagriezās pret Andreju, — viņš taču arī ievainots tika pie manis. Netālu no Kingisepas. Mēs abi ar komisāru nosūtījām viņu uz hospitāli. Vēlāk pazaudējām pēdas. Domājām — nav vairs starp dzīvajiem ... Tu gan, leitnant, sagādāji man lielu prieku! Gribētos tevi apskaut, tikai nevaru aizsniegt! Vārdu sakot — paldies!

— Tagad jums uz priekiem derētu ieturēties, — Andrejs teica, — bet es esmu visu ēdamo notiesājis.

' Liecies miera ar savu ēdamo! Un zini ko, leitnant, pietiek mani te «jūsināt». Sauc mani uz «tu», ja nu mums uzradies kopīgs draugs!

— Tā taču nav pieņemts, biedri kap ...

— Ierindā tu manā priekšā trīcētu un drebētu, — Surovcevs pasmaidīja, — bet te mēs abi esam invalīdi, tatad pašreiz dienesta pakāpe mums vienāda.

Es, biedri kapteini... — Andrejs iesāka, mazliet paceldamies, un piepeši izbijies iesaucās: — Ai, kas jums notika? — Viņš ieraudzīja, ka Surovceva seja pēkšņi nobāl un sāpes saviebjas. — Māsiņ! Māsiņ! — viņš kliedza pilnā balsī, tad paķēra karoti un sāka ar to sist pa tukšu šķīvi. — Ei, medicīna, kas tur ir, lai nāk šurp!

Atveras durvis un palata ienāca māsa.

Pašaudiet Veru! — Surovcevs klusi sacīja.

— Veru? Kādu Veru?

—Viņš taču lūdz Veru, — Andrejs iejaucās sarunā, — Veru Koroļovu, vai jūs nesaprotat, vai?!

Izdarīju Surovcevam injekciju pret sāpēm, un šai laikā sākas apšaude.

Pēc pretgaisa aizsardzības instrukcijas visiem staigājošajiem slimniekiem vajadzēja tūlīt doties uz patvertni, bet guļošie bija tur jānogādā nestuvēs. Sanitāru vīriešu nepietika, un ievainotie bija jāpārriēsā visiem ikvienam medicīnas darbiniekam, izņemot ķirurgus, bija paredzēta noteikta palāta. Patvertne mums bija ierīkota plašā pagraba telpa, kur agrāk atradas anatomikums.

Sanitāre krustmāte Paša un mūsu hospitāļa sargs Ore hovs ienāca palātā, kur biju es, un lika uz nestuvēm gūžā ievainoto Andreju Saveļjevu. Es teicu Surovcevam:

— Tūlīt ar nestuvēm atnāks arī pēc jums.

— T% tikai vēl trūka! — viņš sašuta. — Aiziešu pats savām kājām. Tu arī iesi uz patvertni?

— Nē, — es papurināju galvu, — neiešu.

— Tad arī es palikšu.

— Es šodien dežurēju uzņemšanas telpās, — es teicu, — bet jums jādodas lejā uz patvertni. Tāda ir pavēle.

Palīdzēju Surovcevam piecelties no gultas. Acīmredzot viņam reiba galva — tipiska parādība pēc kontūzijas. Ar veselo roku viņš pieķērās pie gultas gala.

— Aiznesīsim jūs, — es sacīju un aizsūtīju krustmāti Pašu pēc nestuvēm, bet Surovcevam liku pagaidām sēdēt.

— Kāpēc tu uzrunā mani ar «jūs»? — viņš pēkšņi vaicāja. — Pirmīt taču sacīji «tu», vai ne?

Es pat apmulsu. Atcerējos, ka operāciju zālē un vēlāk, kad viņš modās no narkozes, es tiešam biju viņu uzrunājusi ar «tu». Mēs visi zinām, ka ievainotos, it ipaši gados jaunus, tas grūtos brīžos nez kāpēc uzmundrina.

Turpretim tagad kapteinim Surovcevam bija daudz labāk, un uzrunāt viņu ar «tu» man likās neerti.

Tomēr, strādādama hospitālī, jau biju iemācījusies neapjukt no ievainoto jautājumiem, būt uzmanīga un pacietīga.

Pasmaidījusi atbildēju:

— «Jūs» vai «tu» — kāda tur starpība, mīļais?

Vārdu «mīļais» es pateicu gandrīz neviļus — tā es būtu

saukusi ikvienu ievainoto. Taču uz jauno kapteini šis vārds, šķiet, atstāja sevišķu iespaidu.

Vai vakara . .. ienāksi? ... — viņš nedroši ievaicājas, taču viņa balsi bija saklausāma cerība.

Ienākšu, ienākšu, — es steidzīgi atbildēju, domādama par to, ka mani jau gaida lejā.

Apšaudes laikā uzņemšanas telpās jāatrodas ārstam, feldšerei un medicīnas māsai.

Pēc grafika šoreiz bija jādežurē ārstam Volkovam, man un OJai, manai istabas kaimiņienei.

Mums gan ir kara hospitālis, pie mums ved ievainotos no frontes, tomēr arī tos cilvēkus, kas bombardēšanas vai apšaudes laikā cieš kaut kur tuvumā, ved pie mums.

Pirmā ātrās palīdzības mašīna apstājās pie mūsu dur vīm minūtes piecpadsmit pēc apšaudes sākuma. Mēs izskrējām uz ielas palīgā sanitārēm un sanitārās vienības loceklēm nest_ ievainotos. Šāviņi sprāga kaut kur blakus ielas, un gaisa bija jūtama deguma smaka. Tūlīt pēc šīs mašīnas kaukdama piebrauca cita; sirēnas kaucienus brīžam nomāca sprādzieni. Pavisam tuvu sabruka četrstāvu majas siena.

Pagāja kādas četrdesmit minūtes, taču apšaude nebeidzas. Ievainotos saveda tik daudz, ka mēs trijatā netikām galā, un Volkovs izsauca no patvertnes vēl vienu brigādi — ārpus kārtas.

Sapratu, ka jebkurš nakamais šāviņš var trāpīt mūsu hospitālī, taču bailes tas manī vairs neizraisīja. Vai nu biju tik ļoti pieradusi pie apšaudes un bombardēšanas, vai arī biju pārlieku aizņemta.

Beidzot no melnā reproduktora šķīvja atskanēja diktora balss, kas ziņoja, ka mūsu rajona apšaude beigusies un kustību ielas var atjaunot. Pēc tam mierīgi un vienmērīgi sāka tikšķēt metronoms.

Mēs sadalījām ievainotos pa palātām un jau gribējām doties leja uz patvertni, lai palīdzētu uznest atpakaļ augšā guļosos slimniekus. Vēlēdamās vismaz mirkli paglābties no šķebīgās asiņu, joda un spirta smakas, izgāju uz lieveņa un pēkšņi ieraudzīju dīvainu ainu. Četras sanitārās vienības meitenes, ģērbušās vateņos, ar sarkanu saiti ap piedurkni, lēnām stiepa nestuves. Uz tām kāds gulēja, ar šineli apsegts. Aiz viņām nāca komandieris. Sarkanā,' asiņainā rokā viņš turēja pistoli, kas bija vērsta pret vienas meitenes muguru.

Ārsts Volkovs bija iznācis uz lieveņa tūlīt pēc manis un arī neizpratne raudzījās uz dīvaino procesiju.

Pienākušas pie lieveņa, sanitārās vienības meitenes apstājās un gribēja nestuves nolikt zemē, bet karavīrs paveļoša balsī viņām uzkliedza:

— Nesiet tālāk!

Viņa roka, kurā bija sažņaugta pistole, nedabiski noraustījās.

— Ei, jūs! — Volkovs sauca man aiz muguras. — Tūlīt

Noliekusies atsedzu vaļā šineli un šausmas gandrīz iekliedzos.. Vispirms ieraudzīju nelielu dermatina čemodānu, pēc tam — asiņainu sievietes līķi, pareizāk sakot, nevis līķi, bet ķermeņa gabalus. Ar pūlēm atšķiru kajas, rokas bez delnām, sašķaidītu sievietes galvu ar dubļainiem un salipušiem gariem matiem.

Četros kara mēnešos biju redzējusi jau diezgan daudz. Tomēr cilvēka ķermeņa gabali, kas ša tā salikti kopa, atstāja uz mani baismīgu iespaidu. _

— Ko tas nozīmē?! — es jautaju meitenēm, kas stavēja un klusēja.

_ Redz... — ierunājās viena no viņām, bailes un

uztraukumā cīnīdamās pēc elpas. — Viņu ar šāviņu ... bet viņš ... neļauj ... liek ... uz hospitāli!

Es palūkojos karavīrā un ievēroju majora ķieģelīšus uz zīmotnēm. Viņš stāvēja kā sastindzis un, acis nenovērsdams, lūkojās uz nestuvēm.

— Kāpēc jūs nesāt viņu šurp? — es izmisīgi iekliedzos.

Majors lēnām pievērsa skatienu man, viņa lupas nodrebēja, un, ar pūlēm izrunādams vārdus, viņš teica:

— Kā tad citādi? Tā taču ir Katja ... Mana Katja! Bet viņas negrib. .. negrib nest...

Šai mirklī Volkovs, kas nemanīts bija nostājies majoram aiz muguras, strauji satvēra viņa roku_ un izrāva pistoli. Šķita, majors to pat nepamana. Viņš joprojām roku turēja pastieptu, it kā tā būtu sastingusi un elkonis pieaudzis pie sāniem. Raudzīdamies uz leju, majors gandrīz nedzirdami atkārtoja:

— Tā taču ir Katja! ... Mana Katja! ... Bet viņas negrib . , .

Pēkšņi viņš briesmīgi skaļā balsī iekliedzās:

— Uz hospitāli, nelieši! Uz hospitāli! Operēt!

Pirmais atguvās Volkovs.

— Labi, — viņš teica majoram, — mēs tūlīt viņu operēsim. Bet jūs traucējat mūs. Nāciet man līdzi!... — Viņš aplika majoram roku ap pleciem.

Majors padevīgi pakļāvās. Lēnām iedams un raudzīdamies uz priekšu stiklainām, nekā neredzošām acīm, viņš kāpa augšā pa lieveņa pakāpieniem, un Volkovs viņu virzīja uz priekšu. Pēc mirkļa viņi abi pazuda aiz durvīm.

Man mute bija izkaltusi. Ar pūlēm vārdus pār lūpām dabūdama, es vaicāju:

— Kur tas notika?

Tad meitenes cita caur citu sāka skaidrot. Viņu postnam bijis uzdots no sagrautajām mājām nest ārā ievainotos. Divus viņas izvilkušas un nogādājušas hospitālī, bet atceļā pēkšņi ieraudzījušas uz ietves asiņu peļķi un šāviņa saplosītu cilvēka ķermeni. Gribējušas paskriet garām, jo sapratušas, ka tur nekā vairs nevar līdzēt, bet tai mirklī nez no kurienes uzradies šis prātu zaudējušais majors ar čemodāniņu rokā, izrāvis pistoli, piespiedis savākt visu, kas bija no sievietes pāri palicis, un nest uz hospitāli.. .

— Pēc visa spriežot, tā ir viņa sieva ... vai māsa, — teica sanitārās vienības meitene.

Liku meitenēm saplosītās sievietes līķi nest uz mūsu kapliču, paņēmu no nestuvēm čemodānu un šineli, noliku šineli uz margām un atgriezos uzņemšanas telpās.

Majors sēdēja uz krēsla, viņa blūzes labā piedurkne bija uzlocīta. Oļa rosījās pie medikamentu galdiņa, bet Volkovs turēja rokā tukšu šļirci. Acīmredzot viņš nupat bija majoram injicējis morfiju vai pantoponu.

Es noliku čemodānu pie krēsla. Kad majors to ieraudzīja, viņa acis atkal kļuva bezprātīgas. Viņš pielēca kājās un iekliedzās:

— Kur Katja? Kur Katja?

— Nomierinieties, — Volkovs skarbi sacīja, — viņu pašreiz operē. Jūs taču pats to gribējāt.

— Jā, jā ... operē, — majors atkārtoja un nevarīgi no \liga uz krēsla.

Volkovs viņā vērīgi raudzījās, gaidīdams, kad iedarbosies zāles.

Pagāja minūtes piecas. Mūs visus — Volkovu, Oļu un mani notikums bija tā satriecis, ka mēs pat aizmirsām iet uz patvertni un nest augšā ievainotos.

— Kā tas gadījās? — man nevilšus paspruka jautājums.

— Vera! — Volkovs pārmetoši izsaucās.

Arī pati sapratu, ka nevajadzēja to vaicat.

Taču pretēji mūsu bažām majors pēkšņi sāka runāt gluži sapratīgi, tikai gaužām lēni.

— Nebijām redzējušies kopš paša kara sakuma . .. Bet tagad man iedeva atvaļinājumu uz trim dienām... Ar biedra starpniecību paziņoju, ka ieradīšos šodien... un viņa... bija iznākusi mani sagaidīt... Es viņu jau redzēju... bija tāpat kā jūs tagad... varbūt mazliet tālāk... Un ... tad šis šāviņš . .. Acu priekša, manu acu priekšā — saprotat?

— Droši vien sprādziena vilnis bija viņu triecis pret mājas sienu, — Volkovs klusi sacīja.

— Jā, jā, — majors steidzīgi piekrita un tāds kā izbrīnījies turpināja: — Tomēr es, re. .. es paliku vesels, paliku taču, vai ne? Bet biju gandrīz blakus ... Ka tad ta?

Tikai tagad, kad bija pazudusi briesmīga grimase un seja atguvusi normālu izteiksmi, pamanīju, ka majors ir vēl jauns. Viņam bija gadu trīsdesmit līdz trīsdesmit pieci, ne vairāk.

Pēkšņi majors ieraudzīja čemodānu.

Viņš lēnām noliecās, pacēla to, nolika uz ceļiem un atvēra.

Mūsu skatieni negribot pievērsās čemodānam. Tur nebija nekā vairāk kā tikai melnas un brūnas virtenes, kas izskatījās pēc dīvainām krellēm.

— Re ... sēnes ... — majors klusi sacīja, paceldams uz augšu vienu no virtenēm un neizpratnē uz to raudzīdamies. — Telefonistes salasīja un izžāvēja.. . Paņēmu līdzi... gribēju Katjai iedot ko ēdamu... jums te Ļeņingradā taču bada maize.

Pēkšņi viņš apklusa, nolieca galvu uz krūtīm un sāka raudāt. Raudāja klusi, tikai reizēm viņam noraustījās pleci.

Piegāju majoram klāt, paņēmu no ceļiem čemodānu un, pakļaudamās kaut kādām nepārvaramām jūtām, teicu Volkovam un Oļai:

— Ejiet ārā! Visi ejiet!

Nezinu, kāpēc, bet gan Volkovs, gan Oļa paklausīja mani, nekā nebilzdami pretim. Pie durvīm Volkovs pagriezās un klusītēm teica:

— Pistole ir ... tur, uz galdiņa.

— Kā jūs sauc, biedri major, — es vaicāju, kad viņi bija izgājuši.

Šķita, viņš nedzird mani, lai gan vairs neraudāja. Galva bija gļēvi nokārta, zods piespiests pie krūtīm.

Nobijos, domādama, ka viņš zaudējis samaņu. Piegāju viņam klāt no sāniem, uzliku roku uz pieres un pacēlu galvu uz augšu.

— Kā jūs sauc? — es atkārtoju.

Majors atvēra acis, vērīgi manī paraudzījās un vienaldzīgi sacīja:

— Kāda tam nozīme? ... Es taču neesmu tas... kas nogalināts. — Tad viņš pašūpoja galvu, gluži kā brīnīdamies, ka nav nogalināts, un pēkšņi jautāja: — Kas tu tāda esi? Vai māsa?

— Feldšere, — es atbildēju.

— Man gan nav māsas, — viņš teica, it kā manu atbildi nebūtu dzirdējis. — Bija sieva ... Katja ...

— Tagad es esmu tev māsa.

Majors palūkojās tā, it kā tikai nupat būtu mani ieraudzījis.

— Vai gribi mani mierināt?

— Jā. Gribu. Pašreiz arī mierinu. Mēdz būt tādi brīži, kad cilvēks jāmierina. Vēlāk pats atradīsi sevī spēku.

— Kā ... tu to zini? — majors vaicāja, uzreiz kļūdams uzmanīgs.

— Esmu daudz pārcietusi, tāpēc arī zinu.

Es neizmeklēju vārdus. Un arī nebiju zinājusi, ko sacīšu šim cilvēkam, kad lūdzu Volkovu un Oļu iet ārā. Viss notika it kā pats no sevis.

— Vai virs tev ir? — majors pēkšņi jautāja.

— Nav.

— Tas ir labi. Ļoti labi... Pagaidi, kamēr būs beidzies karš . ..

Viņš it kā iegrima domās, tad, vērdamies man tieši acīs, ierunājās:

Bet viņu ... uz kurieni? Katju? ...

Mēs viņu apbedīsim. Paši, — es atbildēju, vērdamas viņam acīs tāpat kā viņš man.

Majors klusēdams pamāja. Tad vaicāja:

Tātad tu saki, ka arī tev bijuši... briesmīgi pārdzīvojumi?

— Jā.

— Un ... pārcieti?

— Kā redzi... Pat tevi mierinu.

— Palūdz meitenēm ... nu, tām sanitārēm ... palūdz manā vārdā, lai piedod ... Biju zaudējis prātu ... nespeju lam ticēt.

— Viņas pašas to saprot. Nemaz nedusmojas.

— Tas ir labi... — Un, mazliet stostīdamies, atkārtoja: — Ttas ir labi.

Tad pēkšņi piecēlās un teica:

— Nu es iešu.

Noraustījis blūzi, viņš pārlaida plaukstu atpogātajai revolvera makstij un acīm redzami brīnījās, pamanījis, ka tā ir tukša.

— Kur pistole?

Piegāju pie galda, paņēmu smago TT pistoli un sniedzu majoram. Viņš paņēma, domīgi uz to paraudzījās un, joprojām turēdams ieroci rokā, zobgalīgi vaicaja:

— Tātad tu vairs nebaidies par mani?

— Nē, nebaidos. Vāciešiem prieku sagādāt tu neiesi! — es skarbi sacīju.

Viņš iebāza pistoli makstī.

— Sēnes paturi sev! Paturēsi?

— Paldies. Paturēšu. Dzīvojam pusbada.

— Es iešu.

— Tūlīt varēsi iet, pagaidi.

Izskrēju uz lieveņa, paķēru šineli, kas tur joprojām karājās uz metāla margām, atgriezos istabā un sniedzu majoram

— Še! Neaizmirsti . . .

Viņš palūkojās uz šineli, ko klāja asins plankumi, un uz mirkli viņa seju sašķobīja tā pati briesmīgā grimase, bet tikai mirkli. Taču tūlīt viņš sāka rūpīgi saritināt šineli, pateica ardievas un aizgāja.

Vakarā iegriezos palātā, kur gulēja kapteinis Surov cevs. Iegriezos tāpēc, ka biju apsolījusi.

Hospitāļa galvenais ārsts Andrejs Grigorjevičs Osmi ņins bija mūs pieradinājis ikvienu ievainotajam dotu solījumu arī izpildīt. Viņš allaž atgādināja, ka slimības norise ir tieši atkarīga no slimnieka morālā stāvokļa.

Šajos vārdos nebija nekā jauna: to pašu bija mācījuši arī profesori savās lekcijās medicīnas institūtā. Tomēr tikai hospitālī praksē pārliecinājos, cik daudz cilvēkam, kas mokās neciešamās sāpēs, nozīmē mīļš vārds vai ari maigs pieskāriens plecam.

Taču tas nebija nemaz tik vienkārši. Bieži vien pēc dažiem mīļiem vārdiem, ko ievainotajam bija pateikusi medicīnas māsa vai sanitāre, viņš sāka dzīvot ilūziju un cerību pasaulē. Tagad viņā ar sevišķu spēku uzliesmoja tās jūtas, kas cilvēkā tiek gandrīz noslāpētas, kad viņš atrodas priekšējās līnijās un retajos vaļas brīžos guļ mitrā ierakumā vai pusapplūdušā blindāžā. Viņam sāka likties, ka sieviete baltajā virsvalkā ir visskaistākā no visām, kuras gadījies satikt. Viņš nepieļāva pat tādu domu, ka, ieiedama citā palātā, viņa varētu tikpat mīligi runāt ar kādu citu, bija pārliecināts, ka tikai viņam, vienīgi viņam pieder viņas maigums.

Mēs — māsas, ārstes, sanitāres to labi zinājām. Tomēr tīšām uzturējām šo ilūziju, jo sapratām, ka tā ievainotajam palīdz ciest sāpes, drīzāk atveseļoties ...

Man negribējās iet pie Surovceva. Negribējās tāpēc, ka vēl nebiju tikusi vaļā no briesmīgā iespaida, ko bija atstājis notikums apšaudes laikā. Majora pārvērstā seja, asiņainie cilvēka miesas gabali uz nestuvēm, melnās un brūnās žāvēto sēņu virtenes joprojām stāvēja man acu priekšā.

Tomēr atcerējos, ka esmu Surovcevam solījusi vakarā pie viņa ieiet. Neatlika nekas cits kā to arī izdarīt.

Surovceva kaimiņš palātā — Andrejs Saveļjevs, jautrs puisis no Kirova rūpnīcas, gulēja, segu uz galvas uzvilcis, un droši vien bija aizmidzis. Šim puisim jau gāja uz labo pusi, un pēc dienām desmit viņš droši vien varēs izrakstīties.

Surovcevs gulēja uz muguras, acis aizvēris. Atviegloti uzelpodama, nodomāju, ka arī viņš ir aizmidzis, ka varēšu nodzēst palātā gaismu un iet projām, bet rīt nemānīdamās sacīt, ka biju iegriezusies, tikai negribēju viņu modināt.

Surovcevs tomēr negulēja. Viņš atvēra acis un prie < igi noteica:

— Nu, redz! Paldies, ka ienāci. Sēdies, pakavējies pie manis!

Piesardzīgi, lai neuzmodinātu Saveljevu, paņēmu krēslu no sienmales, pienesu to tuvāk Surovceva gultai un apēdos.

— Kā jūtaties, biedri kapteini? — es vaicaju.

Viņš mazliet saviebās un atbildēja:

— Nesauc mani tā, nevajag! Visi tikai «kapteinis» un «kapteinis», bet mani sauc par Vladimiru. Esmu jau pat aizmirsis, kā skan mans vārds ...

— Vai kaut kas nav labi, kaut ko gribas? Dzert? Varbūt ēst? — es joprojām iztaujāju.

— Jā. Gribas gan, — Surovcevs atbildēja. — Gribas tikt projām no šejienes!

Viņš to pateica tik apbēdināts un sarūgtināts, ka es pat uztraucos.

— Vai tad jums te klājas slikti?

Viņš papurināja galvu.

— Nē ... Ne jau tāpēc.

— Tad mierīgi jāgu| un jāveseļojas, — es sacīju pamācošā balsī, cenzdamās izkliedēt kapteiņa domas, kas neapšaubāmi kaitēja viņa veselībai. — Tūlīt sakārtošu spilvenu ...

To teikdama, pabāzu plaukstu viņam zem pakauša, pacēlu uz augšu galvu, bet ar otru roku uzbužināju sagulēto spilvenu.

— Tā, tagad būs labi. Nu ir jāguļ. Ja?

— Jūs... ļoti steidzaties? — Surovcevs skumji vaicāja.

Biju izbrīnījusies, kāpēc viņš mani pēkšņi uzrunā ar «jūs».

Es nekur vairs nesteidzos. Mans darba laiks bija beidzies: tos, kuri apšaudes laikā dežurēja uzņemšanas telpās, agrāk atlaida gulēt. Tomēr biju ļoti nogurusi un jau gribēju pateikt tādās reizēs parasto frāzi: «Jāpaskatās vēl citi ievainotie.» Taču kaut kas viņa balsī mani no tā atturēja, un es nekā neatbildēju.

Surovcevs mazliet pasmīnēja.

— Tātad nē, nesteidzaties? . .. Un tomēr — ejiet vien! Ar mani viss kārtībā. Temperatūra normas robežās, pirms stundas to izmērīja. Roka pārāk nesāp. Ejiet, Vera!

Es neceļos augša. Ievainoto drīkst pamest tikai tad, kad ir pilnīga pārliecībā — ar viņu viss labi. Surovcevā bija kaut kas tāds, kas izraisīja bažas.

— Jūs sacījāt, ka gribot tikt projām no hospitāļa. Kāpēc? — es jautāju.

— Būtu jūs bijusi frontē un pati savām acīm redzējusi fašistus, jūs saprastu, — viņš atbildēja.

Man šķita — kāds sažņaudz manu sirdi. Kapteiņa vārdi atsvieda mani atpakaļ pagātnē.

— Kas jums notika, Vera? — es izdzirdu baiļu pilnu Surovcevā balsi.

Bet es jau spēju savaldīties un pat mēģināju pasmaidīt.

— Man? Nekas. Kas jums prātā nāk? ...

— Jūs tā nobālējāt, un seja kļuva tāda ...

— Kāda? — es vaicāju.

— Nu tāda. Sveša. Pavisam citāda. Pat ļauna. Nē, ne Jauna, bet... barga. Vai jūs apvainojāties? Jā?

— Par ko lai apvainotos? — es mierīgi atbildēju.

— Sarunāju muļķības. Jums droši vien likās — es jums pārmetu, ka neesat frontē. Ja gribat zināt, es nicinu tos, kas civilajiem plātās, ka viņi ir frontinieki. Kad mēs atkāpāmies, man bija kauns no sievietēm un bērniem, ka neesmu spējis viņus pasargāt no ienaidnieka ... Jums mani jāsaprot, Vera. Esmu frontē no pirmajām kara dienām. Un vēl ne reizi neesmu vāciešiem pakaļ dzinies, saprotiet — ne reizi! Ir gadījies, ka neesmu atkāpies — pie Lugas noturējāmies trīs nedēļas. Arī Pulkovā viņus neielaidām. Tomēr attriekt atpakaļ neizdevās. Bel tagad, kad kuru katru dienu tiks pārrauta blokāde, es guļu te ... Cik bezjēdzīgi!

Viņš mazliet pacēla ieģipsēto roku, bet tūlīt sāpēs saviebās un nolaida to atpakaļ uz krūtīm.

— Guliet mierīgi, tā nedrīkst! — es uztraucos, redzēdama, ka Surovcevam uz pieres parādās sviedru lāses.

— Jā, — viņš sarūgtināts atzinās, — pats redzu, ka nedrīkst.

— Kur jūs ievainoja? — es vaicāju.

— «Pleķītī», — viņš atbildēja, zobus sakodis, acīmredzot sāpes joprojām nepārgāja.

Tad redz, no kurienes viņš ieradies! ... Pati neapzinādamas, ko daru, satvēru viņa veselo roku un lūdzos:

— Pastāstiet nu, Volodja, pastāstiet! Tātad drīz? Jā? Drīz musejie savienosies, vai ne?

Droši vien es to pateicu pārlieku skaļi, jo blakus gultā guļošais Saveļjevs zem segas sakustējās.

— Ko lai es stāstu? — Surovcevs drūmi atsaucās. — Es taču esmu te ... Bet viņi — tur.

— Vienalga, — es nerimos, — jūs taču esat tikai nupat ieradies no turienes, jums jāzina, kur ir mūsējie, kur piecdesmit ceturtā armija. Tā taču laužas pretim?

Brītiņu kapteinis klusēja. Tad lūdzoši sacīja:

— Nemokiet manu sirdi, Vera! Kā jūs to nesaprotat? ... Es taču nekā nezinu! No tā laika, kad es biju tur, pagājušas divas dienas. — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Ja savienošanās būtu notikusi, to ziņotu pa radio.

— Varbūt gaida, kamēr uzvara kļūs pilnīgi droša, — es bikli ieminējos.

— Varbūt, — Surovcevs piekrita un aizvēra acis.

Brīdi klusēdama sēdēju uz krēsla un nezināju, ko darīt, — vēl pagaidīt vai iet ārā.

Surovcevs joprojām gulēja aizvērtām acim. Viņam bija pavisam jauneklīga seja, tomēr virs deguna iezīmējās divas tik tikko manāmas grumbiņas. Un man likās, ka labajā pusē uz deniņiem mati ir mazliet gaišāki nekā citur, it kā būtu izbalējuši. Viņa sejai piemita tas pats pelēcīgums, kas bija daudziem frontē ievainotajiem, — tāds kā dīvains, neveselīgs iedegums vai ļoti sīki, porās iezīdušies putekļi.

— Jūs vēl neesat aizgājusi? — Surovcevs pēkšņi jautāja un atvēra acis. Tad, it kā sevī ieraudamies, teica: — Ejiet! Droši vien jūs gaida. Jūs taču esat darbā.

— Tas arī ir mans darbs, — es atbildēju, pūlēdamās pasmaidīt, — kopt ievainotos.

— Neesmu kopjams, — viņš drūmi sacīja. — Ir taču tādi, kas ievainoti smagāk nekā es. Ejiet pie viņiem! Paldies.

Viņš pagrieza galvu uz sāniem un atkal aizvēra acis.

Es piecēlos, aiznesu krēslu atpakaļ pie_ sienas, klusi noliku un izgāju ārā, palātas durvis atstādama mazliet pavērtas.

Tukšajā gaitenī bija kluss. Varēja dzirdēt tikai vienmērīgos metronoma tikšķus.

«Kāpēc pēkšņi tāda ieraušanās sevī, pat naidīgums?» es domāju. «Varbūt man nevajadzēja viņu iztaujāt? . .. Bet vai tad es spēju klusēt, uzzinājusi, ka viņš bijis tur, kur pašreiz izšķiras mūsu liktenis? .. .»

145

6 4204

Brīdi pastāvēju zem melnā reproduktora šķīvja. Man šķita, ka metronomu tūlīt izslēgs un darīs to nevis tāpēc, lai diktors varētu izziņot trauksmi, bet pavisam citā nolūkā. .. Un pēkšņi nodomāju: «Kādi būs tie pirmie vārdi, kas tad atskanēs? «Pilsoņi. . .» Nē. «Biedri! ... Pārraidām ārkārtēju ziņojumu!» Vai: «Biedri! Draugi! Ļeņingradas blokāde pārrauta!...»» Mirkli man likās, ka tiešām dzirdu šos vārdus.

Taču nē. Melnajā fibras šķīvī bija saklausāmi tikai metronoma tikšķi... Tikai metronoma tikšķi...

IX

Tuvojās rīts, kad Fedjuņin skis atminējās: nav gulēts jau gandrīz divas diennaktis. Kopš bija sākusies Ļeņingradas debloķēšanas operācija, viņš nebija atlaidies guļus ne mirkli.

Viss notika citādi, nekā vēlējās Fedjuņinskis, Voronovs, Ždanovs un pārējie frontes Kara padomes locekļi.

16. oktobrī ienaidnieks pēkšņi pārgāja uzbrukumā Tih vinas virzienā, par dažām dienām aizsteigdamies priekšā Galvenās mītnes ieplānotajai operācijai, kuras uzdevums bija pārraut blokādi.

Tagad Voronova un Fedjuņinska aprēķins bija tāds: kamēr vācieši vēl tikai izvērsīs uzbrukumu Tihvinas virzienā, 54. armijas karaspēks un Ņevas operatīvā grupa ar spēcīgiem triecieniem no divām pusēm ātri izlauzīs ceļu un savienosies.

Taču 21. oktobra dienas beigās bija izdevies vienīgi mazliet paspiest ienaidnieku atpakaļ un, ciešot lielus zaudējumus tiklab pārcelšanās laikā, kā arī pašā Ņevas «pleķītī», nedaudz paplašināt placdarmu, kas ienaidniekam bija atņemts jau septembrī.

Palūkojies pulkstenī un ieraudzījis, ka rādītāji tuvojas puspieciem, Fedjuņinskis nolēma no kabineta pāriet uz mazu blakus istabiņu, kur atradās gulta. Vajadzēja pagulēt kaut vai stundu. Šai mirklī zvanīja valdības telefona aparāts.

Paņēmis klausuli un pateicis, kas atsaucas, Fedjuņinskis izdzirda pazīstamu balsi — runāja Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks Vasiļevskis.

— Sveicināts, biedri Fedjuņinski! Vai tur ir arī biedrs

Ždanovs?

— Andrejs Aleksandrovičs aizgāja uz dzīvokli atpūsties, — Fedjuņinskis atbildēja. — Vai pavēlēsiet viņu uzmodināt?

— Nevajag. Dariet zināmu Ždanovam un Vasņecovam un paturiet vērā arī pats, ka biedrs Staļins izsaka ārkārtīgi lielu neapmierinātību ar jūsu frontes lēno darbību. Viņš pavēlēja teikt, ka acīmredzot jūs neapzinoties, cik briesmīgi draudīgs stāvoklis rodas dienvidaustrumos no Ļeņingradas ...

Vasiļevskis parasti bija savaldīgs, taču šoreiz runāja skarbi, uzsvērdams katru vārdu. Šķita, viņa balsī ieskanas intonācija, kurai ir attāla līdzība ar Staļina intonāciju.

— Biedri ģenerāli, — Fedjuņinskis iesāka, bet Vasiļevskis viņu valdonīgi pārtrauca:

— Pagaidiet! Neesmu vēl beidzis. Man ir likts pateikt: ja jūs tūlīt nepārrausiet ienaidnieka frontes līniju un nesavienosieties ar piecdesmit ceturto armiju, galu galā jūs nokļūsiet vācu gūstā.

Vasiļevskis uz mirkli apklusa, tad ierunājās mazliet citādi — līdzjūtīgāk, it kā uzsvērdams, ka nupat sacītais nav viņa paša vārdi, taču balsī bija saklausamas neslēptas bažas, kad viņš jautāja:

— Kas jūsu frontē īsti notiek, Ivan Ivanovič? Kāpēc jūs vilcināties?

— Aleksandr Mihailovič, — Fedjuņinskis atbildēja, neapzināti noslaucīdams sviedrus no pieres, — mums visiem ir sāpīgi dzirdēt biedra Staļina pārmetumu. Es jūs lūdzu viņam apliecināt, ka mūsu kareivji un komandieri nežēlo nedz spēkus, nedz asinis, lai izpildītu Galvenās mītnes direktīvu. Mēs stingri noturam placdarmu Ņevas kreisajā krastā, taču nespējam to paplašināt, jo mums trūkst prāmju ar ko pārvest pāri upei artilēriju un tankus. Mūsu kājnieku stāvoklis ir izmisuma pilns, ienaidnieks viņus bez mitas apšauda gan no zemes, gan no gaisa . .. Mums nepietiek ...

Fedjuņinskis pūlējās runāt savaldīgi. Viņam bija jāpārliecina ne tikai Vasiļevskis, bet arī Staļins, kura uzdevumā Vasiļevskis nupat bija pateicis telefona klausulē skarbos vārdus, jāpārliecina, ka pārmetumi frontes Kara padomei nav taisnīgi — un ne jau tikai Kara padomei vien, bet arī visiem kareivjiem un komandieriem, kas aizstāv Ļeņingradu.

— Ivan Ivanovič, — Vasiļevskis sacīja, — nav vajadzīgs minēt visu, kā jums trūkst. Mēs paši to zinām. Vai tiešām jūs nesaprotat, ka Galvenā mītne pašreiz nespēj jums palīdzēt ne ar karaspēku, ne ar tehniku? ... Un tomēr Galvenā mītne nolēmusi nosūtīt piecdesmit ceturtajai armijai papildinājumu — desmittūkstoš vīru. Bet jums uz Ļeņingradu mēs nevaram nosūtīt nekā.

Fedjuņinskis klusēja.

— Biedrs Staļins pavēlēja jums teikt, — Vasiļevskis atkal ierunājās atturīgi un kategoriski, — ka, rīkojoties tādā tempā, jūs operāciju izjauksiet. Esmu pasacījis visu.

Vasiļevskis nolika klausuli.

Fedjuņinskis brīdi sēdēja nekustēdamies. Tad strauji pagriezās ar visu augumu, it kā pūlēdamies atbrīvoties no pēkšņi uzbrukuša stinguma, nospieda zvana pogu un, kad ienāca adjutants, teica:

— Izsauciet Koroļovu! Lai paņem līdzi pēdējās operatīvās ziņas no Ņevas grupas.

Pēc brīža adjutants ienāca atkal un ziņoja:

— Pulkvedis Koroļovs ir sakaru mezglā, biedri pavēlniek. Runā ar piecdesmit ceturto.

— Pasakiet, lai ierodas tūlīt, tiklīdz būs beidzis runāt. Vai ģenerālis Voronovs ir savā kabinetā?

— Nē, karaspēkā.

— Ziņojiet, līdzko būs atgriezies!

Kad adjutants, militāri apcirties, bija izgājis ārā, piesardzīgi, tomēr cieši aizvērdams durvis, Fedjuņinskis pastiepa roku uz Ždanova dzīvokļa telefona pusi, taču tā apstājās, klausulei nepieskārusies.

«Kāpēc?» viņš domāja, roku nolaizdams. «Tikai tāpēc, lai paziņotu to, kas nupat bija jānoklausās man?» Uz mirkli viņa acu priekšā parādījās Ždanova seja — no bezmiega naktīm uztūkusi, pelēka kā zeme. .. «Nē, lai atpūšas vismaz vēl stundu.»

Fedjuņinskim bija rūgti ap sirdi, iedomājoties, kā no rīta viņš vārdu pa vārdam atkārtos Ždanovam nepielūdzami cietsirdīgos vārdus, ko bija teicis Staļins un paziņojis Vasiļevskis.

Tātad steidzīgi kaut kas jādara... Bet kas?... Viss, kas bija darāms un ko varēja darīt, lai iecerētā operācija būtu sekmīga, ir jau paveikts. Kara padome riskējusi un Ņevskaja Dubrovkas rajonā sakoncentrējusi iespējami daudz karaspēka, līdz pēdējai pieļaujamai robežai atsegdama citus frontes sektorus. 54. armija savilkusi Siņavi nas virzienā vairāk nekā septiņdesmit procentus no saviem spēkiem. Karaspēka cīņas spars vēl nekad nav bijis tik liels kā šajās dienās. Karavīriem, kas tagad tiecas savienoties, ir tikai viena doma — atbrīvot Ļeņingradu, salauzt blokādes loku .. .

Taču spēku trūkums, ārkārtīgās grūtības karaspēka un tehnikas pārsviešanā uz Ņevas kreiso krastu, bet pats galvenais — vāciešu sāktais uzbrukums viņpus blokādes loka un draudi, kas tāpēc radās 54. armijas aizmugurei, sajauca visas kārtis. Ienaidnieks gan aktivizējās samērā tālu no Ļeņingradas frontes un pozīcijas tur aizstāvēja 4. un 52. armija, kuras bija padotas tieši Galvenajai mītnei. Tomēr Fedjuņinskis saprata, ka vāciešu sekmes šai uzbrukumā spēj ļoti stipri ietekmēt Ļeņingradas likteni.

Varēja cerēt vienīgi uz blokādes pārraušanas operācijas straujumu. Tomēr pagaidām vēlamo rezultātu neizdevās sasniegt.

«Ko lai dara, ko lai iesāk?» Fedjuņinskis prātoja šai agrajā piriņsausmas stundā.

Tad viņš atkal spēji nospieda zvana pogu un jautaja adjutantam:

— Kur palicis Koroļovs?

— Beidz sarunu, biedri pavēlniek.

— Ko viņš tik ilgi var pļāpāt?

Sai mirklī pulkvedis Koroļovs ienāca kabinetā. Adjutants klusām izgāja.

— Kas notiek piecdesmit ceturtajā? — Fedjuņinskis nepacietīgi vaicāja.

Koroļovs neatbildējis nolika uz pavēlnieka galda telegrāfa lenti.

Fedjuņinskis to paķēra un, lēnām laizdams caur pirkstiem, lasīja:

«Pulksten 4.00 ienaidnieks ar 39. motorizētā korpusa spēkiem deva no Cudovas puses spēcīgu triecienu 4. un 52. armijas saskares vietā. Ieplūzdami pārrāvumā, ienaidnieka galvenie spēki izvērš uzbrukumu Budogoščai. Esam spiesti steidzīgi pārgrupēt spēkus, lai neļautu ienaidniekam aiziet mums aizmugurē ...»

Kad simtiem tūkstošiem blokādes lokā ieslēgto ļeņingradiešu, kurus ar pārējo valsti saistīja vienīgi aukstais, drūmais Lādogas ezers, kur pašreiz plosījās rudens vētras, šķita, ka uzvara jau tuvu, Ļeņingradas frontes karaspēka pavēlnieka istabā sanāca uz apspriedi četri cilvēki: Ždanovs, Voronovs, Vasņecovs un Fedjuņinskis.

Kopš bija sākusies blokādes pārraušanas operācija, viņi tur pulcējās katru nakti, lai rezumētu iepriekšējās diennakts kauju rezultātus.

Taču tik drūmas tikšanās, tik grūtas sarunas, kāda notika naktī uz 23. oktobri, viņiem vēl nebija bijis...

— Mēs klausāmies, Nikolaj Nikolajevič, — Ždanovs teica, pievērsdamies Voronovam.

Viņi sēdēja pie Fedjuņinska rakstāmgalda: Ždanovs un Voronovs — atzveltņos, Vasņecovs un Fedjuņinskis — uz krēsliem, kas bija piebīdīti cieši klāt atzveltņiem.

— Stāvoklis kļūst ļoti saspīlēts, biedri, — Voronovs paklusi sacīja. — Es nupat runāju ar Maskavu. Vācieši laužas uz Tihvinu. Galvenā mītne pavēl pārsviest no Ļeņingradas frontes uz Volhovas rajonu divas strēlnieku divīzijas palīgā ceturtajai armijai. Turklāt divas divīzijas būs jāatņem Hozinam un arī jāaldod Jakovļevam. Vārdu sakot, uzdevums ir katrā ziņā glābt Tihvinu. Lai gan stāvoklis pie Maskavas ir ārkārtīgi sasprindzināts, Galvenā mītne atradusi par iespējamu no savām rezervēm piešķirt ceturtajai armijai vienu strēlnieku un vienu tanku divīziju. Tā nu mums pašreiz nepieciešams pieņemt šādus lēmumus: par divu divīziju atsaukšanu no mūsu frontes un to pārsviešanu uz ceturto armiju un par divu piecdesmit ceturtās armijas divīziju nosūtīšanu uz fo pašu armiju. Tas ir viss, ko pašreiz varu ziņot.

Iestājās smags klusums.

Kopš tās neaizmirstamās dienas, kad Voronovs Ļeņingradas frontes Kara padomei bija ziņojis par gaidāmo blokādes pārraušanas operāciju, visā Smoļnijā bija valdījusi priecīga, reibinoša doma, ka vairs nav tālu tā stunda, kad ap Ļeņingradas kaklu apmestā cilpa tiks pārrauta. Pat ziņa par to, ka vācieši sākuši uzbrukumu apgabala dienvidaustrumu daļā, nebija spējusi nomākt šo cerību.

Vēl vairāk — Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem bija licies, ka ar spēcīgo triecienu, ko ienaidniekam dos 20. oktobrī no divām pusēm, būs iespējams ne tikai dažās stundās vai, ilgākais, viJnā diennakti izlauzties cauri vācu nocietinājumu joslai, kura pilsētu šķir no «Lielās zemes», bet reizē ari apturēt vāciešu uzbrukumu dienvidaustrumos. Lai gan nedz 20., nedz 21. oktobris nebija devuši ilgoto uzvaru, tomēr viņu sirdīs joprojām mājoja pārliecība, ka uzvaru iegūs nākamajā stundā vai nākamajā dienā.

Tam ticēja arī kareivji, kas ienaidnieka viesujugunī dienu un nakti cēlās pāri uz Ņevas kreiso krastu, lai stātos kritušo un ievainoto biedru vietā. Izcēlušies «pleķīti», viņi tūlīt devās kaujā, būdami pārliecināti, ka uzvara ir tuvu, ka pēc diviem trim spēcīgiem izrāvieniem viņi sastapsies ar 54. armijas karaspēku, kas laužas viņiem pretim.

Atteikties no tādas pārliecības nebija nemaz iespējams.

Lai gan cilvēki, kas pašreiz bija sapulcējušies Fedju ņinska kabinetā, zināja nesalīdzināmi vairāk nekā tie, kuri cīnījās Ņevas placdarmā, arī viņu sirdīs vēl bija mitusi cerība uz laimīgu kaujas iznākumu.

Pēc telefona sarunas ar Vasiļevski Kara padome bija sākusi pārsviest uz Ņevas kreiso krastu smagos tankus. Ņevskaja Dubrovkas rajonā frontes inženieru karaspēka priekšnieka Bičevska vadībā sapieri un metro būvētāji izraka dziju grāvi, pa kuru varēja piebraukt pie Ņevas krasta autoceltņi un smagās mašīnas ar plaškotiem. Tanku pārsviešana uz kreiso krastu atjāva cerēt, ka spēku samērs tur mainīsies par labu mums un blokāde beidzot tiks pārrauta.

Voronova ziņojums pārvilka svītru visiem šiem aprēķiniem. Ļeņingradas frontes karaspēka samazināšana par veselām četrām divīzijām pēc tam, kad visas tās karaspēka daļas, kuras bija iespējams atsaukt no citiem frontes sektoriem, jau atradās Ņevas operatīvās grupas rīcībā, nozīmēja, ka blokādes pārraušanas operācija lemta neveiksmei.

Šī pāreja no cerības — jau izmisuma skartas, tomēr cerības — uz rūgtu vilšanos bija tik pēkšņa, ka neviens no tiem, kas klausījās Voronovā, acumirkli nespēja bilst

ne vārda.

— Kādi priekšlikumi būtu? — Ždanovs drūmi vaicāja.

— Es lāgā nespēju iedomāties ceturtās un piecdesmit otrās armijas atrašanās vietu, — Vasņecovs sacīja. — Līdz šim tās mūsu kartēs nefigurēja.

— Jabūt gatavai jaunai kartei, — Fedjuņinskis teica. — Jau vakar liku to izgatavot. — Viņš nospieda zvana pogu un pavēlēja adjutantam, kad tas parādījās: — Sauciet šurp pulkvedi Koroļovu! Ar karti.

Koroļovs ienāca pēc pāris minūtēm.

— Izklājiet karti, pulkvedi! — Voronovs sacīja, norādīdams uz garo galdu.

Koroļovs klusēdams izpildīja pavēli. Pārlaidis skatienu galdam, viņš paņēma divus smagus pelnu traukus, piespieda ar tiem atnestās kartes malas, kas locījās uz augšu, un pievērsās pavēlniekam, gaidīdams turpmākos rīkojumus.

— Kārtībā, biedri pulkvedi, jūs esat brīvs, — Fedjuņinskis teica.

— Vienu mirkli! — ierunājās Ždanovs. — Kādi jaunumi Ņevas placdarmā?

— Pēdējās stundās izdevies ienaidnieku paspiest mazliet atpakaļ. Astotās spēkstacijas un Arbuzovas sādžas rajonā.

— Vai jums vēl ir kādi jautājumi pulkvedim, Andrej Aleksandrovič? — Fedjuņinskis jautāja.

Ždanovs noraidoši papurināja galvu.

— Jūs esat brīvs, — Fedjuņinskis atkārtoja. — Tomēr no štāba projām neejiet!

— Tā, lūdzu pie kartes! — Voronovs aicināja, kad Koroļovs bija aizvēris durvis.

Visi piegāja pie garā galda.

— Ceturtā armija, kuru komandē ģenerālleitnants Ja kovļevs, aizstāv šo līniju. — Voronovs ar zīmuli parādīja uz kartes. — Šeit atrodas liels purvs, kas saucas par Maluksinskas sūnāju. No šī purva aizsardzības līnija iet caur Kirišu dzelzceļa staciju un tālāk pa Volhovas labo krastu, lūk, te līdz Pčevžas ietekai. Frontes kopgarums apmēram piecdesmit kilometru.

Ždanovs un Vasņecovs vēroja zīmuļa kustēšanos, acis nenovērsdami. Protams, viņi labi pazina šīs vietas, kas atradas Ļeņingradas apgabalā. Tomēr līdz šim apgabala dienvidaustrumu rajoni nebija saistījuši frontes Kara padomes uzmanību.

— Kiriši atrodas apmēram simt kilometru no Ļeņingradas, — Ždanovs domīgi teica.

— Tieši tā! — pamāja Voronovs. — Tagad pāriesim pie piecdesmit otrās armijas. To komandē ģenerālleitnants

Klikovs. Tā atrodas, lūk, šeit, uz dienvidiem no ceturtās .1 nnijas un aizstāvas apmēram astoņdesmit kilometru platā frontē Volhovas labajā krastā.

Viņš uz brītiņu apklusa, ļaudams Ždanovam un Vasņe rovam ielūkoties kartē. Tad turpināja:

— Ienaidnieks devis triecienu šo divu armiju saskares vietā, tas ir, izlauzies no Čudovas uz Budogošču, un viņam neapšaubāmi ir nodoms turpināt virzīšanos uz ziemeļaustrumiem, tas ir, uz Tihvinu, un tādējādi atgriezt mūsu piecdesmit ceturto armiju. Tada ir pašreizēja situācija.

Voronovs nolika zīmuli uz kartes un izslējās taisni.

Ne Ždanovam, ne Vasņecovam, nemaz jau nerunājot par profesionālo karavīru Fedjuņinski, nevajadzēja daudz laika, lai novērtētu, cik briesmīgi var beigties šada situācijā. No Budogoščas līdz Tihvinai pa gaisa līniju bija mazāk nekā astoņdesmit kilometru. Tihvinas krišana Ļeņingradai nozīmētu katastrofu. Tihvina bija tā dzelzceļa stacija, kurā tika nogādātas visas pārtikas kravas, ko pārējā valsts sūtīja uz Ļeņingradu.

— Kādas ir šo armij«u kaujas spējas? — jautāja 2da novs, joprojām skatienu nenovērsdams no kartes.

Voronovs tikko manāmi paraustīja plecus un atbildēja:

— Cik man zināms, ceturtajā armijā ir trīs strēlnieku divīzijas un viena kavalērijas divīzija. Liekas, ir arī viens korpusa artilērijas pulks un tanku bataljons. Armijas daļas un vienības nav nokomplektētas pilnīgi; neilgi pirms manas izbraukšanas no Maskavas Ģenerālštābā par to ziņoja armijas pavēlnieks Jakovļevs. Klikovam piecdesmit otrajā armijā ir divas strēlnieku divīzijas, četri korpusa artilērijas pulki un viens prettanku artilērijas pulks. Armijas karaspēks izvietots stipri izklaidus, aizsardzības dziļuma — nekāda. Nav šaubu, ka to arī izmantoja ienaidnieks ...

Atkal iestājās klusums.

— Ko tad jūs iesakāt darīt? — Ždanovs jautāja Voro novam, beidzot novērsdams skatienu no kartes.

— Vispirms, Andrej Aleksandrovič, izpildīt Galvenās mītnes prasības.

— Tas nozīmē, ka mums jāatsauc no mūsu frontes četras divīzijas? — Vasņecovs skarbi vaicāja.

— Jā, Sergej Afanasjevič, — Voronovs atbildēja, — tieši tā.

— No tā taču izriet... — Vasņecovs dedzīgi iesāka, tomēr aprāvās un apklusa.

Tāpat kā visi pārējie, ari viņš saprata, ka Galvenās mītnes pavēle nav apspriežama — tā jāizpilda. Turklāt bija skaidrs, ka Tihvina jāglābj katrā ziņā, — Ļeņingradu, kas pašreiz dzīvo pusbadā, Tihvinas krišana nolemtu pilnīgam badam. Tomēr bija ārkārtīgi grūti samierināties ar nepieciešamību pavājināt Ļeņingradas fronti — atdot četras divīzijas.

Atturīgais, pat mazliet dzedrais, savā rīcībā metodiskais Voronovs saprata, kas pašlaik notiek straujajā, dedzīgajā, iekarsīgajā Vasņecovā, un zināja, ka šis cilvēks ar visu sirdi un dvēseli ir uzticīgs tiem pašiem ideāliem, kuriem savu mūžu veltīja Voronovs.

— Sergej Afanasjevič, es apzinos, ko tas nozīmē. Ja būtu iespējams nevis atdot, bet gan saņemt četras divīzijas, es priecātos kopā ar jums. Tomēr mums tās jāatdod. Citas izejas nav. Vai nu mēs spēsim nosargāt Tih vinu, vai arī Ļeņingrada nokļūs divkāršā lokā.

— Kuras karaspēka dajas jūs ieteicat atdot? — Zda novs vaicāja, pievērsdamies reizē Voronovam un Fedju ņinskim.

— Manuprāt, būtu lietderīgi, — Fedjuņinskis atbildēja pec īsām pārdomām, — pārsviest vienu astotās armijas divīziju un vienu četrdesmit otrās armijas divīziju. Ja nav iebildumu, es tūlīt sazināšos ar Tribucu un pasacīšu, lai sagatavo transportlīdzekļus karaspēka nogādāšanai Lādogas ezera viņā krastā. Par piecdesmit ceturto anniju jāpiebilst, ka nepieciešams steidzīgi apspriesties ar Ho zinu. Domāju, ka viņam būs jāšķiras no trīs simti desmitās un ceturtās strēlnieku divīzijas.

— Vai ar to arī beigsim, Andrej Aleksandrovič? — Voronovs jautāja. Lai gan Voronovs bija Galvenās mītnes pilnvarotais, ikvienā apspriedē, kurā piedalījās Ždanovs, pēdējais vārds palika viņam.

— Nē, — Ždanovs negaidīti sacīja. — Man gribētos vēl piebilst dažus vārdus. Esmu pārliecināts, ka blokādes parraušanas operācija Siņavinas virzienā jāturpina, lai notiek kas notikdams. Arī pašreiz es neizslēdzu tādu iespēju, ka pārrāvums izdosies, jo, uzbrukdami Tihvinai, vācieši acīmredzot būs spiesti pārsviest uz turieni daļu karaspēka, kas pašreiz atrodas Siņavinas rajonā. Tāpēc spēku samērs var grozīties par labu mums. Ja arī pārrāvums neizdosies, ar savu aktīvo darbību Ņevas placdarma inēs vismaz saistīsim daļu vācu karaspēka un tas nevarēs piedalīties uzbrukumā Tihvinai. Jūs man piekrītat?

— Protams, — Voronovs atbildēja. — Jo vairāk tāpēc, ka turpināt uzbrukumu Siņavinas virzienā prasa Galvena mītne. Citi norādījumi nav saņemti.

— Un to arī nebūs! — Ždanovs izsaucās pēkšņā dedzīgumā. — Nevar būt! Atdodami Ņevas «pleķīti», mēs zaudētu vienīgo placdarmu upes kreisajā krastā. Tad mums būtu tas vēlreiz jāatkaro. Un jāzaudē vēl vairāk asiņu!

Vārdus «vēlreiz jāatkaro» Ždanovs sevišķi uzsvēra, un visi saprata, ko viņš ar to domā: agrāk vai vēlāk blokādi pārraus. Un tas notiks tieši tur, tai vietā, kur blokādes loks ir visšaurākais.

Bet kad tas būs? ...

Pirms dažām dienām ikviens Ļeņingradas aizsardzības vadītājs bija gatavs atbildēt uz šo jautājumu. Turpretim tagad uz to noteikti atbildēt vairs nespēja neviens ...

Istaba drīz vien kļuva tukša. Ždanovs atgriezās savā kabinetā, kas atradās turpat Smoļnija otrajā stāva. Voronovs un Fedjuņinskis aizgāja uz sakaru mezglu, lai apspriestos ar Hozinu.

Vasņecovs devās uz gaiteņa otru galu — pie Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotā pilsētas iedzīvotāju un Ļeņingradas frontes karaspēka pārtikas apgādes jautājumos.

Atvēris durvis, klusēdams pamajis Pavlovam, kas piecēlās kājās, viņš lēnām piegāja pie galda, smagi nolaidās krēslā un gurdi sacīja:

— Dmitrij Vasiļjevič, saruna nebūs nekāda priecīgā.

— No priecīgām sarunām esmu jau atradis, — Pavlovs pavīpsnādams atbildēja.

Katru dienu satikdamies ar Ždanovu un citiem Kara padomes locekļiem, Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais labi zināja, kāds stāvoklis ir frontē. Viņam bija zināms arī tas, ka 16. oktobrī vācieši sākuši uzbrukumu dienvidaustrumos. Tomēr, būdams civilais, viņš neuzskatīja par sevišķi svarīgu pretinieka aktivizēšanos rajonā, kas atrodas tik tālu no Ļeņingradas, turklāt blokādes loka

otrā pusē. Šis rajons nebija iekļauts Pavlova «saimniecībā»: ceļš, pa kuru pārtiku nogādāja Ļeņingradā,

atradās krietni uz ziemeļiem no tām vietām, kur uzbruka vācieši. Pavlovu daudz vairāk uztrauca stāvoklis Siņa vinas virzienā.

Bez vārdiem, pēc pilsētas komitejas sekretāra sejas vien viņš saprata, ka nekas priecīgs kreisā krasta placdarmā nav noticis un Vasņecovs nav ieradies pie viņa ar labām vēstīm. Pavlovs pacietīgi raudzījās pilsētas komitejas sekretāra sejā un gaidīja, ko viņš teiks.

Vasņecovs tomēr klusēja. Sadrūmis viņš skatījās tālumā, pāri Pavlova galvai, un Pavlovam radās iespaids, ka Vasņecovs, kuru kaut kas nomāc, aizmirsis viņa klātbūtni.

Taču Vasņecova skatiens nebija vērsts tālumā, kā šķita Pavlovam. Aiz Pavlova muguras pie sienas karājās karte, kur ar treknu, sarkanu līniju bija atzīmēts pārtikas kravu piegādes maršruts. Tieši šai līnijai pašreiz bija pievērsts drūmais Vasņecova skatiens.

Beidzot viņš palūkojās Pavlovā un vaicāja:

— Cik daudz pārtikas mums pašreiz ir?

Pavlovs bažīgi paraudzījās Vasņecovā. Par pārtikas krājumiem pilsētā viņš katru dienu informēja Ždanovu, tos labi zināja arī pilsētas komitejas sekretārs. Nez vai Vasņecovs būtu nācis tikai vēlreiz par to apvaicāties.

Pavlovs nojauta, ka aiz Vasņecova jautājuma slēpjas kaut kas vairāk, kaut kas cits, un tik tikko noturējās neizsaucies: «Kas noticis, Sergej Afanasjevič? Runā taču, nemoki mani!» Tomēr viņš savaldījās un mierīgā balsi atbildēja:

— Pēc pēdējā pārskata iesniegšanas nekādās pārmaiņas nav notikušas. Divus kuģus ar kravu vakar nogremdēja ienaidnieka aviācija. Tā nu mums miltu ir piecpadsmit dienām, putraimu — sešpadsmit, cukura — ilgākais mēnesim, taukvielu — trim nedēļām.

— Un gaļas? — Vasņecovs jautāja.

— Gaļas ir pavisam maz, Sergej Afanasjevič. Jūs jau zināt, ka te nu mēs esam pilnīgi atkarīgi no apgādes pa gaisu. Paredzēt, cik daudz transportlidmašīnu mums iedalīs novembrī, nav iespējams.

Vasņecovs nolieca galvu un nogrima smagās domās.

Pavlovs neizturēja:

— Sergej Afanasjevič, kas noticis? Vai neveiksme pie Nevskaja Dubrovkas? Kaut kas gadījies ar placdarmu?

Viņš pēkšņi iedomājās, ka vāciešiem būs izdevies likvidēt Ņevas «pleķīti» un mūsu karaspēku ietriekt upē, un juta — piere viņam kļūst mitra.

— Nē, — Vasņecovs lēnām papurināja galvu, — placdarmu mēs noturam. Pēdējās stundās esam pat mazliet pavirzījušies uz priekšu. Vāciešus izdevies vēl nedaudz paspiest atpakaļ...

— Bet kas tad? — Pavlovs izsaucās.

— Skaties šurp, Dmitrij Vasiļjevič! — Vasņecovs teica, piecēlās un gāja pie kartes.

Pavlovs pielēca kājās un arī gāja.

— Ko mēs darīsim, ja ienaidniekam izdosies sagrābt visu šo rajonu? — Un Vasņecovs ar plaukstas malu novilka līniju austrumos no Tihvinas.

Tagad klusēja Pavlovs. Viņš bija apstulbis: Vasņecovs ar rokas kustību bija atšķēlis no Ļeņingradas vienīgo ceļu, pa kuru pilsētai tika piegādāta pārtika.

— Vai tad ... — Pavlovs iesāka, ar visu būtni pretodamies briesmīgajam minējumam.

Vasņecovs viņu pārtrauca. Viņš pagriezās pret Pav lovu un, skatīdamies viņam tieši acīs, sacīja:

— Vācieši ieņēmuši Budogošču un virzās uz ziemeļaustrumiem, uz Tihvinu . ..

Pavlovs, kas pildīja ārkārtīgi grūtus un reizē bargus pienākumus un skaidri apzinājās, ka, vēlreiz samazinādams pārtikas normas, viņš simtiem tūkstošu cilvēku pakļauj jaunām, lielām grūtībām, pēdējās dienas bija dzīvojis cerībā uz drīzu vēsti par blokādes loka pārraušanu.

Likdamies gulēt turpat Smoļnija kabinetā, viņš ticēja, ka viņu uzmodinās telefons un kāds viņam paziņos priecīgo vēsti. Rītos, ar kārtējo ziņojumu iedams pie Žda nova, Pavlovs jau uz sliekšņa vērīgi ielūkojās viņam sejā, lai uzminētu, vai naktī nav bijis lielais notikums. ..

Ziņas par pārtikas krājumiem Ļeņingradā bija valsts noslēpums, un, ieskaitot pašu Pavlovu, pilsētā tikai septiņi cilvēki saņēma attiecīgu informāciju.

Tomēr vēl bija arī citi skaitļi, tos Pavlovs rakstīja uz papīra lapas, palicis kabinetā viens. Šo lapu viņš glabāja seifā atsevišķi no oficiālajiem dokumentiem un izņēma tikai tad, kad smagums, kas spieda sirdi, kļuva neciešams. Uz šīs papīra lapas bija aprēķinātas jaunās, stipri palielinātās pārtikas devas, kuras varētu pilsētā noteikt jau nākamajā dienā pēc blokādes pārraušanas.

Šie skaitļi pagaidām bija tikai sapnis, tiem trūka nodrošinājuma — tūkstošiem tonnu miltu, gaļas, putraimu, cukura, tie balstījās vienīgi uz cerību ...

Tagad šī cerība sabruka.. .

Pavlovs pacēla galvu un nedroši ierunājās:

— Bet varbūt... mēs spēsim pārraut blokādi, pirms vācieši ieņems Tihvinu? Vai tiešām stāvoklis Siņavinas virzienā ir pilnīgi bezcerīgs?

— Es jau sacīju: tur notiek sīvas kaujas, — Vasņe covs teica. — Mēs joprojām mēģināsim izlauzt «koridoru». Taču... — Viņš uz mirkli apklusa un pabeidza pavisam citādi, ar skaidri saklausāmām sāpēm balsī:

— Pēc Galvenās mītnes pavēles mums jāpārsviež uz apdraudēto rajonu četras divīzijas no mūsu frontes.

Vasņecovs nekā nepiebilda pie šiem vārdiem, tomēr Pavlovs saprata: Ļeņingradas frontes rīcībā turpmāk būs mazāki spēki — tātad arī izredzes uz blokādes pārraušanu kļūst daudz mazakas.

— Tā ... — Pavlovs klusi noteica.

— Es jau brīdināju, Dmitrij Vasiļjevič, ka mūsu saruna nebūs nekāda priecīgā, — Vasņecovs turpināja, rūgti pasmaidīdams. — Un tā vēl nav beigusies. Tu tā arī neatbildēji uz manu jautājumu: kas notiks, ja vācieši sagrābs Tihvinu? Pa kādu ceļu tad varēs apgādāt Ļeņin gradu?

Paskatījies kartē un paraustījis plecus, Pavlovs sacīja:

— Uz tik sarežģītu jautājumu man grūti atbildēt tūlīt. Jāapspriežas ar aizmugures dienesta priekšnieku. Nezinādams Lagunova domas, neuzdrošinos neko ieteikt.

— Pagaidām nav runa par konkrētiem priekšlikumiem, bet par vispārīgiem apsvērumiem. Gribu zināt tavas domas: kādas iespējas vispār pastāv?

— Domājams, — Pavlovs nedroši iesāka, atkal vērdamies kartē, — visļaunākajā gadījumā kravas būtu jānogādā vispirms, teiksim, šeit, Zaborjes rajonā. — Viņš pastiepa roku un ar rādītājpirkstu pieskārās tik tikko pamanamam uzrakstam ziemeļaustrumos no Tihvinas.

— Pēc tam jāaizved līdz Lādogas ezeram ...

— Ar ko? — Vasņecovs skarbi jautāja. — Vai tu pazīsti šīs vietas? Tur ir tikai lauku ceļi un meža takas, nekā vairāk! Un attālums no Zaborjes līdz Novaja Lā dogai — pāri par divsimt kilometriem. Pēc tam pa ezeru līdz Osinovecai vēl sanāks vairāk nekā simt kilometru.

Pavisam kopā — ne mazāk par trīssimt. Vai vari iedomāties, cik daudz laika būs vajadzīgs, lai šīs kravas nokļūtu pie mums, ja nu laimējas un tās ceļā nesabom burdē vai nenogremdē?

— Ko tu no manis prasi, Sergej Afanasjevič? — Pav lovs skumīgi vaicāja.

— Jā. Saprotu ... — Vasņecovs teica. — Un tomēr — kā mēs aizvedīsim kravas līdz Lādogas ezeram? Ar ratiem? Ar ragavām? Simtiem tonnu pajūgos pa vietu, kur nav pat ceļa? Nē. Tas ir absurds!

Viņš sāka nervozi staigāt pa istabu.

— Sergej Afanasjevič, — Pavlovs ierunājās, — Tih vina taču nav ieņemta, un mēs varbūt par agru ceļam trauksmi.

— Par agru?! — Vasņecovs izsaucās apstādamies, tikko apvaldīdams niknumu. — Diezgan jau esam nokavējuši! Pietiek! Atliku likām esam novēlojušies, mērs ir pilns! Dažiem šķita, ka arī Lugas nocietinājumus būvēt ir par agru: kāpēc tāda panika, ienaidnieks ir vēl simtiem kilometru no Ļeņingradas! Bet toreiz jūlijā šie nocietinājumi mūs izglāba.

Viņš atkal sāka staigāt šurp un turp pa kabinetu, jau mierīgāk turpinādams:

— Cerēsim to labāko. Tomēr lūdzu tevi jau tagad apmainīties domām ar Lagunovu. Protams, ta, lai par to nezinātu neviena dzīva dvēsele... — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Es gan neesmu nācis pie tevis tikai tāpēc vien. Ir vēl viens jautājums ...

Viņš paņēma no rakstāmgalda pāršķiramo kalendāru, lēnām pašķirstīja ar Pavlova piezīmēm izraibinātas lapiņas, nolika kalendāru vietā un sacīja:

— Lūdzu, sēdies, Dmitrij Vasiļjevič, un papūlies uz brīdi aizmirst šo karti!

Prātodams, par ko vēl varētu būt runa, Pavlovs atgriezās pie galda un apsēdās, bet Vasņecovs palika stāvām, tikai ar elkoņiem atspiedās uz krēsla atzveltnes un, pieliecies pie Pavlova, neparasti nedrošā balsī ierunājās:

— Gribu ar tevi apspriesties ... Lieta tada ... Drīz būs Oktobra gadadiena, atlicis mazāk par divām nedēļām . .. Vai ne?

— Jā, — izklaidīgi pamāja Pavlovs, kas tobrīd vismazāk domāja par gaidāmo gadskārtu.

— Un, redz, — Vasņecovs turpināja, — man neliek miera kāda doma... Vai tiešām mēs ne ar ko nevarēsim cilvēkus’iepriecināt?

Pavlovs paraustīja plecus.

— Vislielākais prieks būtu uzzināt, ka ... — viņš iesāka, bet Vasņecovs viņu pārtrauca:

— Beidz, Dmitrij Vasiļjevič! To es arī pats saprotu! Varbūt ap to laiku šo prieka vēsti arī saņemsim, bet varbūt ne... Es runāju par ko citu. Vai tiešām tev nav nekādu priekšlikumu? ...

— Kādi priekšlikumi?! Es pašreiz nevaru ne par ko ne domāt, ne runāt.

— Aizmirsti taču tos neliešus, tos nolāpītos fašistus! — Vasņecovs izsaucās. — Vismaz uz divām trim minūtēm aizmirsti! Nu, atļausimies pāris minūšu ilgu atpūtu! Vai tiešām neesam to pelnījuši?

Viņš apsēdās pretim Pavlovam, gandrīz pieskardamies viņa ceļiem, un klusi vaicāja:

— Paklau, Vasiļjevič, vai tev gadījies būt pie mums Oktobra dienās? Nu, svētkos?

— Protams, esmu bijis, — Pavlovs drūmi atbildēja.

— Tatad atceries... Jauki svinēja pie mums svētkus, vai ne?...

Viņš bērnišķīgi pavēra muti, sejā atplauka smaids. Šķita, Vasņecovs tiešām šai mirklī aizmirsis visu un pilnīgi ļaujas atmiņām.

— Jā, pie mums jauki svinēja svētkus, — viņš atkārtoja. — Uricka laukumā karaspēka parāde, vēlāk — demonstrācija ... pirmie iet vecie boļševiki, Ziemas pils ieņemšanas dalībnieki. . . aiz viņiem — putilovieši, obu hovieši, Ņevas rūpnīcas mašīnbūvētāji, «SevkabeJ» kolektīvs . .. Soļo pati Vēsture! Bet Ņevā — kuģi... Un vakarā, atceries, Pavlov, kā izskatījās mūsu pilsēta septītā novembra vakarā! Visās malās ugunis, viss prospekts no Ziemas pils līdz Maskavas stacijai — gluži kā Piena Ceļš... Un cilvēku, cilvēku tik daudz, ka nevar ne cauri izspraukties! Skatlogi mirdz...

— Nesāpini sirdi, Sergej Afanasjevič ...

Šķita, ka Vasņecovs nemaz nedzird Pavlovu. Gaišais smaids joprojām staroja viņa sejā.

— Pie sienām plīvo sarkani karogi... Bet dzīvokļos — dziesmas, mūzika, cilvēki dejo ...

Vasņecovs uz mirkli apklusa, tad pēkšņi strauji uzlika roku Pavlovam uz ceļgala, saspieda to un, ar visu augumu paliecies uz priekšu, sacīja:

— Paklau, Dmitrij, vai mēs nevarētu cilvēkus uz svētkiem iepriecināt vismaz ar kādu nieku? Ko? Varam? Vienalga, ar ko! Ja arī ne pieaugušos, tad vismaz bērnus, ko?

Pavlovs klusēja. Klausīties Vasņecova vārdos bija viņam mocība. Beidzot viņš tikko dzirdami atsaucas:

— Tas ir cietsirdīgi, Sergej Afanasjevič! Kā tu vari...

Nepateicis līdz galam, viņš atmeta ar roku.

— Zinu, visu zinu, piedod! — Vasņecovs teica. — Saprotu: ja tev pavēlētu, lai tu pats nedēju badojies, ne kripatu mutē neņem, toties cilvēkus paēdini, tu to izdarītu! Bet tagad no tevis tiek prasīts kaut kas cits — atrast... mācēt. Kaut kas jāizdomā, Dmitrij! Vismaz bērniem! Aizlidosim kopā uz Novaja Lādogu, sacelsim kājās jūrniekus, viņi brauks arī vētras laikā, ja paskaidrosim, kāpēc tas jādara!

— Tu pats zini, ka viņi tāpat nu jau gandrīz mēnesi dodas ceļā jebkurā vētrā. Viņus nav ko aģitēt...

— Pareizi, zinu, tomēr! ... Vai tiešam mes nespēsim cilvēkiem uz svētkiem izsniegt kaut niecīgu piedevu?

Pavlovs ielūkojās Vasņecovam tieši acīs.

— Septītajā novembrī izsniegt piedevu, lai astotajā to atņemtu, vai ne? — viņš skarbi jautāja. — Atņemtu tāpēc, ka jāsedz pārtēriņš?

Vasņecovs novērsa skatienu.

Iestājās nomācošs klusums.

Pavlovs juta, ka nespēj to izturēt. Viņš piecēlās, aizgāja līdz sienai. Pēc tam atgriezās, apsēdās krēslā aiz galda un, raudzīdamies izliktajos papīros, lai tikai nebūtu jāskatās acīs Vasņecovam, auksti, atturīgi sacīja:

— Tu taču esi pilsētas komitejas sekretārs. Apspriedies ar Andreju Aleksandroviču un izlemiet. Tiks izpildīts.

— Nē, — Vasņecovs papurināja galvu, bet tad klusi piebilda: — Tev taisnība ...

Pavlovs pacēla uz augšu skatienu, palūkojās Vasņe covā un ieraudzīja, ka viņa seja atkal ir stingra un saspringusi.

Brītiņu Vasņecovs sēdēja nekustēdamies. Tad piecēlās un devās uz durvīm.

>— Pagaidi, Sergej Afanasjevič! — Pavlovs pēkšņi

īgi

iesaucas, kad Vasņecovs jau bija satvēris durvju rokturi. — Brītiņu pagaidi, — viņš atkārtoja, — Jauj man padomāt ... — Un saņēma galvu plaukstās.

Mazā kastītē uz galda tikšķēja metronoms. Deviņas sekundes .. . divdesmit... minūte ...

Beidzot Pavlovs strauji piecēlās, piegāja klāt Vasņe covam, kas joprojām stāvēja pie durvīm, un teica:

— Varbūt tomēr riskēt? ... Pamēģināt? ... Kā ārkārtēju izņēmumu ... Ziņosim Kara padomei... Pa divsimt gramiem krējuma un simt gramiem kartupeļu miltu...

Šos vārdus viņš pasacīja nedroši, acīmredzot tomēr šaubīdamies, vai būs iespējams izdarīt to, ko viņš ierosina. Brīdi klusējis, Pavlovs kategoriski noteica:

— Tikai bērniem! ...

— Bet... pieaugušajiem?

— Neko!

— Pavlov!

— Nu... nu labi. Atradīsim pa četriem skābētiem tomātiem uz cilvēku. Nu... pa pieciem. Tas ir viss. Lielākais, ko mēs varam! ...

Ģenerālmajors Fedjuņinskis atgriezās no pazemes telpas, kur atradās sakaru mezgls, savā kabinetā Smoļnija otrajā stava.

Nepieciešamos rīkojumus viņš bija jau devis. 54. armijas pavēlnieks saņēma pavēli nosūtīt 4. armijai divas divīzijas. 8. un 42. armijas Kara padomei bija likts katrai atdot pa vienai strēlnieku divīzijai. Lādogas ezera flotiles pavēlniekam Cerokovam un frontes gaisa karaspēka štabam bija pavēlēts nodrošināt šī karaspēka, kā arī atsevišķās 6. jūras kājnieku brigādes nogādāšanu pāri Ladogas ezeram kopā ar visu kara tehniku un aizmugures dienestiem.

Viss, kas Fedjuņinskim bija jāveic pēc apspriedes pie Ždanova, šķita jau izdarīts. Tomēr pavēlnieku nepameta doma, ka viens satraucošs jautājums tā arī palicis neizlemts ...

Nodoms izvirzīt šo jautājumu Galvenajai mītnei Fedjuņinskim bija radies jau otrajā dienā pēc Žukova pēkšņās aizlidošanas uz Maskavu. Taču drīz vien Ļeņin gradā ieradās Voronovs un atveda uzbrukuma pavēli, Fedjuņinska pleciem uzgūla milzīgs šīs operācijas sagatavošanas darbs, un viņš nolēma pagaidīt. Tagad doma, k.i nepieciešams izsacīt to, par ko viņš bija klusējis visas šīs dienas, Fedjuņinskim atkal neatlaidīgi mācās virsū.

... Kad sākās karš, Padomju Savienības Varonis Fed juņinskis, toreiz vēl pulkvedis, komandēja korpusu Kijevas īpašajā kara apgabalā un bija starp tiem komandieriem, kuru karaspēks nepajuka, neatkāpās, kad ienaidnieks deva spēcīgus triecienus, un atstāja savas pozīcijas tikai pēc pavēles. Vēl agrāk — pie Halhingo las viņš bija sekmīgi komandējis pulku, un no tā laika viņu labi pazina Žukovs.

1941. gada jūlija beigās, tiklīdz Žukovs bija uzņēmies Rezerves frontes komandēšanu, tika izdota pavēle: Fedjuņinskim komandēt vienu no šīs frontes armijām.

Fedjuņinskis, tagad būdams jau ģenerālmajors, tomēr ilgi tur nepalika. Septembra pirmajās dienās braukdams uz Rokosovska komandpunktu, lai vienotos par sadarbību, viņš vēl nezināja, ka vairs neatgriezīsies savā komandpunktā. Rokosovska štāba autobusā viņam pēkšņi pasniedza telegrammu no Maskavas. To bija parakstījis Žukovs, un tajā bija tikai trīs vārdi: «Nekavējoties ierasties Ģenerālštābā.»

Fedjuņinskis nespēja saprast, kas noticis. Kāpēc Žukov s, kura štābs atrodas Gžatskas rajona, telegrafe no Maskavas? Un kāpēc uz Maskavu izsauc viņu pašu? Rokosovskis, kam ģenerālis parādīja šo telegrammu, neizpratnē tikai paraustīja plecus.

Pazīdams Žukova raksturu, Fedjuņinskis, dabiski, nevilcinājās ne mirkli. Neiegriezdamies sava armija, viņš tāpat, kā bija ģērbies šai siltajā septembra diena, — bez šineja, bez jebkādām personiskām mantām frontes emka joņoja uz Maskavu, visu ce)u prātodams, kāpēc viņu izsauc.

Nekā viņam nevarēja paskaidrot arī Ģenerālštābā, kur viņš ieradās pēc pusnakts. Štāba pārvaldēs neviens nespēja Fedjuņinskim atbildēt ne uz jautājumu, kāpēc viņš izsaukts, ne arī pateikt, kur atrodas Žukovs, kas izsaukumu parakstījis.

Beidzot Fedjuņinskim laimējās — gaitenī viņš sastapa Vasiļevski. Kad Fedjuņinskis griezās pie Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka, viņš neapstādamies sacīja:

— Zinu, zinu, kāpēc esat vajadzīgs. Taču nav laika

runāt — steidzos ar ziņojumu pie Augstākā virspavēlnieka. Bet jūs brauciet pie Žukova uz vasarnīcu! Tūlīt!

Kopā ar vienu no Vasiļevska adjutantiem Fedjuņin skis tai pašā plankumainajā frontes emkā joņoja ārā no pilsētas. Mašīna izdrāzās uz Minskas šosejas, kura bija pilna ar tankiem, smagajām automašīnām un karaspēka kolonnām, kas virzījās uz Kubinkas pusi, un, bieži vien braukdami pa pašu ceļa malu, lai neiekļūtu kādā sastrēgumā, viņi beidzot nokļuva līdz pagriezienam uz Rubļovu.

Tur ceļš bija brīvāks. Tikai dažreiz pretim steidzās vieglās mašīnas, mirkšķinādamas starmešus, kas bija nokrāsoti ar biezu zilu krāsu un piesegti ar tādu kā cepures nagu. Adjutants, kas sēdēja aizmugures sēdeklī, laiku pa laikam pieliecās šoferim pie pleca un īsi pateica: «Pa labi... tagad taisni, atkal pa labi...» Beidzot viņš komandēja: «Stop!» Mašīna apstājās pie tikko saskatāma dzelzs žoga.

Žukova vasarnīcā nebija. Viņa adjutants, kas Fedju ņinski pazina jau no Halhingolas laikiem, sacīja, ka armijas ģenerālis Fedjuņinskim pavēlējis paēst vakariņas un likties gulēt.

Ēdamistabā bija uzklāts galds. Fedjuņinskis ievēroja šķēlēs sagrieztu asiņaini sarkanu arbūzu. Viņš apsēdās, steidzīgi paēda un likās gulēt turpat uz dīvāna.

No rīta viņu uzmodināja pats Žukovs. Tikko Fedjuņinskis bija atvēris acis un steidzīgi piecēlies no dīvāna, Žukovs, kā allaž, paskarbi un lakoniski jautāja:

— Vai zini, kāpēc esi izsaukts?

— Nebūt ne, — Fedjuņinskis atbildēja.

— Ļeņingradā ir grūts stāvoklis. Esmu iecelts par pavēlnieku. Lidosi kopā ar mani. Taisies ceļā!

Žukovs jau gāja uz durvīm, kad Fedjuņinskis steigšus ievaicājās, kādā amatā viņš dodas uz Ļeņingradu.

— Pagaidām būsi mans vietnieks. Vēlāk redzēsim, — Žukovs pateica pāri plecam. — Posies ātri, mašīna gaida, brauksim uz lidlauku! Pa ceļam paķersim Hozinu.

Fedjuņinskis pat neiepīkstējās, ka viņam nav ko posties, ka atbraucis tikai ar to, kas mugurā, un visa viņa mantība ir planšete ar kartēm, piezīmju bloku un krāsainu zīmuļu komplektu.

Viņš ātri noskuvās, par laimi, vannas istabā uz plauktiņa bija skūšanās piederumi, nomazgājās un pēc desmit

Miimitām jau kāpa lejā no lieveņa, pie kura bija pie l>.iukta mašīna. Gar to nepacietīgi staigāja Žukovs.

.. Tā Fedjuņinskis bija nokļuvis Ļeņingradā, kur ancma pavēli komandēt 42. armiju, no kuras tajās dienas bija atkarīgs pilsētas liktenis. Bet pēc trim nedējām armijas komandpunktā iezvanījās telefons un Fedjuņinskis izdzirda pazīstamo Žukova balsi. Viņš gribēja ziņot par situāciju, bet Žukovs viņu pārtrauca:

— Vai jūs neesat paguvis aizmirst, ka esat mans vietnieks? Tūlīt brauciet šurp!

Ieradies Smolnijā, Fedjuņinskis sastapa Žukovu jau pilnīgi ceļa jūtīs. Rakstāmgalda atvilktnes bija izvilktas, masīvā ugunsdrošā skapja durvis va]ā, uz galda — kārtīgi salikti vāki un ar smagu rakstāmgalda presi piespiestu papīru kaudzīte.

Tiklīdz Fedjņņinskis bija pārkāpis pār slieksni, Žukovs paziņoja:

— Sāc komandēt fronti! Ar situāciju neiepazīstināšu, pats to zini ne sliktāk kā es. Mani steidzami izsauc uz Galveno mītni.

To pateicis, Žukovs piegāja pie tukšā seifa, strauji aizcirta durvis, ar troksni pagrieza atslēgu un atdeva Fedjuņinskim.

Kopš tā laika bija pagājušas nedaudzas dienas...

Jaunajam frontes pavēlniekam bija jāatrisina ārkārtīgi sarežģītas un neatliekamas problēmas.

Jau septembrī ienaidnieks sāka niknus uzbrukumus Monzunda salām un Hanko pussalai.

Kad vācieši bija ieņēmuši Baltiju, šie nocietinājumi, kurus padomju jūrnieki noturēja savās rokās, patiesībā atradās dziļā ienaidnieka aizmugurē. To stratēģiskā nozīme bija ļoti liela: tie noslēdza ieeju Somu jūras līcī, tātad aizšķērsoja vācu kuģiem ceļu uz Kronštati, piesedza no jūras puses Ļeņingradas pieejas un Somu jūras līcī koncentrēto Baltijas floti. Monzunda salās atradās lidlauki, no kuriem padomju lidotāji deva pirmos triecienus Berlīnei un citiem vitāli svarīgiem Vācijas centriem.

Nikni vāciešu uzbrukumi Hanko pussalai un salām notika nepārtraukti. Jau 14. septembrī vācieši izcēla jūras desantu Sāmsalā. Salas aizstāvji divdesmit dienas cīnījās nevienlīdzīgā kaujā, un tikai oktobra sākumā

1G5

atlikušie Samsalas garnizona kareivji evakuējās uz Hlumā salu.

Drīz vien vācieši atkal mēģināja dabūt savas rokās salas, kas pavēra ceļu uz Somu jūras līci. Tas notika tūlīt pēc Žukova aizbraukšanas no Ļeņingradas, tikko Fedjuņinskis bija uzņēmies frontes komandēšanu. Vācu desants izcēlās malā Hlumā salā, un pēc nedeļu ilgam niknām kaujām padomju jūrniekiem neatlika nekas cits kā uzspridzināt krasta baterijas un pārcelties uz Hanko pussalu.

Cīņa par šo jūras kara bāzi, kas atradās pie ziemeļu ieejas Somu jūras līcī, kļuva sevišķi sīva ...

Gandrīz četrus mēnešus to varonīgi aizstāvēja neliels garnizons, kuru komandēja ģenerālis Kabanovs. Pussalas rietumos, dienvidos un austrumos viļņojās jūra. No aizmugures — no ziemeļiem uzbruka somu karaspēks. Man nerheims nosūtīja Hanko garnizonam personisku vēstījumu, pienācīgi novērtēdams jūrnieku varonību un pūlēdamies pārliecināt, ka turpmāka pretošanās ir veltīga. Hanko aizstāvji somu maršalam atbildēja vēstulē, kas bija ļoti līdzīga tai, kuru savā laikā aizkrācieši nosūtīja turku sultānam. Vēstule sākās tā:

«Viņa augstībai ķeizara Nikolaja suņu puiša puisim, viņa gaišībai somu tautas bendem, izcilajai Berlīnes galma virsslampai, briljantu, dzelzs un priedes krusta kavalierim baronam fon Mannerheimam ...»

Tomēr stāvoklis Hanko pussalā ar katru dienu kļuva grūtāks. Baltijas flotes pavēlniecība un Fedjuņinskis nosprieda, ka bāzes garnizons darījis visu, kas ir cilvēku spēkos, un izvirzīja Galvenajai mītnei jautājumu par pussalas aizstāvju evakuāciju .. .

Tā nepavisam nebija vienīgā un, protams, nebija arī galvenā problēma, ko vajadzēja atrisināt jaunajam pavēlniekam. Galvenais uzdevums, kuram bija pakļauti visi citi, prasīja sagatavot un realizēt blokādes pārraušanas operāciju.

Bet tagad, kad vācieši bija sasnieguši Budogošču, visu aizēnoja draudi, ka pilsētu var apņemt otrs ienaidnieka loks. Šos draudus spēja novērst vienīgi 54. un 4. armija. Ļeņingradas liktenis tagad izšķīrās tur — ārpus blokādes loka.

Ilgāk vilcināties Fedjuņinskis nevarēja. Jautājumu, ko viņš diendienā gatavojās izvirzīt Galvenajai mītnei, ne ili ikstēja vairs atlikt.

«Man tas jādara!» Fedjuņinskis domāja, gurdi atspiezdams galvu rokās. «Vienalga, kā tas tiks iztulkots. Man tas jādara. Tieši tagad. Dažos gadījumos svārstīšanās ir Jaunāka par gļēvumu.»

Viņš strauji, it kā baidīdamies, ka varētu pārdomāt, paņēma tiešā vada telefona klausuli un, pūlēdamies apvaldīt satraukumu, uzgrieza numuru ...

Agra rīta pavēlnieka kabineta negaidīts ienaca 2da novs.

Fedjuņinskis sēdēja pie rakstāmgalda. Viņam bija izdevies drusku pagulēt, un tagad viņš jutās atpūties.

Ždanovs ātriem soļiem šķērsoja kabinetu un, piegājis pie Fedjuņinska galda, papurināja kādu rokā saņemtu papīru.

— Ko tas nozīmē, Ivan Ivanovič?

Fedjuņinskis paraustīja plecus un, juzdams, ka Ždanovs ir ārkārtīgi neapmierināts, neizpratnē atbildēja:

— Ka lai es to zinu, Andrej Aleksandrovič! Kas noticis? Es ...

— Nē, jūs to zināt gan, jūs to zināt, biedri Fedju ņinski! —Ždanovs gandrīz kliedza un strauji nolika ģenerālim priekšā uz galda zīdpapīra lapiņu, uz kādām parasti bija rakstītas šifrogrammas.

Fedjuņinskis pielika lapiņu tuvāk pie acīm un visu saprata. Galvenā mītne pavēlēja 54. armijas pavēlniekam ģenerālleitnantam Hozinam uzņemties Ļeņingradas frontes karaspēka komandēšanu, bet ģenerālmajoram Fedju ņinskim stāties 54. armijas karaspēka pavēlnieka amatā.

— Vai gribat sacīt, ka jums tas ir pārsteigums? — Ždanovs nikni jautāja, no Fedjuņinska acis nenovērsdams.

Nē, Galvenās mītnes pavēle nebija Fedjuņinskiin pārsteigums. Viņš tikai nebija gaidījis, ka jautājumu izlems tik ātri — dažās stundās.

— Varat man neatbildēt, — Ždanovs turpināja, — es nupat zvanīju uz Maskavu un zinu, kāda saruna jums naktī bija ar Vasiļevski.

Brīdi Fedjuņinskis nekā nerunāja. Tad klusi sacīja:

— Jā, Andrej Aleksandrovič, es pats izvirzīju jautājumu par mūsu apmainīšanu.

— Kā jūs to varējāt?! — Ždanovs gribēja vēl ko piebilst, bet atmeta ar roku un saka steidzīgi staigāt pa kabinetu no viena galu uz otru, acīmredzot velēdamies nomierināties.

Fedjuņinskis kā sastindzis stāvēja pie galda un klusēdams vēroja Ždanovu. Pēdīgi Ždanovs beidza staigat un atkārtoja:

— Kā jūs to vārējāt, Ivan Ivanovič?... Ka jūs uzskatījāt par iespējamu izteikt Galvenajai mītnei šo savu lūgumu, iepriekš neapspriedies ar mani? Pieņemsim, jus nolēmāt to darīt, apejot mani ka Kara padomes locekli. Bet es taču esmu arī Centrālās Komitejas sekretārs, un jūs esat komunists!

— Jā, — Fedjuņinskis klusi atbildēja, — esmu komunists. Un tāpēc man bija jādara tas, ko no manis prasīja partijas biedra sirdsapziņa.

Ždanovs vērīgi paraudzījās Fedjuņinskī, piegāja pie viena no ādas atzveltņiem, kas bija nolikti pie galda, apsēdās un tad mierīgāk teica:

— Es jūs nesaprotu. Kas tad ir? Izskaidrojiet cēloņus]

Fedjuņinskis pameta galdu un nostājas aiz otra adas

krēsla platās taisnstūra atzveltnes pretim Ždanovam.

— Atļausiet ziņot, biedri Ždanov ... viņš iesaka un aprāvās. Satraukums neļāva runāt. Uz īsu brīdi viņš apklusa, tad citādā — neoficiālā tonī turpināja: — Andrej Aleksandrovič, lūdzu, saprotiet manu rīcību pareizU Trīs apstākļi man lika izsacīt Galvenajai mītnei šo lūgumu. Jau divas nedējas pagaidam izpildu pavēlnieka pienākumus. Neesmu pieradis but pagaidu darbinieks, bet kļūt par pastāvīgu, atklāti sakot, es nepretendeju. Domāju, ka man trūkst nepieciešamās pieredzes ...

— Kāpēc tāda paškritika? — Ždanovs saviebies jautāja.

— Nē, nē,— Fedjuņinskis aši ierunājās, — ticiet man: to, ko pašreiz saku, esmu apsvēris un pārdomājis. Jūs labi zināt, ka es kļuvu par frontes pavēlnieku sevišķas apstākļu sagadīšanās dēļ — biedrs Žukovs aizbrauca ārkārtīgi pēkšņi, bet grūtais stāvoklis pie Maskavas acīmredzot nedeva Galvenajai mītnei iespēju vispusīgi apspriest jautājumu par viņa pecteci. Tas — pirmkārt. Tagad otrs apstāklis. Ģenerālim Hozinam ir augstāka

iliī nrsta pakāpe nekā man, viņš ir ģenerālleitnants, es — »'< iii‘rālmajors, un ari šī pakāpe man ir tikai divus mēnešus ., .

Dienesta pakāpe nav galvenais, — Ždanovs viņu «ilkal pārtrauca.

Piekritu. Tomēr esmu pārliecināts, ka nav normāli, |.i man pakļauts pēc dienesta pakāpes augstāks koman Iieris, kuram turklāt komandēšanā ir daudz vairāk pie i odzes nekā man. Jūs, Andrej Aleksandrovič, protams, lo nezināt, bet savā laikā, kad Hozins jau komandēja divīziju, es dienēju pie viņa par bataljona komandieri. Arī būdams četrdesmit otrās armijas pavēlnieks, vēl pavisam nesen biju pakļauts Hozinam kā frontes štāba priekšniekam.

Tagad Fedjuņinskis runāja raiti, jo pēc Žukova aizbraukšanas šos vārdus viņš domās jau bija atkārtojis ne vienreiz vien.

— Jūs minējāt divus cēloņus, — Ždanovs sacīja. — Kāds tad ir trešais?

— Trešais. .. Trešo, Andrej Aleksandrovič, izvirza pati dzīve, pašreizējais moments. Manuprāt, jaunajos apstākļos daudz kas būs atkarīgs no piecdesmit ceturtās armijas rīcības.

Viņš apklusa.

Ždanovs mazliet paplātīja rokas un šaubu pilnā balsī

— Bet tādā brīdī izdarīt tik lielas pārmaiņas .. .

— Tieši šai brīdī tas nepieciešams, Andrej Aleksandrovič! — Fedjuņinskis dedzīgi ierunājās.

Tomēr... neesmu pārliecināts, — Ždanovs it kā skaļi domaja.

sacija:

. f i^1.11 ļenaļdnieks atgriež nost piecdesmit ce

r?" . Fedjuņinskis izsaucās. — Neaizmirstiet, Andrej Aleksandrovič, ka sai armijai ir grūts liktenis! Sākumā to komandēja ... — viņš mazliet sastostījās, — cilvēks ko Galvenā mītne uzskatīja par vajadzīgu atbrīvot nd amata. Tagad armija nokļuvusi ļoti sarežģītā situācijā jo tas aizmugurē ienaidnieks izvērš uzbrukumu. Nav nekāds labais stāvoklis arī karaspēkam, kas atrodas blokādes loka. Skaidrs, ka tādos apstākļos tiklab frontes kā ari armiju priekšgala jābūt cilvēkiem, kas šajos posteņos nokļuvusi nevis apstākļu sagadīšanās pēc, bet ir tiem piemēroti kā lietpratēji.

— Vai baidāties, ka netiksiet galā ar frontes vadīšanu?

— Es nebaidos ne no kā, biedri Ždanov, — Fedjuņin skis stingri sacīja. — Gandrīz bez pārtraukuma kaujos kopš pirmajām kara dienām. Bet esmu komunists un esmu pieradis būt godīgs, it īpaši, kad runa ir par Dzimtenes interesēm. Un es taču neprasu, lai mani laiž uz aizmuguri, Andrej Aleksandrovič! ... To, ka pārāk steidzos un piezvanīju uz Maskavu, iepriekš neapspriedies ar jums, — piedodiet! Esmu vainīgs.

Iestājās klusums.

— Sakiet, — Ždanovs turpināja, — es jums to jautāju kā profesionālam karavīram un komunistam: ar ko, pēc jūsu domām, var beigties kaujas, kas notiek upes kreisajā krastā?

— Pašreizējā stāvoklī es neredzu reālu iespēju tuvākajā laikā pārraut blokādi.

— Tā... — Ždanovs noteica. — Tagad otrs jautājums: vai jūs nedomājat, ka vācieši, uzbrukdami ārpus blokādes loka, var reizē atsākt aktīvu darbību arī pie pašas Ļeņingradas?

— Protams, tādu iespēju nevar izslēgt pilnīgi. Tomēr, tāpat kā Žukovs, domāju, ka pašreiz vāciešiem nepietiek spēku lielam triecienuzbrukumam. It īpaši tagad, kad viņi uzbrūk Tihvinas virzienā.

Brīdi Ždanovs domīgi klusēja. Tad pārliecās pār galdu, paņēma paša atnesto zīdpapīra lapiņu, uzmeta tai skatienu, it kā vēlēdamies atsaukt atmiņā telegrammas saturu, piecēlās un sacīja:

— Labi, Ivan Ivanovič. Neteikšu, ka esat mani pārliecinājis pilnīgi. Varēja būt arī citi risinājumi. Vienā ziņā jums piekrītu: jūs sūta uz ļoti grūtu un atbildīgu sektoru. Tāpēc nekā neiebildīšu.

x

Surovcevs gulēja virs segas, ģērbies flaneļa pidžamā, kuras bikses tik tikko sniedzās līdz potītēm. Pirms dažām dienām viņš bija ieskaitīts staigājošo slimnieku kategorijā. Ievainojums sadzija ātri, ģipsis bija noņemts, un roka vairs neizskatījās pēc liela stumbeņa.

Dienu pirms tam par staigājošu slimnieku bija kļuvis .ai Saveļjevs. Sākumā viņš gāja, balstīdamies uz nūjas, lomēr visiem apgalvoja, ka esot jau vesels un, lai to pierādītu, varot ārstiem nodejot «čigānieti». Pēc trim dienām viņš nūju aizsvieda un tagad staigāja, tikai mazliet klibodams.

Lielāko daļu laika Saveļjevs pavadīja kāpņu telpā. Su lovcevs turpretim nesmēķēja. Viņam par vienīgo laika kavēkli kļuva staigāšana uz priekšu un atpakaļ pa garajiem hospitāļa gaiteņiem. Tikai reizumis viņš iegriezās «smēķētavā», lai paklausītos radio vai patērzētu ar puišiem no citām palātām.

Pa radio bieži vien runāja rakstnieki Tihonovs, Viš ņevskis, Bergholce, Sajanovs, Prokofjevs, Ketlinska . .. Viņu runās, dzejojos un stāstos skanēja aicinājums: «Izturēt! Galvenais — izturēt!»

Dažkārt runas nomainīja mūzika, taču nez kāpēc to pārraidīja ar katru dienu mazāk.

Padomju informācijas birojs ziņoja, ka visos virzienos notiek niknas kaujas, tomēr bija grūti saprast, kur tieši tās noris. Informācijā lielākoties bija izklāstītas atsevišķas kauju epizodes. Daudz tika stāstīts par kājnieku, lidotāju un jūrnieku varoņdarbiem, par partizāņu darbību ienaidnieka aizmugurē, taču nedz vieta, kur noticis varoņdarbs, nedz karaspēka dalu komandieru uzvārdi nebija minēti.

Dažreiz diktors lasīja sagūstīto vāciešu liecības, no kuram izrietēja, ka vācu kareivji un pat daudzi virsnieki ir pret karu, ka viņiem tas apriebies, ka nekādu cerību uz uzvaru viņiem vairs nav un Hitleram drīz būs beigas. Taču, zinot, ka ienaidnieks tuvojas Maskavai un atrodas Ļeņingradas nomalēs, Surovcevam bija neciešami sāpīgi to kļausities.

Radiopārraides bieži vien pārtrūka, un pēc klusuma mirkļa kāda balss paziņoja, ka rajonu apšauda artilērija. Tad Surovcevs, tāpat kā pārējie staigājošie slimnieki, pakļaudamies stingrai pavēlei, gāja lejā uz bumbu patvertni. Iet uz patvertni negribējās — tur bija vēl aukstāks nekā palātās. Pēdējā laikā hospitāli slikti apsildīja. Surovcevs apskauda smēķētājus — viņam šķita, ka tiem no smēķa kļūst siltāk.

Surovcevam bija nelāgs noskaņojums — aizvien mazākas kļuva cerības, ka šodien vai rit radio paziņos par blokādes pārraušanu.

Viņš mēģināja izklaidēties, centās lasīt, taču satumsa agri, bet ieslēgt palātās gaismu tagad bija atļauts tikai pusstundu pirms gulētiešanas — taupīja elektroenerģiju.

Veru Surovcevs redzēja reti. Dažreiz viņa iegriezās palātā, bet allaž uz īsu brīdi — uz pāris minūtēm. Viņš augām dienām gaidīja šīs minūtes, gulēdams gultā, nenolaizdams acis no durvīm un cerēdams, ka nākamajā mirklī uz sliekšņa parādīsies Vera.

Kad viņa tiešām arī ienāca, ar Surovcevu notika kaut kas dīvains. Viņš iekšēji saspringa un uz jautājumiem par pašsajūtu atbildēja strupi, pat īdzīgi, it kā viņam gribētos, lai Vera drīzāk ietu projām.

Tiklīdz durvis aiz Veras bija aizvērušās, viņš lādēja sevi par tādu aplamu izturēšanos un atkal ar cerību raudzījās uz durvīm, nosolīdamies, ka viss būs citādi, ja Vera atnāks vēlreiz.

Laiku pa laikam Surovcevs izgāja no palātas, apgalvodams sev, ka iet klausīties radio vai patērzēt «smēķē tavā». Taču, noklausījies kārtējo ziņojumu, viņš sāka klīst pa gaiteni, katrreiz palēninādams soli pie māsu istabas durvīm.

Bet, tiklīdz viņš gaitenī sastapa Veru, ar viņu acumirklī notika parastā pārmaiņa. Sirdī it kā kaut kas aizcirtās ciet, noslēdzās, un, steidzīgi pamājis ar galvu, viņš sāka iet ātrāk vai tāpat vien novērsās un pagāja garām, izlikdamies, ka Veru neredz.

Surovcevs pats nesaprata, kāpēc izturas tik dīvaini.

Bet Vera to it kā nepamanīja. Viņa ar Surovcevu sarunājās mierīgi, pat mīlīgi, gluži kā ar niķīgu bērnu, un tas Surovcevu vēl vairāk kaitināja. Viņš nosprieda, ka Vera iegriežas pie viņa palātā tikai pienākuma pēc, ka, patiešām interesēdamās par viņu, tā katrā ziņā būtu reaģējusi uz viņa tīšo dzedrumu un atsalumu. Surovcevu mocīja šis Veras vienaldzīgums.

Saveļjevs reiz viņam sacīja:

— Tu, kapteini, rādās, neesi gluži vienaldzīgs pret mūsu Veru ...

Surovcevs, kam ar Andreju bija nodibinājušās labas, biedriskas attiecības, pēkšņi noskaitās:

— Nerunā muļķības, aplami! Pašreiz taču ir karš! Acīmredzot tev pašam meičas vien prātā stāv.

lirovcevs tiešām bija pārliecināts, ka Saveļjevs runā muļķības. Nomierinājies viņš teica Andrejam, kas pui i’.k.i .lizvainojumā bija sakniebis pilnīgās lūpas:

Piedod, leitnant! Redzams, bezdarbība man sabeigusi nervus. Tikai Verai gan ar to nav nekā kopīga.

. . Protams, jau vidusskolā un vēlāk kara inženieru .kolā Surovcevs bija lakstojies ap meitenēm, tomēr ne I..īd agrāk nebija jutis kaut ko līdzīgu tam, ko juta pašreiz.

Viņš vēl nekad nebija īsti mīlējis un precēties nebija gatavojies, domādams, ka viņam — karavīram labāk negūstīt savu likteni ar sievieti. Ja nu tomēr to darītu, tad tikai tādā gadījumā, kad, pirmkārt, tu jūti, ka nevari bez viņas dzīvot, un, otrkārt, esi cieši pārliecināts, ka viņa ir gatava uzņemties nemierīgo klaidoņa dzīvi, kāda ir kadru komandiera sievai.

Satikdamies ar savu priekšnieku un dienesta biedru sievām, Surovcevs klusībā sašuta, kad redzēja, ka sieviete pret vīra dienesta pienākumiem izturas kā pret kaut ko tādu, kas traucē laimīgu ģimenes dzīvi. «Nē, man tā nebūs,» viņš nodomāja.

Tad sākās karš. Lai arī tīri teorētiski miera laikā Surovcevs bija domājis par tālām ģimenes dzīves perspektīvām, karš tomēr izspieda no viņa apziņas visu, kam nebija ar to tieša sakara.

Tikai reiz pēc kādas sarunas ar Pastuhovu viņš domās bija atgriezies pie šīs problēmas.

— Vai esi precējies, komisār? — Surovcevs viņam toreiz jautāja.

— Pēc pases — jā, esmu precējies, — Pastuhovs atbildēja un tad zobgalīgi piemetināja: — Karavīram gan pases nav.

— Kā to saprast — pēc pases?

— Tu esi mans komandieris, tātad mans pienākums ir tev atbildēt, — Pastuhovs teica, raudzīdamies sāņus. — Citiem saku — nē, neesmu precējies. Bet tev jāatbild precīzi, kā anketā. Tikai bez papildjautājumiem! Norunāts? ... Redz, manai sievai tāds smagums nebija pa spēkam. Viņai apnika kopā ar mani klaiņot apkārt. Es viņu tāpēc nevainoju. Bet tev es teikšu tā: apsver labi, pirms izlem precēties! Tādās reizēs katram cilvēkam jādomā. Bet karavīram — jo sevišķi. Ar to arī beigsim ...

«Labāk neprecēties nemaz!» Surovcevs toreiz bija secinājis.

Iespējai iet bojā Surovcevs īsti neticēja. Likās neiedomājami, ka viņš — spēcīgs, veselīgs cilvēks, kas tikai nupat sācis dzīvot, pēkšņi varētu vairs nebūt.

No ievainojuma gan Surovcevs baidījās — gan tāpēc, ka viņu biedēja invalīda liktenis, gan tāpēc, ka viņš nespēja iedomāties, kā bataljons iztiks bez viņa un viņš — bez bataljona. Arī tagad hospitālī viņu mocīja apziņa, ka pašreiz viņa kareivji cīnās, bet viņš šeit guļ.

Jau otrajā dienā, kad Surovcevs bija saņēmis atļauju staigāt, viņš jautāja savam ārstam Volkovam:

— Kad mani izrakstīs?

Tas atbildēja: ja turpmāk veiksies tikpat labi kā līdz šim, pēc dienām desmit Surovcevu varēs apskatīt komisija, kas noteiks, kādā mērā viņš turpmāk būs derīgs ierindas dienestam. Tāda atbilde Surovcevu darīja uzmanīgu. Līdz tam viņam ne prātā nebija ienācis, ka viņa simtprocentīgo derīgumu varētu kāds apšaubīt.

Tiklīdz ārsts bija izgājis, Surovcevs mēģināja pakustināt kreiso roku. Saliekdams to, viņš nejuta gandrīz nekādas sāpes, bet, kad gribēja roku atliekt taisni, dabūja tādu kā elektriskās strāvas sitienu ...

... Tagad viņš gulēja uz muguras un sarūgtināts prātoja, ka atkal pagājusi bezmērķīgi nodzīvota diena, un nepacietīgi raudzījās uz durvīm, klusībā cerēdams, ka ienāks Vera.

Tomēr viņa nenāca un nenāca.

Surovcevs palūkojās kabatas pulkstenī. Tajā pašā dāvinātajā pulkstenī ar iegravējumu, ko ne vienreiz vien bija pārlasījis Saveļjevs, kurš plijās virsū ar jautājumiem, kā īsti izpaudusies Surovceva teicamā dienesta pienākumu pildīšana un par ko tieši viņš apbalvots ar pulksteni.

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa desmit, līdz gulētiešanai bija palikušas piecpadsmit minūtes.

Tūlīt atnāks no «smēķētavas» Saveļjevs un sāks činkstēt, ka viņam pēc iespējas drīzāk jāatgriežas rūpnīcā pie saviem nepabeigtajiem tankiem. It kā tur nebūtu neviena cita, kas varētu tikt galā ar remontu! ...

Surovcevs nolaida kājas uz grīdas, sataustīja nomītās, hospitāļa dotās čības, piecēlās un izgāja gaitenī.

Tur bija tukšs un auksts. Viena vienīga blāva spuldzīte dega gaiteņa pretējā galā, viss pārējais grima

pustumsā.

Surovcevs gāja lēnām, izklaidīgi ielūkodamies palātās, kuru durvis vēl nebija aizvērtas.

Šai vakara stundā, iedams pa auksto, pustumšo gaileni, viņš pēkšņi asi sajuta, ka pēdējās dienās hospitālī notikušas manāmas pārmaiņas.

Toreiz, pēc 20. oktobra, kad Surovcevs šeit nokļuva, viss bija citādi. Tiklīdz ārsts, māsa vai sanitāre ienāca palātā, tā viņu apbēra jautājumiem: «Nu?! Kas tad dzirdams? . ..» Neviens nepaskaidroja, par ko ir runa: visi gaidīja vienu un to pašu — paziņojumu par blokādes pārraušanu.

Tagad novembrī neviens vairs nevaicāja: «Kad?!» Tikai retumis biedrus, kas atgriezās no «smēķētavas», kur bija radioreproduktors, citi palātas iemītnieki sagaidīja ar vērīgu skatienu, ar klusu jautājumu acīs, un viņi, tāpat klusēdami, paraustīja plecus vai noplātīja rokas.

Ņevas «pleķītī» ievainotie karavīri, kas pēc evakuācijas punkta gribas bija nokļuvuši šai hospitālī, stāstīja, ka tur nepārtraukti notiekot sīvas kaujas, tomēr ievērojami pavirzīties uz priekšu pagaidām neesot izdevies. «Varbūt no turienes, no blokādes loka ārpuses virzās uz priekšu sekmīgāk?» Surovcevs mocījās minējumos.

Neiepriecināja arī stāvoklis pie Maskavas. Pati Maskava ziņojumos parasti netika minēta, runa bija par Rietumu un par Kaļiņinas fronti. Taču pēc aizvien jaunajiem vietu nosaukumiem viegli varēja saprast, ka ienaidnieks tuvojas galvaspilsētai...

Nenoteiktais stāvoklis pie Ļeņingradas, briesmas, kas draudēja Maskavai, ārstu un māsu sakritušās, novājējušās sejas, pašu nevarības sajūta, atrautība no notikumiem — tas viss kopā ievainotos padarīja bažīgus un nomāktus...

Ar čībām, kas krita nost no kājām, mazliet šļūkādams pa linoleja grīdu, Surovcevs lēnām gāja pa gaiteni. Viņš gan negribēja sev atzīties, taču cerēja šeit nejauši satikt Veru.

Visi viņas maršruti jau sen bija izpētīti. Surovcevs zināja, kad viņa pavada ārstu apstaigā, kad pārsien ievainotos, kurās palātās visbiežāk iegriežas pie sevišķi grūtiem slimniekiem...

Vēl neaizgājis līdz māsu istabai, viņš nodomāja, ka tur neviena nav, citādi uz grīdas kristu gaismas svītra.

Surovcevs par to gan priecājās, gan nepriecājās, jo viņš tiecās pec tikšanās ar Veru un reizē no tās baidījās. Tomēr viņš devās uz priekšu, aizgāja līdz māsu istabai un redzeja, ka durvis cieši aiztaisītas. Un tad viņam pēkšņi iegribējās durvis pavērt, pavērt tikai mazlietiņ, lai pārliecinātos, ka Veras tur tiešām nav.

«Bet ja nu tomēr ir?...» viņš bažīgi nodomāja. Taču roka jau lēni spieda rokturi uz leju.

Pēkšņi durvis padevās, un Surovcevs ieraudzīja Veru. Viņa sēdēja pie galda un rakstīja. Viņš gribēja durvis aizraut ciet, bet tai mirklī Vera pacēla galvu.

— Vai jums kas vajadzīgs, Volodja? — viņa jautāja.

Nepārkāpdams pār slieksni, viņš atbildēja:

— Nē, nē! Man nevajag itin nekā. Es tāpat vien. Nejauši. Negribu jūs traucēt.

Tagad durvis varēja vērt ciet.

Bet Vera sacīja:

— Jūs mani nemaz netraucējat. Nāciet iekšā!

Un viņš nedroši iegāja istabā.

Saņurcītajā, augumam nepiemērotajā flaneļa pidžamā Surovcevs šķita sev ērmots un smieklīgs. Saliekto roku' pēc paraduma piespiedis pie krūtīm, viņš samulsis stāvēja pretim Verai.

— Kāpēc noņēmāt no pleca saiti? — viņa vaicāja pēkšņā bardzībā, un viņas balss skanēja neparasti, kokaini, gluži kā sveša. — Vairāk reižu esmu jums atkārtojusi: ja ceļaties augšā no gultas, rokai jābūt saitē.

— Es tūlīt iešu projām, — Surovcevs drūmi teica, klusībā nopriecādamies, ka Vera pati atradusi ieganstu sarunai.

— Pagaidiet!

Vera piecēlās, piegāja pie skapīša ar stikla durvīm, izņēma saiti, noplēsa no tās garu gabalu, salika divkārt, sasēja un, piegājusi Surovcevam klāt, uzlika to viņam kaklā.

Vera augumā bija daudz mazāka, Surovcevam neienāca prātā galvu noliekt, un viņai vajadzēja pacelties pirkstgalos. Pārsviezdama saiti, viņa uz mirkli ar augumu pieskārās Surovcevam. Viņš nodrebēja un aiz pārsteiguma mazliet atkapās. Izbijies, ka Vera viņa apmulsumu pama 111 j asi, viņš nosarka, klusībā lādēdams sevi par tādu kaut i īgu skolas puikas izturēšanos.

Taču, likās, viņa nekā neievēroja, piesardzīgi pavilka 'iirovceva roku, kuru viņš instinktīvi spieda pie krūtīm tieši tai vietā, kur pidžamai bija iztrūkusi poga, un ielika to saitē.

— Tā, lūk, — Vera sacīja, — tagad kārtība mājās!

Soli atkāpusies, viņa aplūkoja Surovcevu no galvas

līdz papēžiem, un viņš atkal nodomāja, ka šai nolāpītajā pidžamā izskatās smieklīgs.

— Ko jūs stāvat, Volodja, sēdieties! — Vera uzaicināja. Un balss viņam atkal šķita svešāda.

Viņa apsēdās pie sava galdiņa un pamāja uz blakus noliktu ķeblīti, kas bija nokrāsots ar baltu, spīdīgu eļļas krāsu.

Tikai tagad Surovcevs ievēroja, ka Verai sasarkušas acis, un pēkšņi saprata, ka viņa runā tādā nedabiskā, tādā kokainā balsi tāpēc, ka pūlas savaldīt asaras.

Surovcevs apsēdās uz ķeblīša un, pirmoreiz pēdējās dienās nosaukdams viņu vārdā, satraukts vaicaja:

— Vai kaut kas noticis, Vera?

— Kur jūs to ņēmāt? — viņa steidzīgi ierunājās.

— Jūsu acis... acis ir tādas... — Surovcevs nedroši teica.

— Esmu tikai daudz rakstījusi. Šīs slimības vēstures. .. visās jāizdara ieraksti.. .

Viņa pamāja uz lielu pelēka papīra lapu kaudzīti.

— Nē, — Surovcevs papurināja galvu, — tas nav tiesa. Jums kaut kas noticis. — Viņa nedrošība bija izgaisusi. Visu aizēnoja viena doma: viņai klājas ļauni, viņai ir kādas bēdas. — Jūs kaut ko slēpjat no manis, — viņš sacīja. — Kāpēc?

Tobrīd viņa vienīgā vēlēšanās bija nomierināt meiteni un katrā ziņā viņai palīdzēt.

— Nekas nav noticis, — Vera atbildēja svešā, aizžņaugtā balsī, un pēkšņi viņai sāka līt ar lielām pūlēm valdītās asaras.

— Vera, Veročka, kas jums noticis?! — Surovcevs izsaucās.

Viņa aši izvilka no virsvalka kabatas mutautiņu un pielika to pie acīm. Brīdi tā pasēdējusi un mazliet nomierinājusies, viņa atņēma mutautiņu no sejas un, vēl asaru pilnām acīm raudzīdamās Surovcevā, sacīja:

177

7 4254

— Ko jūs no manis gribat? Vai tiešām jūs nesaprotat, kas notiek pilsētā? Tie, kas neaizies bojā apšaudes laikā, nomirs badā.

— Bet, Vera, — Surovcevs uzbudināts iebilda, — tas viss drīz beigsies, blokādes pārraušana taču. ..

— Kur, kur tad.to pārrauj?!

— Es zinu, ka pārrāvums būs katrā ziņā ... Es zinu. ..

— Kā jūs to zināt? — Vera viņu pārtrauca sarūgtinātā balsī. — Ko jūs varat zināt, hospitāli gulēdams?

Surovcevam sakāpa sejā asinis. Viņš atrāvās atpakaļ, gluži kā sitienu dabūjis. Viņam gribējās atbildēt skarbi, pat rupji, teikt, ka hospitālī viņš nav nokļuvis savas vainas pēc, ka stāvokli frontē viņš tomēr spēj iedomāties labāk nekā viens otrs panikas cēlējs aizmugurē .. .

Taču viņš neteica to.

— Piedodiet, Volodja, — Vera klusi sacīja, — es pateicu muļķību. Riebīgu muļķību. Neliecieties par to zinis! Aizmirstiet! Man pārāk smagi ap sirdi. Vakar vakarā biju pie māmuļas. Viņai ir ļoti slikti.. .

— Kas ar viņu ir? — Surovcevs bažīgi jautāja, aizvainojumu jau aizmirsis. — Cietusi apšaudē? Ievainota?

Vera papurināja galvu.

— Viņai nav gandrīz nekā ko ēst, Volodja. Viņa taču saņem tikai apgādājamā kartīti ...

Surovcevs klusēja. Jā, protams, viņš labi zināja, ka Ļeņingrada trūkst pārtikas. Jau sen bija ievērojis, cik steidzīgi krustmāte Paša novāc viņa šķīvi, ja uz tā palikusi kaut kripata ēdiena, un, pamanījis to, viņš tagad allaž neizēda gluži visu zupu un otro ēdienu. Taču pašreiz Veras klusie, bezcerīgi pateiktie vārdi viņu satrieca.

— Vai jūsu māte dzīvo viena? — viņš jautāja, lai tikai būtu ko runāt, lai nevajadzētu klusēt. — Un tēvs? Jums ir tēvs?

Jā, — Vera atbildēja, it kā tobrīd domādama par kaut ko gluži citu, — viņš strādā rūpnīcā. Un arī dzīvo turpat. Kazarmu režīms.

— Strādniekus taču apgādā labāk, vai ne? — Surov cevš nemitējās jautāt, neapzināti vēlēdamies Veru uzvedināt uz kādu nomierinošu domu.

— Jā, — Vera atbildēja vienmuļā balsī. — Pusi savas maizes tēvs taupa mātei. Sažāvē to sausiņos. Bet arī strādnieki neēd pilnu vēderu ...

Surovcevs klusēja. Ar ko viņš varēja Veru mierināt?

Vēlreiz apgalvot, ka vairs nebūs ilgi jāgaida un blokādi katrā ziņā pārraus vistuvākajā laikā?...

Viņš nezināja to, ko jau sen zināja Smoļnijā, viņam nebija ne jausmas, ka vācieši virzās uz Tihvinu un ka tuvākajās dienās var gaidīt nevis blokādes pārrāvumu, bet gan otra aplenkuma loka izveidošanos ap Ļeņingradu.

Surovcevs no visas sirds joprojām ticēja, gribēja ticēt drīzai pilsētas atbrīvošanai no ienaidnieka spīlēm. Tomēr viņš saprata, ka ar šo instinktīvo ticību vien ir par maz, lai meitenei, kas kļuvusi viņam dārga, ne tikai iedvestu cerību, bet arī palīdzētu.

Pēkšņi Surovcevam radās vienkārša un, viņaprāt, lieliska doma.

— Zināt ko? — viņš teica, priecādamies par šo domu un brīnīdamies, kā viņam tā agrāk nebija ienākusi prāta. — Es jūs lūdzu, sākot ar rītdienu, ņemt manujnaizi savā ziņā. Man droši vien vairs nebūs šeit ilgi jāpaliek, un es ļoti labi iztikšu bez maizes.

Skumji smaidīdama, Vera papurināja galvu, ar pirkstiem maigi pieskārās Surovceva rokai un sacīja:

— Pateicos, Volodja. Bet tas nav iespējams.

Viņa nepaskaidroja, kāpēc nav iespējams, tomēr pēdējos vārdus izrunāja tik stingri un noteikti, ka Surovcevs saprata — uzstāt ir veltīgi.

Viņš raudzījās bālajā, vājajā Veras sejā un mocījās pārdomās, kā viņai palīdzēt.

— Un.. . vairāk neviena jums nav? — viņš nedroši ievaicājās.

Vera viņā vērīgi palūkojās.

— Teiksim, brālis vai māsa? ...

Viņa papurināja galvu un atbildēja:

— Nav. Esmu viena.

— Pavisam viena?

— Par ko jūs runājat, Volodja?

Viņš apjuka. Tad sastostīdamies sacīja:

— Nu... Es nezinu... Piemēram, draugs... Varbūt līgavainis . . .

Izrunādams vārdu «līgavainis», Surovcevs samulsa vēl vairāk. Tas skanēja vecmodīgi, pat aplam. Taču vārds jau bija pasprucis, un Surovcevs saprata, ka šobrīd dedzīgāk par visu vēlas dzirdēt noliedzošu atbildi.

Vera tomēr klusēja.

Tad, domās sevi lādēdams, tāpēc ka nav novaldījies un jautājis to, ko droši vien nevajadzēja jautāt, Surovcevs pateica pirmo, kas acumirklī iešāvās prātā, lai tikai mainītu sarunas tematu:

— Kurā rūpnīcā strādā jūsu tēvs?

— Kirova rūpnīcā, — Vera sacīja, un Surovcevam šķita, ka viņa priecājas par iespēju neatbildēt uz iepriekšējo jautājumu.

— Redziet nu! — Surovcevs izsaucās ar neapšaubāmi pārspīlētu interesi, it kā viņam tiešām būtu ārkārtīgi svarīgi zināt, kur strādā Veras tēvs. — Arī Saveļjevs, mans kaimiņš palātā, strādā Kirova rūpnīcā, tur bija norīkots mans draugs majors Zvjagincevs ...

Viņš izbrīnījies ieraudzīja, ka Veras seja pēkšņi pārvēršas. ViņaS acis atdzīvojās, ar visu augumu viņa paliecās uz priekšu un pārsteigta vaicāja:

— Jūs ... pazīstat Aļošu?!

_— Aļošu?... — Surovcevs atjautāja, pūlēdamies atcerēties Zvjaginceva vārdu. — Nūja, pareizi, viņu sauc par Alekseju. Vai tad... arī jūs viņu pazīstat?

— Protams. — Tagad bija skaidri redzams, ka Vera ir iepriecināta. — Viņš man ir liels draugs.

Surovcevs apjucis klusēja. Viņš nezināja, ko viņš pašreiz grib: pilnīgi pārliecināties, ka runa ir par viņa kaujas biedru, vai, gluži otrādi, noskaidrot, ka notikusi kļūda, ka tikai sakrituši vārdi un uzvārdi.

«Kas viņai ir Aļoša Zvjagincevs, kas?» Surovcevs mulsi domāja. «Nevar būt, ka Aļoša būtu viņai vienaldzīgs: viņa tā atdzīvojās, tā priecājās, kad izdzirda šo vārdu ...»

— Vai jūs... bieži tikāties? — Surovcevs jautāja, pūlēdamies, lai viņa balss skanētu mierīgi, bez ziņkāres.

— Pēdējo reizi redzēju viņu rūpnīcā, kad tur apciemoju tēvu, — Vera atbildēja. — Tas ir jau sen ...

Viņas vārdos skaidri bija saklausāma nožēla, un Surovcevs nesaprata, uz ko tā attiecas. Lai iegūtu skaidrību, viņš teica:

— Saveļjevs stāsta, ka nesen majors ticis atsaukts no rūpnīcas, bet, uz kurieni, to viņš nezina. Vai... arī jums nekas nav zināms?

Vera papurināja galvu un atbildēja:

— Nē. Viņš apsolīja pienākt. Deva vārdu. Tomēr nav atnācis. ..

— Gan atnāks! — Surovcevs apgalvoja. — Viņš nav no tiem cilvēkiem, kas pieviļ ...

Pēkšņi viņš saprata, ka nav vairs spēka savaldīties, uzdot netiešus, aplinkus jautājumus, pūlēties pēc Veras balss un acu izteiksmes uzminēt, kas īsti saista viņu un /.vjagincevu...

— Vai... jūs viņu mīlat? — Surovcevs jautāja, bailes aidīdams atbildi un cenzdamies nesaskatīties ar Veru.

Vērīgi paraudzījusies Surovcevā, viņa vaicāja:

— Kāpēc jūs pēkšņi tā jautājāt?

— Nezinu, — Surovcevs sacīja. — Jūs tik bēdīgi pateicāt, ka viņš nav atnācis . ..

Vera brīdi klusēja. Tad pavisam vienkārši, bez jebkāda apjukuma balsī sacīja:

— Nē, Volodja, tā nav, kā jūs domājat. Ajoša man ir tikai draugs, un man Joti gribētos viņu redzēt.

— Tad vēl viens jautājums, — Surovcevs ātri nobēra, satraukumu vairs neapvaldīdams. — Vai... jūs kādu mīlat? Vai... kādu gaidāt? Jā?

Vēl pirms nedēļas, pat pirms īsa brīža viņš nespēja ne iedomāties, ka reiz uzdrošināsies Verai tā jautāt. Bet tagad Surovcevs pēkšņi bija atbrīvojies no tām iekšējam važām, kas viņu allaž žņaudza, kad viņš satika Veru, un viņam bija tikai viena vēlēšanās — uzzināt, uzzināt par viņu visu, lai tur vai kas!

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Veras seja atkal pārvēršas, ka tajā uz mirkli pavīd sāpju pilni vaibsti un lielās acis piepeši kļūst šaurākas.

— Jūs jautājat, vai es kādu mīlu, — Vera sacīja sveši un skarbi! — Jā. Mīlu. Vai gaidu? Nē, Volodja, es vairs negaidu nevienu.

Viņa to pateica ar uzsvērtu, izaicinošu stingrību, it ka gribēdama par to pārliecināt ne vien Surovcevu, bet arī pati sevi.

Taču jauno, dīvaino Veras sejas izteiksmi un to, kā viņa runāja, Surovcevs uztvēra tikai neapzināti. Pat vārdus «jā, mīlu» viņš it kā palaida gar ausīm, jo pašreiz viņam galvenais bija tas, ka viņa nevienu negaida.

Viņš strauji satvēra Veras roku un juceklīgi teica:

— Vera, Vera, klausieties! ... Es ... Man gribas pasacīt... Droši vien pēdējās dienās esmu izturējies muļķīgi, dīvaini.. . bet es nespēju . .. man gribējās jums teikt.. . bet es nevarēju... Es taču nekad vēl pa īstam... Jūs nedusmojaties uz mani, nē, nedusmojaties?... — Un apklusa. Tikai aizvien stiprāk spieda Veras roku.

— Nevajag, Volodja, — Vera klusi sacīja, saudzīgi, bet noteikti atbrīvodama roku. — Es itin nemaz nedusmojos uz jums. Visu saprotu, un jūs ne pie kā neesat vainīgs. Tikai. .. tas, ko jūs gribat pašreiz sacīt, man nav pieņemams. Nerunāsim vairs par to! Visapkārt pārāk daudz bēdu.

Viņa palūkojās pulkstenī un piebilda parastajā, ikdienišķajā balsī:

— Jau pusstunda pagājusi, kopš vajadzēja būt gultā. Jums jāiet uz palātu, Volodja, jāliekas gulēt. Ar labu nakti!

Vera piecēlās, piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Dažus mirkļus Surovcevs sēdēja nekustēdamies. Viņam šķita, ka visam, visam ir beigas, ka sirdī radies tukšums, dīvains, smeldzošs tukšums. Sasprindzinājis gribas spēku, viņš piecēlās un devās uz durvīm. Kājas neklausīja, likās svešas, gluži kā protēzes.

Klusā balsī viņš sacīja:

— Labi. Es iešu. Ar labu nakti!

Gaisma palātā jau bija nodzēsta. Taču, tiklīdz Surovcevs bija iegājis iekšā un aizvēris durvis, Saveļjevs viņam uzsauca:

— Tad beidzot pārradies gan? Kur tu biji pazudis?

— Ārsts izsauca. Uz apskati, — Surovcevs noburkšķēja, pats neapjēgdams, ko runā, — kāda apskate varēja būt tik vēlā stundā!

Viņš atmeta segu un apgūlās.

— Ko nu pūt miglu acīs! — Andrejs zobgalīgi noteica. — Veltīgi, tas nerentējas.

— Liecies mierā!

Andrejs apklusa — droši vien bija apvainojies.

Surovcevs gulēja uz muguras, zobus sakodis. Viņš joprojām netika vaļā no smeldzošās tukšuma izjūtas. «Kas ar mani noliek?» viņš domāja. Tad pārsieto roku salieca elkonī un sajuta trulas sāpes. Tās viņam it kā lika atgriezties dzīves īstenībā.

«Ko tur citu teikt,» Surovcevs klusībā sprieda, «tā ir labāk. Tagad vismaz pilnīga skaidrība ... Es arī nemaz viņu nemīlu, tikai pats biju izdomājis velns zin ko. Bezdarbība samaitājusi. Tagad pietiek! Nekā nav bijis, un nekā arī nebūs. Viņa taču teica, ka mīl kādu. Tatad jāaizmirst! Nekā nav bijis ...»

Taču, jo vairāk Surovcevs centās par Veru nedomāt, jo biežāk sev atkārtoja: «Cauri, cauri! Beigas! Izbeigt!» — jo vairāk mācās virsū domas par Veru.

Mīl, bet negaida... Savādi. «Es vairs negaidu nevienu,» viņa teica. Jā, tieši tā viņa teica. Kapec? Un kur šis cilvēks atrodas? Frontē? Bet varbūt jau kritis? Jā, droši vien kritis, tāpēc Veras seja arī tā pārvērtās, kad viņš jautāja, vai viņa kādu gaida ...

Bet varbūt šis cilvēks ir dzīvs, tikai viņu aizmirsis, pametis, klusē, uz viņas vēstulēm neatbild? ...

Iedomājies tādu iespēju, Surovcevs neapzināti sažņaudza rokas dūrēs, un visu viņa būtni piepildīja niknums pret nepazīstamo cilvēku. Surovcevam gribējās ienīst ari Veru, kura acīmredzot joprojām mīl šo vīrieti, kas nav ne viņas mazā pirkstiņa vērts. Tomēr viņš pat domās nespēja sevi piespiest kaut kur vainot Veru.

Gluži otrādi, Surovcevam tagad šķita, ka viņš pats ir vainīgs, vainīgs tai ziņā, ka uzplijās viņai ar uzmācīgu, sentimentālu sarunu* līda viņas sirdī, lai gan viņam nebija nekādu tiesību to darīt, turklāt vēl tādā brīdī, kad viņas acu priekšā bija māte, kas cieš badu... Kā viņš varēja to atļauties? Kā vispār viņš nonācis tik tālu, ka aizmirsis savu bataljonu, savus biedrus, kas šai laikā iet bojā Ņevas kreisajā krastā? Izdomājis velns zin ko... Kauns un negods! Apkārt tik daudz bēdu .. . Viņai bija taisnība, kad viņa to atgādināja. Kā viņa teica: «Ko jus varat zināt, gulēdams hospitālī!»

Surovcevs atcerējās šos vārdus un vēlreiz tos sajuta kā pātagas cirtienu.

Zobus sakodis, viņš strauji pagriezās uz sāniem.

— Ko tu tā grozies, kapteini? — Saveļjevs atkal ieru nāj ās.

— Kāpēc neguli, tankist? — Surovcevs vaicāja, klusībā nopriecādamies, ka radusies iespēja tikt vaļā no savam domām.

— Bet tu? — Saveļjevs tumsā atjautāja.

— Domāju, — Surovcevs sacīja.

— Dzirdu, ka tu domā, un arī pats neguļu.

— Kā tu vari to dzirdēt?

— Tā. Pats nezinu, kā īsti. Bet dzirdu. Varbūt palīdzēt tev domāt? Tā teikt, savstarpēja izpalīdzība kaujas laukā.

— Pašreiz mēs neesam kaujas laukā, Andrej, — Surov cevs rūgti iebilda, — mēs abi esam slimnieki.

— Nevis slimnieki, bet ievainotie, — Saveļjevs izlaboja pamācošā balsī.

— Ek, liecies mierā! Kāda starpība? Mēs vāļājamies hospitālī pa gultu, bet tur notiek kauja, lūk, kas ir galvenais.

Iestājās klusums. To iztraucēja Saveļjevs:

— Paklau, Vladimir, gribu tev ko jautāt...

— Klāj vaļā!

— Vai «Trīs musketierus» esi lasījis?

— Koo?!

— «Trīs musketierus». Un arī «Pēc divdesmit gacļiem»? Dimātēva rakstīts. Tā ir bijusi vesela ģimene — Dimā tēvs, Dimādēls . .. Franči.

Surovcevs klusībā pasmīnēja par to nopietnību, ar kādu puisis viņam klāstīja vispār zināmus faktus.

— Veltīgi esi šķiedis laiku, — viņš sacīja. — Vajadzēja lasīt citas grāmatas.

— Esmu lasījis arī citas, nedomā, ka neesmu! — Saveļ jevs atbildēja. — Runa nav par to. Gribu tev vaicāt: kāpēc senatnē cilvēki kāvās tik dīvaini?

— Kā tā — dīvaini?

— Nu... cēlsirdīgi, vai... Aizstāvieties, marķīz, kur jūsu zobens, es gaidu... — Saveļjevs teatrāli teica. — Tiesa, daudz cilvēku nokāva bez jebkādas jēgas. Tomēr godīgā cīņā. Neapbruņotu nenonāvēja. Zemē guļošu — arī ne. Kā tu domā: vai cilvēki kopš tā laika kļuvuši ļaunāki?

— Vai par šķiru cīņu esi kaut ko dzirdējis? — Surovcevs ironiski jautaja, atkal pagriezdamies uz muguras.

— Mans tēvs, kapteini, bija starp tiem, kas ieņēma Ziemas pili, ja gribi zināt, — Andrejs apvainojās. — Vai «Ļeņinu Oktobrī» esi skatījies?

— Skaidrs, ka esmu.

— Tur ir kāda kļūda. Vai atminies, kā apcietina Pagaidu valdības locekļus? Starp tiem, kas iegāja pie viņiem zālē, bija arī mans tēvs. Fakts. Patiesībā vienu no aktieriem vajadzēja nogrimēt pēc mana tēva. Tiklīdz filma paradījas, es viņam teicu — raksti vēstuli uz Maskavu! Bet viņš smejas. Saka, aiziešu pensijā, tad

.111 sākšu vēstules rakstīt. Pašreiz, saka, nav laika. Vārdu ikot, pašu ]audis, iztiksim .. .

— Kāpēc tu sāki šo sarunu? — Surovcevs vaicāja.

— Redz, kāpēc. Tiklīdz ieliekos gultā, nodzēšu gaismu, !,i tūlīt prātā doma: ko tie nolādētie fašisti darās?! Ne /(':1o ne sievietes, ne bērnus, ne večus! Vai zini, kapteini, kas man naktī sapņos rādās? Lien fašisti, melnais tūksto lis, un visi grib likties virsū man. Bet es esmu tanka. Pilnā gaitā uz priekšu, taisni uz viņiem, krakš, krakš, krakš!... Nospiežu kā siseņus, tikai dzirdu — krakš, krakš... Un nemaz nav žēl — tie taču nav cilvēki, bet izdzimteņi...

— Kad tanks brauc, nekā nevar dzirdēt, — Surovcevs drūmi iebilda.

— Tas taču notiek sapnī!

Pēkšņi Surovcevs strauji atmeta segu, piecēlās gultā sēdus un uzbudināts sacīja:

— Paklau, Andrej, iesim projām no šejienesl

— Ko tu teici? — Savejjevs jautāja.

— Iesim projām, es teicu, — Surovcevs atkārtoja, satraukumā čukstēdams. — Es — uz savu da|u, tu uz rūpnīcu. Pietiek mums te gurķoties!

— Mūs taču nelaidīs! — Saveļjevs iebilda šaubīdamies, arī ierunādamies klusāk.

— Mēs nemaz neprasīsim atļauju, mēs taču bēgsim nevis kaut kur uz aizmuguri, bet uz fronti.

Viņš sataustīja Saveļjeva gultas malu, pārsēdās tur un, ar roku saspiedis kailo Andreja plecu, steidzīgi turpināja:

— Saproti, pilsētā taču sākas bads! Bet mēs te guļam, kājas gaisā sacēluši. Nevis kaujam ienaidnieku, bet guļam, rijam, apēdam citu tiesu. Es tev nopietni saku: iesim projām!

— Pidžamās, vai?

— Kāpēc pidžamās? Es dabūšu savu formas tērpu, un arī tu aiziesi, ģērbies tajās pašās drēbēs, kurās tevi atgādāja te.

— Kas tad tās dos? Tu jau lūdzi atļauju pastaigāt pa āru, bet vai tev kāds deva tavas drēbes?

— Pag, netarkšķi, — Surovcevs sacīja un ar plaukstu noslaucīja sviedrus no pieres, — tas ir labi jāpārdomā. Teiksim tā: es klusēju, lai nerastos nekādas aizdomas, bet tu rit palūdz ārstam savas lupatiņas kaut vai uz stundu, lai izietu mūsu dārziņā paelpot svaigu gaisu, citādi, tā teikt, tu vairs nevari, smoc te nost.., Nē, vēl labāk, tev esot iedota zīmīte, to es sacerēšu viens divi, ka tādā un tādā dienā un stundā pie hospitāļa pienākšot tavs tēvs vai māte . . .

— Tēvs jau vasarā aizgāja zemessargos, — Saveļjevs drūmi iebilda, — bet māte evakuējusies . ..

— Nu tad saki, ka atnāks mīļotā meitene. Vai tev ir meitene?

— Pieņemsim, ka ir . ..

— Nu redz! Viņa tad ari būs uzrakstījusi zīmīti.

— Bet kas man būs to nodevis?

— Tpi, tu velns! — Surovcevs noskaitās. — Kāda tam nozīme! Kas tad ies pārbaudīt! Teiksim, ka iedeva kāds kareivis, kas rit izrakstīsies. Viņš, tā sacīt, iedeva pirms pašas izrakstīšanās. Jā?

Surovcevs pilnīgi nokļuva šī pēkšņi nobriedušā plāna varā. Viņa seja pietvīka kā drudzī, sirds pukstēja kā metronoms apšaudes laikā.

— Paklau, — viņš izsaucās, — tā taču ir kauna lieta: divi patiesībā veseli vīrieši vārtās uz baltiem palagiem, kad visapkārt iet bojā cilvēki! Pats taču teici, ka jāsamontē tanki un jādodas uz fronti! Bet mani gaida bataljons!

— Tā jau nu tevi gaida, — Saveļjevs ironiski novilka. — Droši vien jau sen iecelts cits komandieris.

— Tā tu nerunā! Man tur ir draugs, komisārs, viņš neļaus man atņemt bataljonu. Iecels kādu manā vietā uz laiku.

Surovcevs apzinājās — viņš runā muļķības, neviens nejaus bataljonam kaut vai uz stundu palikt bez komandiera, tomēr iedomāties, ka viņa bataljonu komandē kāds cits, Surovcevs tiešām nespēja.

— Nu, — viņš teica, — par to es tikšu skaidrībā uz vietas. Man tikai jānokļūst līdz divīzijas komandpunktam!

— Tu domā, ka varēsim izšmaukt? — Saveļjevs joprojām šaubījās, tomēr viņa balsī jau ieskanējās cerība, un Surovcevs saprata: Andrejs būs kopā ar viņu, savā sirdī tas jau ir piekritis, vajadzīgs pavisam maz, lai to pilnīgi pārliecinātu.

— Izspruksim! — Surovcevs droši teica. — Tikai labi notēlo savu lomu! Mīļotās meitenes vēstuli esmu saņēmis, viss mans mūžs pagalam, ja neiziešu ar viņu tikties, vairs negulēšu, zāles nedzeršu!

— Paklau, kapteini, — Saveļjevs sacīja, paceldamies gultā pussēdus, — nu, es, pieņemsim, būšu dabūjis zīmīti, bet kā tad tu? Kāpēc tevi laidīs ārā?

— Es iziešu kā tavs draugs un uzticams biedrs. Palīdzēšu pa kāpnēm noiet, palīdzēšu tikt atpakaļ augšā un vispār pieskatīšu tevi. Vārdu sakot, gan es mācēšu tev piesisties, bez manis neiziesi.

Saveļjevs brīdi klusēja. Tad strauji apsēdās, satvēra Surovceva roku un gandrīz pilnā balsī izsaucās:

— Tas taču ir pamatīgi! Rūpnīcā mani gaida, tur katrs cilvēks dārgs! Paklau, varbūt nospļauties un nespēlēt to komēdiju, bet tūlīt celties augšā un taisnā ceļā iet ara, gaitenis ir tukšs...

— Neaušojies, — Surovcevs stingri teica, — pidžamā vien iesi ārā salā, jā? Tad nu tā, Andrej Saveļjev, no šī brīža es tev esmu biedrs kapteinis, bet tu man — jaunākais leitnants. Klausi manām komandām! Pieņem, ka tagad mēs esam ierindā.

— Tieši tā!

— Nekliedz! Un liecies nu gulēt. Pienācīgi izgulēsimies un sāksim operāciju.

Surovcevs apgūlās savā gultā, cieši aizvēra acis un pūlējās aizmigt. Tomēr miegs nenāca. Andrejs jau mierīgi šņāca, bet Surovcevs joprojām grozījās pa gultu.

«Līdz Somijas stacijai nokļūšu ar tramvaju,» viņš prātoja, «bet tur piesitīšos kādam ešelonam vai ar preču vilcienu aizbraukšu līdz Osinovecai, nu, vismaz līdz Vsevoložskai. No turienes Ņevskaja Dubrovka tikpat kā ar roku aizsniedzama, ar «balsošanu» aizbraukšu jebkurā mašīnā, bet, ja tā nesanāks, aiziešu kājām: kādi desmit kilometri ir tīrais nieks!» Surovcevs pašreiz nemaz nedomāja par to, ka ceļā viņu katrā ziņā aizturēs kā cilvēku bez dokumentiem.

Viņš iztēlojās, kā tiksies ar Pastuhovu, ar rotu komandieriem, un ap sirdi kļuva tik labi un priecīgi, kā ne reizi nebija bijis hospitālī pavadītajās dienās...

«Rīt, rīt, rīt!» viņš domās atkārtoja ...

Viss noritēja daudz vienkāršāk, nekā Surovcevs bija paredzējis.

Sadabūjis blakus palātās dažas papīra lapiņas un aploksnes, Surovcevs jau agrā rītā sacerēja Saveļjevam adresētu vēstuli, kurā kāda meitene Vaļa ļoti lūdza karsti mīļoto Andreju iznākt aiz vārtiem. Uzrakstīto ielicis aploksnē, viņš pēc tam atplēsa šo aploksni un pacietīgi sāka gaidīt ārsta Volkova ierašanos.

Taču vēstuli nemaz nevajadzēja izmantot.

Todien Volkovs nez kāpēc nebija ieradies darbā un viņa vietā apstaigā devās hospitāļa galvenais ārsts Osmi ņins.

Viņš bija ārkārtīgi nobažījies, jo iepriekšējā vakarā bija piedalījies Ļeņingradas pilsētas izpildkomitejas sēdē un tur uzzinājis, ka darbaspēka un pajūgu trūkuma dēļ malkas sagādes plāns oktobrī izpildīts tikai nedaudz vairāk par vienu procentu, tāpēc pilsētā noteikts ārkārtīgi stingrs kurināmā taupīšanas režīms.

Praktiski tas nozīmēja, ka elektroenerģiju, turklāt ļoti ierobežotā daudzumā, atļauts izmantot tikai aizsardzības rūpniecības uzņēmumos, Smoļnijā un frontes štāba ēkās, milicijas nodaļās, partijas rajonu komitejās un rajonu izpildkomitejas, pretgaisa aizsardzības štābos, Galvenajā pasta, telefona centrālē un ārstniecības iestādēs.

Tā nu hospitālim radās vairākas jaunas problēmas. Jau tagad palātās temperatūra retumis sniedzās augstāk par desmit grādiem, bet gaismu ieslēdza tikai pirms gulētiešanas. Nākotnē bija gaidāms, ka temperatūra telpās kļūs vel zemākā, veļas mazgātava pārtrauks darbu un būs jāizslēdz sterilizatori, jo tie patērē daudz elektroenerģijas. Bija jaizdomā, ka turpmāk apgaismot operāciju zāli .. .

Par visu to Osmiņins prātoja, kamēr apstaigāja palātas, aizstādams Volkovu, kas atradās slimības gultā — vai nu hroniska pārpūlēšanās, vai saaukstēšanās, vai nepietiekams uzturs, vai arī viss kopā.

Surovcevs pamanīja, ka galvenais ārsts ir ārkārtīgi norūpējies, un viņam kļuva neērti stāstīt Osmiņinam blēņas par vēstuli. Vienīgais, ko Surovcevs iedrošinājās, bija žēlabainā balsī paziņot, ka jau vakar ārsts Volkovs atļāvis viņam un Saveļjevam pastaigāties ārā.

Neiedziļinādamies sīkumos un redzēdams, ka abi ievai

notie staigā pa palātu pilnīgi droši, Osmiņins aši ielūkojās slimības vēsturēs un māsai, kas viņu pavadīja, īsi pavēlēja:

— Izsniegt drēbes! — Tad, pagriezies pret Surovcevu, piebilda: — Tikai roku turēt saitē!

Pusstundu pirms iekšējās kārtības noteikumos pare i/.ētā pastaigu laika sanitāre krustmāte Paša, kas ar pūlēm kustināja uztūkušās kājas, atnesa veselu klēpi miklām un civilu drēbju un iemeta tās Saveļjeva gulta.

Tādējādi Surovcevs tika pie saviem zābakiem, biksēm un šineļa, pie tā paša šineļā, ar kuru medicīniskās palīdzības punktā viņš bija apsegts pirms evakuēšanās uz Ļeņingradu. Sliktāk bija ar karavīra blūzi. Vecā blūze no smalka diagonālauduma, no kura šuva blūzes komandieriem, bija kļuvusi nekur nederīga, jo kreisa piedurkne bija pārvērtusies ar sarecējušām, izžuvušam asinīm aplipušos lēveros. Surovcevam bija izsniegta sveša kokvilnas auduma blūze ar seržanta trīsstūrīšiem uz zīmotnēm, bet kaujā pazaudētās naga cepures vieta — laiviņa.

Tomēr Surovcevs tobrīd nebēdāja par to, cik savāds viņš izskatīsies šinelī bez siksnas, ar vasarīgo laiviņu galvā. Dedzīgi vēlēdamies pēc iespējas drīzāk pamest hospitāli, viņš domāja, ka vajadzīgs tikai izkļūt no ta sienām, lai visas tālākās problēmas atrisinātos pašas no sevis.

Ar Saveļjeva palīdzību steidzīgi pārģērbies, viņš iebāza roku šineļa kabatā, priecīgs sataustīja tur dažus sīknaudas gabalus, kas neapšaubāmi noderēs tramvaja, un tagad nepacietīgi raudzījās uz Andreju, kas vēl ģērbās. Viņam bija iedotas kaut kādas bikses, vatenis, ausaine un nošķiebti puszābaki bez saitēm.

— Nu, vai esi gatavs, jaunakais leitnant? — Surovcevs jautāja.

— Tanku karaspēkā viss kārtībā! — Saveļjevs moži atbildēja, slēpdams satraukumu. — Ieņemsim izejas pozīcijas!

Jau satvēris durvju rokturi, viņš pagriezās un ieraudzīja, ka Surovcevs nekustas no vietas.

— Pagaidi! — Surovcevs teica dīvainā, svešādā balsī.

— Kas... kas tev ir, kapteini? — Saveļjevs brīnījās.

Surovcevs tomēr stāvēja gluži kā sastindzis. Tikai klusi

atkārtoja:

— Pagaidi!...

— Roka sasapejas, vai? — Savejjevs līdzjūtīgi jautāja.

Taču roka, kuru Surovcevs paklausīgi bija uzkāris

saitē, viņam nesāpēja. Bija noticis pavisam kas cits. Nez kapec tikai tagad, kad vajadzēja pamest palātu, noiet pēdējos sojus pa gaiteni un nokāpt lejā pa kāpnēm, viņš pēkšņi atcerējās Veru. Tikai tagad Surovcevs saprata, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Viņš stāvēja, nespēdams ne par ko izšķirties, nepievērsdams uzmanību Andrejam, kas uz viņu nepacietīgi raudzījās. Viņš nezināja, ko iesākt. Atvadīties no Veras ta, lai nepadarītu viņu uzmanīgu, Surovcevam bija grūti, bet arī vismazākās aizdomas izjauktu viņu plānu.

yiņš centās sevi pārliecināt, ka jāiet, tūlīt jāpamet hospitālis, tomēr nespeja paspert ne soli.

— Vai tu beidzot nāksi, kapteini? — Saveļjevs dusmīgi jautāja.

Bet Surovcevs jau bija sapratis, ka, neredzējis Veru, viņš nespēj aiziet.

— Pagaidi, tūlīt atgriezīšos! — viņš nomurmināja un strauji izgāja no palātas.

Gaitenī viss bija kā parasti: lēnām staigāja ievainotie, kas bija sākuši atveseļoties, un skaudīgi noraudzījās uz tiem, kuriem jau bija atļauts iet ārā; šurp un turp šaudījās māsas, nesdamas apaļus emaljētus sterilizatorus, kuros šķindēja šļirces, adatas un pincetes...

Veras gaitenī nebija.

«Kur viņa varētu būt?» Surovcevs prātoja, izklaidīgi sasveicinādamies ar pazīstamiem ievainotajiem un māsām.

Viņš aizgāja līdz gaiteņa galam — līdz ārstu un māsu istabam, kas atradās viena otrai pretim, un ielūkojās pa pusatvērtajām durvīm, tomēr Veras nebija arī tur.

«Ko lai dara, ko lai iesāk?» viņš sev vaicāja, saprazdams, ka nespēs pamest hospitāli, kamēr nebūs ticies ar Veru. Viņš pagriezās un ātri devās atpakaļ, ieskatīdamies visās palātās. Veras nekur nebija.

Pēkšņi iešāvās prātā: «Jebkuru mirkli var izziņot gaisa trauksmi, un tad slimniekiem hospitāļa durvis tūlīt būs slēgtas.» Viņš gandrīz skriešus aizsteidzās uz «smēķē tavu», pārliecinājās, ka metronoms netikšķ, ka no repro duktora plūst mūzika, un vēlreiz pārlaida skatienu garajam gaitenim ... Vera nebija redzama.

«Diezgan!» Surovcevs domās noteica. «Jāiet projām.»

Viņš devās uz savu palātu pēc Saveļjeva, kas viņu tur

raidīja. Un tad viņš ieraudzīja medicīnas māsu Oļu. Viņa nāca pretim, stumdama pārvietojamu galdiņu ar medikamentiem.

— Kur tad Vera? — Surovcevs vaicāja.

— Vera? — Oļa atjautāja, sākdama iet lēnāk. — Viņa jau no rīta aizbrauca uz mājām. Atprasījās. Viņas mātei ir slikti.

Oļas vārdu jēgu Surovcevs pirmajā mirklī neaptvēra. Sākumā viņš saprata tikai to, ka Veras hospitālī nav, un, sev par pārsteigumu, juta pat atvieglinājumu, ka grūta tikšanās ies secen, kāda tā būtu, viņš nojauta, turklāt tā nebūs viņa vaina. Taču nākamajā mirkli Surovcevs apjēdza, kāpēc Vera aizgājusi: viņas mātei ir slikti, varbūt tuvojas pēdējā stunda... Viņš gribēja Oļu iztaujāt sīkāk, pagriezās, bet Oļa ar savu čīkstošo galdiņu jau bija tālu.

Surovcevs uz mirkli iedomājas Veru tādu, kādu viņš to bija redzējis pēdējo reizi, atcerējās viņas neizraudātu asaru pilnās acis, un viņam gribējās palikt...

Viņš stāvēja gaiteņa vidū, raudzīdamies nopakaļ OJai, kas pamazām attālinājās, un pēkšņi sajuta uz pleca kādu roku.

Surovcevs nodrebēja, pagriezās un ieraudzīja Saveļ

jevu. ....

— Kādus jokus tu te taisi, kapteini? — Andrejs iečukstējās. — Pēc pusstundas pa durvīm vairs ara nelaidīs!

Tikai tagad Surovcevs atgriezās īstenībā. Viņš steidzīgi atsvieda vaļā šineli un no bikšu kabatas izvilka pulksteni. Bija jau pusčetri, pastaigas laiks beidzās četros.

«Ko darīt?» viņš domāja. «Palikt? ...» Nē, palikt nevarēja. Surovcevs jau ar visu savu būtni rāvas uz turieni, uz brīvi, uz fronti...

Lēmums radās pēkšņi.

— Ej jau uz durvīm, — viņš sacīja Andrejam, — pēc pāris minūtēm panākšu. — Un viņš metās uz savu palātu.

Iegājis istabā, Surovcevs atvēra naktsskapīti, paķēra aploksnes, papīru un zīmuļa galu, apsēdās uz gultas un, domās iegrimis, dažusmirkļus raudzījās papīra lapiņa.

Tad uzrakstīja:

«Mīļā Vera! Man tikko sacīja, ka Jūsu mamiņai kļuvis sliktāk. Gribu ticēt, ka beigsies labi. Turieties! Jūs pati teicāt: «Pārāk daudz bēdu visapkārt...» Mēs abi ar

Saveļjevu nolēmām aiziet no hospitāļa, par mums lai neuztraucas. Man gribējās Jūs redzēt pēdējo reizi, bet vēlāk nospriedu, ka tā varbūt ir pat labāk. Skatīties Jums acīs un runāt nepatiesību es nebūtu spējis. Ardievu! Paldies par visu. Gribētos teikt vēl kaut ko, bet pēc vakarējās sarunas saprotu, ka tas būtu lieki. Ardievu! Vladimirs.»

Pielicis punktu, Surovcevs mirkli padomāja un vēl uzrakstīja:

«Viņš atgriezīsies. Gaidiet!»

Vēstuli nepārlasījis, Surovcevs papīru ielika aploksnē, rūpīgi aizlīmēja, lieliem burtiem uzrakstīja «Verai Koro ļovai» un palika aploksni zem spilvena.

Saveļjevs gaidīja uz kāpnēm.

— Kas ar tevi notiek, kapteini? — viņš iesaucās, tiklīdz bija Surovcevu ieraudzījis kāpņu laukumiņā, un savu sašutumu vairs neslēpa.

— Ja daudz zināsi, ātri kļūsi vecs, — Surovcevs viņu pārtrauca. — Atstāju zīmīti hospitāļa priekšniecībai, lai nedomā, ka esam pazuduši. — Un pamācoši piebilda: — Par cilvēkiem jārūpējas, tā tas ir!

Pa sētas puses kāpnēm viņi nogāja lejā dārziņā, kas atradas aiz hospitāļa; šis nelielais dārziņš ar metāla sētu bija paredzēts slimnieku pastaigām.

Gaisā lidinājās retas, vieglas pārslas. Tās krita uz cietās, jau sasalušās zemes, ziema togad sākās ļoti agri, un krājās uz kailajiem koku zariem.

Pa taciņu gar žogu pastaigājās citi ievainotie. Bija auksts, pūta vējš, un staigātāji bija sacēluši šineļu apkakles, tomēr neviens negāja iekšā; pēc ilgas gulēšanas slimnīcas gultā cilvēki augstu vērtēja katru svaiga gaisa malku.

Vārti metāla sētā bija palikuši pusvirus, tos neviens neapsargāja; ievainotie zināja, ka iziet uz ielas ir stingri aizliegts.

Surovcevam un Saveļjevam nepamanītiem vajadzēja izlavīties pa šiem vārtiem, tad noiet pāris simtu soļu pa šķērsielu. Pec tam viņi būs, tā teikt, brīvībā, nebūs vairs aizsniedzami.

No rīta izstrādādami rīcības plānu, viņi bija pārdomājuši visu maršrutu. Pa šķērsielām vajadzēja nokļūt Kārļa Marksa prospekta un pa to aiziet līdz krustojumam ar

Botkina ielu. Tur viņu ceļiem būs jāšķiras: Surovcevam jāpagriežas pa kreisi un kājām vai ar tramvaju jatiek līdz Somijas stacijai, bet Saveļjevam jāiet pa labi, uz Kuibi ševa ielas pusi, un pēc tam tramvajā jābrauc uz Narvas vārtiem.

Bažas radīja vienīgi iespējamā satikšanas ar patruļām — ne Surovcevam, ne Saveļjevam nebija itin nekādu dokumentu. Tomēr abi cerēja, ka pagūs nokļūt pie vietas vēl labu laiku pirms komandanta stundas sākuma un patruļām nebūs nekāda iemesla viņus apturēt.

Surovcevs paraudzījās pulkstenī. Bija bez desmit minūtēm četri. Viņš zināja, ka tieši četros iznāk dežūrārsts un paziņo pastaigas beigas. Daļa staigātāju jau devas uz durvīm.

— Gatavoties! ... — Surovcevs čukstus komandēja.

Viņi lēnām tuvojās vārtiem. Pie pašas izejas apstājās.

Saveļjevs izņēma no kabatas «Belomora» paciņu, izvilka papirosu un sāka raut sērkociņus, izlikdamies, ka vēja nekādi nespēj aizsmēķēt. Surovcevs aizstājās vējam priekšā, slepšus skatīdamies apkārt.

Izmantodams mirkli, kad uz viņu pusi neviens neskatījās, Surovcevs deva jaunu komandu:

— Ejam!

Viņi izslīdēja pa vārtiem un pa kreisi iegriezās šķērsiela. Surovcevs vērīgi klausījās. Taču neviens nekliedza, neviens nemēģināja viņus apturēt. Pirmais «operācijās» posms bija beidzies veiksmīgi.

Pēc minūtēm piecpadsmit viņi sasniedza Karļa Marksa prospektu. Krustojumā viņi apstājās, atvilka elpu, palūkojās viens otrā un pasmaidīja, juzdami atvieglojumu.

— It kā būtu izkūlušies, — Surovcevs teica. — Ko tad kāja saka, neko?

— Galā tikšu, — Saveļ jevs atmeta ar roku.

Viņi pavērās apkārt...

Patiesībā Surovcevs nebija Ļeņingradu redzējis kopš tā neaizmirstamā septembra vakara, kad veda savu bataljonu cauri visai pilsētai no Ņevas krastmalas uz Sred ņaja Rogatku, vēl nezinādams, ka viņam būs jakaro pie Pulkovas.

Nākamo reizi viņš nokļuva pilsētā oktobra vidu, kad pulku mašīnās pārsvieda no Pulkovas uz Somijas staciju, lai kopā ar citiem pulkiem un divīzijām nosūtītu uz Ņevskaja Dubrovkas rajonu. Bet tas notika melnā naktī.

Arī uz hospitāli viņš, protams, brauca pa Ļeņingradas ielām, taču viņu veda slēgtā sanitārajā mašīnā. Ko no tadas var redzēt?

Un tagad Surovcevs stāvēja ielu krustojumā, ziņkārīgi raudzīdamies apkārt. Bija tikai pāri četriem, tomēr pilsēta jau sabiezēja krēsla. Lēnām krita sniegs.

Garām pagāja dažas sievietes, kas bija dīvaini līdzīgas cita citai. Varbūt tāpēc, ka visām ap galvu bija lakati, bet rokas — saimniecības somas. Un arī sejas šīm sievietēm bija līdzīgas. Šķita, ka tās apbārstītas ar ogļu putekļiem.

Surovcevs un Saveļjevs klusēdami devās uz priekšu un pagaja garām pussagrautai mājai. Uz saglabājušās sienas bija uzlīmēts milzīgs plakāts — sieviete ar sāpju izķēmotu seju turēja rokās mirušu bērnu, un sarkani, gluži kā asinīm rakstīti vārdi kliedza: «Nāvi bērnu slepkavām!» Arī blakus māja bija sagrauta, viena siena sabrukusi un atsegusi istabas. Vējā plīvoja tapešu lēveri.

Krustojumu šķērsoja barikāde, kuras vidū bija atstāta eja transportlīdzekļiem un gājējiem. Surovcevs un Sa veļjevs klusēdami devās uz turieni. Zem kājām šņirkstēja stikla lauskas, uz ietvēm cauri plānajai sniega kārtiņai spiedās sarkanbrūni mūra putekļi.

Uz māju sienām baltoja ar mašīnu vai roku aprakstītas papīra lapiņas. Surovcevs un Saveļjevs apstājās, lai izlasītu, kas tur rakstīts. Uz visām lapiņām bija viens un tas pats — drēbes, apavus, dažkārt ari zelta vai sudraba lietas mainīja pret maizi vai jebkuriem citiem produktiem.

Virs veikaliem vēl bija saglabājušās izkārtnes, vietumis tām trūka viena otra burta, bet dažreiz arī veselu vārdu. Izkārtnes atgādināja, ka tur kādreiz pārdoti augļi, gaļa vai konditorejas izstrādājumi. Bija dīvaini un baigi redzēt šīs izkārtnes virs cieši aiznaglotiem skatlogiem vai virs caurumiem sienās, pa kuriem varēja saskatīt sagriezušās dzelzs sijas...

— Jā . .. Redz, ko viņi izdarījuši ar Ļeņingradu, neģēļi! — Surovcevs caur zobiem noteica.

— Tas vēl nav nekas, kapteini! — Saveļjevs atsaucās. — Būtu paskatījies tuvāk pie priekšējām līnijām . .. Kad es vēl strādāju rūpnīcā, pie mums aiz Narvas vārtiem, var teikt, nebija nevienas veselas mājas . ..

Viņi atkal apklusa. Daudz vairs nebija atlicis no kopējā ceļa. Līdz Botkina ielai — tikai divi kvartāli. Jo tuvāk nāca tā vieta, kur Surovcevam un Saveļjevam būs jāšķiras, jo lēnāki kļuva viņu soļi. Abi domāja par to, ka, blakus pavadījuši tik daudz grūtu dienu, viņi drīz dosies katrs uz savu pusi un acīmredzot nekad vairs netiksies.

Aizgājuši līdz Botkina ielai, viņi brīdi klusēdami stāvēja pie Kara medicīnas akadēmijas.

— Nu tad, Andrej, te mūsu ceļi šķiras, — Surovcevs beidzot teica aizkritušā balsī.

— Ardievu, biedri kapteini! — Saveļjevs klusi atbildēja.

— Būtu tev iedevis savu lauka pasta numuru, — Surovcevs sacīja, — bet pats to vēl nezinu.

— Atrakstiet man, biedri kapteini, pirmais! — Saveļjevs kļuva možāks. — Mana adrese ir vienkārša: Ļeņin grada, Kirova rūpnīca... Rakstiet uz komjaunatnes komiteju, es taču esmu komitejas loceklis, mani tur visi pazīst. Tā arī rakstiet: Kirova rūpnīca, komjaunatnes komiteja, Andrejam Saveļjevam. Saņemšu! Vai vel labāk — taisni uz partijas komiteju Koroļovam, lai nodod man, es taču pašreiz strādāju pie viņa cehā.

— Aizrakstīšu, — Surovcevs pamāja ar galvu, tikai tagad juzdams, cik skumji viņam ir šķirties no šī jautra, atklātā puiša.

— Varbūt hospitālī kādam kaut kas japasaka, ko? — Saveļjevs vaicāja kā sazvērnieks.

— Gribi, lai tevi tur saņem ciet? — Surovcevs skumji pasmaidīja.

— Mani?! Nekā nebija! Tiklīdz būšu nokļuvis rūpnīcā, mani no turienes ne ar knaiblēm neizvilks! Vēlāk arī aiziešu uz turieni. Pavisam vienkārši.

— Nē, Andrej, nekas nav jāsaka, — Surovcevs papurināja galvu. — Kas bija sakāms, pats uzrakstīju...

— Paklau, biedri kapteini, — Saveļjevs pēkšņi teica, un viņa acis iemirdzējās, — man kaut kas iešāvās prātā! Kā būtu... ja jūs nāktu pie mums uz rūpnīcu, ko? Pie mums komandierim darba pāri galvai! Mums ir savs pretgaisa aizsardzības štābs, savi zenītnieki, sava ložmetējnieku rota, tur taču ir priekšējās pozīcijas — vācietis atrodas no mums tikai četrus kilometrus! Tā ir ideja, biedri kapteini! Kopā mēs arī aizietu! Ar militāro priekšniecību mūsējie vienotos viens divi! Vai zināt, ko nozīmē Kirova rūpnīca? Tas ir varens spēks!

Saveļjevs tagad runāja skaļi, gandrīz vai kliedza, pēkšņa doma acīm redzami bija viņu pilnīgi sagrābusi savā vara.

Nē, Andrej, nekas neiznāks. — Surovcevs papuri nāja galvu. — Karā ikvienam ir sava vieta. Bez frontes es nespeju dzīvot. Labs puisis tu esi, turies!

Un viņš sniedza Saveljevam roku.

Šai mirklī viņi izdzirda sirēnas kaucienu.

Sākumā šis kauciens bija kluss un tāls, taču ar katru mirkli tas kļuva skaļaks, it kā ar spēku urbās māju sienas, nomākdams visus citus ielas trokšņus.

Surovcevs lēnām nolaida roku. Viņš redzēja, ka cilvēki, kas gausi gāja pa ietvēm, pielika soli, daži pat sāka skriet, it ka, uz galvas krizdami, viņus vajātu vārdi, kas naca no neredzamiem reproduktoriem:

«Pilsoņi! . .. Gaisa trauksme! Pilsoņi! ... Gaisa trauksme! Pārtraukt kustību ielās! ... Iedzīvotājiem doties uz patvertnēm!...»

— Tā tikai vēl trūka! — Surovcevs noteica, nikni raudzīdamies apkārt.

— Nu... tad es skrienu, biedri kapteini, varbūt tikšu uz priekšu ... — Saveļjevs steidzīgi ierunājās.

— Stāt! — Surovcevs pavēlēja. — Gribi uzskriet virsū patruļai?

Viņš drudžaini domāja, ko darīt.

Šai mirklī no tuvākās šķērsielas iznāca trīs karavīri ar sarkanām saitēm ap piedurknēm un gāzmaskām uz pleciem. Viņi apstājās uz stūra, vērīgi aplūkodami ielu, kas ātri kļuva tukša.

— Nāc līdzi! — Surovcevs pavēlēja, satverdams Saveļ jevu aiz vateņa piedurknes. Viņi pagriezās un sāka skriet.

Iedunejās zenītlielgabali.

— Turies aiz manis! — Surovcevs atkal steidzīgi ierunājās, ar skatienu meklēdams, kur varētu patverties.

Tuvākās majas ieeja bija no viņiem metru trīsdesmit. Kad Surovcevs un Saveļjevs ieskrēja iekšā, tur jau stāvēja kādi desmit cilvēki.

No augšējiem stāviem steidzās lejā sievietes ar bērniem. Viņas nepalika priekšnamā, bet devās tālāk pa šauram un tumšām kāpnēm, kas acīmredzot veda pagrabā.

Zenītlielgabalu_dārdoņai pievienojās tāli fugasa bumbu sprādzieni, tad kada bumba sprāga kaut kur tuvumā, bija dzirdams, kā sabrūk mūris.

Ko tad jūs, pilsoņi, vai gaidāt īpašu uzaicinājumu?— aiz muguras kāds skaļi jautāja.

Surovcevs pagriezās un ieraudzīja pavecu sievieti, kas bija ģērbusies vatenī ar sarkanu saiti ap piedurkni, uz pleca — gāzmaska.

Un jūs, biedri komandieri, kālab stāvat? — _ viņa pievērsās Surovcevam. — Jums pienākas radīt iedzīvotajiem labu paraugu, bet jūs pats nepildāt noteikumus! Ejiet lejā, visi — lejā!

Cilvēki, kas drūzmējās priekšnama, saka kāpt lejā pa šauriem, apdrupušiem cementa pakāpieniem. Surovcevs un Saveļjevs klusēdami gāja citiem līdzi.

Iespraucies pa šaurām durvīm, Surovcevs sakumā nekā nevarēja tumsā saskatīt. Viņš tikai juta, ka atrodas mitrā, aukstā un droši vien lielā pagraba telpā, jo cilvēki, kas gāja pa priekšu, izgaisa tumsā un viņu soļi pamazām kļuva klusāki.

Surovcevs sataustīja pa labi no sevis slapju, aukstu sienu. Un apstājās pie tās.

Šai mirklī augšā iespīdējās gaisma, kas tik tikko spēja izkliedēt tumsu, un durvīs parādījās tā pati dežurante ar sarkano saiti ap piedurkni. Rokā viņai bija vējlukturis «sikspārnis». Uguntiņa mazliet raustījās.

Dežurante pagriezās un, pārliecinājusies, ka uz kāpnēm neviens nav palicis, skaļi aizcirta ar skārdu apsistās durvis un nolaida uz leju aizlaidni.

Vājajā luktura gaismā Surovcevs redzēja, ka Saveļ jevs stāv pāris soļu no viņa. Arī Saveļjevs pamanīja kapteini, pamāja uz aiztaisīto durvju pusi un paraustīja plecus.

Surovcevs palūkojās apkart. Acīmredzot ta bija katlu telpa, kuru tagad neizmantoja. Gar sienam stiepās sarūsējušas, norasojušas caurules, telpas vidū paceļas kaut kāda metāla ierīce, kas izskatījās pēc katla. Tur dežurante arī nolika savu lukturi, bet pati atgriezās pie aizvērtajām durvīm un apsēdās uz ķeblīša

Patvertnē bija daudz cilvēku. Viņi sēdēja uz rindās saliktiem soliem dziļāk pagrabā, daži bija iekārtojušies uz koka lāviņām ar matračiem. Droši vien tie bija mājas iedzīvotāji. Tie, kuri patvertnē bija nokļuvuši nejauši, stāvēja pie sienām.

Surovcevs vērīgi ieklausījās, viņam šķita, ka šaušana augšā apklususi.

— Laikam gan trauksme bus beigusies, — viņš klusi sacīja Saveļjevam.

1 ūlīt pārbaudīsim, — tas atsaucās un enerģiski devas uz durvīm.

_z kurieni? — dežurante draudīgi noprasīja, paceldamas no ķeblīša un uzlikdama roku uz aizlaidņa.

Tikai paskatīties: varbūt ir jau cauri? — Saveļjevs nedroši ierunājās.

Es tev rādīšu — paskatīties! Apnicis galvu uz pleciem nesat? Vai tad ausu nav? Kālab te radio uzstādīts?

Saveļjevam neatlika nekas cits kā atgriezties savā vietā pie sienas.

Kur tu gribēji skriet? — Surovcevs viņam jautāja.

1 e taču mes esam tikpat kā kapenēs, kā žurkas slazda.

— Pašreiz nekā nevar darīt, jāgaida.

Ieklausījies Surovcevs tikai tagad izdzirda klusus, biežus metronoma tikšķus. Taču pustumsā bija grūti noteikt, kur šis reproduktors atrodas.

Netālu nograndīja sprādziens. Lukturī noraustījās liesma.

Cilvēki patvertnē pieklusa. Viņi sēdēja, gulēja vai stāvēja rama padevībā liktenim, acīmredzot jau pieraduši pie uzturēšanās tādos pagrabos. Tikai tad, kad augšā nodunēja sevišķi spēcīgs bumbas vai šāviņa sprādziens, visi gluži ka pēc pavēles pacēla galvas un dažus mirkļus sastinga bažīgas, saspringuma pilnās gaidās.

Surovcevu kaitināja piespiestā bezdarbība. Palūkojies pulkstenī, viņš redzēja, ka ir jau pusseši. Nebija zināms, kad trauksme beigsies. Bet viņam vēl garš ceļš zem kājām, turklāt ar tumsas iestāšanos palielinājās iespēja, ka viņu aizturēs patruļa.

Aiz gara laika viņš sāka ar saliektu pirkstu klaudzināt pa mitro sienu, pūlēdamies noteikt tās biezumu. Vieglie klaudzieni pievērsa pie durvīm sēdošās dežurantes uzmanību.

Viņa aplūkoja Surovcevu, ar skatienu pakavēdamās pie saite pakārtās rokas, — Surovcevs tīšām nebija saiti noņēmis, cerēdams, ka ievainotam karavīram patruļa mazāk piesiesies, — un stingri teica:

— Ei, pilsoņi, dosim vietu ievainotam komandierim!

Cilvēki uz Surovcevam tuvākā sola saspiedās ciešāk, un sola gals nedaudz atbrīvojās.

— Sēdies, sēdies, biedri komandieri! — dežurante sacīja, un viņas rupjā, zemā balss pēkšņi kļuva mīlīga. — Es nevaru durvis pamest — dežurēju, pec instrukcijas mans postenis ir te . . . Bet tu sēdies! Droši vien esi no frontes, vai ne? — viņa iejautājās, kad Surovcevs jau bija steidzīgi apsēdies, lai tikai lieki nepievērstu sev uzmanību.

Surovcevs nolēma sīkumos neielaisties un atbildēja:

— Jā, no frontes.

— Un ... kā tad tur ir? Vai drīz beigsies ļaužu mokas? Drīz padzīsiet vāciešus?

— Notiek kaujas, — Surovcevs izvairīgi atbildēja.

— To mēs arī paši zinām! ... — dežurante teica, vilšanos neslēpdama.

Blakus Surovcevam snauduļoja kāds sirmgalvis. Pie viņa saliektajām kājām bija nolikts neliels dermatīna čemodāniņš. Laiku pa laikam viņš nolaida roku uz leju un pieskārās čemodāniņam, it kā gribēdams pārliecināties, vai tas joprojām atrodas savā vietā.

Pa labi no sirmgalvja sēdēja sieviete vidējos gados, rokās turēdama zīdaini. Puķainā vatētā sedziņā ievīstītais bērns droši vien gulēja, un viņa to viegli šūpoja.

Blāvajā luktura gaismā Surovcevs nespeja saskatīt to cilvēku sejas, kuri sēdēja uz talakajiem soliem. Viņam tieši pretim uz matrača bija nometušas divas večiņas, kurām no lakatu apakšas spraucās ārā sirmas matu šķipsnas. Večiņas sēdēja, acis aizvērušas un viena pie otras piespiedušās.

Arī Surovcevs aizvēra acis.

Kad viņš atkal paraudzījās pulkstenī, tas jau rādīja bez desmit minūtēm seši. «Kāda nejēdzība! Vajadzēja gadīties tādai neveiksmei!»

Viņš pūlējās saklausīt metronoma tikšķus, ko nomāca šāvienu dunoņa. īsajos klusuma mirkļos bija dzirdams, ka metronoms joprojām tikšķ drudžainā steiga.

Visā kara laikā Surovcevs pirmoreiz bija nokļuvis civiliedzīvotāju patvertnē. Pie bombardēšanas un artilērijas apšaudes viņš bija pieradis un uzskatīja tas par dabisku kara fonu. Kaujas apstākļos nemaz nebija laika domāt, ka bumba vai šāviņš var trāpīt komandpunkta

Hospilālī Surovcevam vajadzēja doties uz patvertni dažkārt divas trīs reizes diennaktī, taču tur tādu pašu ievainotu kareivju un komandieru vidū viss bija licies citādi. Gaisma patvertnē netika nodzēsta, sarunas neaprima, pēc katra sprādzienā ievainotie sāka strīdēties, cik tālu bumba nokritusi un cik smaga tā bijusi, pūlējās pēc tik tikko saklausāmas lidmašīnu rūkoņas noteikt, kas tās ir par lidmašīnām — mūsu vai vāciešu. Vārdu sakot, dzīve neapstājas ...

Turpretim šeit — mitrajā, drūmajā, pustumšajā pagraba ne tikai pieaugušie, bet arī bērni sēdēja klusi, galvu nokāruši, un Surovcevam bija ļoti rūgti apzināties šo cilvēku neaizsargātību, viņu pilnīgo atkarību no tā, kur vācu lidotājs nometīs savu nāves kravu.

Pēkšņi kaktā, kur luktura gaisma nemaz neiespīdēja, kada sieviete ierunājās:

— Biedri komandieri, vai drīkst jums jautāt, no kurienes jūs esat — no kājniekiem vai no lidotājiem?

Jautājums neapšaubāmi bija domāts Surovcevam.

— No kājniekiem, — viņš atbildēja.

— Mans dēliņš arī dien kājniekos, — atsaucās tā pati sieviete, — kļuvis seržants, sauc par Valeriju Trifonovu. Neesat saticis?

— Nē, nav gadījies. Fronte plaša ...

— Jau kādu mēnesi nav vēstuju, — sieviete tumsā sacīja, — nezinu, ko domāt... varbūt vairs nav starp dzīvajiem.

Viņas balsī bija tāds nogurums un tāda bezcerība, ka, pats sev par pārsteigumu, Surovcevs skaļi un pat dusmīgi izsaucās:

— Kāpēc tad nav?! Kauju laikā rakstīt vēstules grūti pat ģenerālim, kur nu vēl seržantam . ..

— Nu ko es tev teicu, Marja Semjonovna? — pēkšņi uztrūkās no snaudiena Surovcevam blakus sēdošais sirni galvis. — Varbūt arī pasts ir vainīgs. Es, reče, vakar biju aizgājis uz_pasta nodaļu, domāju, varbūt Vasjas vēstule guļ tur, arī jau trešo nedēļu ne ziņas, ne miņas... Bet vai tu zini, kas tur pastā darās? Neizšķirotu vēstuļu — simtiem! Pakam guļ kaktos. Es saku vadītājai: kādas jums tiesības pieļaut tādu nejēdzību! Bet šī man atbild: «Ir tev spēks? Še, te ir soma, ej un iznēsā! Man palikušas tikai desmit večiņas, un pusei no viņām uztūkušas kājas, noiet vienu kvartālu, izstaigā kādas desmit kāpnes augšā un lejā, pec tam piespiežas pie sienas un stundu stāv — kajas ta neklausa! ...

Nežēlojies, Marja! — tumsā ierunājās cita sieviete.

Te jau mēs visas esam karavīru sievasvai mātes... lēv vēl par agru žēloties, tu... tu... nāves ziņu vēl neesi saņēmusi, tu ... — Balss pārtrūka, kļuva dzirdami klusi šņuksti.

«Mātes ... sievas ... bērni.. .» Surovcevs domāja, juzdams sāpes un rūgtumu. «Jā, cik laimīgi ir tie, kas ar ieročiem rokās spēj ienaidniekam pretim staties... oet

gaidīt, gaidās pagurt.. .» . ļr

Pēkšņi Surovcevs atcerējās savu mati, kas dzīvoja taia pilsētiņā Volgas krastā, atcerējās, ka nav viņai rakstījis

gaužām sen. v .

Pēc iestāšanās Ļeņingradas kara inženieru skola viss, kam bija sakars ar bērnību, aizvirzījās kaut kur tālu. Skolas iaikā viņš aizbrauca uz mājam tikai divas reizes, lai gan zināja, ka māte ir vientuļa — Surovceva tēvs, Sarkanās Armijas komandieris, bija miris jau divdesmito gadu sākumā.

Kara laikā viņš bija nosūtījis mātei tikai vienu vai divas vēstules, uz viņas vārda izrakstījis atestātu naudas saņemšanai.. . un tas bija viss! Surovcevam bija šķitis, ka tas ir dabiski, ka māte saprot — karš, vēstuļu lakstī šanai viņam nav laika. Taču tagad, atrazdamies starp vecām un jaunām sievietēm, kuras gaida vēstulēs no dēliem, vīriem, tēviem, viņš pēkšņi atminējas mati, un viņu pārņēma rūgtums un kauns. ..

Tas bija kauns ne tikai no savas mātes, kurai viņš nebija papūlējies uzrakstīt, ka ir dzīvs un vesels. Līdz šim vārdus «mierīgie iedzīvotāji» Surovcevs bija uztvēris ka diezgan abstraktu jēdzienu. Tagad viņš pēkšņi juta, ka nepazīstamie cilvēki, kuri sēdēja viņam blakus patvertne un kuru sejas pustumsā nebija iespējams saskatīt, ir viņam ļoti tuvi un dārgi. Un ka viņš šeit ir vienīgais karavīra formas tērpā un it kā pārstāv visu Sarkano Armiju, kas pagaidām nespēj pasargāt no nāves draudiem simtiem tūkstošu tādu sirmgalvju, sieviešu un bērnu._

Surovcevs domāja par to, ka šo klusi sēdošo cilvēku dēli, brāļi un vīri pašreiz cīnās frontē un ikvienam no viņiem ticība uzvarai savijas kopā ar cerību atgriezties pie tuviniekiem, kas viņus gaida, ilgojas pēc viņiem, mīl viņus. Bet jebkura stulba, aplama vācu bumba, ar trotilu pildīts metāla ķēms, vienā paņēmienā vardesmitiem kareivju un komandieru laupīt viņu matēs, tēvus, sievas. .. Surovcevs bezspēcīgā niknumā sažņaudza dūres ...

Atkal bija dzirdami sprādzieni. Luktura liesmiņa raustījās aizvien stiprāk ...

Tad pēkšņi briesmīgs grāviens nodārdēja pavisam tuvu un lukturis apdzisa. Surovcevs dabūja spēcīgu grūdienu mugura un nokrita uz grīdas, instinktīvi spiezdams pie krūtīm slimo roku.

Melnajā tumsā kaut kas vēl dārdēja, gāzās un bira. Griezīgi ieraudājās bērns.

Citiem tas bija tikpat kā signāls — visās malās atskanēja kliedzieni.

Surovcevs gulēja uz grīdas. Mute un deguns bija kodīgu mūra putekļu pilni. Putekļi šņirkstēja zobos un klāja plakstus. Tomēr Surovcevs tūlīt aptvēra, ka samaņu viņš nav zaudējis, tātad nav arī kontuzēts.

Grūti bija saprast, kas noticis. Skaidrs bija tikai tas, ka tūlīt jaizbeidz panika. Atbalstīdamies uz labās rokas, juzdams stipras sāpes mugurā, Surovcevs piecēlās pus sedus un iesaucās:

— Klusu! Visiem palikt savās vietās! Nekustēties! Dežurante, vai esat pie durvīm?

Atbildes nebija, tomēr, viņā klausīdamies, cilvēki apklusa.

Saveļjev, vai esi vesels? — Surovcevs atkal iesaucās.

— Viss kārtībā, kapteini, — atsaucās pazīstamā balss, — dabūju ar kaut ko pa bēniņiem, bet asiņu, rādās, nav.

— Stāvi pie durvīm un nevienu nelaid ārā!

— T umsā taču nekas nav redzams, ej nu sazini, kur tas durvis ir.

— Sērkociņus! Tev kabatā jābūt sērkociņiem,

Pēc pāris mirkļiem pa kreisi no Surovceva iedegās liesmiņa un tūlit apdzisa. Tāpat apdzisa ari otrs sērkociņš.

Aizdedzini uzmanīgi, — Surovcevs aizrādīja, — te kaut kur plūst svaigs gaiss. Pagriezies ar muguru, citādi atkal nopūtis!

Viņš ieklausījās trokšņos. Augšā joprojām šāva zenīt lielgabali. Cilvēki, kas pēc Surovceva valdonīgā uzsau ciena bija sastinguši uz vietas, tagad atkal sāka kustēties. Droši vien viņu vidū bija gan ievainoti, gan sadauzīti, jo bija dzirdami vaidi...

Cilvēki sasaucas, kāds tumsā kliedza: «Durvis! Atveriet lāču durvis!»

Klusu! — Surovcevs velreiz pavēlēja. Pakļaudamies viņam, cilvēki atkal aprima, vienīgi mātes tikko dzirdami mierināja bērnus.

— Saveļjev! — Surovcevs dusmīgi sauca tumsā. — Vai 111 ilgi tur ķēpāsies?

Beidzot Saveļjevam izdevās sērkociņu uzdedzināt.

— Tagad meklē lukturi! — Surovcevs viņam pavēlēja un pēc tam skaļākā balsī teica: — Biedri! Lai katrsaptausta savu tuvāko apkārtni — jāatrod lukturis. Nekādas briesmas nedraud. Tikai kaut kur tuvuma spraga bumba.

Viņš ieklepojās: kaklā bija iekļuvuši mūra putekļi.

Jāņtārpiņam līdzīga sērkociņa liesma lēnām pārvietojās.

«Galvenais — nepieļaut panikas atsākšanos!» Surovcevs satraukti domāja. «Tas var radīt jaunu nogruvumu, kas to zina, kādā stāvoklī ir griesti un sienas...»

Skaļi viņš tomēr sacīja pavisam ko citu:

— Meklējiet lukturi, neizkustēdamies no vietas, lai cits citu nesamītu! Un nomierinieties! Bumbas divreiz nekrīt vienā un tai pašā vietā. Bet cits citu tumsā samīt gan jūs varat. Tātad galvenais — necelties no savas vietas, katram palikt tur, kur viņš ir pašreiz .. .

Surovcevs runāja lēnām, domādams vienīgi par to, ka saglabāt cilvēkos mieru, kamēr atradīsies vējlukturis un varēs visu apskatīt. Taču, kad atkal nodzisa sērkociņš, viņš neizturēja un dusmīgi uzkliedza:

— Kur lukturis, Saveļjev? Vai tu vel ilgi tūļāsies?

Pēkšņi kaut kas iešķindējās, un tai paša mirklī Saveļ

jevs triumfēdams izsaucās:

— Rokā ir! Atradās! ... .

Sērkociņš atkal apdzisa, un Saveļjevs tumsa turpināja:

— Stikls sadauzīts, kapteini, tikai tāda lauska palikusi ... Tfū, velns ar ārā, roku pārgriezu—

— Par roku varēsi domāt vēlāk! — Surovcevs viņu pārtrauca. —Aizdedzini lukturi! Tikai uzmanīgi, vispirms apslauki, citādi var uzliesmot petroleja!

Saveļjevs atkal rāva sērkociņus. Viņam izdevās lukturi aizdegt, taču uguntiņa tūlīt noraustījās un apdzisa. _

— Es taču tev teicu, aizsedz uguni, te kaut kur puš! — Surovcevs īgni sacīja. — Dod šurp lukturi!

Viņš gāja uz priekšu, cenzdamies nepaklupt pret cilvēkiem, kas sēdēja uz grīdas, tumsā sameklēja Saveljevu un izrava viņam no rokam lukturi. Ar kreiso roku, kuru viņš no saites bija izņēmis, Surovcevs aptaustīja metāla virsmu, pārliecinājās, ka petroleja tiešām nav izlijusi, notīrīja no degļa putekļus un pavēlēja:

— Tagad aizdedzini!

Deglis atkal uzliesmoja. Surovcevs pacēla lukturi un, pagriezis to tādējādi, lai palikušais stikla gabals pasargātu liesmiņu no gaisa plūsmas, paraudzījās apkārt.

Sakuma bija grūti ko saskatīt — putekļi joprojām nebija nosēdušies. Surovcevs līdz pēdējai iespējai izgrieza degli uz āru. Tagad viņš varēja redzēt tos, kas atradās blakus. Cilvēku sejas bija noputējušas pelēkas un šķita cita citai līdzīgas ...

«Ar cilvēkiem nodarbošos vēlāk, mazliet vēlāk,» Surovcevs teica pats sev, «pašreiz svarīgākais ir apskatīt telpu un noskaidrot, kas īsti noticis ...»

Viņš nopētīja sienu, pie kuras stāvēja, pēc tam, pacēlis lukturi, aplūkoja griestus. Griesti likās veseli, nebija redzamas pat plaisas. Surovcevs uzelpoja vieglāk. Visvairāk viņš baidījās no augšējo stāvu sabrukšanas. Tad visi, kas atradās patvertnē, būtu aprakti zem gruvešu kaudzes.

«Apskatīt durvis!» Surovcevs klusībā sev pavēlēja un kopā ar Saveļjevu devās uz turieni. Un pēkšņi apstājās, lukturi strauji uz leju nolaizdams. Durvju vietā bija ķieģeļu drumslu kaudze. Pagraba izeja bija aizgruvusi.

— Saveļjev, — Surovcevs sacīja klusi, gandrīz čukstus, — izpētī aizgruvumu — vai tas būtu ilgs darbs, ja mēģinātu atrakt? Bet es iešu tālāk.

Tagad Surovcevs domāja tikai par to, kā tūlīt atrast vietu, pa kuru pagrabā ieplūst svaigs gaiss. Varbūt sienā radies pietiekami liels caurums, pa kuru iespējams izkļūt āra. ..

Aizgājis līdz pretējai sienai, viņš pacēla lukturi un sāka sienu lēnam apskatīt. Pēkšņi viņš ieraudzīja lielu izgruvumu — gandrīz cilvēka augumā. No turienes nāca aukstums.

Surovcevs gribēja ielīst sienas izgruvumā, lai paraudzītos, kas tur ir tālāk, bet šai mirklī aiz muguras atskanēja griezīgs sievietes kliedziens .. .

— Nekliegt! — Surovcevs pagriezies uzbrēca. — Kas noticis?

— Marja ... Marja Andrejevna pagalam!... — sieviete tagad sacīja klusi un nedroši.

Surovcevs gāja atpakaļ. Tur, kur agrāk atradās durvis, bet tagad bija aizgruvums, viņš ieraudzīja to, ko nebija pamanījis pirmoreiz, kad, baidīdamies no jaunas panikas, strauji nolaida lukturi. No ķieģeļu drumslu kaudzes rēgojās ārā kājas brezenta zābakos un nedabiski pagriezta roka ar sarkanu saiti ap saplosītu vateņa piedurkni.

Apkārt stāvēja vairākas sievietes.

— Kā mēs tagad tiksim laukā! — viena no viņām histēriski vaimanāja. — Durvis taču ir aizgruvušas!

— Mierīgi! — Surovcevs viņu apsauca. — Saveļjev! Atrodi divus spēcīgus vīriešus — un mēģiniet ķieģeļus atkraut! Varbūt viņa ir dzīva . ..

Šai brīdī augšā vēlreiz nodimdēja grāviens — kaut kur blakus atkal nokrita bumba. Pa pagrabu aizbrāzas gaisa vilnis.

— Biedri, — Surovcevs sauca, vēl nezinādams, kādus jaunus postījumus nodarījis šis sprādziens, un baidīdamies, ka atkal izcelsies panika, — siena ir caurums! Pa to mēs visi varēsim tikt ārā! Taču jabūt mierīgiem un jāklausa manas pavēles!

Viņš atgriezās pie cauruma sienā un izstiepa roku ar lukturi tā tumšajā dziļumā. Kaut ko saredzēt tomēr nebija iespējams.

Surovcevs pārkāpa pāri sienas paliekām un saliecies virzījās uz priekšu, joprojām lukturi turēdams izstieptā rokā. Pēkšņi kaut kas nošķindēja — lukturis droši vien atsitās pret dzelzs siju. Surovcevs pieliecās palūkoties un atsprāga atpakaļ, lukturi tik tikko nenometis zemē.

Pusmetru no viņa karājās milzīga bumba...

Pagāja vismaz minūte, kamēr Surovcevs sevi piespieda tai tuvoties.

Pustonnīgā bumba, kas izskatījās pēc baismīgas, aiz astes pakārtas zivs, bija iestrēgusi koka pārsegumā, aizķerdamās ar astes «spurām», bet lejas daļa atradās Surov ceva krūšu augstumā un tikko manāmi šūpojās.

«Ko darīt, ko darīt?!» Surovcevam dunēja smadzenēs. «Norīkot visus darba spējīgos, lai likvidē durvju aizgru vumu? Bet ej nu sazini, kas tur ir tālāk... Nav taču

izslēgts, ka no augšas nobrukusi visa kāpņu telpa ... Tad iekļūt pagraba spēj vienīgi speciāla glābšanas komanda.»

Tatad sēdēt un gaidīt, kamēr beigsies uzlidojums, un cerēb ka viņus agrāk vai vēlāk ātrāks? Bet bumba, šī nolādētā bumba! Ta var nokrist no jebkura satricinājuma vai arī pati no sava smaguma, un tad ...

Varbūt tomēr riskēt un cilvēkus citu pēc cita izvest pa spraugu zem bumbas? Bet uz kurieni ved šī sprauga? Spriežot pec auksta gaisa, kas ieplūst pagrabā, tur jābūt izejai uz aru.

Surovcevs ciešāk saspieda pussadauzītā luktura stieples rokturi, ierāva galvu plecos, pieliecās un palīda zem bumbas.

Šai mirklī lukturis nodzisa.

Surovcevs klusībā izlamājās. Gribēja jau saukt pie sevis Saveļjevu ar sērkociņiem, bet noturējās, domādams, ka viņš nedrīkst, ka viņam nav tiesību likt savam biedram riskēt ar dzīvību.

Protams, viņš saprata: ja bumba nokritīs un notiks sprādziens, nez vai pagrabā kāds paliks sveiks un vesels. Tomēr viņam likās, ka tieša bumbas tuvumā briesmas ir lielākas: tur uz izglābšanos nav itin nekādu izredžu.

Piebīdījis luktura rokturi tuvāk elkonim, viņš izstiepa roku un tumsā devās uz priekšu. Viņš bija paspēris tikai trīs soļus — to viņš cieši iegaumēja, — kad viņa roka atduras pret kādu šķērsli.

Nolicis lukturi zemē, Surovcevs lēnām aptaustīja neredzamo šķērsli. lā bija daļēji bojātā siena, kas bumbas kritienu tomēr bija izturējusi. Tiesa, pāris metru no grīdas viņš uztaustīja kādu padziļinājumu. Platums likās pietiekams, lai tur ielīstu cilvēks.

Uz kurieni ved šī eja? Varbūt tā beidzas ar aizgruvumu?

Surovcevs iebaza padziļinājumā plaukstu un nejuta ne mazako gaisa plūsmu. Kļuva skaidrs — nekādas izejas tur nav. Gaiss pagraba ieplūst no augšas, pa dziļo šahtu, kas izveidojusies, bumbai krītot cauri jumtam un majas stāviem. Lai gan visapkārt bija tumsa, Surovcevam šķita, ka viņš atkal redz ķēmīgo milzeni, kas mazliet šūpojas un jebkuru mirkli var nokrist un saplosīt visu, kas atrodas apkart.

Pavīdēja nomierinoša doma: «Varbūt bumbai ir defekts? Varbūt antifašistiski noskaņoti vācu strādnieki to

padarījuši nekaitīgu jau rūpnīcā? Tādi gadījumi taču mēdz būt, avīzēs par tiem rakstīts ne vienreiz vien ...»

Surovcevs paķēra lukturi — vajadzēja iet atpakaļ. _

Viņš atcerējās: no bumbas viņu šķir tikai trīs soļi. Viņš paspēra vienu soli. .. tad otru.. . Tai mirkli viņš izdzirda satrauktu Saveļjeva saucienu:

— Kapteini, kur tu esi? Kas notika ar lukturi? Vai atkal apdzisa?

Balss skanēja pavisam tuvu — Saveļjevs droši vien stāvēja pie paša cauruma sienā.

— Nenāc klāt! — Surovcevs sauca.

— Vai tad vēl kas lēcies, kapteini? — Saveļjevs vaicāja klusinātā balsī.

— Es eju pie tevis. Stāvi un gaidi!

Viņš baidījās, ka Saveļjevs tomēr ielīdīs pa sienā izgruvušo caurumu un tumsā pagrūdīs bumbu. Pats viņš pagāja uz priekšu vēl pussoli, nolika lukturi zeme un lēnām izstiepa roku. Pirkstu gali uztaustīja bumbu. Surovcevs notupās, paņēma lukturi un piesardzīgi izlīda pa

bumbas apakšu. _ . _

Pie zemajām sabrukušās sienas paliekam viņš saduras

ar Saveļjevu.

— Tā sieviete ... nu, dežurante, — Saveļjevs pusbalsī teica, — ir pagalam ... nosista... galva un krūtis sadragātas ...

— Vairāk nonāvētu nav? — Surovcevs jautaja.

— Nē. Ievainoti gan ir. Tumsa neko daudz nevar saprast. Kas notika ar lukturi? Es tūlīt...

— Pagaidi, paiesim tālāk!

Tikai aizgājis līdz pretējai sienai, Surovcevs lika uzraut sērkociņu. Kad uguntiņa bija aizlocījusies pa plato degli, vairākas reizes noraustījusies un tad kļuvusi par zemu, vienmērīgu liesmu, viņš sacīja:

— Es tūlīt iešu atpakaļ uz turieni, uz caurumu sienā. Vēlreiz paskatīšos, vai tur nav kāda izeja.

— Iesim abi! — Saveļjevs nepacietīgi izsaucās.

— Nē, — Surovcevs stingri noteica un piebilda to, kas acumirklī iešāvās prātā: — Tur nav kur diviem apgriez ties.

— Bet kā tad tu ar vienu roku! ... Vismaz paturēšu lukturi!...

—Nē, — Surovcevs atkārtoja, — tu paliksi te. Ta ir

pavēle.

Atkal ielīdis sienā izgruvušajā caurumā, Surovcevs pacēla lukturi, cenzdamies tam aizstāties priekšā, lai tie, kas atradas pagrabā, bumbu nevarētu ieraudzīt. Pats viņš to* uzmanīgi aplūkoja. Milzīgais, pelēkais, no metāla izgatavotais cigārveida ķermenis nebija nokritis zemē tikai tāpēc, ka deformētais pakaļgals bija iestrēdzis starp koka siju un kanalizācijas cauruli. Uz bumbas korpusa varēja saskatīt iespiedumus, kādi pēc avārijas mēdz būt vieglās automašīnas virsbūvei.

Surovcevs vēlreiz pacēla uz augšu lukturi, mēģinādams noteikt, cik stingri ir iestrēdzis bumbas pakaļgals, un, sev par šausmām, sijā ierattdzīja gareniskas plaisas.

Grīda, uz kuras viņš stāvēja, bija cieta, cementēta. Ja sija neizturēs un bumba kritīs, katrā ziņā notiks sprādziens . ..

«Ko tu tā stāvi?!» Surovcevs klusībā izsaucās. «Sāc taču ko darīt, velns tevi rāvis!»

Vērdamies bumbā, kas kuru katru mirkli varēja krist, viņš tomēr brīdi jutās kā paralizēts. Lai atbrīvotos no stinguma, Surovcevs sakoda zobus un papurināja galvu. «Sāc taču!» viņš atkal sev pavēlēja. «Pašreiz no tevis ir atkarīga vairāku desmitu cilvēku dzīvība!»

Pirms Surovcevs kļuva par strēlnieku bataljona komandieri, viņš bija dienējis sapieru daļās. Viņš mācēja izlikt un arī padarīt nekaitīgas jebkuras konstrukcijas mīnas, bet ar neizsprāgušu aviācijas bumbu viņam nekad nebija vajadzējis rīkoties.

Tagad Surovcevs drudžaini pūlējās atminēties pamācības un instrukcijas, kuras karaskolā bija iemācījies no galvas, it īpaši instrukciju par to, kā padarāma nekaitīga un iznīcināma munīcija un aviācijas bumbas.

Nez kāpēc prātā nāca tikai divas instrukcijas prasības: «Neaiztikt!» un «Saviem spēkiem padarīt nekaitīgas vienīgi ārkārtējās nepieciešamības gadījumos!».

Tagad arī bija tāda ārkārtēja nepieciešamība ...

«Mierīgi!» viņš klusībā sev teica. «Bez panikas!»

Pēkšņi viņš iedomājās, ka augšā jau ir vakars un, ja neizdosies izkļūt ārā vistuvākajā laikā, būs jau sākusies komandanta stunda, un tad vairs nebūs nekādu cerību izvairīties no tikšanās ar patruļu. Sī tādā situācijā, šķiet, muļķīgā doma uzreiz vērsa Surovcevu iekšēji disciplinētu un ļoti lietišķu.

«Vienīgā iespēja fugasa bumbu padarīt nekaitīgu,» viņš sprieda, «ir izvilkt no tās detonatorus. Detonatorus, detonatorus!» Surovcevs neatlaidīgi atkārtoja, it ka sevi hipnotizēdams.

Bet kāpēc bumba nesprāga? Varbūt tai ir laika deglis? Savu pirmo pieņēmumu, ka bumbai varētu būt kāds defekts, Surovcevs kategoriski noraidīja.

Lukturi pagriezis sāņus, viņš piegāja bumbai cieši klāt, aizturēja elpu un pielika ausi pie tās korpusa. Nodrebējis viņš spēji atkāpās. Surovcevam šķita, ka viņš dzird ātrus pulksteņa tikšķus. «Tā!» viņš nodomāja. «Beigas ir . ..»

Tad vēlreiz piespieda ausi pie melala un atkal izdzirda dobju, tikko saklausāmu tikšķēšanu . ..

Ievilkdams elpu, Surovcevs atliecās mazliet talak no bumbas. Taču ausīs joprojām skanēja tikko dzirdami tikšķi. «Vai tiešām mehānisms būtu sācis darboties skaļāk?» viņš prātoja. «Bet varbūt man tikai tā šķita?» Ne, joprojām bija dzirdams, ka kustas pulksteņa svārsts. ..

Pēkšņi Surovcevs saprata: tas taču ir metronoms! Vadi, kas no augšas stiepās uz patvertnē ierīkoto reproduktoru, ēkai grūstot, kā par brīnumu, bija palikuši nebojātu Un metronoms joprojām tikšķēja. Līdz šim to bija nomākusi kanonādes dunoņa, un vispār — pēc majas sagrūšanas pagrabā nebija tādi apstākļi, lai ieklausītos tikšķos.

Bet tagad, kad bija iestājies klusums un Surovcevs klausījās abām ausīm, viņš saprata: tikšķ metronoms.

«Tātad pulksteņa mehānisma bumbā nav,» Surovcevs nosprieda, uzelpoja vieglāk un palūkojās uz bumbu, pat juzdams tādu kā pateicību.

Taču doma, ka detonatori bumba tomēr ir, katrā ziņa ir, lika viņam atgriezties dzīves īstenībā. Kādi tie ir, kāda tipa? Mehāniskie? Vai elektroķīmiskie? Pēdējā gadījumā bumbas korpusā atrodas stikla ampula ar sērskābi...

«Nē,» Surovcevs sev sacīja, «ampula nebūtu izturējusi satricinājumu, tā būtu saplīsusi un bumba — jau eksplodējusi. Jābūt mehāniskajiem detonatoriem, bet kur tie ir?»

Surovcevam acu priekšā skaidri parādījās instrukciju paragrāfi un pat vācu bumbas makets. Viņš atcerējās, ka mehāniskajiem detonatoriem ir glāzes veids un ārpusē jābūt sarkanai bultai, kas automātiski pārslēdzas uz darbošanās stāvokli, tiklīdz bumba atdalījusies no lidmašīnas. «Varbūt šī bumba nav sprāgusi tāpēc, ka nedarbojās

209

8 4264

pārbīdes mehānisms?» Surovcevs nodomāja, un viņā pa, modās jauna cerība.

Viņš atkal pielika lukturi pie pašas bumbas un sāka vērīgi pētīt tās apvalku.

Pirmo bumbas korpusā iedziļināto detonatoru, kas atradās sānos, viņš sameklēja ātri. Šaudīgajā luktura gaismā Surovcevs saskatīja apaļu, spīdīgu, pulētu virsmu, ko šķērsoja tāds pats padziļinājums, kāds ir kokskrūves galviņai. Padziļinājums bija nokrāsots sarkans un beidzās ar bultu, kas bija vērsta pret latīņu burtu «F». Tas bija pirmais burts vācu vārdā «Feuer» — uguns. Detonators liecināja par bumbas gatavību sprādzienam.

«Jābūt vēl vienam detonatoram, varbūt arī diviem,» Surovcevs klusībā sprieda. Viņš pieliecās, palīda zem bumbas un pielika lukturi pie tās strupā gala. Pareizi. Otrs detonators, kura bulta arī norādīja uz «F», atradās pašā bumbas galā netālu no dziļa iespieduma. Trešais detonators varēja būt tikai augšdaļā. Surovcevs augstu pacēla lukturi un uz pirkstgaliem apgāja apkārt bumbai. Trešo detonatoru viņš neatrada.

«Pieņemsim, ka ir tikai divi,» Surovcevs sev sacīja. «Uzdevums ir šos detonatorus padarīt nekaitīgus . ..» Viņš bija mierīgs, iedziļinājies darbā.

Pēkšņi Surovcevam aiz muguras kāda sieviete nelabā balsī iekliedzās:

— Bumba! Bumba! ... Tūlīt sprāgs!

Pagrabā uzreiz sacēlās troksnis, cilvēki skraidīja šurp un turp ...

Surovcevs izdrāzās no sienas izgruvuma un visā spēkā iesaucās:

— Klusu! Neviens lai netuvojas! Saveļjev, uzņemies komandēšanu! Visiem atiet pie pretējās sienas un nogulties gar zemi! Skaidrs?

Atvilcis elpu, citādā — demonstratīvi mierīgā balsī viņš turpināja:

— Biedri! Bumba ir pilnīgi nekaitīga, esmu sapieris un zinu, ko runāju. Nekādas briesmas nedraud. Tikai jāatskrūvē pāris uzgriežņu... Visi paklausiet jaunākajam leitnantam Saveļjevam! Saveļjev, vai pavēli saprati!

— Tieši tā, biedri kapteini! — Saveļjevs tumsā atsaucās.

Surovcevs atgriezās pie bumbas.

Taču tagad bija grūti koncentrēties. Viņš zināja, ka < uurumam sienā pašreiz pievērsti daudzi skatieni, zināja, ka viņa mierinošajiem vārdiem nav noticējis varbūt neviens un cilvēki ir pārliecināti tikai par to — viņu dzīvība ir atkarīga no viņa rīcības.

«Aizmirst, visu aizmirst!» Surovcevs klusībā pūlējās ,ev iedvest. «Te neviena nav. Esmu tikai es un bumba. Nekas cits pašreiz nepastāv. Es un bumba, kas jāpadara nekaitīga ...»

Viņš pacēla lukturi tuvāk detonatoram, kas atradās sānos. Garā, spīdīgi sarkanā bultveida grope ar smailo galu bija vērsta pret burtu «F», ar strupo — pret «S».

Surovcevs bija aizmirsis, kāds vācu vārds sākas ar burtu «S», tomēr skaidri zināja, ka pagriezt bultas smaili pret šo burtu nozīmē detonatoru pārslēgt no darbošanās gatavības uz neitrālu stāvokli.

Bet varbūt detonators ierīkots tā, lai to nemaz nevarētu izvilkt? Tad bumba eksplodēs, tiklīdz mainīsies tā stāvoklis!

— Vai kādam nav sīknauda? — Surovcevs pagriezies iesaucās un tūlīt atcerējās, ka viņam pašam tā ir. — Nevajag! — viņš teica, nolika lukturi zemē un sataustīja šineļa kabatā naudu . . .

Augšā nodunēja dobjš sprādziens. Surovcevs juta, ka gaisa vilnis atkal nonāk līdz ejai, līdz pagrabam. Tai mirklī nodzisa lukturis.

Surovcevs stāvēja tumsā. Cilvēki viņam aiz muguras bija kā sastinguši. Šķita, ka dzirdama viņu smagā elpa.

Aiz muguras kāds uzvilka sērkociņu. Surovcevs pagriezās un ieraudzīja Saveļjevu. Pietupies tas lika sērkociņu pie luktura degļa. Pēc mirkļa uzšāvās nevienāda, plīvojoša liesmiņa.

— Tu esi brašs puisis, — Surovcevs sacīja, — bet tagad dod šurp lukturi un pats ej projām!

Saveļjevs tomēr negāja. Viņš raudzījās bumbā, acis nenovērsdams.

— Tas nu gan ... — viņš pusčukstus noteica, un bija grūti saprast, kā viņa balsī ir vairāk — baiļu vai izbrīna.

— Tev tika sacīts: ej atpakaļ un liecies zemē pie sienas! Tāpat kā visi. Skaidrs? — Surovcevs skarbi noprasīja.

Viņš pagriezās pret bumbu un atkal meģinaja koncentrēties. Un pēkšņi saprata pavisam vienkāršu patiesību: viņš taču nespēj vienā un tai pašā rokā turēt lukturi un monētu, ar kuru pagriezt bultu. Viņu sagrāba niknums. Niknums uz sevi un uz sāpošo roku ...

Joprojām lukturi turēdams labajā rokā, viņš mēģināja lēnām saliekt un atliekt kreiso. Sāpes strāvoja no pirkstu galiem līdz plecam, tomēr tas nebija nekas salīdzinājumā ar prieku, kuru radīja apziņa, ka iespējams kaut ko darīt ari ar neveselo roku.

Viņš pārlika kreisajā rokā luktura stīpiņu un, pārvarēdams sāpes, roku atkal salieca. Tagad lukturis atradās krūšu augstumā un sarkanā, pret nāvi vēstošo «F» pagrieztā bulta bija ļoti labi redzama.

Elpu aizturēdams, Surovcevs ielika metāla naudas gabalu detonatora gropē.

— Kapteini, dod šurp lukturi, es paturēšu, — viņš izdzirda aiz muguras Saveļjeva balsi.

— Kam es teicu, lai iet projām? — Surovcevs nepagriezdamies noprasīja.

— Nekur es neiešu, — Saveļjevs atbildēja. — Dod šurp lukturi, ka tev saka!

Pēc balss vien Surovcevs saprata — Andrejs tiešām nekur neies.

— Piķis un zēvele, turi arī, ja tev dzīvot apnicis! — Surovcevs izmisīgi noteica, juzdams, ka tūlīt izlaidīs lukturi no tirpstošajiem pirkstiem.

Saveļjevs paņēma lukturi un pacēla to detonatora augstumā.

Surovcevs klusēdams sāniski ielika gropē monētu.

Monētu vajadzēja griezt pretēji pulksteņa rādītāja kustības virzienam, bet Surovcevs juta, ka viņam trūkst apņēmības to darīt — pagrieziens var kļūt liktenīgs. Pirmoreiz Surovcevam iešāvās prātā: ja notiks sprādziens, visam būs beigas, viņš nekad vairs neredzēs ne fronti, ne savus kareivjus, ne sauli, ne debesis, un ari visi tie cilvēki, kas atrodas viņam aiz muguras, tiks kopā ar viņu apbedīti šai mūra kapā. Apbedīti tikai tāpēc, ka viņam — kapteinim Surovcevam pietrūka pieredzes, prasmes un noteiktības viņu glābšanā ...

«Sāc taču rīkoties, nelieti!» viņš sev nikni sacīja un, uz mirkli piemiedzis acis, vienmērīgi pagrieza monētu. Bulta aplaida pusloku un tagad atdūrās pret burtu «S».

Viņš atviegloti nopūtās un nespēkā nolaida roku.

— Kārtībā? — Saveļjevs čukstus vaicāja.

— Nerunā! — Surovcevs nošņāca.

Vai tagad ir viss? — Saveļjevs atkal jautāja.

Nē, nav. Nolaid lukturi uz leju! Zemāk! Vēl zemāk! Tā būs labi.

Saveļjevs pietupās, bet Surovcevs nometās uz ceļiem un atlieca galvu. Tagad viņam bija labi redzams detonators, kas atradās bumbas priekšgalā. Jau neskaidri jauzdams, ka viss beigsies labi, viņš ar to pašu naudas gabalu pagrieza no darbošanās gatavības uz neitrālu stāvokli ari apakšējā detonatora sarkano bultu. Atliecies taisni, Surovcevs klusi, gandrīz kā savā nodabā sacīja: «Ar šito nu arī būtu galā...»

— Biedri! — pēkšņi Saveļjevs skanīgi iesaucās, pagriezdamies uz tumsas pusi. — Briesmas ir garām, viss pilnīgā kārtībā!

— Muti ciet, muļķi! — Surovcevs noskaitās. — Visiem palikt uz vietas! Darbs vēl nav pabeigts.

— Kāpēc tā, kapteini? — Saveļjevs klusi jautāja. — Vai pēc principa — drošs paliek drošs? ...

Surovcevs zināja, ko runā. Viņš atcerējās, kā skolā nodarbībās ne vienreiz vien bija atgādināts: kamēr no aviācijas bumbas nav izvilkti detonatori, tā joprojām paliek bīstama. Tātad, ja no šī milzīgā, ar kausētu trotilu pildītā balona nebūs izskrūvētas metāla «glāzes», kurās ir sevišķi jutīga sprāgstviela, bumba krizdama tomēr var eksplodēt. Taču eksplodēt tā var ari tai mirkli, kad viņš mēģinās šīs «glāzes» izskrūvēt, protams, tikai tādā gadījumā, ja viens vai otrs detonators ierīkots tā, lai to nevarētu izņemt...

Kad Surovcevs atkal lika naudas gabalu sānos novietotā detonatora gropē, viņš pamanīja, ka roka no sasprindzinājuma dreb.

«Nē, tas nekur neder,» viņš sev teica, nolaida uz leju roku ar pirkstos saspiesto monētu un sāka klausīties trokšņos. Augšā atkal bija dzirdama kanonāde. Viņš izvilka no kabatas pulksteni un palūkojās. Bija pusseptiņi.

Surovcevs labi atcerējās, ka iepriekšējo reizi, kad viņš skatījās pulkstenī, tas rādīja bez desmit minūtēm seši. Viņam šķita, ka no tā laika pagājusi vesela mūžība. Vai tikai pulkstenis nav apstājies? .. . Nē, iet. Sekunžu rādītājs ātri noskrien savu mazo loku. Tātad kopš mājas grū šanas mirkļa pagājušas ne vairāk kā četrdesmit minūtes! . ..

«Jāatpūšas,» Surovcevs nosprieda, tikai tagad juzdams,

ka nosvīdis viscaur slapjš un mitrais apakškrekls pielipis pie muguras. «Piecas minūtes ilgs pārtraukums. Jāatpū' šas. Nekā nedrīkst domāt.»

— Kas noticis, biedri kapteini? — Saveļjevs vaicāja, redzēdams, ka Surovcevs nekā nedara.

— Nekas. Nerunā! Un noliec lukturi! — Surovcevs pavēlēja un aizvēra acis.

Tiklīdz viņš piespieda sevi nedomāt par bumbu, acu priekšā sāka ņirbēt neseno kauju ainas, parādījās hospitālis, tad atkal fronte, Pastuhova un Zvjaginceva seja . ..

Surovcevam šķita, ka redz Veru, kas noliekusies pār vēstuli, ko viņš bija atstājis, aiziedams no hospitāļa. Tad izgaisa ari šī aina. Kaut kur no tālienes iznira mātes seja, māte kaut ko čukstēja, bet viņš nespēja saprast un lūdzās: «Skaļāk, māt, skaļāk, es nekā nedzirdu! ...»

Surovcevs nodrebēja un atvēra acis. Izbijies viņš nodomāja, ka varbūt bija iesnaudies, un paraudzījās pulksteni. Tas rādīja trīsdesmit trīs minūtes uz septiņiem, tātad bija apritējušas tikai pēris minūtes . ..

— Sāksim! — viņš apņēmīgi teica, pagriezdamies pret Saveļjevu. — Pacel augstāk lukturi!

Atkal ielicis naudas gabalu gropē, Surovcevs mēģināja to pagriezt. Taču detonators nepadevās, sarkanās bultas smaile joprojām bija vērsta uz burtu «S».

Viņš pagrieza naudas gabalu sparīgāk, tomēr bulta pat nepakustējās. Šķita, ka detonators uz mūžīgiem laikiem tikpat kā ieaudzis bumbas korpusā.

Surovcevs izmisīgi nolaida roku ...

Viņš atcerējās, ka ir speciāls rīks detonatoru izskrū vēšanai — tas bija rādīts karaskolā nodarbībās, tāds metāla divzaris ar masīvu, ērti satveramu rokturi. Dabiski, te nekā tāda pie rokas nebija.

— Veltīgi pūlamies, — viņš bezcerīgi sacīja Saveļjevam un nodomāja, ka vajadzēja gan pienācīgi apskatīt visu, kas ir aiz cauruma sienā. «Varbūt eja tomēr ir, var izlīst ārā un sazināties ar tuvāko pretgaisa aizsardzības štābu? ...» Un tūlīt viņš sevi apsauca: «Vai gribi bēgt, draugs?! Pats izglābties, bet cilvēkus atstāt divatā ar bumbu, atstāt neaizsargātas sievietes, bērnus un sirm galvj us?!»

Viņš pagriezās un, pagājis garām Saveļjevam, teica tumsā sēdošajiem cilvēkiem:

— Biedri, man vajadzīgs skrūvgriezis... nē, skrūvgrie /is neder, vajadzīgs kaut kas kaltam līdzīgs ... Vārdu <ikot, rīks ar platu asmeni. Varbūt kādam ir kas piemērots?

— Tēvoci Vaņa! — atskanēja sievietes balss. — Tu lāču te strādāji par ūdensvada labotāju, varbūt tev ir? .. .

— Rīkus es līdzi nenēsāju, — kāds vīrietis drūmi atbildēja.

— Paklau, tēvoci Vaņa, — Surovcevs sacīja. — Pēc visa spriežot, te taču bijusi katlu telpa. Varbūt var kaut ko sameklēt? Saprotiet — kaut ko kaltam līdzīgu! — Pēdējos vārdus viņš teica gandrīz lūgšus.

Cilvēki pagrabā sāka runāt un kustēties. ..

— Mierā, nestaigāt! — Surovcevs uzsauca, nobažījies, ka cilvēki kustēdamies nesatricina pārsegumu, kurā iestrēgusi bumba. — Tūlīt aiznesīs lukturi...

Pagriezies pret Saveļjevu, viņš sacīja:

— Tur tai kaktā ir dzelzs lūžņu kaudze. Ej un izrevidē, tikai labi veicīgi!

Pa cementa grīdu sāka lēkāt gaismas stars. Surovcevs apmierināts ievēroja, ka viņa pavēle izpildīta: izgruvušās sienas tuvumā nav neviena, visi pārvākušies pretējā pusē.

Augšā pēkšņi atkal nodunēja sprādziens un sāka dārdināt zenītlielgabali. Surovcevs metās pie bumbas un apķēra to abām rokām — kā ar veselo, tā ar slimo, nemaz neiedomādamies, cik bezjēdzīgs būtu mēģinājums noturēt bumbu, ja tā sāktu krist.

Viņš dzirdēja, ka aiz muguras kaut kas šķind. Acīmredzot Saveljevs pārcilāja metāla grabažas. Kāda sieviete priecīgi iesaucās:

— Redz, kur ir kalts!

— Tas gan ir namdara kalts, — atbildēja vīrietis, spriežot pēc balss — tas pats tēvocis Vaņa.

— Šurp, dodiet šurp! — Surovcevs priecīgi iesaucās, bet tūlīt alģidās: — Stāt! Lai neviens nenāk klāt! Saveļ jev, nes šurp to jūsu atradumu!

Pēc brīža Saveļjevs iedeva viņam rīku. Tas tiešām bija vecs, aprūsējis namdara kalts ar koka rokturi.

Surovcevs mēģināja plato, plakano asmeni ielikt sānu detonatora padziļinājumā. Tas izdevās.

— Taisies prom no šejienes! — Surovcevs nepagriezdamies klusi sacīja Saveļjevam.

— Kāpēc? — tas neizpratnē jautāja.

— Bez liekas runāšanas! Noliec lukturi un ej!

— Bet kāpēc, kapteini?

— Tāpēc, — Surovcevs teica nikni, bet gandrīz vai čukstus, — ka detonators var būt ielikts tā, ka nav izņemams. Tev dzīvot apnicis, vai?

— Es nekur neiešu, — Save]jevs tiepīgi attrauca.

— Jaunākais leitnant, izpildi pavēli! Atpakaļ!

— Nē ... es nepildīšu, biedri kapteini! — Saveļjevs atbildēja gandrīz vai pārgalvīgi un piemetināja, nez kāpēc pariedams uz «jūs»: — Ar vienu roku jūs galā netiksiet.

— Nu tad rauj tevi velns! — Surovcevs sirdīgi sacīja un mēģināja pagriezt kaltu.

Arī šoreiz sarkanā bulta nepakustējās.

«Ek, kā nu būs, tā būs!» viņš klusībā noteica un tagad ar lielāku spēku mēģināja pagriezt rokturi, taču tāpat nesekmīgi.

— Turiet lukturi! — Saveļjevs viņu atkal uzrunāja ar «jūs». — Es pamēģināšu. Nu... turiet taču!

Surovcevs saprata, ka citas izejas nav. Varbūt viņš ir tikai noguris? Viņš klusēdams atdeva Saveļjevam kaltu un paņēma lukturi. Saveļjevs ielika kalta asmeni padziļinājumā un vaicāja:

— Uz kuru pusi jāgriež? Uz labo? Vai uz kreiso?

— Uz kreiso. Tikai mazlietiņ! Lai izkustētos no vietas, un diezgan ...

Viņš pacēla lukturi detonatora augstumā un cieši vērās tā pulētajā virsmā.

Saveļjevs saņēma kalta rokturi abās plaukstās, un viņa seja uzreiz nosvīda, lai gan viņš vēl nebija pat mēģinājis kaltu pagriezt...

Tad viņš pussoli atkāpās un spēcīgi pagrieza. Surovcevs redzēja, ka sarkani nolakotā, luktura gaismā spīdošā bulta mazliet novirzās no burta «S».

— Stop! — viņš iesaucās.

— Kas ir, kapteini? Bulta taču sakustējās!

— Redzu, ka sakustējās. Bet tagad rīkošos es pats. Pietiek! Ej projām! Un nerunā! Abiem iet bojā nav nekādas jēgas.

— Ej projām pats, ja tu gribi, bet es nekur neiešu! — Saveļjevs rupji atbildēja un pacēla lukturi.

Surovcevs klusēdams pievērsās bumbai, atkal ielika kaltu gropē un tai pašā mirklī, aizmirsis visu pasauli,

ii ka saplūdis kopā ar rokā sažņaugto kaltu, to viegli pa iii/.a vienreiz, pēc tam — otrreiz. Sprādzienā nebija.

Viņš tomēr zināja, ka priecāties ir par agru. Lai i, ņemtu glāzveida detonatoru, bija vajadzīgi vēl vairāki ipgriezieni, un ikviens no tiem varbūt draudēja ar nāvi.

Tad viņš grieza vēl un vēl.

«Glāze», kas agrāk atradās bumbas korpusa, tagad jau inja centimetru augstāk par pelēko bumbas virsmu...

Surovcevs apgrieza detonatoru vēl divas vai trīs reizes, i.ul, juzdams, ka vītne beigusies, nometa kaltu zemē un, ar pirkstiem satvēris gludo misiņa «glāzi», to saudzīgi izņēma ...

Reiba galva. Viņš stāvēja, detonatoru pie krūtīm piespiedis. Tagad vairs nevienam nebija bīstama šī nolādētā, samērā vieglā «glāze», kas līdz pusei bija klāta ar vītni, bet apakšdaļā — pavisam gluda.

Surovcevs to pasniedza Saveļjevam, teikdams:

— Apskati nu to mantiņu!

Bija palicis vēl viens detonators. Arī tas varēja būt neizvelkams. Tomēr briesmu izjūta Surovcevam vairs nebija tik asa, sasprindzinājums bija kļuvis mazaks. _

— Tagad ņemsim ārā otru, — viņš teica gandrīz vai vienaldzīgi.

Pietupies un ielicis kaltu gropē, viņš mēģināja pagriezt «glāzi». Tomēr viņam atkal nekas neiznāca: strādāt ar vienu roku bija grūti.

Surovcevs izlīda no bumbas apakšas un pats sniedza kaltu Saveļjevam, sacīdams:

— Rīkojies nu tu!

Tagad viņš pietupies turēja lukturi un, acis nenovērsdams, vēroja katru Savejjeva kustību.

— Nesteidzies! .. . Mierīgi! Tā ... kustas, kustas! Atpūties ... tagad griez tālāk! ...

Gludā, pulētā «glāze» pamazām līda ārā.

— Darīts, pievāc kaltu! — Surovcevs pavēlēja un sāka «glāzi» skrūvēt ar pirkstiem. Pēc mirkļa viņš jau turēja rokā otru detonatoru. Tad nolika to uz cementa grīdas blakus pirmajam, tālu nost no bumbas.

— Neģēlība... — Viņš raudzījās uz detonatoriem un atkārtoja: — Neģēlība... Ir gan neģēlībai

Piecēlies notirpušajās kājās un pavērsies pret tumsu, Surovcevs gurdā, neizteiksmīgā balsī sacīja:

— Viss kārtībā, biedri!

Tad viņš izvilka no kabatas pulksteni.

— Droši vien jau vēls, kapteini, vai ne? — Saveļjevs vaicāja. — Mēs nekur vairs netiksim?

Acīmredzot Andrejs joprojām neapzinājās, ka bez citu palīdzības izkļūt no pagraba nav iespējams.

— Bez piecām septiņi, — Surovcevs sacīja un sāka vērīgi klausīties, Augšā bija klusums.

Viņš stāvēja, domās iegrimis, vēl vienmēr turēdams pulksteni uz plaukstas. Tad pēkšņi sniedza to Saveļjevam, teikdams:

— Ņem!

— Ko tad? — Saveļjevs neizpratnē jautāja.

— Pulksteni, es saku, ņem!

— Kāpēc, kapteini?

— Ņem, ka tev saka! — Surovcevs atkārtoja. — Nu .. . par atmiņu.

_— Ko tu runā, kapteini! Tas taču tev dāvināts kā karavīram!

— Dāvināts tas arī paliks.

— Tur taču iegravēts jūsu vārds!

— Ja gribi, vārdu vari izkasīt. Ar skrāpjvīli.

— Nu tad... paldies, — Andrejs pasmaidīja. — Jūsu vārdu gan es neizkasīšu . ..

Viņš paņēma pulksteni un uzmanīgi ielaida bikšu kabatā.

— Ko mēs tagad darīsim, biedri kapteini?

— Gulēsim, — Surovcevs sacīja gurdā balsī.

— Bet kā tad ar. ..

— Nezinu. Gribu gulēt.

Luktura gaismā viņi samekēja brīvu vietu pie sienas un apgulās abi blakus. Surovcevs aizmiga vienā mirklī.

Nakti bumba nokrita no griestu pārseguma un ar troksni atsitās pret cementa grīdu. Taču tā vairs nebija bīstama.

... Viņus atraka tikai rīta pusē.

XII

Ienaidnieka bumbu un šāviņu grāvienos un ugunsgrēku liesmās Ļeņingrada gaidīja Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas divdesmit ceturto gadadienu.

r

Tumsai iestājoties, augstu debesīs bija dzirdama rak .lurīgā ienaidnieka bumbvedēju rūkoņa. Padomju lidotāji un zenītartilērija jau bija nogāzusi simtiem fašistu lidmašīnu, tomēr aviācijā skaitliskais pārākums joprojām bija ienaidniekam. Nelielie gaisa spēku papildinājumi, ko laiku pa laikam uz Ļeņingradu atsūtīja Galvena mītne, — nelieli tie bija tāpēc, ka ienaidnieks tolaik nikni bombardēja arī Maskavu un citas pilsētas, — ne pēja daudz grozīt spēku samēru.

Mūsu iznīcinātāji vienā naktī izdarīja vairākus lidojumus. Lidotāji uzsāka kauju ar divām, trim, pat piecām ienaidnieka lidmašīnām, un tas vairs nebija nekas neparasts. Novembra sākumā jaunākais leitnants Sevastjanovs pirmoreiz virs Ļeņingradas taranēja lidmašīnu naktī.

Bumbas un šāviņi sprāga visās malās. Trāpīja tramvaja vagonos, pārvērzdami tos izkropļota metāla, stikla lausku un cilvēku ķermeņu jūklī, gāzās virsū bērnu namiem un hospitāļiem. Likdamies gultā, pilsētā neviens nebija drošs, ka tā nekļūs par viņa kapu.

Pilsētas ugunsdzēsēju komandas vairs nespeja savaldīt ugunsjūru, kas pārplūdināja Ļeņingradu katru nakti. Tāpēc palīgā gāja brīvprātīgie. Nelikdamies zinis par briesmām, tūkstošiem cilvēku glāba tos, kas bija cietuši apšaudes vai bombardēšanas laikā. Pēc trauksmes signālā viņi steidzās uz turieni, kur sprāga .bumbas, lai iznestu ievainotos, atraktu aizgruvušās patvertnes un dzēstu ugunsgrēkus ...

Divarpus miljoni cilvēku dzīvoja ieslēgti ienaidnieka lokā, nepārtraukti apšaudītā, gandrīz bez elektroenerģijas palikušā pilsētā.

Dzīvoja?! Nē, cilvēki ne tikai dzīvoja un mira. Viņi arī strādāja. Šis vārds gan nav pietiekami ietilpīgs, lai ar to izteiktu visa notiekošā būtību.

Notika brīnums, kura īsto nozīmi pasaule spēs novērtēt tikai daudz vēlāk. Simtiem tanku, bruņumašīnu, artilērijas lielgabalu tajās dienās izbrauca pa Ļeņingradas rūpnīcu vārtiem. Mīnmetējus, pulku un prettanku lielgabalus, desmitiem tūkstošu reaktīvo šāviņu un aviobumbu Ļeņingrada nosūtīja Sarkanajai Armijai.

Sūtīja diendienā! .. .

Pamazām tām neticami lielajām grūtībām un ciešanām, kas ļeņingradiešus aplenktajā pilsētā jau bija piemeklējušas, pievienojās vēl bads. Atšķirībā no apšaudes, kas sakas pēkšņi, bads piezagās Ļeņingradai lēnām, soli pa solītim.

Jau trīs reizes bija samazinātas pārtikas normas, stāvēdami pie darbgaldiem, iedami uz darbu vai atgriezdamies mājās, cilvēki aizvien biežāk pēkšņi sajuta reiboni, aizvien biežāk viņiem šķita, ka neredzamas smagas ķēdes velk viņus pie zemes.

Cilvēki kļuva aizvien vārgāki, kustējās ar pūlēm un gandrīz vairs nepievērsa uzmanību nāves briesmām, vairs nesteidzās, kā agrāk, slēpties patvertnēs, kad ielās sāka sprāgt šāviņi un drudžaini tikšķēja metronoms ...

Tomēr 6. novembrī pilsētu it kā satricināja pēkšņs grūdiens, un ļeņingradieši jūtu uzliesmojumā nokratīja bada un noguruma važas.

Nē, iemesls tam nebija nožēlojamā svētku papilddeva, par kuru ziņoja «Ļeņingradskaja pravda» un radio, — divsimt gramu krējuma un simt gramu kartupeļu miltu bērniem un pieci sālīti tomāti pieaugušiem, lai gan arī tas ļeņingradiešiem likās bagātīgs devums.

Tuvojās 7. novembris, un ar šo dienu cilvēku sirdīs bija saistīts tik daudz laba, ka ļeņingradieši nevarēja uz to neatsaukties un nekļūt možāki, lai cik izmocīti viņi bija.

Pirmoreiz garajās blokādes nedēļās rindas izveidojās nevis pie pārtikas veikaliem, bet pie frizētavām un pirtīm un pie Puškina teātra, kura telpās notika operetes izrādes, — tur darbojās vienīgais teātra kolektīvs aplenktajā Ļeņingradā.

Cilvēkiem tagad nekas nebija palicis pāri no agrākā, un viņi nespēja pienācīgi nosvinēt lielās revolūcijas gadadienu. Tikai ar virsplāna šāviņu, tikai ar tanku, kas izremontēts virs plāna, tikai ar lielgabalu, kas nodots armijai papildus, viņi varēja atzīmēt briesmīgā četrdesmit pirmā gada 7. novembri.

Smoļnijā, Ciļņu zālē, notika īsa partijas un padomju aktīva pārstāvju sapulce, kas nepavisam neizskatījās pēc svinīgas svētku sēdes.

Šeit, Smoļnijā, kur Ļeņins bija pasludinājis sociālistiskās revolūcijas uzvaru, tagad, gandrīz pēc ceturtdaļgadsimta, runa bija par nāves briesmām, kas savilkušās pāi diženo strādnieku un zemnieku valsti.

Partijas Centrālās Komitejas un apgabala komitejas sekretārs Andrejs Aleksandrovičs Ždanovs sapulces da

hbniekiem varēja pateikt vienīgi rūgtu patiesību. Un šī patiesība bija tāda: visās frontēs notiek sīvas aizstāvē uūis kaujas, Maskavā joprojām ir aplenkuma stāvoklis, un ienaidnieks atrodas galvaspilsētas pieejas. Patiesība bija arī tāda, ka pēc ziņām uz 1. novembri Ļeņingrada milti palikuši tikai divām nedēļām, putraimi — sešpadsmit dienām, bet ar vižņiem klātais Lādogas ezers nav vairs kuģojams un pārtiku Ļeņingradai tagad piegādā vienīgi pa gaisu.

Tik bēdīgu sapulci Smoļnija sienas laikam gan nebija pieredzējušas.

Pēc sapulces Ždanovs ieaicināja savā kabinetā Voro novu, jauno Ļeņingradas frontes karaspēka pavēlnieku Hozinu, Vasņecovu, Pavlovu un Lagunovu — pavēlnieka vietnieku aizmugures jautājumos.

Ždanovs elpoja smagi un nevienmērīgi — astmas lēkmes tagad atkārtojās vairākas reizes dienā. Apsēdies pie galda, viņš ar ierastu kustību neskatīdamies paņēma papirosu no vaļējas «Palmiras» kastītes, aizsmēķēja un sāka dziļi klepot. Izklepojies Ždanovs paraudzījās klātesošajos, it kā juzdamies vainīgs, taču šī izteiksme, kas viņam nemaz nebija raksturīga, tūlīt nozuda no viņa sejas, un, gluži kā cenzdamies uzsvērt, ka ir pilnīgi vesels un darba spējīgs, viņš stingri sacīja:

— Biedri Lagunov, ziņojiet, mēs klausāmies!

Frontes aizmugures priekšnieks Lagunovs bija atbildīgs par jauno trasi, kurai vajadzēja Ļeņingradu saistīt ar pārējo valsti tai gadījumā, ja Tihvinu ieņemtu ienaidnieks.

Lai gan Tihvina joprojām bija mūsu rokās un Ļeņingradas aizsardzības vadītāji nezaudēja cerību šo pilsētu nosargāt, bija nolemts ziemeļos no Tihvinas izbūvēt apkārtceļu — no Zaborjes dzelzceļa stacijas uz Novaja Lādogu. Vairāk nekā divsimt kilometru garo trasi vajadzēja ierīkot caur mežu biezokņiem, metot līkumu ap purviem un muklājiem, ar kuriem tik bagāts šis apvidus.

Tūkstošiem kolhoznieku no rajoniem, kas atrodas starp Novaja Lādogu un Zaborji, un Ļeņingradas frontes aizmugures daļu kareivji dienu un nakti strādāja ceļa būvē. Frontes Kara padome katru dienu klausījās Lagunova ziņojumu par būvdarbu norisi...

Ļoti aktuāls bija arī cits jautājums: kad beidzot

22 i

aizsals Ladogas ezers un pa ledu varēs laist automašīnas ar kravu? >

Nesen Ždanovs bija sapulcējis pie sevis zinātniekus un jūrniekus. Viņi izsacīja pretrunīgus viedokļus. Tad Lagunovam uzdeva vēlreiz konsultēties ar hidrologiem, meteorologiem un glaciologiem un aprunāties ar pieredzējušiem zvejniekiem, kas dzīvo Lādogas ezera krastā ...

Un tagad Lagunovs ziņoja:

— Viss, ko izdevies noskaidrot, īsi būtu izsakāms tā. Ūdens temperatūru Lādogas ezerā neviens nav sistemātiski novērojis. Hidroloģijas institūta un Baltijas flotes hidrogrāfiskā dienesta darbinieki apgalvo, ka uz ezera pirmais sniegs bieži vien esot jau septembrī...

Ždanovs pret Lagunovu allaž bija jutis lielu uzticību un simpātijas, taču šoreiz viņš ģenerāli īgni pārtrauca:

— Tagad ir sestais novembris, biedri Lagunov, un septembris mūs neinteresē. Mēs gribam beidzot zināt, kad Lādogas ezeru klās drošs ledus. Vai esat bijis piekrastē?

— Jā. Pagājušajā diennaktī — divas reizes. Esmu tomēr pārliecināts, — Lagunovs stingri sacīja, — ka uz jūsu jautājumu, Andrej Aleksandrovič, dot noteiktu atbildi nav iespējams.

Viņš brītiņu pagaidīja, vai Ždanovs vēl ko neteiks, bet tas klusēja.

— Kā jau sacīju, — Lagunovs turpināja, — līdz šim ledus režīms ezerā nav sistemātiski pētīts, to darīt nebija praktiskas vajadzības. Mums izdevās arhīvos sameklēt Suho bākas uzrauga — kāda Zaharova ziņojumu, kas publicēts «Krievu ģeogrāfiskās biedrības vēstīs» tūkstoš deviņi simti piektajā gadā. Grāmata man ir līdzi, un es lūgtu atļauju nolasīt, nelielu izvilkumu. To raksta aculiecinieks.

Ždanovs drūmi pamāja.

Lagunovs izņēma no portfeļa iesietu grāmatu izbalējušos dermatīna vākos, no kuriem rēgojās ārā sarkans kartona ieliktnis, atvēra to un skaļi nolasīja:

_— «Ezers neskaitāmas reizes aizsalst, ledus salūst un pārvietojās. Ta tas ilgst trīs mēnešus. Retu reizi ledus nostāv vienā vietā nedēļu. Viss ezers neaizsalst nekad. Trīsdesmit gadu ilgā laikā es vēl neesmu tajā redzējis vienlaidu ledu.»

Lagunovs aizcirta ciet grāmatu.

— Mūs pašreiz interesē nevis ezers kopumā, bet tikai

'hselburgas līcis, — Vasņecovs sacīja, biezās uzacis raukdams.

— Tieši tā, — Lagunovs apstiprināja, — par to es iri nupat gribēju runāt. Es pats aptaujāju vietējos iedzīvotājus un uzzināju, ka, pēc viņu novērojumiem, Slisel burgas līcis aizsalst visagrākais novembra vidū, visvēlākais — īsi pirms Jaungada. Protams, šīs ziņas ir aptuvenas, jo ledus segas izveidošanās ir sarežģīts process, kas nenotiek vienā dienā. Turklāt visu ziemu Lādogas ezerā plosās puteņi un vētras, notiek ledus sakustēšanās. Vietējie iedzīvotāji stāsta, ka pat visbargākajā salā uz ledus saglabājas plaši lāsmeņi. Viņi apgalvo, ka uz sēkļiem sablīvējas ledus, veidodams vairākus metrus augstus ledus kalnus... Protams, tie ir tīri vizuāli novērojumi...

— Biedri Lagunov! — Vasņecovs atkal nepacietīgi ierunājās. — Mums pašreiz nav vajadzīgi vispārīgi spriedumi. Mēs gribam zināt, kad Lādogas ezers aizsals šogad. Galu galā jums... — Šai mirklī viņš saprata, ka prasa neiespējamo, un savaldīgi, gluži kā atvainodamies par savu skarbumu, teica: — Lūdzu, turpiniet!

— Izdevies noskaidrot, — Lagunovs sacīja, joprojām runādams mierīgi un nosvērti, — ka līcī ledus režīms ir līdzīgs Ņevas ledus režīmam, pareizāk sakot, ka tie ir cieši saistīti. Ziņas par Ņevas aizsalšanu mums ir, turklāt par ļoti ilgu laiku .. .

No klausītāju sejām nozuda bažīgais nemiers, tajās parādījās cerība.

— Ko tad liecina šīs ziņas? — Hozins jautāja.

— To, biedri pavēlniek, — Lagunovs atbildēja, — ka Ņevas aizsalšanas caurmēra datums ir divdesmit sestais novembris. Paturot vērā šīs ziemas agro iestāšanos, var cerēt, ka Šliselburgas līcis aizsals novembrī.

— Bet cik biezs būs ledus?! — Ždanovs izsaucās, nervozi dzēsdams papirosu masīvā stikla pelnu traukā.

Lagunovs paraustīja plecus.

— To, Andrej Aleksandrovič, nav iespējams paredzēt . ..

Tiešām, to paredzēt nespēja neviens. Taču no Lādogas ezera aizsalšanas bija atkarīgs ļeņingradiešu liktenis. Dzīve pusbadā, dzīve tieši uz nāves robežas un tomēr dzīve bija iespējama tikai tai gadījumā, ja ezera ledus kļūs pietiekami izturīgs vismaz novembra otrajā pusē un uz tā izdosies ierīkot vairākus desmitus kilometru garu ceļu. Citādi pilsētai draudēja bojā eja .. .

Lai uzturētu pie dzīvības pilsētas iedzīvotājus un paēdinātu karaspēku, bija vajadzīgs vismaz divi tūkstoši tonnu pārtikas dienā. Tādu daudzumu pārvadāt pa gaisu nebija iespējams.

— Tātad, — Ždanovs rezumēja, — mums atliek tikai gaidīt... Protams, gaidīt klēpī saliktām rokām būtu noziegums. Zaborjes—Novaja Lādogas autotrases būve joprojām paliek galvenais uzdevums. Bet ir arī otrs, ne mazāk svarīgs — jau pirmajā dienā, tiklīdz ledus būs sasniedzis nepieciešamo izturību, ierīkot ziemas ceļu pāri Lādogas ezeram. Ierosinu jau šodien apspriest jautājumu par nākamās Lādogas trases vadību. Lai ievērotu nepieciešamo slepenību, pavēli izdosim vēlāk, īsi pirms trases atklāšanas. Taču iepriekšēja kandidatūru apstiprināšana mums jāizdara jau šodien. Ko jūs ieteicat iecelt par ceļa priekšnieku, biedri Lagunov?

— Ģenerālmajoru Šilovu, — Lagunovs atbildēja, nemaz nevilcinājies.

— Un par komisāru? — Ždanovs vaicāja, šoreiz pievērsdamies Vasņecovam.

— Manuprāt, tiklīdz ceļš pa īstam būs stājies ierindā, vispiemērotākais šim amatam būtu brigādes komisārs Šikins.

Ždanpvs abus labi pazina. Piekrizdams viņš pamāja ar galvu un jautāja, vai Kara padomes locekļi nav citādās domās.

Citu priekšlikumu nebija.

— Atgriezīsimies pie pavēles, — Ždanovs teica, izņemdams no kastītes kārtējo papirosu. — Tajā jāparedz visi tie uzdevumi, kas saistīti ar kravu pārvadāšanu līdz Lādogas ezera krastam un tālāk pa ledu.

Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet tai mirklī zvanīja telefons. Tas bija aparāts, pa kuru Smoļnijs uzturēja sakarus ar dažam speciālām iestadem pilsētā. Ždanovs paņēma klausuli.

Viņš klausījās klusēdams, tomēr viņa sejas izteiksme pārvērtās aizvien vairāk. Šķita, no sejas pazūd pelnu pelēka noguruma ēna, vaigos parādījās viegls sārtums.

Tad Ždanovs negaidīti skanīgā balsī sacīja:

— Gādājiet, lai nebūtu nekādu traucējumu! Tas ir ļoti, ļoti svarīgi! ...

Nolicis klausuli, viņš pavērās pulkstenī un parlaida .k,Mienu klātesošajiem. Pēc sejas bija redzams, ka viņš grib ziņot patīkamu jaunumu un tagad gandrīz vai bērnišķīgi vilcinās, pārbauda cilvēku pacietību, pirms viņus nplaimos ...

— Biedri! — beidzot Ždanovs savijņots teica. — Pēc pusstundas — tieši septiņos sāksies mūsu lielo svētku svinīgās sēdes translācija no Maskavas!

Bridi visi pārsteigti klusēja. Taču drīz vien jautājumi Ždanovam sāka birtin birt: vai sēde notiks pašā Maskavā, vai tikai tā nebūs Kuibiševā, kurās telpās, kas referēs? ...

Ždanovs noplātīja rokas un, joprojām smaidīdams, atbildēja:

— Sēde notiks Maskavā — tik tiešam _ta, biedri! Bet, kur īsti un kas referēs, es nezinu, goda vārds — nezinu! Hodorenko pa savu līniju — no radiokomitejas saņēmis norādījumu nodrošināt translāciju tieši no ētera, un tas ir viss, ko viņš man paziņoja. Mazlietiņ pacietieties! ... Uzaicinu pašlaik izklīst, jo mums visiem ir neatliekami darbi, bet pēc pusstundas sapulcēties pie manis un klausīties kopā. Norunāts? ...

Kad Ždanovs un Vasņecovs kabinetā bija palikuši divi vien, Vasņecovs nepacietīgi palūkojās apaļajā sienas pulkstenī un vaicāja:

— Andrej Aleksandrovič, kā jūs domājat — kas šodien referēs?

— Bet kā jūs domājat? — Ždanovs atbildēja ar pretjautājumu.

— Manuprāt, rīkot svinīgo sēdi ir jēga tikai tad, ja tajā runā biedrs Staļins.

Ždanovs klusēja, Viņš zināja: kopš 16. oktobra, kad presē bija publicēts īss paziņojums par stāvokļa pasliktināšanos Rietumu frontē, Maskavā klīst ]aunas_ valodas, ka valdība ar Staļinu priekšgalā pametusi pilsētu. Viņš zināja arī to, ka tai dienā vairākkārt bija atlikta pa radio izziņota svarīga runa, un, lai gan visi gaidīja, ka runās Staļins, galu galā maskaviešus pa radio uzrunāja Maskavas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs Proņins. Pēc tam tika publicēta pavēle, ar kuru pilsētā pasludināja aplenkuma stāvokli. Pavēlē bija uzsvērts, ka ienaidnieks atrodas pie Maskavas vārtiem, bet galvaspilsēta aizstāvēsies līdz pēdējai asins lāsei. No Proņina runas skaidri izrietēja, ka Staļins ir Maskavā, bet ar to bija par maz — tauta gribēja dzirdēt paša Augstākā virspavēlnieka balsi.

«Vai tiešam viņš nerunās arī tagad, ja nu tomēr nolemts rīkot svinīgo sēdi?» Ždanovs sev jautāja.

Protams, viņš varēja zvanīt uz Maskavu un parunāt ar pašu Staļinu. Tomēr Ždanovs to nedarīja. Un ne tikai tapec, ka zināja: ja viņš nav informēts, kur notiks svinīga sēde un kas tajā referēs, tas nozīmē, ka Staļins nolēmis to saglabāt pilnīgā slepenībā līdz pašam sēdes sākumam. Bija vēl kāds cits iemesls, kāpēc Ždanovs neuzdrošinājās, uzskatīja par neiespējamu zvanīt Staļinam: kara sakuma viņš un Vorošilovs citu pēc citas bija saņēmuši telegrammas, kurās Augstākais virspavēlnieks asi pārmeta, ka viņi pietiekami enerģiski nevada militārās operācijas, dēvēja viņus par speciālistiem atkāpšanās jautājumos, un kopš šī laika Staļina un Ždanova attiecībās vairs nebija agrākās sirsnības ...

«Jā,» Ždanovs domāja, «partija un tauta pašreiz grib dzirdēt Staļinu vairāk nekā jebkad. Lai gan kara norise ir ārkārtīgi nelabvēlīga, viņš nav runājis jau četrus mēnešus.»

Tomēr skaļi savas domas Ždanovs neizsacīja. Ilggadējais vadošais darbinieks pārāk labi zināja, cik piesardzīgam jābūt jebkuram izteikumam, kas skar Staļinu.,.

Ždanovs bija sīki izpētījis, kāds raksturs ir šim cilvēkam, kuram viņš joprojām neierobežoti ticēja. Zināja, ka Staļins nerunās tik ilgi, kamēr neuzskatīs par nepieciešamu dot jaunus novērtējumus, jaunus lozungus.

3. jūlijā Staļins bija centies atbildēt uz jautājumiem, kas toreiz mocīja ikvienu padomju cilvēku: kā varēja notikt, ka Sarkanā Armija atdevusi ienaidniekam tik daudz mūsu pilsētu, tik plašus rajonus? Par labu vai par ļaunu naca mūsu zemei nesen noslēgtais padomju un vācu neuzbrukšanas pakts? Viņš ne tikai bija devis atbildi uz šiem aktuālajiem jautājumiem, bet arī norādījis, ko darīt turpmāk, kā sakaut ienaidnieku.

Bet ko jaunu, uzmundrinošu — Ždanovs turpināja pārdomas — Staļins var pateikt tagad, kad ienaidnieks stāv uz Maskavas un Ļeņingradas sliekšņa? Vēlreiz aicināt palikt nelokāmiem? ...

Nē, Staļins neatkārtos savu jūlija runu. Aicinošu runu, kas tikai variētu viņa jūlija runas pamattēzes, Staļins uz t icēs kādam citam . . .

Domas, kurās pašreiz bija iegrimis Ždanovs, nodarbināja arī Vasņecovu.

Sergejs Afanasjevičs Vasņecovs bija jaunāks par Zda novu, tomēr arī viņam bija laba politiskās darbības skola: viņš bija sācis kā komjaunatnes ierindas darbinieks, bet tagad faktiski vadīja pilsētas partijas organizāciju, kas lieluma ziņā atradās tūlīt aiz Maskavas organizācijas. Taču Vasņecovs bija daudz atklātāks un emocionālāks nekā Ždanovs. To, ko Ždanovs tikai prātoja, viņš izsacīja skaļi.

No Ždanova klusēšanas sapratis, ka viņš negrib tādu sarunu turpināt, Vasņecovs apklusa. Taču ilgi noturēties nespēja. Un ne tikai tāpēc, ka viņš bija kā uzvilkta atspere un šī atspere nevarēja ilgi būt saspringusi. Bija arī cits iemesls.

Lai cik milzīga bija Staļina autoritāte, lai cik liela bija ticība viņa politiskajai pieredzei, tomēr kopš kara sakuma daudzu cilvēku attieksmē pret viņu bija notikušas pārmaiņas, kuras tie paši laikam gan īsti neapzinājās. Staļina vārds joprojām simbolizēja partiju un valsti, ar viņa vārdu uz lūpām cilvēki devās kauja, tapat ka miera laikā no viņa gaidīja izšķirošu vārdu. Un tomēr kaut kur pašos apziņas dziļumos modās doma, ka arī Staļins nav tik neierobežoti visvarens, kā bija šķitis agrāk, ka arī viņam nav izdevies visu paredzēt un, ja varētu apturēt laiku un vēstures pulksteņa rādītājus pagriezt atpakaļ par gadu vai diviem gadiem, viņš droši vien šo to izlemtu citādi. ..

Arī tas, ka kopš kara sakuma Staļins bija kļuvis vairāk pieejams, ka viņš tagad ik dienas tikās ar desmitiem cilvēku — ar karavīriem, lielu rūpnīcu direktoriem, ieroču konstruktoriem, no kuriem daudzi agrāk nespeja ne iedomāties, ka viņiem kādreiz gadīsies runāt ar Staļinu, arī šis diezgan nozīmīgais apstāklis atņēma Staļinam agrāko «pārdabiskuma» oreolu.

Pirms kara Vasņecovam ne prātā nebija nācis, ka Staļins varētu viņam zvanīt pa telefonu. Tagad Augstākā virspavēlnieka zvanīšanu pa tiešo vadu viņš uztvēra, protams, kā ļoti svarīgu, tomēr reizē arī dabisku.

Pēdējos divos mēnešos Staļins zvanīja Vasņecovam aizvien biežāk. Jautāja par stāvokli pilsētā, par aizsardzības būvēm, par lielāko uzņēmumu darbu, par strādnieku noskaņojumu, steidzināja ātrāk remontēt tankus, prasīja Ļeņingradas rūpnīcās izgatavotos lielgabalus drīzāk nogādāt pāri Lādogas ezeram uz citām frontēm . .. Ždanovs joprojām runāja par Staļinu tikai stingri oficiālā tonī, bet Vasņecovs tagad atļāvās savas jūtas izteikt atklātāk.

Tāpēc arī Vasņecovs, brīdi klusējis, atkal atgriezās pie tā paša temata, lai gan bija skaidri redzams, ka Ždanovs negrib turpināt aizsākto sarunu par to, kas īsti runās svinīgajā sēdē.

— Man šķiet, Andrej Aleksandrovič, — Vasņecovs teica, — ja runātu nevis Staļins, bet kāds cits, to varētu saprast nepareizi. Vai, precīzāk sakot, dot tam zināmu iztulkojumu.

— Kādu? — Ždanovs stingri noprasīja. Viņš acīm redzami nebija apmierināts ar Vasņecova neatlaidību.

Vasņecovs jautājumu saprata burtiski.

— Kā tad citādi?! — Vasņecovs izsaucās. — Vācieši stāv pie Maskavas. Ja visai zemei tik ārkārtīgi grūtā brīdī svinīgā sēde nemaz nenotiktu, cilvēki to saprastu — pašreiz nav laika domāt par svētkiem. Bet, ja nu sēde notiek, tajā jārunā Staļinam. Citādi cilvēki spriedīs, ka viņam nav itin nekā ko teikt! . .. Vismaz pie mums Ļeņin gradā to vērtētu tieši tā, esmu par to pārliecināts!

Ždanovs pašūpoja galvu.

— Jūs spriežat pēc formālās loģikas likumiem, Sergej Afanasjevič. Bet dzīvē nav tik vienkārši, it īpaši mūsu pašreizējā dzīvē. Ja biedrs Staļins būtu nolēmis runāt, — viņš turpināja, klusībā pats sevi nosodīdams par to, ka tomēr ielaidies tādā sarunā, — viņam vajadzētu pateikt visai pasaulei, kas notiek pie Maskavas, pie Ļeņingradas ...

— Vai tad pasaule to nezina?

— Zina, bet tikai ļoti vispārīgos vilcienos. Par to, ka vācieši atrodas gandrīz pie Kirova rūpnīcas un pie pašas Maskavas, Padomju informācijas biroja ziņojumos nekas nav sacīts. Kas ir mērķtiecīgāk — pagaidīt, kad mūsu karaspēkam izdosies ienaidnieku atsviest atpakaļ, vai riskēt un radīt paniku? Ja biedrs Staļins runās, viņam taču būs jāsaka, kur pašreiz atrodas ienaidnieks . ..

— Jā, būs! — Vasņecovs dedzīgi atsaucās. — Bet viņam tas nemaz nav jāslēpj!... Panika!... Mūsu zemē |i,mika nerādīsies, tā nav pat iespējama! Mēs no tās baidījāmies toreiz, kad sākām celt nocietinājumus pie Lugas, liet vai tad radās kāda panika? Nē! Gluži otrādi — ru ii,īdami par briesmām atklātu valodu, mēs sapulcējām pie Lugas pusmiljonu cilvēku! Un mūsu uzsaukums divdesmit pirmajā augustā? Mēs taču klaji pateicām: pilsētai draud tiešas briesmas. Tiešas! Un kas tad notika? Izcēlās panika?

— Es vēl neesmu pateicis visu, — Ždanovs sacīja, pūlēdamies izturēties pēc iespējas mierīgi. — Padomājiet par kaut ko citu! Karš ilgst jau piekto mēnesi, taču lūzums par labu mums vēl nav noticis. Diemžēl ir gluži otrādi — ienaidnieks lien uz priekšu. Vai esat padomājis, kāpēc pēdējos informācijas biroja ziņojumos vispār netiek minēti virzieni? Kādu turpmāko notikumu prognozi var pašreiz dot biedrs Staļins? Atkārtot,_ ka mēs cīnāmies par taisnīgu lietu un uzvāra būs mūsu? Bet ja nu rīt Ļeņingrada nokļūst divkāršā blokādes loka? Ja ienaidniekam izdodas... — Sai mirklī Ždanovs aprāva valodu. Viņam gandrīz bija pasprucis «ielauzties Maskavā»... Pateikt kaut ko tādu viņš nevarēja atļauties.

Ždanova sirdī pašreiz cīnījās divējādas jūtas. Viņš bija politisks darbinieks ar lielu dzīves pieredzi, bija pieradis nesteigties priekšā, neizsacīt savas domas jautājumos, kas atrodas tiešā Politbiroja un paša Staļina kompetencē. Bet viņš arī bija tikai cilvēks, bija komunists, kas kopā ar saviem biedriem ļeņingradiešiem pēdējos mēnešos nogājis grūtu pārbaudījumu ceļu. Tāpēc, saprazdams, ka labāk būtu klusēt, — paies tikai dažas minūtes, un visas šaubas pašas izklīdīs, — Ždanovs tomēr apvaldīja sevi tikai ar pūlēm, arī viņš taču dedzīgi vēlējās, lai runātu Staļins un atbildētu uz visiem jautājumiem, kurus izvirzījis karš... Bet ja nu viņš nerunās? ...

Kabinetā cits pēc cita nāca iekšā Voronovs, Hozins, Pavlovs, apgabala komitejas un pilsētas komitejas sekretāri.

Radioaparāts jau bija ieslēgts, taču pagaidām tas pārraidīja tikai vienmērīgus metronoma tikšķus.

Visi sanākušie raudzījās sienas pulkstenī. Minūšu rādītājs lēni, bet noteikti tuvojās skaitlim divpadsmit. Mierīgi tikšķēja metronoms, precīzi atzīmēdams laika ritumu.

Pēkšņi tas apklusa. Uz mirkli istabā iestājās kapa klusums.

Tobrīd nevienam pat prātā neienāca, ka metronoma tikšķi varētu apklust arī tāpēc, ka sākusies artilērijas apšaude vai pilsētai tuvojas ienaidnieka lidmašīnas un pretgaisa aizsardzības štābs pieslēdzas pilsētas radio tīklam, lai izziņotu gaisa trauksmi. Sī dabiskā doma iešāvās prātā tikai Ždanovam. Viņš steidzīgi paņēma tā telefona klausuli, kas tieši savienoja ar pretgaisa aizsardzības štābu, gribēdams dot rīkojumu, lai trauksmes gadījumā tūlīt pēc tās izziņošanas visus kanālus atdod atpakaļ radiokomitejas rīcībā. Štāba dežurants pateica, ka pilsētā pagaidām esot mierīgi.

Un tad radioaparāts atkal atdzīvojās. Vispirms — atmosfēras sprakšķi, pēc tam — neskaidra balsu dunoņa, kāda dzirdama vienmēr, kad cilvēku pilnā zālē ieslēdz mikrofonu.

Šķita, Smolnija kabinetā atbalsojas simtiem tūkstošu kilometru tāla pasaule, un pie Ždanova sanākušie Ļeņingradas aizsardzības vadītāji klausījās šis tālās pasaules skaņās, elpu aizturējuši.

Tad balsu dunoņa radioaparātā apklusa, pagāja vel daži mirkļi, un pēkšņi sāka dimdēt aplausi. Lai gan vel nebija teikts neviens vārds, nevarēja būt nekādu šaubu — zālē ienācis Staļins. Vienīgi viņu sagaidīja ar tādām ovācijām ...

Visiem, kas sēdēja Ždanova kabineta, kļuva vieglāk ap sirdi. Ļoti iepriecināja jau tas vien, ka, par spīti drūmajām valodām, pašreiz simtiem maskaviešu savam acīm redz Staļinu.

Bet vai Staļins runās? Varbūt viņš nolēmis tikai ierasties sēdē, lai visa zeme zinātu — viņš atrodas Maskavā . ..

Beidzot aplausi norima. Atkal iestājās klusums, ko traucēja vienīgi nemitīgi atmosfēras sprakšķi. Taču šoreiz klusums nebija ilgs. Atskanēja balss:

— Biedri!

— Kas tur runā? — iesaucās nepacietīgais Vasņecovs.

Atbildes bija dažādas:

— Ščerbakovs! ...

23o

Proņins!...

Maļenkovs!...

Klusāk, biedri! — Ždanovs stingri sacīja.

Tālajā Maskavā kāds, kuru brīža svinīguma satrauktie i ilvēki Smo|nija kabinetā nespēja pēc balss pazīt, ru n.ija par apstākļiem, kādos padomju tauta atzīmē Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas divdesmit ceturto gadadienu, runāja par valstij draudošajām briesmām, īso runu viņš beidza ar vārdiem:

— Maskavas darbaļaužu deputātu padomes un Maskavas pilsētas partijas un sabiedrisko organizāciju svinīgo sēdi pasludinu par atklātu! ...

Atkal iedimdējās aplausi, tad iestājās klusums. Tas ilga dažus mirkļus, taču likās bezgalīgi garš.

Beidzot sēdes vadītājs lēnām, vārdus citu no cita nošķirdams, paziņoja:

— Referāta ... nolasīšanai... vārds .. . biedram Staļinam.

Ždanovs, Vasņecovs, Voronovs, visi, kas saspringtā klusumā sēdēja pie radioaparāta, tik tikko apvaldīdami satraukumu, priecīgi saskatījās. Viņiem šķita, ka no pleciem novēlies smagums, kļuva vieglāk elpot.

Ja šiem cilvēkiem domās pēkšņi būtu radies jautājums «kāpēc?», viņi tūlīt būtu atbildējuši: «Tāpēc, ka runās Staļins.»

Lai gan šī atbilde būtu bijusi patiesa, tā tomēr nebūtu visā dziļumā raksturojusi jūtas, kas tobrīd pārņēma ne tikai Ļeņingradas aizsardzības vadītājus, bet arī miljoniem citu padomju cilvēku, kuri tagad tikpat saspringuši klausījās katrā vārdā, kas skanēja no reproduktoriem.

Jā, apziņa, ka šajās traģiskajās dienās Augstākais virspavēlnieks atrodas valsts centrā un joprojām ir savā postenī, protams, radīja liela atvieglojuma izjūtu.

Tomēr ne jau tikai Staļina parādīšanās svinīgās sēdes tribīnē izraisīja šīs jūtas. īstais, dziļākais cēlonis ovācijām, ar kurām cilvēki uzņēma paziņojumu, ka tūlīt runās Staļins, un spēku pieplūdumam, ko cilvēki sajuta, to izdzirduši, bija meklējams apziņā, ka partija joprojām ir nelokāma, ka visa padomju iekārta, par spīti rūgtajiem pārbaudījumiem, joprojām turas pretim nīstajam fašismam un nav pasaulē tāda spēka, kas spētu padomju tautu nospiest uz ceļiem ...

— Biedri! — atskanēja paklusā, visiem labi pazīstamā balss. — Pagājuši divdesmit četri gadi kopš tā laika, kad pie mums uzvarēja Oktobra sociālistiskā revolūcija un mūsu zemē nodibinājās sociālistiskā iekārta... — Ar tādiem vārdiem Staļins sāka referātu.

Ždanova kabinetā sanākušie cilvēki, kas bija saviļņoti tāpēc, ka tomēr referē pats Staļins, pirmajos mirkļos klausījās tikai viņa balsī, pūlēdamies uzminēt, kāds ir Augstākā virspavēlnieka noskaņojums. Ausīs vēl skanēja 3. jūlijā dzirdētā karafes un ūdens glāzes šķindoņa, kas toreiz laiku pa laikam pārtrauca Staļina runu, un viņam neparastā bažīgā balss noskaņa. Šoreiz Staļins runāja mierīgi. Tas kļuva skaidrs jau pēc pirmajiem teikumiem.

Dzirdamība bija ļoti vāja. Aparātā ik pēc brīža kaut kas sprakšķēja. Visi vērīgi klausījās, nevilšus paliekdamies uz priekšu — tuvāk aparātam un cenzdamies nepalaist garām nevienu vārdu.

Staļins nebija izcils runātājs. Viņš runāja ar stipru gruzīnisku akcentu, bieži vien strauji bērdams vārdus un it kā aprīdams teikumu beigas, nenodalīdams galveno no mazāk nozīmīgā; viņa balss skanēja vienmuļi.

Taču to jau sen neviens neievēroja. Cilvēkiem bija svarīgs nevis Staļina runas veids, bet tas, ko viņš saka. It īpaši svarīgs tas bija šoreiz.

Runas sākuma daļa neatstāja nekādas ilūzijas par pašreizējo stāvokli. Staļins teica, ka valstij draudošās briesmas pec četriem kara mēnešiem nav mazinājušās, bet gan, gluži otrādi, vēl pastiprinājušās, ka ienaidnieks ieņemis lielāko daļu Ukrainas, Baltkrieviju, Moldāviju, Lietuvu, Latviju, Igauniju, vairākus apgabalus, iespiedies Donbasā, kā melns mākonis uzgūlies Ļeņingradai un apdraud Maskavu. .. Mūsu armijas un flotes kaujinieki straumēm lējuši ienaidnieka asinis, vīrišķīgi atvairīdami satrakotā ienaidnieka triecienus, tomēr Hitlers piesviež frontei aizvien jaunus spēkus, lai līdz ziemas sākumam ieņemtu Ļeņingradu un Maskavu.

To teikdams, minēdams sešu un septiņzīmju skaitļus, kas raksturoja mūsu un ienaidnieka zaudējumus, Staļins, likās, paturēja acu priekšā vienu vienīgu mērķi; nekā neslēpt, darīt zināmus visus faktus, lai cik rūgti tie būtu. Taču no šiem faktiem viņš secināja, ka četru mēnešu karošanas rezultātā Vācija, kuras cilvēku rezerves jau izsīkst, ir novājināta daudz vairāk nekā Padomju Savienība, kura savus spēkus pilnībā sak izvērst tikai

tagad.

«Bet vai mums pietiks laika šos spēkus izvērst un izmantot?» sev bažīgi jautāja Vasņecovs, kas tāpat kā visi pārējie vērīgi klausījās Staļina vārdos un sāpīgi viebās, kad traucējumi nomāca referenta balsi.

It kā viņam atbildēdams, Staļins sāka runāt par vāciešu izreklamētā zibeņkara neizdošanos. Atgādinājis Hitlera solījumu sakaut Padomju Savienību pusotros, ilgākais — divos mēnešos un pa to laiku aiziet līdz Urā liem, Staļins, aplausiem dimdot, teica, ka šis plāns tagad uzskatāms par galīgi sabrukušu.

Staļins sacīja, ka zibeņkara plāns dibinājās uz Hitlera cerību izveidot vispārēju koalīciju pret PSRS, iesaistot tajā Lielbritāniju un ASV. Sai ziņā vācieši smagi pārrēķinājās. Hitlers cerēja arī uz to, ka karš izraisīs konfliktu starp Padomju Savienības strādniekiem un zemniekiem un sāksies plēšanās starp tās tautam. Taču arī šai ziņā vācieši kļūdījās. Atkal dārdot aplausiem, Staļins paziņoja, ka padomju aizmugure nekad vēl nav bijusi tik stipra kā pašreiz. Jebkura cita valsts, kas zaudējusi tik daudz teritorijas, nebūtu tādus pārbaudījumus izturējusi, tā būtu sabrukusi. Turpretim padomju iekārtā ir izturējusi. Un tas nozīmē, ka padomju iekārta ir visstiprākā.

Staļins nenoliedza, ka vācu armijai ir dažas pārejošas priekšrocības salīdzinājumā ar mūsu karaspēku, kuram jācīnās pret kadru armiju un floti, kas jau karojušas divus gadus. Un tomēr, Staļins teica, mūsu armijas morālais stāvoklis ir augstāks, jo tā aizstāv Dzimteni un tic, ka cīnās par taisnīgu lietu.

Atmosfēras sprakšķi uz brīdi nomaca viņa balsi, bet tad tā ieskanējās atkal:

— Ļeņingradas un Maskavas aizstāvēšana, kur mūsu divīzijas nesen iznīcināja ap trīsdesmit vācu kadru divīziju, rāda, ka Tēvijas kara ugunī kaldinās un jau ir izkaldināti jauni padomju kareivji un komandieri, kas rīt kļūs par bargu negaisu vācu armijai.. .

Šos vārdus viņš pateica mierīgi, bez patosa, bet to saturs bija tik dižens, tik vitāli svarīgs, ka zālē atkal sāka dimdēt aplausi...

Pēc tam Staļins analizēja Sarkanās Armijas neveiksmju cēloņus. Viņš sacīja, ka Eiropā nav otrās frontes, ka mums trūkst tanku un daļēji arī lidmašīnu, un uzsvēra, ka mūsu rūpniecības galvenais uzdevums ir vairākkārt palielināt ne tikai tanku un lidmašīnu, bet arī lielgabalu un mīnmetēju ražošanu . ..

Tālāk Staļins it kā novērsās no aktuāliem kara izvirzītiem uzdevumiem un raksturoja nacionālsociālismu. Hitlera partiju viņš nosauca par imperiālistu partiju, demokrātisko brīvību ienaidnieku partiju, viduslaicīgas reakcijas un melnsimtniecisku grautiņu partiju.

Hitleriskās Vācijas aizmugures nedrošībā — tiklab valsts iekšienē, kā arī pārējā Eiropā — un antihitleriskās koalīcijas varenībā Staļins redzēja faktorus, kuriem katrā ziņā jānoved pie fašisma pilnīga sabrukuma.

Pievērsdamies padomju darbaļaudīm frontes aizmugurē, viņš aicināja strādāt, rokas nenolaižot. Ražot vairāk tanku, lidmašīnu un citu ieroču. Dot vairāk labības, gaļas un izejvielu rūpniecībai.

— Mēs varam šo uzdevumu izpildīt, un mums tas jāizpilda, — Staļins teica.

Mirkli klusējis, viņš pasludināja:

— Par vācu iebrucēju pilnīgu sakāvi!

— Par visu to apspiesto tautu atbrīvošanu, kuras vaid hitleriešu tirānijas jūgā!

— Lai dzīvo nesatricināmā Padomju Savienības tautu draudzība!

— Lai dzīvo mūsu Sarkanā Armija un mūsu Sarkanā Flote!

— Lai dzīvo mūsu slavenā Dzimtene!

— Mūsu lieta taisnīga — uzvara būs mūsu!

Kad Staļins beidza runāt, zālē sākās vētrainas ovācijas. Un šai ovāciju vētrā, gluži kā izlauzdamās sabangotas jūras virspusē, sākumā tikko dzirdami, bet tad aizvien skaļāk un skaļāk skanēja «Internacionāles» melodija.

Ždanovs piecēlās pirmais. Tad piecēlās arī pārējie. Cieši vērdamies radioaparātā, no kura plūda dižās komunistu himnas skaņas, cilvēki stāvēja izslējušies, gluži kā militārā parādē, un viņu acis bija sasarkušas — vai nu no sasprindzinājuma, vai aizturētām asarām.

Atskanēja Levitāna balss:

— Mēs pārraidījām Maskavas darbaļaužu deputātu padomes un Maskavas pilsētas partijas un sabiedrisko organizāciju svinīgo sēdi.

Dunošā, bangojoša pasaule atkal kļuva tūkstošiem kilometru tāla...

Uz mirkli aparāts apklusa. Un tad visi no jauna izdzirda ierastos metronoma tikšķus.

Tie aprāvās pēkšņi. Kaut kur aiz Smoļnija sienam piepeši nodunēja dobji bumbu sprādzieni. Pa radio tūlīt izziņoja gaisa trauksmi.

Pusstundu pēc pārraides beigām Voronovs no sava kabineta pa tiešo vadu piezvanīja Sarkanās Armijas Galvenās artilērijas pārvaldes priekšniekam Jakovļevam: gribējās drīzāk kaut ko sīkāk uzzināt par svinīgo sēdi.

Jakovļevs, kas tikko bija atgriezies no sedes, uztraukumā aizraudamies, pastāstīja, ka tā esot notikusi Ma jakovska metro stacijā.

Viņš stāstīja vēl ko, taču dzirdamība bija kļuvusi pavisam vāja. Traucēja arī zenītlielgabalu šaušana aiz Smoļnija sienām. Ar plaukstu aizspiedis labo ausi un pie kreisās cieši pielicis klausuli, allaž savaldīgais Voronovs briesmīgi skaļā balsī kliedza, ka viņš nekā nevarot saprast.

Jakovļevs, kura balss skanēja kā no pazemes, visu laiku atkārtoja kādu vārdu — «parādi», «aparāti» vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Kas tie par parādiem? Kādi aparāti? — Voronovs dusmīgi bļāva. — Atkārto pa burtiem! ...

Viņš paķēra papīra lapu un zīmuli.

— Pjotrs! Pjotrs! — viņš saklausīja cauri sprakšķiem un dunoņai. — Andrejs... Romāns... Aleksandrs... Darja .. . ezers ... Rīt, rīt! ...

— Kas tas par ezeru? — Voronovs izmisīgi iesaucās, mehāniski pierakstījis diktētos vārdus.

— Ezers ... Ezers .. . Elbruss ... Engelsa! — klausulē skanēja vārdi, kas šķita pilnīgi bezjēdzīgi. — Rīt, rīt!

Galīgi noguris, Voronovs nolika klausuli un, iedziļinādamies uzrakstītajā, pievilka tuvāk lapiņu. No pirmajiem burtiem iznāca vārds «parāde». Nekādu šaubu nevarēja būt. Pēdējais vārds, ko viņam izdevās sadzirdēt., bija «rit». Tas nozīmēja, ka rīt, 7. novembrī, Maskavā notiks tradicionālā militārā parāde ...

Voronovs paķēra lapiņu un gandrīz skriešus devās

uz Ždanova kabinetu. Tur neviena vairs nebija — acīmredzot visi bija aizgājuši strādāt patvertnē.

Viņš aši nokāpa lejā, garām sarunu punktam steigšus aizgāja līdz šaurā gaiteņa galam un pa metāla pakāpieniem noskrēja vēl zemāk.

— Kur ir Andrejs Aleksandrovičs? — viņš aizelsies jautāja pulka komisāram Kuzņecovam, kas sēdēja mazā pieņemamā istabā.

— Kabinetā, — Kuzņecovs atbildēja un ar galvu pamāja uz durvīm.

Ždanova kabinetā sēdēja visi tie paši cilvēki, ar kuriem kopā Voronovs pirms pusstundas bija klausījies Stajina runu.

— Andrej Aleksandrovič, rit būs parāde! — satrauktais Voronovs paziņoja, iedams iekšā pa durvīm.

Istabā visi tikpat kā sastinga. Sis paziņojums bija pārāk negaidīts, gandrīz neticams.

— Es nupat runāju ar Jakovļevu, — Voronovs turpināja, cenzdamies atgūt savu parasto, dzedri pieklājīgo toni. — Viņš pastāstīja, ka svinīgā sēde notika Maja kovska metro stacijā un ka rīt Maskavā būs karaspēka parāde.

Ždanovs paraustīja plecus un nedroši teica:

— Nikolaj Nikolajevič, padomājiet, ko runājat! Parādi taču nevar sarīkot metro stacijā!

— Andrej Aleksandrovič, dzirdamība bija ļoti vāja, gandrīz nekā nevarēja saprast, bet vārdu «parāde» es lūdzu atkārtot pa burtiem. Te tas būs!

Un Voronovs nolika Ždanovam priekšā uz galda papīra lapiņu.

Ždanovs vairāk reižu pārlasīja uzrakstīto un, joprojām šaubīdamies, sacīja:

— No pirmajiem burtiem tiešām iznāk vārds «parāde». Bet kāpēc jūs nospriedāt, ka parāde būs rīt un notiks Maskavā? Jūs taču pats sakāt, ka gandrīz nekā nevarējāt dzirdēt.

— Runa bija tieši par rītdienu, to es galvoju!

— Pagaidiet! — Ždanovs teica un apņēmīgi devās uz durvīm.

Pēc brīža viņš atgriezās, priekā starodams.

— Jums taisnība, Nikolaj Nikolajevič. Nupat sazinājos ar Maskavu. Rīt Sarkanajā laukumā tiešām notiks parāde. Es ... es apsveicu jūs, biedri! Es ...

Viņš nepabeidza teikumu, jo iezvanījās telefons.

Ždanovs paņēma klausuli un pasacīja savu uzvārdu. Dažus mirkļus klausījies, viņš teica:

— Tūlīt ziņošu pavēlniekam. Jums piezvanīs.

Viņa seja bija pārvērtusies. Smaids — pazudis. Pagriezies pret Hozinu, viņš sacīja:

— No pretgaisa aizsardzības štāba ziņo, ka ienaidnieks met uz pilsētu elektromagnētiskās jūras mīnas, kurām ir milzīgs sprādziena spēks. Dažas nav eksplodējušas, bet biedri domā, ka tajās ir detonators ar pulksteņa mehānismu ...

Kad pēc svinīgās sēdes pārraides no Maskavas vācieši sāka apšaudīt pilsētu, Ždanovs pirmajos mirkļos juta dīvainu atvieglojumu. Viņš priecājās, ka apšaude sākusies nevis pirms svinīgās sēdes, nevis tās laikā, bet gan pēc tās un simtiem tūkstošu ļeņingradiešu varēja dzirdēt Staļina runu.

Protams, Ždanovs nezināja, ka vācieši vēlreiz kļuvuši par sava pedantisma upuri. Viņi nevarēja iedomāties, ka padomju galvaspilsētā, kurā pasludināts aplenkuma stāvoklis, 6. novembrī notiks tāda sēde. Viņi gan ļoti labi zināja to, ka šī diena ir galveno revolucionāro svētku priekšvakars. Tāpēc vācu pavēlniecība artilērijas apšaudi un uzlidojumu bija ieplānojusi tieši 6. novembra vakarā, lai turpinātu arī 7. novembrī. Aviācijas daļām un artilērijai visi attiecīgie rīkojumi par apšaudes un bombardēšanas sākumu bija doti jau agrāk, un ātri pārkārtoties vācu kara mašīna nespēja, turklāt sēde ilga tikai nepilnu stundu. Tā nu pirmās bumbas un šāviņi Ļeņingradas ielās nokrita, kad sēde jau bija beigusies.

Laikam gan ne reizi pēc masveida uzlidojuma, ko fon Lēbs sarīkoja reizē ar mēģinājumu apiet Pulkovas augstieni, nebija notikusi tik briesmīga bombardēšana kā naktī uz 7. novembri. Elektromagnētiskās mīnas, ko ienaidnieks pirmoreiz Ļeņingradā lietoja tonakt, gāzās virsū pilsētai juku jukām ar fugasa bumbām. Simtiem sapieru un elektriķu pūlējās tūlīt bombardēšanas laikā padarīt mīnas nekaitīgas un bieži vien gāja bojā. Krizdamas uz tukšajām, apsnigušajām ielām, gaisā virpuļoja no lidmašīnām izmestas lapiņas, uz kurām bija viens vienīgs melniem burtiem iespiests teikums: «Šodien jūs bombardēsim, bet rīt — apraksim zemē.»

7. novembra rītā bombardēšana un apšaude atsākās ar jaunu sparu.

Tomēr Ļeņingradas radiokomiteja parādi pārraidīja no sākuma līdz beigām. Cauri ienaidnieka lidmašīnu rūkoņai, bumbu sprādzieniem, zenītlielgabalu dārdoņai Ļeņingradas ielās un rūpnīcu cehos bija dzirdami vārdi, ko Staļins sacīja Sarkanajā laukumā.

Viņš teica, ka Vācija jau zaudējusi četrarpus miljonu kareivju un būs vēl vajadzīgi daži mēneši, vēl pusgads, nu, varbūt gads, lai tā sabruktu zem savu noziegumu smaguma ...

Tajās briesmīgajās dienās neviens nevarēja zināt, ka nevis pusgadu vai gadu, bet vēl trīsarpus garus gadus padomju tautai būs uz dzīvību un nāvi jācīnās ar ienaidnieku ...

— Lai jūs šai karā iedvesmo mūsu lielo senču — Aleksandra Ņevska, Dmitrija Donskoja, Kuzmas Miņina, Dmitrija Požarska, Aleksandra Suvorova, Mihaila Kutu zova vīrišķīgie tēli! — no tūkstošiem reproduktoru skanēja Staļina vārdi. — Lai pār jums plīvo lielā Ļeņina uzvarošais karogs!

Šķita, tieši tāpēc, lai nomāktu šos vārdus, dārdēdami sprāgst aizvien jauni un jauni vācu šāviņi un bumbas, kas gāžas uz Ļeņingradu — lielās revolūcijas šūpuli.

Bet tas bija veltīgi. Ļeņingradieši klausījās Staļina runu, lai kur viņi tobrīd atradās — vai cehā, kur strādāja arī ienaidnieka uzlidojuma laikā, vai patvertnē, vai mājās.

Kad artilērijas grāvienu un bumbu sprādzienu dēļ Staļina balss nebija dzirdama, cilvēki centās piedomāt to, ko nebija varējuši saklausīt, un lika Staļina mutē tos vārdus, kurus no viņa gaidīja.

8. novembrī Ļeņingradas frontes Kara padome sapulcējās uz sēdi, lai noklausītos kārtējo Lagunova ziņojumu par Zaborjes—Novaja Lādogas autotrases būvi.

Tiklīdz Lagunovs sāka runāt, zvanīja tiešā vada telefons.

Paņēmis klausuli, Ždanovs izdzirda Staļina balsi:

— Vai Hozins ir pie jums?

— Jā, biedri Staļin, — Ždanovs atbildēja, — dodu viņam klausuli.

— Ziņojiet par stāvokli Ņevas austrumu krastā! —

Staļins dzedri sacīja Hozinam. m

Pavēlnieks sāka stāstīt, ko Kara padome darījusi, lai mēģinātu pārraut blokādi arī pašreizējos apstākļos.

— Pagaidiet! — Staļins svešādā balsī pēkšņi pārtrauca Hozinu.

Pavēlnieks tūlīt apklusa. Iestājās klusums. Kara padomes locekļi vērīgi raudzījās Hozinā, kas joprojām spieda pie auss klausuli.

Ždanovs neizturēja un jautāja:

— Kas notika?

— Nezinu, — Hozins atbildēja, aizlicis mikrofonam priekšā plaukstu. — Pavēlēts gaidīt...

Pagāja vēl daži mirkļi. Hozins piesardzīgi ievaicājās:

— Biedri Staļin ... vai jūs mani dzirdat? . ..

Atbildes nebija. Klausulē varēja saklausīt tikai dobju

dūkoņu un sprakšķus.

— Biedri Staļin, — Hozins ierunājās skaļāk, — ziņo Hozins. Vai jūs mani dzirdat? . ..

Tai mirklī apklusa arī tālā dūkoņa. Telefons kļuva mēms.

Hozins brīdi vēl spieda klausuli plaukstā. Tad nolika to uz aparāta un, bezpalīdzīgi noplātīdams rokas, sacīja:

— Pārtrūka sakari.

Ždanovs pielēca kājās.

— Iesim uz sarunu punktu, — viņš teica Hozinam, — mēģināsim sazināties pa telegrāfu! Pārējos lūdzu neizklīst!

Ždanovs un Hozins steidzīgi nokāpa pazemes telpā, kur atradās sakaru mezgls.

— Galveno mītni! — Ždanovs pavēlēja leitnantam, kas sēdēja pie aparāta galdiņa. — Biedru Staļinu!

Leitnants ieslēdza Bodo aparātu un sāka uz taustiņiem izsist ierastos vārdus «vai tur, vai tur, vai tur...». Gaidīdams atbildi, viņš nolaida rokas. Ždanovs un Hozins cieši vērās apklusušajā aparātā.

Beidzot tas ieklabējās, īsiem grūdieniem izsviezdams lenti. Leitnants to satvēra, izlasīja un nepagriezdamies sacīja:

— Sakari ir.

— Ziņojiet: pie aparāta Ždanovs un Hozins, — Ždanov s satraukts teica. — Lūdzam biedru Staļinu.

Leitnants atkal uzsita pa taustiņiem.

Atbilde pienāca tūlīt:

— Pie aparāta Vasiļevskis. Biedrs Staļins aizņemts. Ko viņam ziņot?

— Nupat Hozins biedram Staļinam ziņoja, kāda ir situācija, — Ždanovs diktēja. — Bet pārtrūka telefona sakari.

— Brītiņu! ... — lente atbildēja.

Pēc mirkļa «Bodo» atkal ieklakstējās:

— Pie aparāta Staļins. Ienaidnieks nupat ieņēma Tih vinu. Tur atradās telefona vads. Darām visu iespējamo. Nosūtām uz turieni tankus un vēl vienu pilnasinīgu strēlnieku divīziju. Tagad jums jāsaprot pavisam skaidri: ienaidnieks grib radīt ap Ļeņingradu otru aplenkuma loku. Jūsu pienākums — pārraut aplenkumu, lai tur vai kas. Vilcināšanās nozīmē nāvi. Esmu beidzis.

Ždanovs un Hozins klusēdami atgriezās otrajā stāvā.

— Biedri, — Ždanovs neskanīgā balsī sacīja, pievērsdamies Kara padomes locekļiem, — vācieši ieņēmuši Tihvinu.

Iestājās kapa klusums.

Visas pēdējās dienas Ļeņingradas aizsardzības vadītāji bija apzinājušies draudošās briesmas — iespēju, ka ienaidnieks var ieņemt Tihvinu. Tomēr ikviena sirdī vēl bija mitusi vāja cerība, ka to izdosies nosargāt.

Tagad šīs cerības vairs nebija.

Jaunā trase Zaborje—Novaja Lādoga—Ļedņeva vēl nebija pabeigta. Lādogas ezers joprojām neaizsala. Ļeņingradas kaklu žņaudza bada roka.

Ždanovs lēnām piegāja pie galda un apsēdās krēslā. Noliecis galvu, viņš turpināja:

— Biedrs Staļins norāda, ka tagad mūsu vienīgais glābiņš ir blokādes pārraušana. Kādi priekšlikumi būtu?

Visi klusēja. Kādi priekšlikumi vairs varēja būt Kara padomes locekļiem? Viss, ko bija iespējams darīt, lai pastiprinātu Ņevas operatīvo grupu, bija jau darīts. Jauno autotrasi būvēja dienu un nakti...

— Dodiet man vārdu! — pēkšņi sacīja Pavlovs.

Ždanovs pamāja ar galvu.

— Ļeņingradā milti palikuši nedēļai, putraimi — astoņām dienām, taukvielas — četrpadsmit, — Pavlovs uzskaitīja. — Tā ir apmēram trešā daļa no mūsu pārtikas krājumiem. Pārējās divas trešdaļas atrodas viņpus Lu dogas ezera, bet ar lidmašīnām pārvest tādu^1 daudzumu nav iespējams. Jāgaida, kad aizsals ezers ...

— To mēs zinām, Dmitrij Vasiļjevič, — Vasņecovs viņu pārtrauca rūgtuma pilnā balsi. — Bet ko jūs ierosināt darīt pašreiz?

— Mums, biedri, pašreiz nav citas izejas, — Pavlovs klusi teica, — kā vēlreiz samazināt normas.

— Ļeņingradieši, piesardzīgi izsakoties, jau ta dzīvo pusbadā! — Ždanovs izsaucās.

— Jā, Andrej Aleksandrovič. Tāpēc acīmredzot šoreiz pārtikas normas būs jāsamazina karaspēka un Baltijas flotes personālajam sastāvam. Tas atļaus ilgāk iztikt ar pašreizējiem krājumiem un noturēties līdz tam laikam, kad pāri ezeram varēs ierīkot ziemas ceļu,

— Bet ja nu Lādogas ezers tik drīz neaizsals? — Vasņecovs jautāja.

— Tad ... būs vēlreiz jāsamazina normas civiliedzīvotājiem. Līdz trīssimt gramiem maizes strādniekiem un simt piecdesmit — bērniem un tiem, kas nestrādā.

— Tas taču ir bads! — Vasņecovs iesaucās.

— Jā, — Pavlovs atbildēja. — Bet citas izejas mums nav.

XIII

Oktobra svētki atnesa prieku simtiem tūkstošu ļeņingradiešu, un viņu vidū bija arī Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis. Sestā novembra vakarā viņš dzirdēja Staļina referātu svinīgajā sēdē, bet nakamajā rītā — Staļina runu Mauzoleja tribīnē.

Dzirdamība nebija nekāda labā, un, lādēdams radio komitejas darbiniekus, Fjodors Vasiļjevičs spieda ausi pie reproduktora melnā šķīvja. Viņš nezināja, ka pārraides kvalitāte nav ne no viena atkarīga, — miera laikā translācija no Maskavas notika pa vadiem, bet tagad Ļeņingradas radiostacija pārraidi uztvēra ēterā, un traucējumi nebija novēršami.

Pirms kara Vaļickim nebija sevišķu simpātiju pret Staļinu, lai gan viņš atzinīgi novērtēja Staļina neapšaubāmo prātu un gribas spēku. Taču kopš tā laika Vaļickī

241

9 <1264

bija notikušas lielas pārmaiņas, un tagad viņam, tāpat kā miljoniem citu padomju cilvēku, ar Staļina vārdu bija saistīti tādi jēdzieni kā Dzimtene, Sarkanā Armija, tauta, vārdu sakot, katram cilvēkam vissvētākais un visdārgākais.

Sī izjūta Vaļickim neradās uzreiz. Pirmajās kara dienās un nedēļās ienaidnieka straujā virzīšanās uz priekšu — aizvien dziļāk mūsu teritorijā un hitleriešu karaspēka neatlaidīgā tuvošanās Ļeņingradai vecajā krievu inteliģentā izraisīja sašutumu un rūgtuma pilnu aizvainojumu: pretēji visiem pirmskara apgalvojumiem, ka ikviens ienaidnieks, kas uzdrošināsies tīkot pēc Padomju zemes, katrā ziņā ātri tiks sakauts, pagaidām ienaidnieks guva uzvaras citu pēc citas. Neveiksmēs, ko cieta Sarkanā Armija, Vaļickis lielā mērā vainoja Staļinu, neapzinādamies, ka līdzās Staļina kļūdām pastāvēja arī objektīvi cēloņi, kuru dēļ militārā situācija izveidojās tik nelabvēlīga.

Tad pamazām Vaļickim par galveno dzīvē kļuva pārliecība, ka ikvienam cilvēkam jādod savs ieguldījums Dzimtenes glābšanā, un šī pārliecība noteica visas viņa domas un rīcību. Par Staļinu viņš tagad domāja vienīgi kā par cilvēku, kas vada valsti un armiju ārkārtīgi grūtajā cīņā pret hitleriešu ordām, kuras ielauzušās Krievzemē.

Staļina referātu un viņa runu Sarkanajā laukumā Va ļickis klausījās gluži kā ekstāzē. Mierīgā, pārliecinošā militārās un starptautiskās situācijas analīze un apgalvojums, ka karš ilgs vēl pusgadu, nu, varbūt gadu, iedvesa viņam možumu ...

Devītajā novembrī Vaļickis saņēma atklātni, kurā bija ziņots, ka savas pārtikas kartītes viņš var reģistrēt Zinātnieku nama ēdnīcā un turpmāk to izmantot.

Zinātnieku nams atradās Ņevas krastā, lieliskā, grezni iekārtota savrupmāja, kas agrāk bija piederējusi lielkņazam. Vaļickis šai mājā ilgi nebija iegriezies, un, kad nākamaja diena pec paziņojuma saņemšanas aizgāja uz turieni, viņš bija pārsteigts, cik ļoti tur viss pārvērties. Ēdnīca, kas atradas aiz Ozolzāles, grima tumsā: logu šai telpā nekad nebija bijis, taču agrāk tā bija labi apgaismota, bet tagad tur blāvi mirgoja petrolejas lampas.

Nomācošu iespaidu uz Vaļicki atstāja arī to cilvēku izskats, kuri sēdēja pie neapklātiem galdiņiem. Daudzus viņš labi pazina — tie bija ievērojami zinātnieki, un Vajickis bija pieradis viņus redzēt ģērbušos Joti labi, <ir vecmodīgu cienīgumu. Tagad viņi sēdēja neskuvušies, mugurā — slikti pieguļošs kažoks, galvā — ausaine vai

bašliks...

Vaļickis nemaz neiedomājās, ka arī pats neizskatās labāk — vatenis, tam virsū uzvilkts zemessargos dabūtais šinelis, kājās velteņi, ko viņš no sētnieka bija iemainījis pret lieliska angļu vilnas auduma uzvalku.

Taču pēc sarunām ar ēdnīcā satiktajiem paziņam Fjodoru Vasiļjeviču satrieca kaut kas pavisam cits: viņš uzzināja, ka daudzi ievērojami zinātnieki — ne tikai tie, kas tieši saistīti ar tīri militāru uzdevumu veikšanu, — palikuši Ļeņingradā un turpina darbu. Fizikālās tehnikas institūtā, piemēram, pēta iespēju iegūt pārtika lietojamas taukvielas no dažādiem laku un krāsu rūpniecības produktiem un atkritumiem, bet Mežtehnikas akadēmijas profesori atraduši līdzekli, kā no celulozes iegūt ar olbaltumu bagātu raugu.

Vaļickis sarūgtināts nodomāja, ka viņa paša ieguldījums aizsardzībā ir nesalīdzināmi mazaks, — lai zīmētu plakātus, nav jābūt arhitektam akadēmiķim.

Pēdējā laikā viņam bija sakari lielākoties ar māksliniekiem, kas strādāja «TĀSS logiem», — ar Serebrjaniju, Serovu, Pinčuku, Fližinski, bet plakatu skices viņš nesa uz izdevniecības «Iskusstvo» Ļeņingradas nodaļu, kur tēs uzņēma ļoti atzinīgi.

Uzvaras pieminekļa uzmetumus Vaļickis nerādīja nevienam. Sirds dziļumos viņš domāja, ka pretendēt uz tāda monumenta radīšanu viņam, kas nav pat profesionāls tēlnieks, būtu pārāk augstprātīgi. Viņš nebija diez cik labās domās par saviem uzmetumiem, tomēr tiepīgā, gandrīz maniakālā neatlaidībā joprojām tos zīmēja un lika rakstāmgalda atvilktnē.

Viņa kolēģi arhitekti izveidoja aģitācijas kompleksus pilsētas galvenajās ielās, kas veda uz fronti: pie Maskavas vārtiem un pie Narvas vārtiem, pie Somijas stacijas, Siena laukumā, Sarkanajā laukumā un centrā pie Tirdzniecības kvartāla. Protams, arī Vaļickis būtu varējis pievienoties šī darba darītājiem, taču viņš joprojām cerēja atgriezties frontē, lai gan, prātīgi apsvēris, šaubījās, vai tagad, kad nepietiekamais uzturs viņu novājinājis, viņš varētu tur dot kādu taustāmu labumu.

... No Zinātnieku nama Vaļiekis čāpoja uz mājām uztraukts un sarūgtināts. Viņš bija Ņevas krastmalā, kad sākās apšaude. Viņa acu priekšā šāviņš ietriecās margās, par laimi, nekā nenodarīdams nevienam gājējam. Otrs šāviņš sprāga tālāk priekšā, Uricka laukuma tuvumā, un gandrīz turpat nokrita arī trešais.

Vaļiekis bija pārliecināts, ka, izšāvis dažus šāviņus, ienaidnieks uguni pavērsīs pret citu rajonu. Viņš nezināja, ka vācieši apšauda pilsētu nevis kā pagadās, bet metodiski, «pa kvadrātiem» un ka šoreiz viņu mērķis ir Galvenā štāba, Ziemas pils un Ermitāžas rajons, kas viņu kartēs bija apzīmēts kā objekts Nr. 9.

Fjodors Vasiļjevičs sāka iet ātrāk, bet šai mirklī kāds šāviņš atkal sprāga pavisam tuvu, grāviens bija dzirdams turpat aiz muguras.

Vilcināties vairs nevarēja. Vaļiekis sāka skriet sīkiem solīšiem, apsvērdams, kur būtu iespējams patverties. Vistuvāk bija Ermitāžas dienesta jeb tā sauktā mazā ieeja. Fjodors Vasiļjevičs parāva durvis un tūlīt nokļuva tumsā. Brītiņu viņš stāvēja, atvilkdams elpu un ieklausīdamies sprādzienos. Tad devās augšā pa kāpnēm, ar kājām piesardzīgi uztaustīdams kāpienus.

Kāpnes beidzās, un Fjodors Vasiļjevičs atdūrās pret sienu. Pagramstījies viņš atrada durvis un nospieda rokturi. Durvis atvērās. Fjodors Vasiļjevičs pārkāpa pār slieksni.

Tagad viņš bija nokļuvis uz plaša kāpņu laukuma. Pa labi pie sienas stāvēja galds, aiz tā sēdēja paveca sieviete ar kažoku mugurā un pūkainu, krustiski sasietu lakatu ap galvu. Uz galda dega kvēpene, un tās blāvajā gaisma Vaļiekis saskatīja, ka pa labi no kāpņu laukuma ēkas dziļuma iesniedzas gaitenis. Kaut kur drudžaini tikšķēja metronoms.

Fjodors Vasiļjevičs nedroši pamīņājās. Sieviete pacēla galvu un klusi pieprasīja:

— Jūsu caurlaidi!

— Caurlaidi?.,. — Vaļiekis vaicāja. — Man nav nekādās caurlaides! Ienācu te tāpēc, ka uz ielas ir apšaude. Es gribētu šeit palikt, kamēr ...

— Šeit nedrīkst uzturēties, — sieviete sacīja.

— Vai vēlaties, lai eju atpakaļ un lienu zem šāviņiem? — Vaļiekis aizkaitināts jautāja.

— Nē, ko jūs runājat! — sieviete teica pieļāvīgāk.

— Lūdzu, dodiet pasi, es izrakstīšu caurlaidi, un jūs aizvedīs uz patvertni.

Fjodors Vasiļjevičs atpogāja šineli, pec tam vateni, ar pūlēm iebāza roku žaketes iekškabatā, izvilka pasi un sniedza dežurantei.

Viņa atvēra pelēko grāmatiņu, pielika to tuvu pie kvēpenes un pēkšņi vaicāja:

— Piedodiet... vai jūs neesat arhitekts Vaļickis?

— Esmu jūsu rīcībā, — Fjodors Vasiļjevičs noburkšķēja, mazliet izbrīnījies un reizē arī apmierināts, ka viņa uzvārds ir pazīstams.

Sieviete atdeva Vaļickim pasi, piecēlās rio galda un aizgāja pa tumšo gaiteni. Vaļickis dzirdēja, ka viņa sauca:

— Valentīn Nikolajevičl

Dežurante drīz atgriezās, un pēc brītiņa parādījās cilvēks kažokā ar aitādas apkakli, cimdiem rokās, taču kailu galvu.

Viņš sniedza Vaļickim roku.

— Čerņecovs, priecājos iepazīties.

— Valentīn Nikolajevič, — dežurante sacīja, — lūdzu, aizvediet akadēmiķi Vaļicki uz patvertni!

— Iedrošinos aizrādīt, ka Ermitāžu es pazīstu tikpat labi kā savu dzīvokli! — Vaļickis dzedri teica.

— Jā, jā, protams, — dežurante piekrita, — bet ta bija miera laika Ermitāža, ko jūs pazinat... Turklāt mums tāda kārtība.

— Es jūs pavadīšu, — Čerņecovs sacīja un saka iet pa gaiteni. Fjodors Vasiļjevičs padevīgi gāja viņam līdzi.

Nez no kurienes spiedās iekšā blāva gaisma, un, vērīgāk ieskatījies, Vaļickis saprata, ka viņu ved pa tā dēvēto direktora gaiteni.

Pirms kara Fjodors Vasiļjevičs bieži iegriezās Ermitāžā. Projektēdams kādu ēku vai rakstīdams kārtējo grāmatu, viņš konsultējās ar vēsturniekiem un mākslas zinātniekiem. Uz Ermitāžu Vaļickis nāca arī tāpat vien — veldzēt dvēseli, vēlreiz aplūkot iemīļotās gleznas, kuras viņš vēroja stundām ilgi, katrreiz atklādams sev kaut ko jaunu ...

Direktora gaitenī, kur atradās administratīvo darbinieku kabineti, Fjodors Vasiļjevičs gan nebija sen iegriezies. Taču viņam bija lieliska atmiņa, un viņš tūlīt saprata: ja nāktu uz šejieni nevis pa dienesta ieeju, bet no pašas Ermitāžas, tad būtu jāiziet cauri tā dēvētajai «bultai», pēc tam būtu divdesmit kolonnu zāle ar «priekš namiņu» un tālāk sāktos šis pats direktora gaitenis. Pašreiz viņi gāja pretējā virzienā.

Šķērsojis «priekšnamiņu», Vaļickis tūlīt aiz nerunīgā Cerņecova iegāja slavenajā divdesmit kolonnu zālē. Tur valdīja pustumsa. Vienīgais gaismas avots bija niecīga spuldzīte uz grīdas kādas kolonnas tuvumā. Spuldzīte turējās pie melnas kastes, acīmredzot akumulatora, un tik tikko apgaismoja tuvāko kolonnu lejas daļas, bet augšdaļas gandrīz nebija saredzamas.

Viņi izgāja cauri «bultai», un Čerņecovs atvēra kādas durvis. Pa tām plūda ziemas aukstums. Vaļicki uzreiz apdullināja zenītlielgabalu dārdoņa un šāviņu sprādzieni.

— Šeit, lūdzu, — Čerņecovs aicināja.

Pa šaurām kāpnēm viņi nokāpa lejā un nokļuva no visām pusēm ieslēgtā Ermitāžas iekšējā pagalmā. Pa sniegā iemītu taciņu viņi aizgāja līdz arkai. Čerņecovs atvēra vēl vienas durvis, un, pārkāpis slieksni, Vaļickis nokļuva mitrā, tumšā istabā. Tai blakus bija liela telpa ar velvētiem griestiem. Petrolejas lampas gaismā Vaļickis ieraudzīja, ka tur pie sienām stāv gultas, lāviņas un saliekamās gultas, kurās sēž un guļ kažokos ievīstījušies cilvēki. Pie griestiem kā melnas, resnas čūskas bija izlocījušās caurules, kas nāca no dzelzs krāsniņām.

— Tā ir mūsu darbinieku kopmītne, — Čerņecovs paklusi sacīja. — Lielākā daļa no viņiem pašreiz dežurē bēniņos un uz jumta, bet te ir viņu ģimenes. Ja vēlaties, es jūs tūlīt iepazīstināšu . . .

— Nē, nē! — Vaļickis steigšus atbildēja. — Pateicos. Ar jūsu atļauju es pastāvēšu tepat pie durvīm.

_— Kā vēlaties, Čerņecovs piekrita. — Kad apšaude bus beigusies, atnakšu jums pakaļ.

Vaļickis atspiedās pret mūra sienu. Iet uz turieni, kur gulēja vai klusēdami sēdēja nepazīstami cilvēki, viņam negribējās, pēc viņa domām, būtu bijis netaktiski tos traucēt.

Apšaude nebeidzās. Tagad gan vācieši uguni droši vien bija pārnesuši uz citu vietu — katrā ziņā bumbu sprādzieni un zenītlielgabalu šāvieni bija kļuvuši daudz klusāki.

Fjodors Vasiļjevičs palūkojās rokas pulkstenī — fos forizētie rādītāji un cipari tumsā spīdēja. Bija jau pāri pieciem. Vaļickis nolēma iet ārā un mēģināt nokļūt mājās. Viņš pagrūda durvis, bet tās nepadevās — acīmredzot Cerņecovs aiziedams tās bija no ārpuses pieslēdzis.

«Labi vien ir,» Vajickis sprieda, «uz ielas mani tik un tā aizturētu jau pirmā patruļa.» Viņam nebija caurlaides, kas deva tiesības staigāt pa pilsētu gaisa trauksmes vai apšaudes laikā.

Neatlika nekas cits kā gaidīt trauksmes beigas un Čerņecova atgriešanos.

«Dīvaini, cik tas ir dīvaini,» Vajickis pratoja, mīņādamies no vienas kājas uz otru, «stāvēt, lūk, tā šai Er mitāžas pagrabā — drūmā, dziļai pazemei līdzīgā.»

Fjodoram Vasiļjevičam, tāpat kā simtiem tūkstošu citu cilvēku, Ermitāža allaž bija likusies ne tikaimuzejs, bet arī it kā templis, materializēts visu laikmetu cilvēka ģēnija simbols... Taču pašreiz templis bija tukšs un auksts. Karš ar savu asiņaino mēli bija tikpat kā nolaizījis visu, kas greznoja tempļa sienas, visu, ko cilvēces talantīgākie pārstāvji radīšanas mokās bija izveidojuši gadsimtos.

«Kad es biju Ermitāžā pēdējo reizi?» Vaļickis sev vaicāja.

Viņš atcerējās, kā pašā kara sākumā, iedams garām pa krastmalu, pie Ermitāžas centrālās ieejas bija redzējis veselu virkni segtu smago mašīnu; tajās krava iekša milzīgas kastes un cieši pārsietus mīkstus saiņus... «Ne, nē, toreiz tas nebija!» Vaļickis pūlējās atcerēties. «Nu, protams! Kā es varēju to aizmirst?! Tas taču bija īsi pirms kara!»

Toreiz avīzēs parādījās ziņojums no Uzbekijas: atvērts slavenā dzelzs klibiķa Timura sarkofāgs. Tajā atrasts skelets, kuram viena kāja īsāka ...

Ļeņingradieši plūstin plūda uz Ermitāžu, kur senajai Vidusāzijas mākslai toreiz tika iedalītas divas zāles. Tur bija eksponētas arī kokgriezumiem greznotas durvis, kas bija ņemtas no galvenās ieejas Timura kapenes. Arī Vaļickis nespēja atteikties no baudījuma papriecāties par šo austrumu arhitektūras brīnumu ...

Vaļickis atminējās arī to, ka jau kara laikā, strādādams Kirova rūpnīcā, viņš avīzēs bija lasījis par Ermitāžā notikušu svinīgu sēdi, kas bija veltīta Nizami dzimšanas astoņsimtajai gadadienai. Toreiz Fjodors Va siļjevičs nebija par šo ziņojumu daudz brīnījies; Ermitāža joprojām viņam likās tāda pati, kādu viņš to bija pazinis visu laiku. Bet pašreiz Vaļickis domāja: «Kur šī sēde notika? Tukšajās, aukstajās zālēs? Kvēpeņu vai niecīgu, akumulatoriem pieslēgtu spuldzīšu gaismā?...»

Pēkšņi izdzirdis iečīkstamies durvis, Fjodors Vasiļje vičs nodrebēja. Durvīs parādījās Čerņecovs, aiz viņa bija redzami sniega vāli.

— Mēs varam iet, — viņš teica, — apšaude beigusies.

Viņi klusēdami gāja pa to pašu taciņu starp kupenām,

uzkapa pa tām pašām šaurajām kāpnēm, aizgāja līdz divdesmit kolonnu zālei. ..

— Vienu mirklīti! — Vajickis sacīja pavadonim.

Čerņecovs, kas gāja pa priekšu, pagriezās.

— Atjaujiet man, — Vajickis nedroši lūdza, — mazlietiņ šeit uzkavēties ... Pavisam neilgi...

Fjodoru Vasijjeviču pašu pārsteidza šis lūgums. Viņu bija sagrābusi bezgalīgi spēcīga vēlēšanās kaut brītiņu pabūt tās Ermitāžas sienās, kuru viņš tik ļoti mīlēja ...

— Lūdzu, — Čerņecovs klusi atbildēja un aizgāja pie kadas kolonnas, tūlīt izgaisdams tumsā.

Fjodoram Vasijjevičam šķita, ka tagad viņš ir viens, gluži viens neaptverami plašajā ēkā. Un, lai gan Vajickis saprata, ka gleznu pie Ermitāžas sienām sen vairs nav, viņš iztēlojās, ka tās atrodas savās vietās — Leonardo da Vinči «Litas madonna», Rubensa «Bakhs» un «Kam barjumpravas ģīmetne», Ticiāna «Danaja» ... Barbarisms un fanātiska neģēlība, kas no visām pusēm mācās virsū Ļeņingradai, aizvirzījās tālu projām — tumsā, bezdibenī, nebūtībā . ..

Un atkal Fjodors Vasijjevičs atcerējās savu pēdējo Ermitāžas apmeklējumu ...

«Timurs ... Cingishans ... Atila,» viņš klusībā sacīja. «Ak dievs, un kādreiz man šķita, ka cilvēces gara attīstība nav pagriežama atpakaļ Taču atkārtojas viss, itin viss! ... Atvērtā kapenē ceļas augšā klibais despots ... Pec gadu simtiem, kuros radījis šedevrus Rafaels un Leonardo, Rembrants un Rubenss, no kapa pieceļas Timurs, lai visu sadedzinātu, nopostītu, iznīcinātu .. . Tagad viņu sauc par Hitleru. Un viņa neskaitāmie karapuji pārvietojas nevis uz zirgiem, bet tankos un bruņumašīnas...» Pēkšņā nevaldāma naida lēkmē Vajickis sažņaudza pirkstus dūrēs.

Tikai pāris minūšu viņš pastāvēja tumšās divdesmit kolonnu zāles klusumā, bet, atgriežoties īstenībā, viņam šķita, ka apritējušas stundas.

— Piedodiet! — Fjodors Vasiļjevičs apjucis teica, pievērsdamies tumsā neredzamajam Čerņecovam. — Es liku jums gaidīt. Man tikai gribējās...

— Saprotu, varat neizskaidrot, — viņš atbildēja, nākdams klāt.

— Piedodiet, — Vajickis turpināja, — vai drīkstu vaicāt, kāda ir jūsu specialitāte?

— Vidusāzijas māksla.

— Redz, kā! — Vajickis nopriecājās. — Un es nupat domāju par Vidusāziju. Jūs, protams, atceraties, ka neilgi pirms kara atvēra Timura kapu, vai ne? Tas gan ir smieklīgi jums tā jautāt... Man toreiz gadījas apskatīt Ermitāžā Timura un timurīdu zāles... Atcerieties — tur bija eksponētas durvis. .. Koka durvis ar ziloņkaula un sudraba inkrustāciju. Šķiet, tās bija mauzoleja durvis, un šis mauzolejs bija uzcelts, Timuram vēl dzīvam esot, vai ne?

— Gluži pareizi, — Čerņecovs sacīja. — Guremira mauzolejs.

— Vai jums nešķiet, ka šai faktā ir kaut kas... liktenīgs? — Vajickis uzbudināts turpināja. — Nu, tai faktā, ka kaps tika atvērts pašā kara priekšvakarā?... Nē, nē, man sveša jebkura mistika! Tomēr vēsturē ir sagadīšanās, kas izraisa asociācijas... — Viņš pēkšņi apjuka, nodomādams, ka Čerņecovs viņu noturēs par pratu izdzīvojušu veci, un steidzīgi pabeidza: — Tas gan ir muļķības. Pastāstiet man ko citu! Kara sākumā es redzēju, ka no Ermitāžas kaut ko ved lauka. Vai gleznas un skulptūras izdevās evakuēt?

— Par laimi, jā. Visu vērtīgāko nosūtījām uz austru miem jau pašā kara sākumā.

— Un jūsu bagātības speciālajās glabātavās?

— Tās evakuēja pirmām kārtām. Tomēr daudz kas palicis un arī pašreiz glabājas pagrabos... Tiklīdz būs aizsalis Lādogas ezers, mēs evakuāciju turpināsim.

— Bet ko tad jūs te darāt? Sargājat mirušo Ermitāžu?

— Manuprāt, — Čerņecovs sacīja dzedri un sveši, — Ermitāžā nav mirusi. Pašreiz mēs gatavojamies Ališera Navoji jubilejai. Notiks kaut kas līdzīgs svinīgai sanāksmei vai zinātniskai sesijai, ja jums tā labāk patīk.

— Zinātniska sesija?! — Vajickis pārsteigts jautāja.

— Bet sakiet — ko tad Orbeli, Piotrovskis, vai tad viņi ir Ļeņingradā?

— Protams.

— Kāpēc?

— Jūsu jautājumu es nesaprotu. Jūs gribat vaicāt, kāpēc viņi nav evakuējušies? Tāpēc, ka viņiem te ir darbs. Josifs Abgarovičs turpina armēņu viduslaiku literatūras pētīšanu — nodarbojas ar Vardana un Mhitara Goša fabulām. Bet Piotrovskis raksta grāmatu par Urartu valsts kultūras un mākslas vēsturi. Turklāt kā viens, tā otrs lasa referātus karaspēka daļās.

— Jā, jā.., protams... — Vaļickis apmulsa. — Es saprotu... — Un atkal nodomāja, ka ar! viņš pašreiz varētu darīt daudz vairāk, nekā dara.

Fjodors Vasiļjevičs jau sen neuztraucās par savu dzīvību. Ja arī viņam gribējās pārciest šo briesmīgo laiku, tad tikai tapec, lai sagaidītu uzvaru, lai kaut. reizi vēl redzētu Anatoliju un piekļautu pie krūtīm Māšu, kura viņam pašlaik šķita mītam citā pasaulē, citā dimensijā. Tagad, izdzirdīs Čerņecova vārdus, viņš atkal — nez kuro reizi! — juta mokošu kaunu par savu pārāk nenozīmīgo ieguldījumu uzvaras labā. «Ne tikai jāizdzīvo līdz tam laikam,» viņš domāja, «bet arī jādzīvo!»

Pateicies Čerņecovam un vēlreiz atvainojies par traucējumu, Fjodors Vasiļjevičs izgāja uz ielas. Tur bija tumšs un kluss. Viņš devās 25. Oktobra prospekta virziena.

_ Izgājis uz piesnigušā prospekta, viņš tūlīt ieraudzīja stāvam tramvaju un pie ta — cilvēku pūli. Tramvajs tagad gāja reti, un Fjodors Vasiļjevičs nebrīnījās, ka pieturā daudz cilvēku.

Tomēr, pieiedams tuvāk, viņš saprata, ka notikusi nelaime. Tramvajs bija deformēts. Vieni vagona sāni iespiesti uz iekšu, un iespieduma vidū melnoja caurums. Pie tramvaja sniegā gulēja izkropļoti, asiņaini līķi.

Kas noticis? — Vaļickis jautāja drebošā balsī.

Kas, kas! — kāds atbildēja. — Šāviņš trāpīja tramvajā, tas ir noticis ...

Sirēnām kaucot, pa prospektu joņoja ātrās palīdzības mašīnas.

Vaļickis juta, ka kaklā iestrieg kamols un kļūst šķe beni. Viņš pagriezās un ātriem soļiem devās uz Moikas pusi. «Neģēļi!...» viņš klusībā teica. «Sadisti!... Nelieši! ...»

Fjodors Vasiļjevičs neredzēja nedz mājas, nedz pretimnācējus — viņa acu priekšā bija tikai asiņains, sa vandīts sniegs, tikai saplosīti cilvēku ķermeņi.

Beidzot viņš nokļuva līdz savai mājai. Lēnām uzgāja pa kāpnēm. Ar ierastu kustību iebāza atslēgu caurumā. Atvēra durvis.

— Tas esi tu, tēv? — atskanēja balss dziļāk dzīvoklī. Fjodoram Vasiļjevičam šķita, ka viņš tūlīt pakritīs.

Viņam gribējās mesties uz priekšu, tur, kur skan šī mīļā balss, bet kājas bija tikpat kā pie grīdas pieaugušas.

— Toļa! Toļeņkal — viņš nedzirdami sacīja. — Tas esi tu? Esi atgriezies? ...

xrv

Pagājušas piecas dienas, kopš biju pie mātes. Viņai ir slikti, un viņa lielākoties guļ.

Šorīt Osmiņins man teica, ka pēc dežūras es varot aizbraukt uz mājām un, ja būs nepieciešams, palikt arī pa nakti. To, ka māte ir ļoti slima, viņš jau zina.

Kamēr iepriekšējā reizē biju pie mātes, no hospitāļa aizbēga divi mūsu slimnieki — Surovcevs un Saveļjevs. Saņēmuši Osmiņina atļauju, viņi izgāja pastaigāties un vairs neatgriezās. Bija liels uztraukums. Sākumā visi domāja, ka viņi gājuši bojā — nolēmuši pastaigāt pa ielu un nokļuvuši apšaudes zonā. Taču velak atcerējās, ka pēdējās stundās mūsu rajons nav apšaudīts.

Kad pārnācu no mātes apciemojuma, Oļa pastāstīja, ka Surovcevs pirms bēgšanas meklējis mani. Pēc tam mani aizsauca pie Osmiņina. Priekšā uz galda viņam bija atplēsta aploksne un tai blakus — uz pusēm pārlocītā papīra lapiņa. Osmiņins ar bezmiegā sasarkušām acīm tā dīvaini manī palūkojās un vēsi teica:

— Svešas vēstules es nekad nelasu. Bet šī, — viņš pamāja uz papīra lapiņu, — ir atrasta zem spilvena kapteiņa Surovceva gultā. Lai gan vēstule adresēta jums, biju spiests to atplēst: ievainoto pazušana no hospitāļa ir ārkārtējs notikums ... Varat ņemt.

Jutu, ka man pietvīkst vaigi. Paķērusi aploksni un

25 i

papīra lapiņu, gribēju iet projām, bet Osmiņins mani apturēja.

— Lūdzu jūs izlasīt vēstuli tepat, — viņš mazliet mulsi sacīja. — Iespējams, ka tas dos kādu skaidrību... vārdu sakot, varbūt jūs varēsiet kaut ko paskaidrot...

Bija jālasa turpat. Pagriezos sāņus un atlocīju lapiņu. Tur bija tikai dažas rindas. Es tās izlasīju, pēc tam pārlasīju vēl un vēlreiz ...

— Kā tad ir, — es izdzirdu Osmiņina balsi, — vai varat ko paskaidrot?

Es klusēju.

Osmiņins nervozi paberzēja aukstumā sasarkušās rokas un nedroši ierunājās:

— Mani... hmm ... neinteresē ... teiksim, nekādi personiski momenti, lai gan šķiet, ka Ļeņingradai tik grūtā laikā... Nu, vārdu sakot, piedodiet, tā nav mana darīšana. Kā hospitāļa galveno ārstu mani interesē kaut kas cils. Varbūt jūs zināt vai no vēstules noprotat, uz kurieni aizgājuši Surovcevs un Saveļjevs?

Kļuvu domīga.

— Protams, skaidri nezinu, tomēr esmu gandrīz pārliecināta, ka Surovcevs izlēmis atgriezties savā karaspēka daļā.

— Savā karaspēka daļā? — Osmiņins atkārtoja. — Piedodiet, bet no kā jūs to secināt?

— Ne jau no vēstules, — es atbildēju, — tāpat vien ... es tā domāju.

— Ahā, saprotams, — Osmiņins īgni sacīja, — «vakarējā saruna»! Ja šai, tā teikt, sarunā Surovcevs izsacīja nodomu pamest hospitāli pirms izrakstīšanas, jūsu pienākums bija nekavējoties to darīt zināmu ārstējošajam ārstam vai man.

Runādams Andrejs Grigorjevičs nozīmīgi raudzījās manī, it kā gribētu brīdināt no neapdomātas atbildes. Taču viņš uztraucās veltīgi: manai sarunai ar Surovcevu un viņa bēgšanai nebija itin nekā kopīga. Bet varbūt tomēr bija? . . . Varbūt visu izšķīra man nejauši izsprukušie nežēlīgie vārdi: «Ko jūs varat zināt, hospitālī gulēdams? ...»

— Nē, — es atbildēju, — par nodomu bēgt Surovcevs man nekā neminēja. Tomēr esmu pārliecināta, ka no hospitāļa viņš varēja bēgt vienīgi uz fronti. Bet SaveJ

jevs droši vien devās uz rūpnīcu. To var viegli pārbaudīt.

— Labi, — Osmiņins noburkšķēja, — jūs esat brīva. — Kad es jau biju pie durvīm, viņš vaicāja: — Paklau... kā jūsu cienījamajai māmiņai ar veselību?

Sis teikums no vecā, sen aizmirstā mierlaiku leksikona man šķita tāds kā dīvains, likās, tam nav itin nekā kopīga ne ar mani, ne ar māti, ne vispār ar to, kas pašreiz notiek Ļeņingradā.

Apjukusi es atbildēju:

— Tāpat kā visiem.

— Jāā... — Osmiņins domīgi novilka un ar pirkstiem pabungoja pa galdu. — Vai distrofija? Pavājināta sirdsdarbība?... — Un, atbildi negaidījis, teica: — Došu rīkojumu, lai jums atjauj atstāt hospitāli un apciemot māti. Protams, ne jau bieži... Bet par tiem diviem būs jāziņo priekšniecībai.

— Kāpēc? — es skarbi vaicāju. — Lai viņus notvertu un sodītu? Surovcevs devies uz fronti, par to es galvoju. Kā jūs noteiksiet viņa vainas pakāpi?

— Tā nu gan ir filozofija! — Osmiņins īgni atsaucās. — Aizgāja līdz galam neizārstējies un tagad varbūt visu mūžu mocīsies ar kontūzijas sekām. Pats savas vainas dēļ.

— Visu mūžu? — es rūgti atkārtoju. — Viņš ir Ņevas «pleķītī», Andrej Grigorjevič. Tur mūžs ir īss.

— Ek, ejiet, lūdzu! — Osmiņins dusmīgi teica.

Un es gāju.

... Visas šīs dienas domāju par māti un nevarēju nekur miera rast. Man šķita, ka viņai kļuvis pavisam slikti, ka viņa jau mirst. Un es biju ļoti pateicīga Osmi ņinam, kad viņš pats atminējās manas mātes slimību un atļāva man braukt pie viņas.

Viegli pateikt — braukt! ... Vēl pirms mēneša no šejienes — no Viborgas puses līdz Narvas vārtiem varēja ar pārsēšanos aizbraukt minūtēs četrdesmit... Tagad tramvaji iet reti un lēnām. Gadās, ka vagons apstājas kaut kur pusceļā un vadītāja paziņo: «Tālāk nebrauksim! Nav strāvas . ..» Un jāiet kājām.

īsi sakot, nokļūt manās mājās un atgriezties atpakaļ vienā vakarā ir ļoti grūti, ja pa ceļam negadās kāda smagā mašīna. Tāpēc arī Osmiņins man atļāva ļaunākajā gadījumā palikt pie mātes līdz rītam ...

Dažās dienās biju ietaupījusi trīs nelielas, tagad jau saziedējušas maizes šķēlītes, ceturtdaļu paciņas prosas koncentrāta un divas tējkarotes smalkā cukura, un nu šis ēdamais man katrā ziņā bija jāaizgādā mātei.

Devos ceļā tikai septiņos \ karā, iepriekš ārstam Vol kovam pateikusi, ka būšu atpakaļ agri nākamajā rītā, ja nespēšu atgriezties jau tai pašā vakarā. Uzvilku vateni, tam virsū mēteli, ap galvu aptinu lakatu, produktus ieliku brezenta somā ar sarkano krustu, turpat iebāzu arī veco somiņu, kurā glabāju pārtikas kartītes, pasi un caurlaidi, kas deva tiesības staigāt pa pilsētu naktī un trauksmes laikā, neaizmirsu arī kārbiņu ar šļirci — gadījumam, ja mātei būtu vajadzīga kampara injeķcija, beidzot piestiprināju pie mēteļa pogas apaļu, ar fosforu klātu «bļembu», kādu tagad, ja vakarā vajadzīgs iziet uz ielas, nēsā gandrīz visi ļeņingradieši, lai tumsā nesaskrietos, un izgāju no hospitāļa.

Ielas bija tukšas, pār Ļeņingradu bija sabiezējusi tumsa. Vējš dzenāja sniega smelkni, notraukdams to no kupenu mugurām.

Pirms piecām dienām kupenas bija zemākas. Tagad tās bija izaugušas. Sniegu neviens nenovāca. Nodomāju: pašreiz ir tikai novembris! Kas būs vēlāk — decembrī un janvārī?

Agrāk par to netiku domājusi, jo biju pārliecināta, ka blokādi drīz vien pārraus. Oktobra beigās šo notikumu gaidījām jebkuru dienu. Tagad atlika tikai cerēt uz tālāku nākotni. Bet tagadne — šodiena un rītdiena — nozīmēja blokādi, tas ir, ik dienas apšaudi un uzlidojumus, aukstumu un badu.

Ļeņingrada, pa kuru es gāju, nebija tā pati pilsēta, kurā biju dzimusi un augusi. Tā tuvā, gaišā, pazīstamā Ļeņingrada pašreiz nebija redzama — gluži kā brīnišķīgs piemineklis, kas aizklāts ar drūmu pārsegu. Blokādes pārrāvums man šķita kā milzīgas rokas vēziens, ar kuru uzreiz tiktu norauts šis pārsegs, noslaucītas no ielām kupenas, aizdedzinātas spuldzes . ..

Zināms, es sapratu, ka tā jau nebūs — blokādes pārraušana taču vēl nenozīmēs kara beigas. Tomēr to laimīgo dienu iztēlē redzēju tieši tādu — Ļeņingrada atbrīvojas no sniega kupenām prospektos, no tumsas, no drupām un no barikādēm ielu krustojumos. Man gribējās

ticēt, ka Ļeņingrada uzreiz kļūs ierasta, tāda pati kā agrāk, pirms kara ...

Uz tramvaja pieturu gāju pa apsnigušā ietvē iemītu taciņu, cenzdamās neielūkoties reto gājēju sejās, neievērot sagrautās, izkropļotās mājas. Iztēlojos, ka man cieši blakus arī pašreiz pastāv mana dārgā pirmskara Ļeņingrada, ka pagaidām to no manis šķir tikai kupenas, smilšu maisu krāvumi, dēļi, aizsegplāksnes, vārdu sakot, siena. Taču tajā var atrast durvis... Šī fantastiskā aina nez kāpēc mani nomierināja.

Domāju arī par kaujiniekiem, kas pašreiz cīnās ar ienaidnieku, un par to, ka jāapbruņojas ar pacietību, jāiztur un jāsagaida uzvara.

Par māti baidījos domāt. Par sevi biju mierīga, pārliecināta, ka palikšu dzīva, lai tur vai kas. Pārcietīšu! Sagaidīšu! . .. Bet māte? ... Agrāk man bija licies, ka viņa dzīvos mūžīgi. Vismaz tik ilgi, kamēr būšu dzīva es. Tagad pēkšņi sapratu, ka māte var neizturēt. Kad pēdējo reizi biju aizgājusi, viņa piecēlās no gultas vāja, maziņa un izdilusi. Redzēju, ka ikvienu soli pa istabu viņa sper ar pūlēm ...

Tramvajs bija ilgi jāgaida. Beidzot tas parādījās — auksts, tumšs, logi aizsisti ar finiera plāksnēm. Nobraukt man izdevās mazāk nekā pusceļu — sākās apšaude.

Tramvajs apstājās, pasažieri kopā ar vadītāju un kasieri izgāja no vagona — nevis izskrēja kā agrak, bet lēnām izgāja, it kā neglābtos no briesmām, bet tikai pakļautos nepieciešamībai...

Es nesāku meklēt patvertni. Ja satiktu patruļu, brezenta soma ar sarkano krustu man būtu tikpat ka caurlaide. Turklāt man bija arī oficiāla caurlaide. Šāviņi sprāga kaut kur tuvumā, droši vien blakus ielas, tomēr nolēmu iet tālāk.

Man laimējās. Kad biju izkļuvusi no apšaudes zonas, mani panāca smagā mašīna, kuras kastē sēdēja jūrnieki. Es «nobalsoju», un mašīna apstājās. Kopā ar jūrniekiem nobraucu daļu ceļa. Tad atkal gāju kājām ... Kad nokļuvu līdz savai mājai, bija jau apmēram deviņi.

Devos augšā pa tumšajām kāpnēm un, kā allaž, otrā stāva kāpņu laukumiņā, kur bija mūsu pamestā dzīvokļa durvis, jutos tā, it kā ietu garām krāsmatai. Neapstādamās uzkāpu ceturtajā stāvā. Torbejevu dzīvokļa zvans sen vairs nedarbojās. Pieklauvēju, un mana sirds bailēs saka strauji pukstēt...

Durvis atvēra Ksenija Iļjiņična, Torbejeva sieva. Viņas virs, rūpnīcas «Elektrosila» strādnieks, jau pirmajās kara dienās bija aizgājis zemessargos.

— Nu... kā tad ir?... — es vaicāju nez kāpēc čukstus.

— Tā nekas, guļ, — Ksenija Iļjiņična atbildēja.

Māte gulēja gultā, ar seju pagriezusies pret sienu, virs segām bija uzklāts viņas vecais kažociņš.

Izņēmu Ksenijai Iļjiņičnai no rokām kvēpeni un metos pie mātes — man pēkšņi šķita, ka viņa neelpo. Tikai tad, kad beidzot izdzirdu viņas vājo elpu, kļuva vieglāk ap sirdi.

— Nemodini, nevajag, — Ksenija Iļjiņična teica, — viņa nupat aizmiga. Iesim uz virtuvi!

Brldj, bet varbūt tikai īsu mirkli nekustēdamās stāvēju pie mātes gultas. Tā bija laime — zināt, ka māte ir dzīva, redzēt, ka viņa mierīgi guļ...

Tad abas ar Kseniju Iļjiņičnu aizgājām uz virtuvi. Tur es izliku uz galda savus trūcīgos krājumus — sakaltušas maizes šķēles, ceturtdaļu paciņas sabirzuša prosas koncentrāta un niecīgu papīra tūtiņu ar cukuru.

— Nu... kā tad ir ar māti? — es jautāju, lūdzošu skatienu verdamās Ksenijā Iļjiņičnā.

— Ko lai tev saku, Vera ... — viņa nopūzdamās atbildēja. — Ja melošu, tu neticēsi tik un tā. Kļuvusi gaužām vārga. Aizvakar bija atnācis ciemā tavs tēvs, tad gan viņa piecēlās, pastaigāja pa istabu... Visu laiku bēdājās, ka tvans tā novājējis... Sevi pašu cilvēks neredz ...

Ksenija Iļjiņična pavērās manī un pašūpoja galvu.

— Arī tu, Veročka, redzams, diez kā neesi paēdusi savā hospitālī. Tik vien ir kā kauli un āda.

— Visiem ir slikti, — es teicu.

— yienīgais mierinājums! — Viņa rūgti pasmaidīja.

Sēdējam pie virtuves galda, uz kura kūpēja kvēpene.

Ksenijai Iļjiņičnai mugurā bija kažoks. Arī es neizģērbos.

— Ko tad pie jums runā karavīri? — Ksenija Iļjiņična vaicāja. — Vai drīz? ...

— Notiek kaujas.

—Pie mums Narvas vārtu rajonā gan kļuvis klusāk. Es jau prasīju Tvanam — varbūt vācietis padzīts atpakaļ?

Nē, viņš saka, joprojām stāv netālu no Forela slimnīcas. Es domāju tā: varbūt vācietis negrib veltīgi tērēt šāviņus? Cer, ka mēs tāpat visi apmirsim? ...

— Nekas nebūs! — es skarbi iebildu. — Kuru katru dienu blokādi pārraus.

Pēkšņi jutu, ka pēdējos vārdus esmu pateikusi ta ka nedroši, pavisam citādi, nekā runāju par to pašu pirms nedēļām trim. Pateikusi drīzāk pēc inerces.

— Lai nu dievs dotu! — Ksenija Iļjiņična sacīja gandrīz čukstus.

Es piecēlos.

— Kur tad tu, Vera? — Ksenija Iļjiņična neizpratnē vaicāja.

— Jādodas atpakaļ uz hospitāli.

Pirms pusstundas man vēl bija licies, ka nav nemaz iespējams pēc garā ceļa no Viborgas puses līdz Narvas vārtu rajonam tūlīt skriet atpakaļ. Jau atstādama hospitāli, biju nolēmusi pārnakšņot pie Torbejeviem. Taču tagad, pārliecinājusies, ka māte ir dzīva un mierīgi guļ, sapratu, ka nevaru palikt. Dzīvoklis, kura logi bija aizsisti ar finieri, man šķita līdzīgs kapličai. Tikai hospitālī, apzinādamās, ka daru svarīgu, vajadzīgu darbu, spēju atvairīt grūtās domas.

— Naktī atvedīs ievainotos, — es teicu, it kā taisnodamās Ksenijai Iļjiņičnai. — Man jābūt tur. Tiklīdz varēšu, pacentīšos atkal pie jums atskriet.

Skumji nodomāju, ka sen neesmu redzējusi tēvu. Un vaicāju: — Bet kā jūtas tētis?

— Es jau teicu — gaužām novājējis, — Ksenija Iļji ņična atkārtoja. Un piebilda — kā skaudīga, kā izbrīnījusies: — Taču viņš, Ivans... ir tāds ka no dzelzs. Pec skata izdēdējis, bet iekšēji... Vārdu sakot, it kā viņu turētri taisni dzelzs stienis. Neliecas ...

— Paldies, Ksenija Iļjiņična, ka tā rūpējaties par māmiņu, — es teicu. — Bez jums viņa ...

Man pietrūka spēka pasacīt teikumu līdz galam. It kā kāds būtu man aizžņaudzis kaklu.

— Ko nu par to runāt, Veročka... — Torbejeva atmeta ar roku. — Tik daudzus gadus esam dzīvojuši blakus kā tuvinieki... Kā nu tu tā iesi tik vēlu vakarā?

— Gan tikšu galā, — es teicu, nodomādama, ka naktī tukšā ielā varbūt tiešām būs vieglāk apturēt kādu ceļā gadījušos armijas mašīnu.

Ksenija Iļjiņična brītiņu pastāvēja kāpņu telpā, apgaismodama man ceju, un tad, vēlreiz atvadījusies, aizcirta durvis. Troksnis dobji atbalsojās tukšās kāpņu telpas aukstajās sienas.

Turēdamās pie margām, sāku iet lejā un tad pēkšņi izdzirdu vīrieša balsi:

— Ei, kas tur ir augšā?

Nodrebēju un apstājos. Hospitālī medicīnas darbinieku vidu klīda valodas, ka pēdējā laikā samērā bieži notiekot aplaupīšana, — kaut kādas padibenes, izmantodamas to, ka vakaros ielas ir tumšas un tukšas, uzbrūkot vientuļiem gājējiem.. .

Taču mani stindzināja ne tikai bailes vien. Balss man likās dīvaini pazīstama ...

— Ei, biedri! — es atkal izdzirdu. — Pagaidiet brītiņu, man kaut kas vaicājams!.,.

Atskanēja spalgi soļi. Kāds aši kāpa augšā.

Mana pirmā instinktīvā vēlēšanās bija skriet atpakaļ un klauvēt pie Ksenijas Iļjiņičnas durvīm. Tomēr nespēju paspert ne soli. Stāvēju tumsā, pie margām piespiedusies, un jau sapratu, jutu, zināju, kas tā ir par balsi. .. Soļi nāca aizvien tuvāk ...

— Toļa! — es izsaucos. — Toļa! Tas esi tu? ,..

Pēc mirkļa viņš jau bija pie manis. Neredzēju ne viņa seju, ne rokas, kuras mani apskāva, tikai dzirdēju balsi:

— Vera! Veročka, tā esi tu ... tu?!

Es klusēju, nespēdama bilst ne vārda, taču manas rokas jau apskāva viņu ...

— Padomā tikai, kāda laime, — viņš teica, un no uztraukuma viņam aizrāvās elpa, — pusstundu klauvēju pie tavām durvīm, tad nokāpu apakšstāvā un klauvēju tur. Taču nav neviena cilvēka, māja gluži kā izmirusi. Stāvēju un gaidīju, varbūt kāds nejauši uzradīsies... gribēju uzzināt... Pēkšņi dzirdu — augšā noklaudz durvis ...

Toļa uzvilka sērkociņu, un es viņu ieraudzīju. Viņš stāvēja man blakus, mugurā — karavīra šinelis, uz pleciem — mugursoma, pirkstos trīs niecīga liesmiņa.

Un es aizmirsu, vienā mirklī aizmirsu, kā biju baidījusies no sastapšanās ar Toļu, kā biju devusi sev vārdu nekad ar viņu netikties.

Mani pārņēma prieks — Toļa ir dzīvs, atrodas man līdzās... Par pagātni nedomāju, tobrīd man vispār nebija nekādas pagātnes, nebija nekā cita kā vien Toļa.

— Ko mēs stāvam te kāpnēs?! — Anatolijs izsaucās.

— Kur tad lai ejam? — es vaicāju, joprojām nekā neaptverdama.

— Tu vēl prasi — kur? — viņš neizpratnē atjautāja. — Pie tevis! Esmu taču atnācis pie tevis, pie devis!

— Jā, jā, protams... — es apjukusi murmināju, pamazām atgriezdamās dzīves īstenībā, un nodomāju: «Varbūt labāk iet pie Torbejeviem?»

Kaut kas mani tomēr atturēja, pati nezinu, kas īsti. Varbūt tāpat vien negribējās, ka pie mūsu tikšanas bus klāt vēl kāds trešais. Negribējās neko skaidrot. Gribējās redzēt vienīgi Toļu.

— Nu iesim taču, iesim pie tevis! — To|a neatlaidīgi atkārtoja un vilka mani aiz piedurknes.

Nedrošiem soļiem nokāpu dažus pakāpienus uz leju, tad apstājos un sacīju:

— Toļeņka, mūsu dzīvoklī taču neviena nav.

— Tā arī ir labi! Man neviens cits nav vajadzīgs, tikai tu!

— Pagaidi, Toļa! Tur jau kādas trīs nedeļas neviens nedzīvo. Tēvs ir rūpnīcā, māte pārvākusies augšā pie vecas paziņas. Mūsu dzīvoklis ir tumšs un auksts. Arī es pati jau sen neesmu tur iegriezusies ...

— Vai atslēga tev ir?

Atslēga? ... Jā, atslēga man bija. Tā atradas somiņā kopā ar dokumentiem un pārtikas kartītēm. Es to nebiju ne reizi izņēmusi, kopš māte bija pārcēlusies augša pie kaimiņiem.

— Labi. Iesim! — es teicu.

Sākām kāpt lejā.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā apstājāmies, un es lūdzu Toļu uzvilkt sērkociņu. Izņēmu no brezenta somas mazo ādas somiņu, bet no tās atslēgu un atslēdzu durvis.

Iegājusi iekšā, tūlīt izdzirdu metronoma tikšķus. Metronoms tikšķēja klusi un vienmērīgi, tomēr nez kāpēc man šķita, ka šie tikšķi brīdina no briesmām. Es apstājos un pastiepu tumsā roku, gribēdama pārliecināties, vai Toļa ir blakus.

Lai nomierinātos, pārspīlēti skaļā balsī sacīju:

— Paklau, pat radio aizmirsts izslēgt!

Toļa uzvilka sērkociņu. Mēs stāvējām priekšnamā. Te viss bija tāpat kā senāk. Pa labi pie sienas — drēbju uzkaramais, uz tā — mātes vasaras mētelis, biezais gumijotais tēva mētelis, ko viņš vilka mugurā tikai lietainas dienās, un viņa žokejcepure ... Sērkociņš beidza degt.

— Nāc aiz manis, — es teicu nez kāpēc čukstus un pārkāpu ēdamistabas slieksni. — Vai tev vēl ir sērkociņi?

— Jā, — Toja_ atbildēja. — Bet tie atrodas mugursomā. Pagaidi, tūlīt dabūšu.

Dzirdēju, ka Toļa tumsā noņem mugursomu un čabinās pa to.

— Tā, rokā ir! — viņš beidzot sacīja, un tūlīt atkal uzšvirkstēja sērkociņš.

Pārlaidu skatienu tik gauži pazīstamajai istabai — ēdamgalds, tam apkārt kārtīgi nolikti četri krēsli, dīvāns, uz kura tēvam patika atpūsties, virs dīvāna tumsā gandrīz nesaskatāmas ģīmetnes: tēvs ar māti kāzu dienā, grupa putiloviešu sarkangvardu ar šautenēm rokās, un viņu vidū mans tēvs — otrā rindā labajā pusē ,.. Zināju, ka fotouzņēmumā viņa seja ir apvilkta ar sarkanu zīmuli, jo pati to biju izdarījusi, kad vēl biju maza ... Tāpat kā agrāk, kreisajā pusē pie sienas stāvēja etažere ar grāmatām ...

— Paklau, te taču ir arī krāsns! — Anatolijs izsaucās man aiz muguras.

Es pagriezos. Ēdamistabas kaktā tiešām bija maza dzelzs krāsniņa, no tās pacēlās taisnā leņķī saliekts dūmvads, kas sniedzās līdz caurumam finierī, ar kuru bija aizsists logs.

Biju pavisam aizmirsusi šo krāsniņu — tēvs to atnesa no rūpnīcas pirms kāda mēneša, kad māte vēl dzīvoja te.

— Bet nav jau malkas, — es teicu.

— Nav malkas?! — Anatolijs zobgalīgi izsaucās.—Te taču malkas ir atliku likām! Ar šiem krēsliem pilnīgi pietiek, lai kurinātu visu nakti!

Man bija nepatīkami, ka Toļa tik nevērīgi un vienaldzīgi izlemj veco Vīnes krēslu likteni; šie krēsli bija atradušies mūsu dzīvoklī, cik tālu vien sniedzās mana atmiņa. Es nekā neatbildēju, tomēr viņš droši vien saprata manu noskaņojumu un pārspīlēti možā balsī sacīja:

— Tēvs jau ir sadedzinājis pusi sava kabineta. Sarkankoka mēbeles.

— Vai tu ... biji pie tēva? — es jautāju.

— Protams. Vecais vīrs drusku nolaidies, tomēr visumā ir vēl možs, zīmē plakātus, kas mūs aicina satriekt fričus. Nu, ko tad darīsim? Vai sāksim? ... Atklāti sakot, esmu pamatīgi nosalis. Frontē zemnīcās ir daudz siltāk ...

Tumsā bija dzirdami lūstoša koka krakšķieni. Es saviebos kā sāpēs.

Cik reižu nebiju iztēlojusies tikšanos ar Toļu! Tikai nez kāpēc biju domājusi, ka tā notiks pēc uzvaras, ja vispār notiks.

Taču bija iznācis citādi — tumšs, visu pamests dzīvoklis, no kura dveš aukstums, saruna par krāsni un malku... Varbūt tāpēc pašreiz arī nejutu tas bailes, kas mani mēdza sagrābt katrreiz, kad iedomājos par iespējamo tikšanos ar Toļu ...

— Tā, — Anatolijs lietišķi teica, — malka nu ir. Tagad vajadzīgs iekurs. Paklau, Vera, es redzēju te eta žeri ar grāmatām. Tūlīt es . ..

— Nē, nē, es pati! — es gandrīz iekliedzos, atkal juzdama sāpes un bažīgu nemieru. Nespēju ne iedomāties, ka manas mīļotās grāmatas tūlīt sadegs krāsnī. — Uzvelc sērkociņu! — es sacīju un, pārvarējusi iekšēju pretestību, devos pie etažeres.

— Ak dievs! — Anatolijs nepacietīgi izsaucās. — Ņem, kura pagadās!

Ar aukstuma stindzinātiem pirkstiem tik tikko izvilku pirmo pagadījušos grāmatu un atvēru. Tas bija Ļermon tova dzejoļu krājums.

— Dod šurp! — Toļa sacīja, pastiepdams roku.

— Nē, to gan ne... — Es aši noliku grāmatu atpakaļ plaukstā. — Aizdedz vēl sērkociņu!

— Paklau, man sērkociņi drīz beigsies, — Anatolijs īdzīgi teica, tomēr uzdedza vēl vienu.

Izvilku citu grāmatu. Tā bija «VK(b)P vēsture». Steigšus noliku atpakaļ. Nākamā bija «Pneimonija un tās komplikācijas». Arī šo grāmatu man bija žēl; tiklīdz izlasīju nosaukumu, mani sagrāba savā varā atmiņas par institūtu, par miera laika dzīvi. Tomēr sniedzu Anatolijam grāmatu, teikdama:

— Še, ņem!

Tumsā dzirdēju, kā Toļa rauj laukā lapas, kā plīstot stirkšķ iesējums ...

Pēc brītiņa krāsnī uzliesmoja uguns. Anatolijs pietupies cītīgi pūta krāsns mutē. Tumsa atkāpās pie sienām. Pa grīdu sāka šaudīties gaišu liesmu atblāzma.

Skatījos, kā sametas un lokās liesmu pārņemtās grāmatas lapas, kā uguns mēles laiza salauztā krēsla gabalus, un pēkšņi man kļuva ļoti skumji.

Tai brīdī Anatolijs piecēlās un, pagriezies pret mani, plati iepleta rokas. Un smaidīdams sacīja:

— Nu ... sveika, mana Veročka!

Viņš apskāva mani un piekļāva manu galvu sev pie krūtīm. Pilnīgi izgaisa viss, kas mani bija biedējis un mocījis, jau iedomājoties vien, ka iespējama tikšanās ar Toļu. Aizmirsu itin visu. Visu pasauli. Šajos īsajos laimes mirkļos apzinājos vienīgi to, ka viņš mani apskāvis, atrodas blakus, ir dzīvs, vesels, nav ievainots ...

Neapjaušu, cik ilgi mēs tā stāvējām kā sastinguši. Mana seja bija slapja no asarām. Pati nezināju, kāpēc tobrīd raudāju. Pēkšņi sāka līt asaras, un es nespēju un arī necentos tās savaldīt.

— Kāpēc tu tā, kāpēc tā, Veročka! — Anatolijs atkārtoja. — Viss taču ir labi, mēs abi esam dzīvi un beidzot satikušies.

Viņš apsēdināja mani uz dīvāna un pats apsēdās blakus. Noslaucījusi asaras, ielūkojos viņa sejā. Tā bija kļuvusi raupjāka, vēja appūsta. Agrāk pilnīgās, gluži puiciskās lūpas — sasprēgājušas. Acu izteiksme citāda. Pašas acis it kā šaurākas un garākas.

Raudzīdamās Toļā, nodomāju, ka viņš droši vien daudz pārdzīvojis šai laikā. Gribējās pavaicāt, kā viņam toreiz Kļopikos izdevās tikt vaļā no vāciešiem, tomēr novaldījos. To jautājot, man taču būtu bijis jārunā arī par sevi, par visu to, kas Kļopikos notika ar mani.

— Paklau, Vera, — Anatolijs ierunājās, it kā pēkšņi atģidies, — ko mēs tā sēžam? Tev taču katrā ziņā gribas ēst, bet man, muļķim, tas neienāk prātā...

Viņš pielēca kājās, pacēla no grīdas mugursomu, nolika to uz galda un sāka ņemt ārā tīstokļus, piebilzdams:

— Te būs spēkis... te sausiņi... te cukurs... te sviests ... un te — kondensēta piena bundža. . .

Produktos es raudzījos kā burvīgā sapnī. «Ak dievs,» es nodomāju, «ja varētu to visu atdot mātei!» Man pat iegribējās ne vārda neteikušai paķert šos tīstokļus un skriet augšā ...

— Tā, — Anatolijs sacīja, attaisīdams tīstokļus citu pēc cita, — tagad ēdīsim vakariņas ...

— Toja, — es neizturēju, — vai drīkstu mazliet ēdamā iiznest mātei? Viņa atrodas tepat augstāk... Nupat biju

I ur, viņa guļ...

— Lieliski! — Anatolijs izsaucās. — Lai guļ vien! No

rīta uznesīsi.

Istaba kļuva siltāka. Anatolijs novilka šineli, ielika ugunī vēl dažus krēsla gabalus, izņēma no kabatas nazi un sāka taisīt vaļā kondensētā piena bundžu.

— Paklau, — es teicu, — kāpēc tik daudz produktu?... Un kāpēc tu neatdevi tos tēvam?

— Neuztraucies, — Anatolijs atbildēja, — viņam neesmu pāri nodarījis. Turklāt, — viņš sacīja, tā savadi iesmiedamies un ar naža smaili griezdams bundžā caurumu, — vecais vīrs vairāk pārtiek no garīgas nekā laicīgas barības...

Nez kāpēc nodomāju: «Vai Fjodors Vasiļ jevičs viņam pastāstījis, ka esmu bijusi viņu mājās? Varbūt viņš to ir slēpis? Bet kāpēc?! Spriežot pēc vēstules, ko saņemu no Anatolija,. viņš gan zināja, ka esmu tikusies ar viņa tēvu ...»

— Toļeņka, — es ierunājos, — tu taču tā arī neesi man pateicis, kur tu karo, kurā sektorā un kāda karaspēka daļā.

— Kara noslēpums, — Anatolijs pasmaidīja un tad nopietni piebilda: — Dienu Karēlijas zemes šaurumā, celtniecības bataljonā. Kā redzi, līdz ģenerālim vēl neesmu uzdienējis.

— Vai Ļeņingradā esi uz ilgu laiku?

— Atvaļinājumu dabūju uz divām dienām. Tas nozīmē ... — viņš parāva uz augšu blūzes piedurkni un paraudzījās pulkstenī, — tas nozīmē, ka manā rīcībā ir vēl līdzīgi trīsdesmit viena stunda. Tomēr pašreiz labāk nedomāsim par to! Lūdzu, pie galda!

Ar komisku galantumu Anatolijs atbīdīja krēslu, aicinādams mani sēsties. Man nez kāpēc bija nepatīkami, ka Toļa tā steidzas pie galda. Taču tūlīt pati sevi apsaucu: «Kāda es esmu muļķe! Kā es to neapjēdzu? Viņš taču zina, cik grūti pašreiz pilsētā ir ar pārtiku. Viņam žēl manis, viņš saprot, ka gribu ēst, vairāk par visu — ēst! ...»

Paņēmu Toļas sagatavotu sviestmaizi — ar sviestu apziestu sausiņu, kam virsū uzlikta spēka šķēle. Šķita, savu mūžu neesmu ēdusi nekā gardāka. Pamanījusi, ka Anatolijs mirkli manī paveras, beidzot sapratu: es taču ēdu kā mežone, skubīgi kozdama kumosus un piebāzdama pilnu muti. Novērsos un sāku ēst lēnāk.

— Nekautrējies, Veročka, — Anatolijs līdzjūtīgi sacīja. — Zinu, kā jūs te dzīvojat.

— Bet jūs... vai jūs frontē ēdina labi? — es vaicāju, steidzīgi norīdama kumosu.

— Neteikšu, ka labi. Tomēr nekādā ziņā badu neciešam. Paklau, vai jums te nav kaut kur tējkanna? Mēs uzvārītu ūdeni, un kopā ar kondensēto pienu ...

— Mājā nav ūdens, Toļa. Ūdensvads nedarbojas, — es sacīj u.

Viņš izbrīnījies manī paraudzījās un, klusi iesvilpies, teica:

— Jāā... tad nu gan! ... Bet kā...

— Cilvēki iet uz Somu līci. Vai uz Ņevu. Ar spaiņiem. Stāsta gan, ka dažos krānos uz ielām ūdens vēl esot... Labāk nerunāsim par to! Saki — vai tu atrodies bīstamā vietā?

— Bīstamība ir relatīvs jēdziens. Protams, šauj, uzcienā ar šāviņiem, vālē ar mīnmetējiem.

— Vai tu . . . vai tev gadās... iet uzbrukumā? — es jautāju un aizturēju elpu.

— Visādi mēdz būt, «ā la guerre comme ā la gu erre», — Anatolijs vienaldzīgi atbildēja, bet šī vienaldzība neapšaubāmi bija mākslota. — Vispār mūsu bataljons aizņemts būvdarbos. Rokam zemnīcas, taisām blindā žas un būvējam visādus nocietinājumus... Kā nekā es taču esmu gandrīz arhitekts... Un tu, Vera? — viņš jautāja. — Kā tu dzīvo?

— Strādāju hospitālī. Par feldšeri.

Toļa piecēlās, iemeta krāsnī vēl dažus krēsla gabalus, tad pienaca pie manis un uzlika man rokas uz pleciem.

— Kapec neatģērbies? Ir taču jau silts.

Tiešam — es joprojām sēdēju ar vateni un mēteli mugura. Toja man palīdzēja atģērbties.

Palikusi vienīgi kleitā, jutos mazliet neierasti — hospitālī pēdējā laikā zem virsvalka valkāju vateni un noģērbu to tikai tad, kad likos gultā. Toļa mani aplūkoja no galvas līdz kājām, bet darīja to ātri, paslepus.

Mēs atkal apsēdāmies uz dīvāna. Brīdi sēdējām blakus klusēdami. Jutu, kā pukst mana sirds. Toļa mani pievilka sev klāt.

— Tā nu, Veročka... tā nu mēs esam kopā, — viņš čukstēja man ausī.

Sāku drebēt. Man atkal no visām pusēm mācās virsū tas, kas vēl pirms brīža likās pilnīgi izgaisis. Pagātne, briesmīgā pagātne! Tā raudzījās no tumsas, no sienam, līdz kurām nesniedzās krāsns izstarotā gaisma ...

— Nevajag, Toļa! — es parāvos nost.

— Kāpēc ne? — viņš jautāja.

— Pašreiz ne, pašreiz ne ... Pašreiz nevajag ... Ļauj man pierast pie tevis ... tas taču ir tik pēkšņi! ...

Viņš nolaida rokas un pavirzījās tālāk.

Nevarēju saprast, kas ar mani notiek. Vēl pirms mirkļa biju gatava Toļu atgrūst, izrauties no viņa skavām. Bet tagad, kad jau pēc maniem pirmajiem vārdiem viņš bija paklausīgi nolaidis rokas, nez kāpēc jutos sarūgtināta un aizvainota:

Pēkšņi nodomāju, ka izskatos ļoti slikti. Kā visi ļeņingradieši. Atcerējos Ksenijas Iļjiņičnas vārdus: «Kauli un āda...» Palūkojos uz savām rokām, un mani pārņēma šausmas: rokas bija tievas kā nūjas.

— Labi, — Anatolijs maigi sacīja, — tu taču zini, ka es vienmēr izpildu tavas vēlēšanās. .. Nedomā neko, man pietiek, ka tevi redzu, ka tu sēdi man līdzās, man tā jau ir laime. Tā taču nebija nejaušība, ka nācu tevi meklēt cauri visai pilsētai. Arī atvaļinājumu es lūdzu tikai tāpēc, lai redzētos ar tevi...

Viņš runāja un runāja, viņa valoda čaloja man ausīs kā rāms, mīlīgs strautiņš.

Bailes pamazām izgaisa. Viņa balss mani itin ka hipnotizēja. Negribējās nekā runāt, gribējās tikai sedet, luk, tā, siltumā, līdzās viņam . ..

Pati piekļāvu galvu Toļam pie krūtīm, un viņš maigi glāstīja man matus.

«Kaut tas ilgtu mūžīgi, kaut tā būtu vienmēr. ..» es domāju. «Vienmēr... vienmēr... vienmēr...»

— Vai tu guli, Veročka? — atskanēja Toļas balss. — Ir jau rīts, pāri pieciem.

Man šķita, ka dzirdu sapnī viņa balsi.

— Tu aizmigi, un es negribēju tevi modināt, — Toļa turpināja. — Tu biji tik ļoti izvārgusi...

Atvērusi acis, ieraudzīju, ka guļu uz dīvāna un esmu apsegta ar Toļas šineli. Krāsns joprojām kurējās, pie tās zeme bija saplēstu grāmatu kaudze.

Pamanījis manu skatienu, Toļa paskaidroja:

— Ar krēslu ilgam laikam nepietika, bet otru negribēju lauzt: baidījos tevi uzmodināt... un tā nu nolēmu kurināt ar grāmatām. Galu galā grāmatu augstākā sūtība ir sasildīt cilvēkus, — viņš zobgalīgi piebilda.

Kā es varēju tā aizmigt? Man kļuva kauns par savu vājumu. Pēc trīs mēnešu ilgas šķiršanās, kad Toļam beidzot laimējies izrauties un atbraukt uz Ļeņingradu un viņš, atstājis tēvu, meties meklēt mani, pēc visa tā esmu ņēmusi un aizmigusi.

Biju pārliecināta, ka viņš jūtas aizvainots un aizskarts. .. Toļas balsī aizvainojums tomēr nebija jūtams.

— Esmu ļoti priecīgs, ka tev izdevies paēst un siltumā pagulēt, — viņš turpināja, — tu taču esi gaužām nomocījusies šai aukstajā, bada piemeklētajā pilsētā.

— Piedod, Toļa, — es teicu. — Man pēkšņi kļuva tik labi, tik mierīgi, un es ...

— Kāpēc tu stāsti to? — viņš mani pārtrauca. — Vai tad es nesaprotu?

Un viņš paraudzījās pulkstenī.

— Vai tev jau jāiet? — es izbijusies jautāju.

— Jā. Drīz būs jāiet. Tikai.. tikai man būtu ar tevi jāaprunājas. Kā ar draugu. Kā ar vistuvāko cilvēku. Tūlīt visu paskaidrošu . ..

Viņš piegāja pie krāsns, notupās un sāka pārmērīgi rosīgi plēst grāmatas un mest tās ugunī, Tad piecēlās, atkal pienāca pie manis un sacīja:

— Apsēdīsimies! Bet varbūt tu gribi vispirms paēst?

— Nē, nē! — es steidzos atbildēt. Apziņa, ka Toļa vēlas ar mani aprunāties, ka varbūt spēju viņam palīdzēt, vienā mirklī izspieda visas citas domas.

— Nu tad apsēdīsimies! — viņš atkārtoja, paņēma no dīvānā šineli, nosvieda to uz krēsla un, kad biju apsēdusies, arī pats apsēdās man blakus.

— Ir tā, Veročka, — viņš iesāka, manī mīlīgi raudzīdamies. — Šo divas dienas ilgo atvaļinājumu es tik tikko dabūju. Taču mans bataljona komandieris ir arhitekts un pēc vārda labi pazīst manu tēvu. īsi sakot, viņš man at lāva paņemt nedaudz produktu un atvest tos tēvam uz Ļeņingradu.

— Redzi nu! — es ierunājos pārmetošā balsī. — Produkti bija jāatstāj tēvam, nevis jāstiepj uz šejieni.

— Blēņas, — Anatolijs atmeta ar roku, — atdevu viņam vairāk nekā pusi. Turklāt — kāpēc es nevarētu dalīties ēdienā ar cilvēku, kas man ir dārgāks... dārgāks par visu pasaulē? .. . Būtu bijis briesmīgi, ja nebūtu tevi saticis ... Tagad es saprotu, cik mazas bija manas izredzes tevi šeit sastapt. Esmu laimīgs ...

— Vai tad Fjodors Vasiljevičs tev nepastāstīja, ka es strādāju un dzīvoju hospitālī? — man izspruka jautājums. Pirmoreiz Anatolija klātbūtnē saucu viņa tēvu vārda un tēvvārdā.

— Jā, jā, — Anatolijs atbildēja, — viņš to pastāstīja. Pati saproti, ka vispirms es apjautājos par tevi, tēvs taču man rakstīja, ka tu vairākkārt esot bijusi pie viņa. Bet kurā hospitālī tu strādā? Kurā?! Mans cienījamais tēvs nekad nav iegaumējis tādus sīkumus. «Hospitālī Viborgas pusē. . .» Tas ir viss, ko viņš spēja man pavēstīt. Vai vari iedomāties? «Manam vectētiņam laukos!» Un tad es nolēmu nākt uz šejieni. Kā redzi, tas nav bijis veltīgi.

Viņš pievilka mani sev klāt un noskūpstīja uz pieres.

— Tu gribēji man ko lūgt, Toļa? — es atgādināju un biju gatava viņa labā darīt visu. Visu, visu! .. .

— Ek, sīkums! — Anatolijs teica. — Gribēju aprunāties ar tevi... Redzi, mēs varētu kādu laika sprīdi vel nešķirties. Dienas divas trīs. Es varētu vakaros aiziet pie tevis uz hospitāli vai arī. . . Vārdu sakot, mēs varētu vēl būt kopā.

— Bet kā tad? — es neizpratne vaicāju, tūdaļ pūlēdamās aptvert, vai viņam tiešām atļautu ierasties hospitālī, kad mana maiņa beigusies, un kā mēs varētu tikties citādi...

— Kā? — viņš atkārtoja. — Pavisam vienkārši! Ja man izdotos uz dažām dienām saslimt. ..

— Saslimt? — es izbrīnījusies vaicāju.

— Kā tad — saslimt! Kas tur tik sevišķs?... Runa ir par izziņu, parastu ārsta izziņu ...

— Bet tu taču... neesi slims, — es murmināju.

— Esmu vai neesmu — kāda tur starpība? — Anatolijs izsaucās. — Galu galā pirms trim mēnešiem es izslimoju plaušu karsoni, tu taču ļoti labi to zini. Jebkurš ārsts man viegli atradīs... nu, kā jūs, mediķi, to sakāt? . .. Slimības paliekas, vai? Trokšņi, šņācieni, pleirīts, bronhīts... Manuprāt, tev, hospitāļa darbiniecei, nav nekādu grūtību sagādāt tādu izziņu.

Viņš to pateica nevērīgi, mazliet sirdīdamies par manu neatjautību.

«Ko viņš tur runā?... Ko viņš runā?» es domās atkārtoju. «Sagādāt. . . izziņu? .. .»

— Kādu izziņu? No kā? — es klusi vaicāju.

— Kas ar tevi notiek, Vera, tu nesaproti pavisam vienkāršas lietas. Vai nav vienalga, kādu, no kā! Lai tikai būtu paraksts — jebkurš ķeburs — un zīmogs! Papīrs, kas dotu mums iespēju vēl trīs četras dienas būt kopā. Vai tiešām tavā hospitālī neatrastos ārsts, kas tev izpalīdzētu?

«Jebkurš ķeburs un zīmogs... Jebkurš ķeburs un zīmogs ...» es klusībā truli atkārtoju.

— Ko tu raugies manī kā trusis žņaudzējčūskā? — šoreiz Anatolijs ierunājās ar neslēptu niknumu balsī.

— Toļa, pašreiz taču ir karš!

— Karoju es, nevis tu! — viņš iekliedzās. — Nevajag man mācīt politisko minimumu!

Man šķita, ka uz mani lēnām sāk virzīties pustumsā neredzamās sienas. Beidzot savaldījos un, tā kā ikviens vārds prasīja no manis milzīgas pūles, lēnām sacīju:

— Nē, Toļa, mēs visi karojam. Un to, ko esi sadomājis, nav iespējams izdarīt. Neviens mūsu ārsts ar mani nemaz nerunātu, ja es viņam lūgtu tādu izziņu. Viņš... mani izdzītu pa durvīm.

— Kāda liekulība! — Anatolijs izsaucās.

Viņš pielēca kājās un sāka ātri staigāt šurp un turp pa istabu. Tad apstājās man pretim un dzedri teica:

— Skaidrs. Tavs nieka prestižs tev ir dārgāks nekā iespēja būt kopā ar mani vēl kādas nožēlojamas trīs dienas. Labi! Atceries to, ja tieši šajās trijās dienās mani. .. ja es ...

Toļas lūpas ietrīsējās, un viņš novērsās.

Metos pie viņa un apskāvu viņa plecus.

— Nē, Toļeņka, nē! .. . Es taču mīlu tevi. Esmu gatava tavā labā darīt visu — ciest badu un aukstumu, tavā vietā doties uz fronti, ja tas būtu iespējams! . . . Bet to ... to, ko tu sacīji, nedrīkst darīt! Vēlāk mums būtu kauns — gan man, gan tev! Blokādi taču drīz pārraus un...

— Rimsties! — viņš iesaucās, atkratīdamies no manām rokām. — Neatkārto avīžu ievadrakstus! Nav bijis mirkļa, kad es nedomātu par tevi. Tevis dēļ biju gatavs doties pretim lodēm, pretim nāvei, bet tu ...

Viņš apklusa, smagi elpodams.

— Labi, — Anatolijs sacīja. — Izstāstīšu tev visu patiesību. Visu līdz galam. Tuvākajās trijās četrās dienās mūsu bataljonu pārsviedīs uz citu vietu. To es nejauši uzzināju. Un vai zini, uz kurieni? Uz Ņevas «pleķīti»! Vai esi kādreiz dzirdējusi šo nosaukumu? Tā ir droša nāve! Nāve — vai šo vārdu tu saproti?! Man jānogaida. Jānogaida trīs četras dienas! ... Vai arī tagad tu man skaitīsi avīzē rakstītas ābeces patiesības?!

— Bet... tev taču tik un tā būs... — es iesāku.

— Nekas nebūs! Ar hospitāļa izziņu es vēlāk dotos uz komandantūru, un manu bataljonu neviens pat neatcerētos. Nosūtītu uz pirmo karaspēka daļu, kas pagadītos, un cauri. Starp citu ...

Viņš atmeta ar roku un atkal sāka nervozi staigāt pa istabu.

— Uz Ņevas «pleķīti» ... — es atkārtoju. — Par šo vietu esmu dzirdējusi. Nesen no mūsu hospitāļa uz turieni aizbēga kāds komandieris. Kapteinis Surovcevs. Bija ievainots. Aizbēga, neizārstējies līdz galam.

— Kāpēc tu to stāsti? — Anatolijs atkal iekliedzas. — Pieminēdama savu varoni, gribi man izteikt pārmetumu? Bet es neesmu varonis! Neesmu! — viņš atkārtoja pa balsieniem. — Esmu ar mieru karot, bet iet drošā nāve negribu!

Savādi! ... Jo skaļāk viņš kliedza, jo mierīgāka es kļuvu. Auksts, dīvains, neparasts mierīgums...

— Klausies, Toļa! — es teicu. — Vai tu domā arī par nākotni? Par to, kas būs pēc kara? . ..

— Dzīvos tie, kas nebūs gājuši bojā, — viņš nepagriezdamies strupi sacīja.

— Vai esi padomājis par to, — es turpināju, — ka blokādi drīz pārraus? Un tieši tur — Ņevas «pleķītī»! Visi priecāsies, visi būs laimīgi.. . Bet tu... kā tu varēsi cilvēkiem acīs skatīties? Skatīties, zinādams, ka ...

— Pārraus blokādi? Tur? — Anatolijs jautāja un histēriski iesmējās. — Vai arī to esi izlasījusi avīzēs? Labi! Tad palasi ko citu!

Pameklējis bikšu kabatās, viņš izvilka kādu papīra lapiņu un nometa uz galda.

— Še, ņem un lasi!

Paņēmu vairākkārt salocīto lapiņu, attaisīju vaļā un, pielikusi pie atvērtajām krāsns durtiņām, degošo grāmatu gaismā izlasīju:

«Ļeņingradas sieviete! Tevi uzrunā vācu pavēlniecība. Vācu armija, kurā ir miljons vīru, apņem Ļeņingradu ciešā lokā. Jūs esat atgriezti no pasaules. Lemti bojā ejai. Tavā pilsētā sācies briesmīgs bads. Žēlo taču savus bērnus, nabaga daudzcietusī māte, žēlo viņus! Prasi, lai varas iestādes tūlīt atdod pilsētu vācu armijai! Pretošanās ir veltīga. Ja tu neatdosi pilsētu, tavu acu priekšā nomirs tavi bērni, nomirs tavs vīrs, un arī .pati tu nomirsi. Žēlo taču savus bērnus! Padodies!»

Tā bija viena no tām nelietīgajām lapelēm, kuras vācu lidmašīnas kaisīja virs Ļeņingradas.

Es vērīgi izlasīju lapiņu, tad pārlasīju vēlreiz. Pēc tam iemetu krāsnī. Noraudzījos, kā papīrs uzliesmoja, kļuva tumšāks un tad izlocījies, gluži kā konvulsiju mocīts, pārvērtās pelnos.

Pagriezos pret Anatoliju. Viņš stāvēja nekustēdamies, vērodams katru manu kustību.

— Ej projām! — es teicu.

— Es taču tam neticu! — Anatolijs izbijies sacīja. — Gribēju tikai tev parādīt...

— Ej! — es atkārtoju.

— Tas taču ir muļķīgi! — viņš pēkšņi iesaucās spiedzīgā balsī. — Es tāpat vien pacēlu šo lapiņu uz ielas .. .

— Ej! — es vēlreiz atkārtoju.

Ko es vēl varēju piebilst? To, ka baidījos ar viņu tikties, tāpēc ka mīlēju viņu? Baidījos no viņa tīro roku pieskārieniem manam ķermenim, ko apgānījušas lipīgās, sviedrainās vācu kareivju rokas? Ka es domās spēju baidīties no visa kā, no tā, ka viņš mani vairs nemīlēs, novērsīsies, atradīs citu?... Tikai ne no tā! No tā, ko dzirdēj u nupat...

Iedomājos Surovcevu, mūsu pēdējo sarunu. Iztēlojos, kā viņš aiziet no mūsu hospitāļa, nepārvarami vēlēdamies būt tur, kur cīnās viņa biedri, šai briesmīgajā Ņevas placdarmā. Atcerējos arī pēdējos vārdus, kas bija rakstīti Surovceva zīmītē: «Viņš atgriezīsies!»

Un te nu viņš ir. .. Es naidīgi palūkojos Anatolijā.

Viņš neveikli pamīņājās, tad sāka vilkt mugurā šineli.

Un ilgi nevarēja trāpīt piedurknē. Beidzot viņš apģērbās un devās uz durvīm.

— Pievāc somu! — es teicu. — Un arī to. To, kas ir uz galda.

Anatolijs pagriezās.

— Atdod mātei! — viņš dobji sacīja.

— Viņa to neēdīs. Un es arī ne. Neviens neēdīs. Ņem!

Viņš joprojām stāvēja pie durvīm.

Paķēru no krēsla viņa mugursomu un neskatīdamās sametu tur iekšā atlikušo ēdienu, kas bija uz galda. Tad aizsviedu somu līdz slieksnim.

— Pievāc!

Anatolijs palūkojās uz mani, pēc tam uz somu un saņēma to aiz siksnām.

— Ej! — es vēlreiz teicu un novērsos.

Man aiz muguras atvērās un aizcirtās durvis . ..

XV

Bija apmācies novembra rīts, kad Vasņecova kabinetā pulcējās partijas un komjaunatnes Ļeņingradas rajonu komiteju sekretāri. Ģērbušies karavīru šineļos un vateņos, sajozušies ar siksnām, ko vilka uz leju pistoļu makstis, novājējuši, tomēr rūpīgi skuvušies, viņi klusēdami apsēdās uz rindās saliktajiem krēsliem.

Smoļnijā bija samērā silts — tur vēl darbojās centrālā apkure, taču, pieraduši, ka visur vajā aukstums, cilvēki neatģērbas, un arī pašam Vasņecovam uz pleciem bija uzmests šinelis.

Blakus Vasņecovam rakstāmgalda galā sēdēja Pavlovs. Viņš cieši raudzījās atvērtā piezīmju blokā. Visi, kas bija sapulcējušies istabā, gaidās saspringuši, skatījās te pilsētas komitejas sekretārā, te Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotajā pārtikas jautājumos. Jau pati Pavlova klātbūtne nozīmēja, ka runa būs par pārtikas problēmu, kas saasinājās ar katru dienu vairāk.

Vasņecovs savukārt vērīgi aplūkoja pazīstamās sejas, kuras pēdējās nedēļās bija stipri pārvērtušās. Viņam gribējās noteikt, kāda ir šo cilvēku noguruma pakāpe, izprast, cik lielas ir viņu izturības rezerves un kur beidzas viņu iespējas izturēt jaunus pārbaudījumus. Tieši —

27 i

iespējas, jo par viņu gatavību atdot dārgās pilsētas aizsardzībai ne tikai visus spēkus, bet arī pašu dzīvību Vas ņecovam nebija nekādu šaubu.

Mākslas darbos un kinofilmās daudzkārt parādītā papīra lapa ar lakonisku uzrakstu «Rajona komiteja slēgta. Visi aizgājuši uz fronti» kopš pilsoņkara laikiem bija kļuvusi par simbolu tam, ka komunisti jebkurā cīņā pret Padomju zemes ienaidniekiem allaž ir pirmajā uguns līnijā. Taču tagad neviens nedrīkstēja, nevienam nebija tiesību slēgt partijas vai komjaunatnes rajona komiteju, lai gan jebkurš pilsētas komitejas un rajona komitejas darbinieks, sākot ar sekretāru un beidzot ar ierindas instruktoru, bija gatavs pamest savu kabinetu, lai ar šauteni rokās aizstāvētu Ļeņingradu.

Pie Vasņecova sanākušajiem cilvēkiem bija veicami grūti uzdevumi. Viņi taču vadīja tūkstošiem aplenktās pilsētas komunistu un komjauniešu.

Daudzi Ļeņingradas rūpniecības uzņēmumi jau bija evakuēti uz austrumiem. Pilsētā palikušie strādnieki uzvēla sev plecos divkāršu un trīskāršu smagumu — viņi ne tikai nesamazināja, bet pat palielināja aizsardzībai nepieciešamās produkcijas ražošanu.

Kopš ienaidnieks apšaudīja pilsētu, sevišķi grūti klājās rūpnīcām, kuras atradās dienvidu nomalē. No tām frontes līnija bija tikai dažu kilometru attālumā. Ar frontes štāba speciālistu palīdzību rūpnīcas bija labi nocietinātas. Arī pēc tam, kad vāciešus bija izdevies apstādināt, darbs šajās rūpnīcās bija ļoti bīstams dzīvībai, jo tās tika apšaudītas sevišķi neatlaidīgi.

Partijas pilsētas komiteja nolēma izkliedēt Ļeņingradas dienvidu daļas uzņēmumus — divdesmit astoņas fabrikas un rūpnīcas joilnīgi vai daļēji pārcelt uz pilsētas ziemeļu rajoniem. Ārkārtīgi īsā laikā bija jāuzbūvē jauni cehi, jāizvieto kopmītnes, jānoorganizē ēdnīcas. Lai to izdarītu, vajadzēja mobilizēt — jau nez kuro reizi! — tūkstošiem cilvēku un, kā allaž, vispirms komunistus un komjauniešus.

Naktis, it īpaši tad, ja nespīdēja mēness un nelidoja ienaidnieka lidmašīnas, kļuva par viskarstāko darba laiku. Tieši naktīs pārvadāja un samontēja par jaunu rūpnīcu iekārtas.

Tas bija kārtējais pārbaudījums Ļeņingradas komunistu un komjauniešu vadītājiem. Viņi to izturēja. Tagad šie

cilvēki — bāli, no negulēšanas sasarkušām acīm — sēdēja pie Vasņecova un prātoja: par ko būs runa? ...

Par ziemas drēbēm armijai? ... Jā, šis jautājums joprojām nebija atrisināts līdz galam, lai gan visas šūšanas darbnīcas, kažokādu un apavu fabrikas jau sen strādāja armijai.

Par kurināmā krīzi? ... Bet divi tūkstoši komjauniešu, varonīgi ciezdami badu un aukstumu, jau gāza kokus Pargolovas un Vsevoložskas mežos, vienlaikus cirzdami stigas, lai sagatavoto malku aizvestu līdz dzelzceļam.

Par autoceļa būvi no Zaborjes līdz Novaja Lādogai? Arī uz turieni jau bija nosūtīts simtiem komunistu un komjauniešu . . .

Prātodami, kādus jaunus uzdevumus viņiem izvirzīs partija, cilvēki visu laiku piesardzīgi un bažīgi raudzījās Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotajā.

Kā ir ar pārtiku? Ko ļeņingradieši ēdīs rīt? Šis jautājums izraisīja vislielākās bažas.

Ar zīmuli uzsitis pa rakstāmgalda stiklu, lai gan kabinetā tāpat jau bija kluss, Vasņecovs teica:

— Vārds biedram Pavlovam.

Pavlovs piecēlās, šķita, ar pūlēm atraudams skatienu no piezīmju bloka, un tikai tagad aplūkoja sanākušos cilvēkus.

— Biedri, nesen atgriezos no Lielās zemes, no piecdesmit ceturtās armijas, — viņš sacīja. — Sīki stāstīt, kas tur notiek, nav mans uzdevums. Teikšu tikai to, ka ienaidnieks laužas uz Volhovu. Jūs taču droši vien zināt, ka līdz šim pārtikas kravas Ļeņingradai nogādāja vispirms Volhovas stacijā, bet vēlāk Gostinopoļjes piestātnē tās pārkrāva liellaivās. Un Gostinopoļjē bija sakrājies... — Pavlovs pielika pie acīm piezīmju bloku, — divpadsmit tūkstoši tonnu miltu, pusotra tūkstoša tonnu putraimu, tūkstoš tonnu gaļas un taukvielu .. .

Cilvēki kā apburti klausījās šajos it kā ikdienišķajos vārdos: milti, taukvielas, gaļa, putraimi, divpadsmit tūkstoši tonnu, pusotra tūkstoša tonnu. Uz sanāksmes dalībniekiem šie vārdi atstāja tādu pašu iespaidu, kādu mirāža atstaj uz tuksnesī mirstošu ceļinieku ...

— Mums radās neatliekams uzdevums, — Pavlovs turpināja, — glābt šīs kravas, tās ātri pārsviest no Gostinopoļjes uz Lādogas ezera krastu, lai vēlāk visu nogādātu

273

JO 4234

Ļeņingradā. — Pavlovs nolika piezīmju bloku uz galda. — Tas bija grūts uzdevums, biedri. No Gostinopoļjes līdz Novaja Lādogai ir apmēram trīsdesmit pieci kilometri. Produktus veda ar smagajām mašīnām un ar liellaivām pa Volhovas upi. Tas bija jādara nepārtrauktas bombardēšanas apstākļos. Bez piecdesmit ceturtās armijas kareivju, kā arī upju transporta darbinieku un jūrnieku pašaizliedzīgās palīdzības dažās dienās paveikt tik lielu darbu nebūtu bijis iespējams. Tagad varu jums ziņot, ka tas ir izdarīts. Visi minētie pārtikas krājumi jau atrodas Novaja Lādogā, ir labi nomaskēti, un, tiklīdz ezers būs aizsalis, mēs sāksim tos pārvest uz Ļeņingradu ... Esmu visu pateicis.

Cilvēki nomākti klusēja. Izgaisa mirāžā, kas viņiem tikko bija rādījusies. Pārtika bija, bet... to nevarēja aizsniegt.

— Biedri, — Vasņecovs ierunājās. — Mēs lūdzām Dmitriju Vasiļjeviču jūs informēt, lai jūs zinātu: ļoti grūtais stāvoklis, kurā pašlaik atrodas pilsētas iedzīvotāji, ir pārejošs. Jūsu uzdevums — ar visiem pieejamiem līdzekļiem, pirmkārt, protams, ar propagandistu palīdzību, šeit dzirdēto darīt zināmu ikvienam ļeņingradietim. Dabiski, mēs nevaram rakstīt avīzēs, ka Novaja Lādogā savesti pārtikas krājumi, — ar to mēs izdarītu pakalpojumu ienaidniekam, viņa aviācijai. Un arī jūs es lūdzu sarunās ar iedzīvotājiem neminēt nevienu ģeogrāfisku nosaukumu. Tomēr cilvēkiem jāzina galvenais — pārējā valsts mūs nav aizmirsusi, pārtika ir, un tā tiks pārvesta uz Ļeņingradu, tiklīdz būs aizsalis Lādogas ezers. Tagad tas ir sevišķi svarīgi tāpēc ... — Vasņecovs sastostījās, it kā vārdi viņam būtu pēkšņi iestrēguši kaklā. Tad atspiedās ar rokām pret galdu un, paliecies uz priekšu, pateica līdz galam: — Svarīgi tāpēc, biedri, ka esam spiesti ceturto reizi samazināt iedzīvotājiem pēc kartītēm izsniedzamo produktu devas. ..

Ļeņingradā sākās bads. Zaudēdami samaņu, cilvēki aizvien biežāk nokrita uz ielas, savos dzīvokļos, pie darbgaldiem. Distrofija — tāda bija ārstu diagnoze.

Trūka ne tikai dienišķās maizes, badojās ne tikai cilvēki. Badu cieta arī elektrostacijas, katlu telpas, automašīnas. Arī tās nebija ar ko barot: kurināmā krājumi bei

dzēs. Elektriskās spuldzes tik tikko spīdēja un tad apdzisa pavisam.

Pamazām kļuva tukšāks ari slavenais uzņēmums — Kirova rūpnīca.

Kopš pirmajām kara dienām tā piegādāja ne tikai Ļeņin gradas, bet arī citām frontēm smagos KV tankus un pulku lielgabalus. Tagad šķita, ka šī vēl nesen varenā organisma artērijās un vēnās palicis pavisam maz asiņu. Un ari tās pašas lēnām, bet nepielūdzami aizplūst — lāse pēc lāses...

No daudzus tūkstošus lielā kiroviešu kolektīva Ļeņin gradā vairs strādāja tikai maza daļa. Jau vairākus mēnešus frontē varonīgi cīnījās Kirova rūpnīcas zemessargu divīzija. Daudzi simti kiroviešu karoja Sarkanās Armijas regulārajās vienībās. Tūkstošiem strādnieku un inženieru bija aizbraukuši uz austrumiem, izveduši visvērtīgāko iekārtu, lai tālajā Čeļabinskā uzbūvētu jaunu, milzīgu rūpnīcu, kas spētu apmierināt frontes vajadzības pēc tankiem.

Tie, kas bija palikuši pie darbgaldiem vecajā rūpnīcā — leģendārajā «Sarkanajā putilovietī», jebkuru mirkli gaidīja trauksmes signālu, bija gatavi tvert šauteni, sēsties tankā, ieņemt vietu pie ložmetēja un atvairīt ienaidnieka mēģinājumu ielauzties rūpnīcas teritorijā.

Jaunu tanku un lielgabalu ražošana pamazām samazinājās. Rūpnīca remontēja sabojātus tankus un lielgabalus, kas tika atvesti no frontes.

Aizvien biežāki kļuva pārtraukumi elektroenerģijas piegādē. Kanalizācija nedarbojās. Cilvēki rūpnīcas teritorijā kustējās aizvien lēnāk, ar pūlēm vilkdami no bada uztūkušās kājas. Vienīgi rūpnīcas apšaude joprojām bija tikpat stipra kā blokādes pirmajās nedēļās. Šāviņi sprāga rūpnīcas pagalmā, cehos, Streiku ielā...

Daži cehi un nodaļas bija pārceltas uz pilsētas ziemeļdaļu, taču pārvietot pašu rūpnīcas kodolu nebija iespējams.

Metāllējējiem, katlu meistariem un rūpnīcas elektrostacijas strādniekiem arī apšaudes laikā bija japaliek uz vietas, lai nodrošinātu nepārtrauktu ražošanas procesu. Un viņi bieži gāja bojā, lai gan viņu darba vietu tuvumā bija drošas patvertnes.

... Kirova rūpnīcā ieradās Vasņecovs. Viņš sasauca uz īsu apspriedi rūpnīcas vadītājus, apstaigāja vairākus cehus, bet vēlu vakarā drūms, redzētā nomākts, aizgāja uz partijas komiteju, kur tolaik dežurēja Ivans Maksi rnovičs Koroļovs.

Koroļovs sēdēja aiz galda, ģērbies brezenta jakā, zem kuras bija manāms vatenis, kājās — velteņi, galvā — ausaine. Kakls bija aptīts ar platu šalli vai ar pūkainu lakatu. Uz galda dega petrolejas lampa. Pie sienas uz grīdas stāvēja ložmetējs.

Dzelzs krāsniņa ar dūmvadu, kas bija izvadīts ārā pa caurumu ar dēļiem aizsistā logā, bija jau atdzisusi.

— Sveiks, Maksimič! — Vasņecovs sacīja.

Koroļovs sniedza cimdotu roku.

— Sveiks, Sergej Afanasjevič! — viņš atbildēja. Un, skumji pasmaidījis, piebilda: — Piedod, ka neceļos kājās. Taupu spēkus.

Arī Vasņecovs apsēdās pie galda, novilka cimdus, uzpūta elpu nosalušajām rokām un, pamājis uz sīki saskaldīto malku turpat pie krāsniņas, teica:

— Auksti gan jums te ir! Malka ir, kāpēc nekurini?

— Tērējam pēc normas, — Koroļovs sacīja. — Savu esmu jau izlietojis. Jādomā arī par nomainītāju. Skaties vien uz malku, kļūs siltāk, — viņš atkal skumji pasmaidīja.

— Vai grūti, Maksimič? — Vasņecovs klusi vaicāja. — Labi, neatbildi, pats redzu.

— Kādas ziņas atvedi, biedri Vasņecov? Kā ir frontē?

— Notiek kaujas . . .

— Paskat tiki — Šoreiz Koroļovs runāja, dusmīgi smīnēdams. — Bet es domāju — karš jau beidzies, tikai mums aizmirsts pateikt. Varbūt vēl piebildīsi, ka šīs kaujas notiek visos virzienos? Tāpat kā avīzēs?

— Varu runāt arī konkrētāk. Ņevskaja Dubrovkas rajonā kaujas nepierimst. Tas ir loka iekšpusē. Viņpus loka ir vēl grūtāk. Ienaidnieks laužas uz Volhovu.

— Tad iznāk, ka uz pārrāvumu nav . .. nekādu cerību?

— Ja skatās patiesībai acīs ...

— To «ja» atstāj maziem bērniem, biedri Vasņecov! Kirova rūpnīcas partijas komitejā var runāt bez jebkādiem «ja».

— Labi. Domāju, ka cerēt uz blokādes pārraušanu tuvākajā laikā ir grūti.

— Bet kāpēc tad kaujās jāiet bojā cilvēkiem?

— Padomju zemē nav tikai Ļeņingrada vien, Maksimič. Pats zini, ka apdraudēta ari Maskava. Mums te jāsaista ienaidnieka spēki.

— Vai tāpat kā pasakā par lāci? Kurš kuru tad saista?

— Mēs, Maksimič, mēs saistām! — Vasņecovs stingri atbildēja. — Ne mazāk par divdesmit piecām vācu divīzijām. Bet varbūt ari vairāk. Tā ari ir galvenā patiesība. Un mūsu galvenais pienākums pašreiz.

Koroļovs klusēja.

— Es tevi saprotu, Maksimič, — Vasņecovs atkal ierunājās, — ir jau grūti. Gaužām grūti un.. . rūgti. Nupat biju cehos. Strādnieki tik tikko kājās turas. Pats redzēju, kā darba rīku cehā virpotājs no bada zaudēja samaņu.

— Maz tu esi bijis cehos, — Korolovs drūmi noteica, raudzīdamies kaut kur sāņus, — citādi būtu redzējis vairāk tādu ģīboņu. Vai uz strādnieku kājām tiki paskatījies? Tādas kā ziloņiem. Uztūkušas. Pats tik tikko varu velteņus kājās dabūt.

Ar ko Vasņecovs varēja uzmundrināt šo veco vīru, ar kuru viņš bija pazīstams kopš jaunības gadiem? Vai tas ko nozīmē, ka viņš pats tagad ir pilsētas komitejas sekretārs, bet vecais Koroļovs — viens no desmitiem tūkstošu PItera kadru strādnieku?

Šajos kara mēnešos visi ļeņingradieši daudzkārt bija izjutuši smagas vilšanās rūgtumu. Gan toreiz, kad — pretēji pirmskara pareģojumiem — ienaidnieku neizdevās satriekt un pagriezt atpņkaļ ne otrajā, ne trešajā, ne arī desmitajā kara dienā. Gan toreiz, kad galu galā neattaisnojās Cerība vāciešus apturēt un sakaut pie Lugas līnijas — cerība, kas cilvēku sirdīs bija mitusi gandrīz mēnesi. Gan toreiz, kad saslēdzās blokādes loks un pilsētu sāka apšaudīt artilērija ...

Taču Vasņecovs visas šīs bēdas un vilšanās pārdzīvoja īpašā veidā. Viņš bija viens no tiem, kuriem ļeņingradieši bija uzticējuši savu likteni. Atbildību par simtiem tūkstošu cilvēku viņš juta ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi, ar visu būtni.

Juta, ka viņa pienākums ir darīt visu iespējamo un neiespējamo, lai atvieglotu ļeņingradiešu ciešanas, palīdzētu viņiem un uzturētu viņos ticību uzvarai.

Pašreiz, kad Vasņecovs kopā ar Koroļovu sēdēja aukstajā Kirova rūpnīcas partijas komitejas istabā, kuru tik tikko apgaismoja nespodra petrolejas lampa, šīs jūtas viņu sagrāba ar sevišķu spēku.

Cik laimīgs būtu bijis Vasņecovs, ja viņš pašlaik būtu varējis šim vecajam Pītera strādniekam pasacīt kaut ko tādu, kas liktu iemirdzēties viņa, šķiet, izdzisušajām acīm, liktu viņam uzreiz kļūt jaunākam, padarītu viņu par agrāko Koroļovu, kas Vasņecovam bija palicis prātā no partijas aktīva sanāksmēm pirms kara!...

Tomēr Vasņecovs nekā tāda nevarēja pateikt.

Uz rūpnīcu viņš šodien bija atbraucis citā nolūkā, pašreiz viņam bija cits uzdevums, un to viņam vajadzēja izpildīt.. .

— Esmu visu redzējis un zinu, Ivan Maksimovič, — Vasņecovs turpināja, — un tāpēc man ir tik grūti runāt par to, par ko man jārunā. Pilsētā pārtikas palicis pavisam maz. Apgāde pašreiz notiek vienīgi pa gaisu, bet tādējādi var pievest tikai niecīgu daļu no tā, kas mums vajadzīgs. Lādogas ezera otrā pusē uzkrājies daudz pārtikas, taču uz pilsētu mēs to nevaram atgādāt, kamēr ezers nav aizsalis.

Vasņecovs pūlējās runāt cik vien iespējams mierīgi. Viņš tikai minēja neapstrīdamus faktus.

Sākumā Koroļovs viņā klausījās tā kā izklaidīgi, taču pamazām Ivans Maksimovičs kļuva uzmanīgs.

— ... Mēs novērojam Lādogas ezeru dienu un nakti. Ekspedīcija kājām devusies izlūkot ledu. Tomēr smago mašīnu šis ledus vēl nespēj izturēt. Taču runa ir ne tikai par to vien... Nē, ne tikai par to! — Vasņecovs atkārtoja. — Tu zini, mēs būvējam apkārtceļu; tam caurlaides spēja būs krietni mazāka nekā vecajam ceļam, un trase būs arī daudz garāka ...

— Nevelc garumā, Sergej Afanasjevič, — Koroļovs viņu drūmi pārtrauca. — Ari mēs nosūtījām cilvēkus šīs trases būvdarbos. Zinām, kāds ir stāvoklis.

— Ja nu stāvoklis tev ir zināms, — tagad Vasņecovs ierunājās enerģiskāk, — tad tu sapratīsi, ka pašreiz mums nav citas izejas kā tikai...

Vasņecovs apklusa, juzdams, ka nespēj pasacīt to, ko viņš šodien jau bija paziņojis rūpnīcas vadītājiem. Viņš atkal atcerējās, kā cehā uz cementa grīdas gulēja strādnieks, kas no bada bija zaudējis samaņu un ko viņš pats palīdzēja aizstiept uz vienu no gultām, kuras stāvēja turpat kaktā ...

— Kālab tu klusē, Sergej Afanasjevič? — nopratis Vasņecova noskaņojumu, Korojovs mudināja. — Runā vien, nebaidies, mēs esam cilvēki, kas jau pieraduši pie visa.

Tad, Korojovā neskatīdamies, Vasņecovs dzedri teica:

— Partijas apgabala un pilsētas komitejas bija spiestas ar rītdienu atkal samazināt pārtikās normas.

Korolovs atspiedās pret krēsla atzveltni.

— Kā tā — samazināt?... Pirms nedējas taču jau samazināja, — viņš ar pūlēm pateica. — Kuro reizi tas jau notiek?!

— Piekto, — Vasņecovs skarbi atbildēja. — Sākot ar divdesmito novembri, strādnieki saņems divsimt piecdesmit gramu maizes, bet nestrādājošie — simt divdesmit piecus gramus.

Korojovs brītiņu nekā nebilda un tad klusi sacīja:

— Tā ... tā taču ir nāve, Sergej Afanasjevič.

Briesmīgo vārdu «nāve» viņš izrunāja neizteiksmīgi,

neizmisīgi, un tas satrieca Vasņecovu.

— Mums jāiztur, katrā ziņā jāiztur, Maksimič! — Vasņecovs izsaucās gandrīz lūgšus. — Cilvēkiem jāizskaidro, viņi jāpārliecina, ka tas ir tikai uz laiku, jo tiklīdz Lā dogas ezers būs aizsalis . ..

— Cilvēki apmirs, — Korojovs atkal ierunājās, it kā nebūtu nekā dzirdējis.

— To nedrīkst piejaut! Te rūpnīcā ir mūsu strādnieku šķiras lepnums, partijas pilsētas organizācijas kodols! Partijas komitejai jāgriežas pie komunistiem, jāsaka viņiem, ka viņu pienākums ir uzturēt spēkus pārējos strādniekos. Saproti — citas izejas pašlaik nav!

— Zini ko, biedri Vasņecov, — Korojovs teica negaidīti skarbā balsī. — Mums te abiem nav ko mītiņu rīkot. Kirova rūpnīcas komunisti strādās un atbalstīs citus, kamēr viņiem pukstēs sirds. Bet, ja zini, pasaki, kā lai izdzīvo ar tādu pārtikas devu!

— Astoņpadsmitā gada pavasarī jūs saņēmāt vēl mazāku devu, — Vasņecovs atgādināja. — Un izturējāt. Kam tu toreiz jautāji, kā izdzīvot?

— Toreiz maize bija kulakiem, maišelniekiem, spekulantiem. Partija norādīja: ņem no viņiem. Šauteni rokā — un ņem! Par pārtikas vienībām esi dzirdējis?

— Esmu, Maksimič. To tu gan pareizi teici: mītiņš mums abiem nav jārīko. Cilvēkiem klāsies grūti, Joti grūti. Jāpanāk, lai rūpnīcā visi saprastu: kiroviešiem ne tikai jāiztur, jāpaliek dzīviem, bet jādod arī ieroči. Fronte gaida tankus. Tie ir ārkārtīgi vajadzīgi! Lai arī salāpīti, piecreiz remontēti!

— Cilvēki nespēj atnākt līdz rūpnīcai, ceļā pakrīt.

Vasņecovs to zināja. Pilsētas veselības aizsardzības

nodaļas pārskatos bija atzīmēts, ka bada izraisīta nesamaņa, kas nereti beidzas ar nāvi, aizvien biežāk novērojama visos Ļeņingradas rajonos, ka tūkstošiem cilvēku, it īpaši’ gados vecākie, vairs nespēj piecelties no gultas.

— Saki — vai slimos jūs reģistrējat? — Vasņecovs jautāja.

— Kas nu par reģistrāciju! — Koroļovs atmeta ar roku. — Slimie, kuriem ir kazarmu režīms un kuri tālab dzīvo šeit, protams, ir zināmi. Bet kā lai reģistrē tos, kas atrodas mājās? Dzīvokļu telefoni ir atvienoti. Ja cilvēks neierodas darbā, atliek tikai minēt: gājis bojā apšaudes laikā vai mirst bada nāvē pats savā gultā?

— Tas taču nav pareizi, Maksimič! — Vasņecovs dedzīgi iebilda. — Nekavējoties, atkārtoju — nekavējoties! — jānodibina sakari ar visiem rūpnīcas partijas organizācijas biedriem! Un pēc tam ar pārējiem rūpnīcas ļaudīm. Nedrīkst cilvēkus atstāt vienus pašus aci pret aci ar bada nāvi. Viņi jādabū kājās, jādabū!

— Kas to izdarīs?

— Tu, Maksimič! Un citi tādi paši kā tu, Mēs vienojāmies ar direkciju, ka rūpnīcā iekārtos stacionāru. Lai tur uz kādu nedēļu vai pusotrām nedēļām ievietotu tos, kuri ir sevišķi smagā stāvoklī, un mazliet piebarotu. Bet visi strādnieki, kas nav ieradušies darbā vairākas dienas, jāapciemo mājās. Lai ar to nodarbojas jaunieši. Kādas ir tavas domas? Ko? Kāpēc klusē? Jārīkojas!

Koroļovs papurināja galvu un atbildēja:

— Jārīkojas!... Tu vienmēr esi tāds varen nasks... Labi, mēģināsim.

Paņēmis telefona klausuli, viņš sacīja:

— Komjaunatnes komiteju! Sekretāru! ... Kur tad viņš ir?... Kas tur runā? Ahā, tas esi tu, tekuli! .. . Skrien nu šurp uz partijas komiteju labi aši!

Tikai tagad Vasņecovs ievēroja, ka Koroļovam runājot no mutes ceļas tvaiks. Istabā tiešām bija ļoti auksts; Vasņecovam sāka salt kājas plānajos hroraādas zābakos.

Nolicis klausuli, Koroļovs teica:

— Sekretāra nav uz vietas, aizgājis atgulties. Tur dežurē kāds brašs puisis, komitejas loceklis. Tūlīt atnāks. Vai pagaidīsi, Sergej Afanasjevič? Darbi to atļauj?

— Darbu ir daudz. Turklāt — kam es esmu vajadzīgs, ja tu esi te?

— Jā, es esmu te, — Koroļovs pamāja ar galvu, — tikai, manuprāt, arī tev nenāktu par ļaunu tikties ar komjaunatni, ja nu esi ieradies. Paskaidrosi, kā tas viss ir. Puišiem tas būs svarīgi. Tā teikt — tam būs audzinoša nozīme.

— Labi, pagaidīšu, — Vasņecovs piekrita un palūkojās pulkstenī. — Kā tu teici — kāds viņam uzvārds? Tekulis, vai?

— Tad nē jau! — Koroļovs pasmaidīja. — Viņš ir Saveļjevs, mūsu atslēdznieks. Es viņu joka pēc saukāju par tekuli. Nesen viņš izbēga no hospitāļa, līdz galam neizārstējies. Un atpakaļ uz rūpnīcu. Līdz Narvas vārtiem bija ticis, bet tur viņu noķēra patruļa. Dokumentu viņam nav nekādu, grib šo vest uz miliciju, bet šis lūgties: nogādājiet mani Kirova rūpnīcā! ... Patruļā bija kāds no mūsu strādniekiem.. . Vārdu sakot., beidzās labi. Komjaunieši gribēja viņam iegriezt rājienu, tomēr pārdomāja: Saveļjevs taču nav bēdzis uz aizmuguri, bet, var teikt, uz priekšējām pozīcijām . . . Kopš tā laika tad nu arī saukāju par tekuli.

Atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās Saveļjevs.

Kopš Andreja atgriešanās rūpnīcā bija pagājušas ne vairāk kā divas nedēļas, taču pa šo laiku viņš bija stipri pārvērties: kļuvis gaužām vājš, seja — pelēka kā zeme, deguns — smails. Noskaņojums viņam tomēr turējās možs.

— Esmu ieradies, tēvoci Vaņa! — viņš braši sacīja, nākdams iekšā.

— Redzu jau, redzu, — Koroļovs atbildēja, — panāc nu tuvāk, es tevi iepazīstināšu . . .

Manāmi klibodams, Saveļjevs piegāja pie galda, pārlaida skatienu dienesta pakāpju nozīmēm uz Vasņecova šineļa un, ieņēmis militāru stāju, teica:

— Sveicināti, biedri divīzijas komisār!

— Sveicināts, biedri Saveļjev! Mans uzvārds — Vas ņecovs. Esmu partijas pilsētas komitejas sekretārs.

Pēdējais teikums neapšaubāmi bija lieks: Ļeņingradā visi zināja, kas ir Ždanovs un Vasņecovs.

Koro]ovara par izbrīnu, Saveļ jeva sejā atspoguļojās vilšanās. Viņš nez kāpēc pat nopūtās.

— Neesi priecīgs par šo iepazīšanos? — Koroļovs vaicāja.

— Ko jūs runājat, tēvoci Vaņa .. . biedri Koroļov! — Saveļjevs steigšus atbildēja. — Tikai es domāju .. .

— Ko tad tu domāji? Pastāsti mums arī! — Koroļovs sacīja ar labsirdīgu ironiju balsī, redzēdams, ka Saveļ jevs ir pavijam apmulsis.

—Nu tā... — viņš murmināja, mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Tiklīdz ieraudzīju karavīru, tā nodomāju: atnācis pēc manis, esmu ievajadzējies frontei. Bet tagad saprotu — civilas darīšanas. . .

— Šito puiciskumu met pie malas! Arī atradies frontes varonis! — Koroļovs viņu bargi pārtrauca. — Domā: ja viena patvaļība tev piedota, tad vari.. .

— Labi, Ivan Maksimovič, — sarunā iejaucās Vasņe covs, — mums visiem laiks ir dārgs. Sēdies, biedri Sa veļjev, — viņš ar galvas mājienu norādīja uz brīvu krēslu. — Kāds tev vārds? . ..

— Andrejs, — Saveļjevs klusi atbildēja, apsēzdamies uz krēsla malas.

— Nu tad tā, Andrej: uzskati to, kā nu tev pašam labāk patīk, — par civilu vai par militāru uzdevumu, bet tas attiecas uz visu komjaunatnes komiteju.

— Skaidrs.

— Tev nekas vēl nav skaidrs. — Vasņecovs skumji pasmaidīja. — Nu tā. Cilvēki sākuši mirt no bada. Daži vairākas dienas neierodas darbā, kas ar viņiem nolicis, nav zināms.

— Biedri divīzijas komisār, — Saveļjevs satrūkās, — nedomājiet, ka tas ir bez dibināta iemesla, Kirova rūpnīcā tā nenotiek! Darbā neierodas tie, kuriem kājas vairs neklausa.

— Ari es tā domāju, — Vasņecovs pamāja. — Tomēr fakts paliek fakts. Daļa cilvēku neierodas rūpnīcā un acīmredzot atrodas smagā stāvokli. Daudziem ģimenes evakuētas un mājās nav neviena, kas palīdzētu. ..

Vasņecovs juta, ka viņam kājas galīgi nosalušas un rokas tāpat. Viņš novilka cimdus un uzpūta pirkstiem elpu.

— Tūlīt iekuršu krāsniņu! — Saveļjevs izdarīgi iesaucās.

— Nevajag, — Vasņecovs viņu apturēja. — Nezagsim malku tiem, kas fe atnāks pēc mums. Uzdevums, Andrej, ir tāds: jāizveido vairākas komjauniešu grupas un jāsūta pie tiem, kuri neierodas darbā. Vajag ne tikai noskaidrot, kas noticis ar šiem cilvēkiem, bet ari palīdzēt viņiem. Skaidrs?

— Bet kā lai palīdz? — Saveļjevs noplātīja rokas. — Viņiem vajadzīga tikai viena palīdzība — maize.

— Maizes nav! — Vasņecovs asi sacīja. — Ir tikai tik daudz, cik pienākas pēc strādnieka kartītes, — divsimt piecdesmit gramu.

— Trīssimt, — Saveļjevs izlaboja.

— Nē. Sākot ar rītdienu, tikai divsimt piecdesmit. . . Un tomēr iespējams cilvēkiem palīdzēt. Teiksim, uzvārīt slimniekam ūdeni.

— Biedri divīzijas komisār... vai tiešām tikai divsimt piecdesmit? — Saveļjevs bēdīgi vaicāja un paraudzījās Koroļovā, it kā gaidīdams viņa atbalstu.

— Vai tad tu nesaprati, ko es saku? — Vasņecovs skarbi prasīja.

— Sapratu .. . Divsimt piecdesmit...

— Un to tu saprati, ka cilvēkiem jāpalīdz?

— Sapratu. Jāuzsilda ūdens... Bet ūdensvads mājās nedarbojas!

— Sur tur uz ielām ir ūdens krāni. .. Daži no tiem vēl darbojas. Bet, kur to nav, cilvēki ūdeni nes no Ņe vas. Vai tad neesi to dzirdējis? ... Tā tas ir. Slimajam jāpienes ūdens. Jāizkurina krāsniņa .. . Pilsētas komiteja nolēmusi nojaukt, un izmantot kurināšanai vecās koka mājas, šķūņus un žogus. Te, aiz Narvas vārtiem, jums tās mantas netrūkst... Ja vajadzīgs, jāizsauc ārsts — no rūpnīcas jāpiezvana uz ambulanci un jāpaziņo slimnieka adrese. Vai redzi, cik daudz var darīt?

— Bet... tanki? . .. Mums taču teica, ka galvenais ir tanki.

— Jā. Tanku remonts ir galvenais. Bet galvenais ir arī cilvēki.

— Tātad ūdens, malka, ārsts... — Saveļjevs it kā klusībā atkārtoja.

— Pareizi. Tomēr tas vēl nav viss. Tādam slimniekam vissvarīgākais ir dzirdēt sirsnīgu vārdu. Zināt, ka biedri viņu atceras, nav aizmirsuši. Cilvēkam jājūt, ka viņš ir vajadzīgs! Vajadzīgs! Skaidrs?

— Skaidrs, biedri divīzijas komisār.

— Tad sāciet tūlit rīkoties!

— Ziņošu komitejai, — Saveļjevs atbildēja neizteiksmīgā balsī.

— Katrā ziņā grupās iedaliet ari meitenes. Viņām ir maigākas rokas nekā mums, vai ne?

Saveļjevs klusēdams pamāja un sāka aplūkot savu sarkano, sasprēgājušo pirkstu nagus.

— Kas tad ir, vai uzdevums nav pa prātam? — Vas ņecovs jautāja.

Andrejs nedroši atbildēja:

— Tad nē jau ... ko tur teikt.. . Uzdevums svarīgs, biedri divīzijas komisār. Tikai. .. kas man bija solīts?. . . — Viņa balss atkal ieskanējās bēdīgi. — Ar savu brigādi izremontēsi trīs tankus un ar to trešo — uz fronti! Bet mēs esam devuši četrus — četrus «Kjimus»! .. . Būtu jūs tos redzējis pirms remonta! Nevis tanki, bet metāllūžņi! Tornis iesprūdis, novērošanas spraugas aizspiestas ciet, kāpurķēdes — lēveros. .. Bet mēs tos . . . nu, uztaisījām tikpat kā no jauna! Kā tad nu sanāk? Tie, kas šiem tankiem nav ne pirkstu pielikuši, dodas uz fronti, bet mēs — stiept malku un ūdeni! Tas nav taisnīgi, biedri divīzijas komisār!

Vasņecovs piecēlās un pastaigāja pa istabu.

— Paklau, Andrej! — viņš ierunājās, Saveļjevam pretim apstājies. — Varu tev uzticēt noslēpumu: arī man gribas uz fronti. Kā redzi, dienesta pakāpe man ir. Varētu izpildīt arī militāru uzdevumu un pašreizējo Ļeņingradu ne acis neredzēt. Neredzēt ne pilsētas drupas, ne to, kā cilvēki tūkst no bada ... Bet man jābūt te. Ļeņin gradā!

— Jūs esat pilsētas komitejas sekretārs, — Saveļjevs stūrgalvīgi iebilda. — Jūs ievēlēja.

— Un tu neesi ievēlēts? Kā tu kļuvi par komjaunatnes komitejas locekli? Uzrakstīji kadru daļai iesniegumu, vai? Ceha priekšnieks izdeva tādu pavēli?. ,. Nē, Andrej, arī tu esi ievēlēts. Bet, ja nu esi ievēlēts, pats sevi aizmirsti!

Vasņecovs vēlreiz pagājās pa istabu, atkal uzvilka cimdus un iebāza rokas dziļi šineļa kabatās.

— Kājas nosalušas, — viņš mulsi atzinās.

— Jāvalkā velteņi, — Koroļovs pamācīja.

— Nepienākas, — Vasņecovs pasmaidīja. — Inlen danti nedos. Velteņi vajadzīgi frontē. — Un, atkal apstājies pretim Saveljevam, viņš teica: — Zini, Andrej, arī es agrāk strādāju komjaunatnes darbā. Gribu tev atstāstīt kādu gadījumu. Mūs, komjaunatnes rajonu komiteju darbiniekus, reiz sapulcēja Sergejs Mironovičs Kirovs. Runa bija par komjaunatnes uzdevumiem pirmajā piecgadē. Industrializācija un kolektivizācija toreiz tikai sākās. Un te nu kāds puisis no Viborgas rajona komitejas uzdeva Kirovam jautājumu: «Sergej Mirono vič, pāris vārdos pasakiet: kā pārbaudīt, vai esi īsts komjaunietis vai neesi? Pēc kāda rādītāja?» Kirovs padomāja, pasmaidīja un atbildēja: «Pāris vārdos pasacīt nevarēšu, bet, ja dosiet mazliet vairāk laika, — mēģināšu. Pārej mājās, apsēdies un padomā, kādi galvenie uzdevumi mūsu zemei pašreiz veicami. Un uzskaiti tos darbus, kurus varētu darīt tu. Vai nu tāpat prātā vien, vai uzraksti uz papīra katru darbu sava rindiņā. Pēc tam pārlasi un padoma. Šis darbs ir vienkāršs. Gan saprotu, kā tas darāms, gan ziņot par padarīto ir viegli. To darbu neņem, uztici bezpartejiskajam vai jaunam komjaunietim. Nākamais darbs ir grūtāks. Tam sameklē piemērotu cilvēku. Bet, lūk, trešais ir gaužām grūts un nepateicīgs. Ne tu zini, kā pie tā ķerties, ne katram to var uzticēt, turklāt, raugoties no malas, šis darbs nav redzams, efektīgs, bet laika prasa velns zin cik daudz .. . To darbu tad nu uzņemies tu. Un tā visu mūžu. Tas tad arī būs tavs galvenais rādītājs. Negribi? Tas izjauc tavus paša plānus? Tad nestājies komjaunatnē! Par partiju nav nemaz ko runāt.» Lūk, kā mūs mācīja, Andrej! Jautājumi ir?

Brīdi klusējis, Saveļjevs atbildēja:

— Jautājumu nav, biedri divīzijas komisār.

— Tad ej un rīkojies!

Saveļjevs izgāja.

— Tagad gan es braukšu, Maksimič, — Vasņecovs sacīja. — Saudzē sevi! Un saki komunistiem: jāsaglabā strādnieku šķira. Zelta fonds. Bez tā mēs neesam nekas. Nu tad... — Viņš sāka vilkt nost cimdu.

— Nevelc, neesi taču ballē! — Koroļovs noteica, sniegdams viņam roku. — Ardievu, Sergej Afanasjevič! Kirovu tu laikā atcerējies. Es taču viņu labi pazinu. .. Vārdu sakot, paturēsim vērā. Brauc!

Pulkstenis rādija apmēram pieci pēc pusdienas, kad Koroļovs izgāja no rūpnīcas caurlaides telpas.

Vairākas dienas viņš nebija pametis rūpnīcu. Pēdējo reizi viņš to atstāja tikai uz stundu, lai apciemotu slimo sievu, kura jau vairāk nekā divas nedēļas necēlās augšā.

Anna Petrovna savā mūžā ne reizi nebija slimojusi, vismaz nebija atļāvusies likties gultā, un ģimenē visi bija pieraduši, ka viņa vienmēr ir vesela. Ari Koroļovs pats nekad negāja pie ārstiem, un, ja jutās savārdzis, viņa vienīgās zāles bija stipra tēja ar aveņu ievārījumu.

Kad Vera bija nolēmusi stāties Medicīnas institūtā, tēvs un māte labsirdīgi smējās, ka meita izraudzījusies ģimenei pavisam nenoderīgu profesiju.

Koroļovs vispār domāja, ka slimības piemetas tikai vājiem cilvēkiem, kas dzīvo nepareizi, rūpējas vairāk par sevi nekā par darbu. Viņš bija pārliecināts, ka daba cilvēka organismu «izplānojusi» nepārtrauktai darbībai zināmus gadus un iemaisīties šai darbībā ar zālēm vai izjaukt tas ritmu ar sanatorijām nozīmē tikai sacelties pret dabu.

Tagad Koroļova priekšstats par cilvēka organisma izturību bija kļuvis citāds. Viņa acu priekšā zaudēja spēkus cilvēki, kas vēl pavisam nesen bija stipri un veseli.

Ivans Maksimovičs bija paguvis aizmirst, kā pīterieši mira badā tālajos pilsoņkara gados, un tas, kas notika ar cilvēkiem blokādes laikā, sākumā viņam likās pretdabisks. Pirmoreiz sadurdamies rūpnīcā ar strādniekiem, kuri žēlojās, ka nespēj visu maiņu nostāvēt kājās, viņš bija pret tiem jutis nevis līdzcietību, bet klusu nepatiku. Viņam šķita, ka šiem cilvēkiem ir tikai vājš raksturs, ka viņi nesaprot, kādā stāvoklī nokļuvusi Ļeņingrada, un viņiem nepietiek gribas spēka, lai pārvarētu sava ķermeņa vārgumu. Pret diagnozi «distrofija», par kuru stāstīja strādnieki, atgriezušies no rūpnīcas poliklīnikas, Koroļovs izturējās ar iecietīgu nevērību tāpat kā pret visiem neizprotamajiem medicīnas terminiem.

Toreiz oktobrī bads tikai pamazītēm zagās klāt ļeņingradiešiem, par nomiršanu bada nāvē vēl nekas nebija dzirdams.

Taču bads mācās virsū ar katru dienu vairāk, un drīz

vien Ivans Maksimovičs visā pilnībā saprata, cik lielas ir jaunās briesmas, kas apdraud Ļeņingradu. Neskaidro nepatiku pret biedriem, kuri zaudēja spēkus, nomainīja īugošas bažas par viņu dzīvību.

Pēdējās dienās arī Koroļovs pats bija kļuvis jūtami vārgāks, tomēr viņš joprojām bija pārliecināts, ka viņam nekas nevar kaitēt. Toties sievas veselība viņu satrauca aizvien vairāk.

Kad oktobrī Anna Petrovna no sava tukšā dzīvokļa pārvācās uz ceturto stāvu pie Ksenijas Iļjiņičnas Tor bejevas, kuras vīrs jau kara sākumā bija aizgājis zemessargos, Koroļovs jutās pavisam apmierināts: divatā sievietēm nebija tik skumīgi, turklāt viņas viena otrai arī palīdzēja — pārmaiņus gāja uz veikalu pēc produktiem, gādāja krāsniņai malku un gatavoja trūcīgo ēdienu. Ivans Maksimovičs laiku pa laikam uz brīdi iegriezās pie Torbejeviem, un tur viss bija kārtībā.

Taču reiz viņš ieraudzīja sievu guļam gultā. Ksenija Iļjiņična iesauca viņu virtuvē un klusinātā balsī pastāstīja, ka Anna Petrovna pēkšņi zaudējusi samaņu; ārsts sacījis, ka badošanās saasinājusi slimību, ko sauc par koronāro asinsvadu nepietiekamību, izrakstījis zāles un ieteicis Annu Petrovnu ievietot stacionārā.

Slimnīcas tomēr bija pārpildītas. Turklāt Anna Petrovna par slimnīcu negribēja ne dzirdēt. «Badu nevar izārstēt,» viņa teica.

Ivans Maksimovičs sāka kārtīgi, ik pa četrām piecām dienām apciemot sievu; labi, ka māja, kurā dzīvoja Ko roļovi un Torbejevi, atradās tai pašā Streiku ielā, kur bija rūpnīca, lai gan tuvāk Narvas vārtiem. Parasti Ko roļovs ņēma līdzi dažus sausiņus — daļu savas devas. Plānās maizes šķēlītes viņš žāvēja kopmītnē uz taupības krāsniņas un glabāja sievai, vēlēdamies kaut mazliet viņai palīdzēt. Taču Anna Petrovna dila acīm redzami. Kādās trijās nedēļās viņa pārvērtās mazā, izkaltušā vecenītē un vairs gandrīz necēlās no gultas.

Veru viņš nebija redzējis jau sen. Koroļovs saprata, ka, strādādama pilsētas viņā galā, Vera nevar māti bieži apciemot. Pēdējās dienās Ivanam Maksimovičam arī pašam bija grūti tikt ārā no rūpnīcas.

Šodien viņa plāns bija tāds: vispirms apciemot virpotāju Gubarevu un frēzētāju Jegorovu, kuri jau vairākas dienas nebija ieradušies darbā, bet pēc tam iegriezties pie sievas.

Līdzīgu uzdevumu bija saņēmuši arī pārejie partijas komitejas locekļi. Katram bija iedotas divas trīs adreses. Apstaigāt vairāk dzīvokļu bija grūti: tramvajs šai rajonā negāja, bet spēka arī partijas komitejas locekļiem nebija diez cik daudz . ..

Gubarevs dzīvoja Streiku ielā, apmēram pusotra kilometra no rūpnīcas. Koroļovs izgāja cauri viaduktam, kur bija kontrolpunkts, un devās tālāk pa tukšo ielu.

Uz ielas stāvēja pa pusei sniegā ieputināts tramvajs. Vējš gaudoja izsistajos vagona logos un šūpoja pārrautu vadu galus, kas nokarājās no staba. No sniega rēgojās ārā saliektas, apsarmojušas sliedes.

Koroļovs gāja. lēnām, cenzdamies elpot dziļi un vienmērīgi. Gaužām nepatīkami bija atzīties pašam sev, tomēr lvans Maksimovičs juta, ka iet viņam kļuvis grūtāk.

Pirms dažām dienām pirtī, kur siltais ūdens tecēja no krāniem kā pa diedziņu, viņš tikai ar pūlēm izvilka kājas no velteņiem un, attinis autus, izbrīnījies pamanīja, ka tās kļuvušas nedabiski resnas, gluži kā uzpampušas. Ivans Maksimovičs centās sevi pārliecināt, ka uztūkums radies tikai tāpēc, ka viņš vairākas dienas nav novilcis velteņus. Taču viņš saprata, ka tā nav.

Tagad, lēnām iedams pa sniega kupenās iemītu taciņu, Koroļovs laikam gan pirmoreiz skaidri apzinājās, ka ari viņa spēki ir ierobežoti: reiba galva, radās aizdusa, it ka viņš nevis ietu pa līdzenu vietu, bet kāptu kalnā . ..

Ivans Maksimovičs nodomāja, ka ' varbūt vajadzētu vispirms iegriezties pie Torbejeviem, apciemot sievu un atdot viņai sausiņus. Taču tūlīt no tā atteicās, baidīdamies, ka, nokļuvis mājās, ļaus atslābt spēkiem un vairs nespēs izpildīt partijas uzdevumu.

Lai gan Koroļovs pat klusībā nekad nelietoja tādus svinīgus vārdus kā «pienākums» vai «svēts pienākums», viņa mūžā tomēr nebija gadījuma, kad viņš nebūtu izpildījis to, ko domās sauca vienkāršā vārdā — «darbs».

. .. Māju, kurā dzīvoja Gubarevs, Ivans Maksimovičs tik tikko atrada. Iegājis piesnigušā pagalmā, viņš centās noteikt, kurās kāpnēs atrodas viņam vajadzīgais astoņpadsmitais dzīvoklis. Māja bija liela, metāla plak snītes virs ieejām bija aplipušas ar sniegu, un dzīvokļu numuri nebija redzami.

Ivans Maksimovičs uz labu laimi atvēra kādas durvis. Tur bija tumšs un kluss. Izvilcis pirms kara ražotu plakanu kabatas bateriju, viņš apgaismoja kāpnes ar nosarmojušiem cementa pakāpieniem, pēc tam — dzīvokļu durvis. Viņam bija laimējies — virs vienām durvīm bija numurs «14». Astoņpadsmitajam dzīvoklim vajadzēja atrasties tajās pašās kāpnēs, tikai augstāk — otrajā vai trešajā stāvā. Bateriju neapdzēsis, Ivans Maksimovičs lēnām kāpa augšā.

Gubareva dzīvokļa durvis nebija aizslēgtas. Drošs paliek drošs — Koroļovs tomēr pieklauvēja. Taču ne balss, ne soļi nebija dzirdami. Viņš iegāja ar mantām piekrautā priekšnamā. Divas durvis, kas atradās pretējās sienās, acīmredzot veda istabās. Ivans Maksimovičs piegāja pie vienām durvīm un atkal pieklauvēja. Un atkal neviens neatsaucās. Viņš nospieda rokturi — durvis bija aizslēgtas. Tad viņš piegāja pie otrām durvīm, pagrūda tās, un durvis atvērās, klusi iečīkstēdamās.

Vispirms Koroļovs ieraudzīja ar netīriem traukiem apkrautu kvadrātveida ēdamgaldu; uz tālākā stūra dega kvēpene. Pēc tam viņš pamanīja gultu un tajā guļošu cilvēku.

Piegājis tuvāk, viņš pazina Gubarevu. Tas gulēja uz muguras, acis aizvēris. Pirmajā mirklī Koroļovam šķita, ka Gubarevs ir miris. Tikai vērīgi ieskatījies, viņš nomierinājās: cieši aizpogātais Gubareva vatenis uz krūtīm tikko manāmi cilājās — tātad viņš elpoja.

Šo cilvēku Ivans Maksimovičs pazina gandrīz ceturtdaļgadsimtu. Gubarevs vēl nebija vecs. Katrā ziņā — gadus desmit jaunāks par Korojovu. Kad viņi pirmoreiz satikās rūpnīcas komitejas boļševiku frakcijas sēdē — komiteja bija kļuvusi par Putilova rūpnīcas faktisko saimnieku tūlīt pēc revolūcijas, jau pirms oficiālās nacionalizācijas, — Gubarevam nebija ne divdesmit pieci gadi. Vēlāk viņš bija viens no pieredzes bagātākajiem virpotājiem rūpnīcā, ne vienreiz vien viņu ievēlēja par ceha partijas organizācijas biroja locekli.

Koroļovs atcerējās, ka citi strādnieki Gubarevu jokodamies dēvēja par aristokrātu, jo viņš pat cehā valkāja kaklasaiti un spodri baltu kreklu zem tumši zilā darba apģērba. Tagad šis cilvēks gulēja savandītā gultā,

ar vateni mugurā un velteņiem kajas, ausaine uzbīdīta uz pieres, seja neskūta, deguns kļuvis smails un vaigi iekrituši.

— Markelič! — Koroļovs klusi uzsauca.

Gubarevs nekustējās.

Koroļovs viņu saudzīgi papurināja aiz pleca.

— Paklau, Markelič! ...

Gubarevs atvēra acis. Tajās nebija ne izbrīna, ne prieka. Brīdi ar stingu, trulu skatienu noraudzījies Ko roļovā,, it kā to nepazītu, viņš beidzot ierunājās, lēnām kustinādams lūpas:

— Vai tas esi tu, Ivan Maksimič?

— Kas tad cits, svētais gars, vai? — Koroļovs parupji atsaucās.

— Bet es re ... mirstu nost.

— Nomirt vēl pagūsi, — Koroļovs sacīja tikpat rupji, — bet, kamēr esi dzīvs, uz kapu nav ko steigties. — Viņš pamāja ar galvu uz dzelzs krāsniņu istabas kaktā un piebilda: — Redz, droši vien tev nav ar ko kurināt, bet tu vēl gribi palielināt dēļu patēriņu zārkiem. Nesaimnieciskums!

Gubarevs tikko manāmi pasmaidīja.

— Tagad jau apbedī bez zārka, — viņš klusi iebilda.

— Tu man labāk pastāsti, dārgais draugs un biedri, — Koroļovs turpināja, apsēzdamies uz Gubareva gultas malas, — kāpēc jau piekto dienu nerādies rūpnīcā? Vai vecumā taisies kļūt par darba kavētāju?

Viņš runāja uzstājīgi, it kā nemaz nebūtu pamanījis, kādā stāvoklī ir Gubarevs.

— Ko tu, Maksimič, mēļo? — šoreiz Gubarevs ierunājās mazliet skaļāk. — Vai tad pats neredzi?

— Ko es redzu? Ko? Netīrā gultā guļ ievērojamais virpotājs Vasilijs Markelovičs Gubarevs un atpūšas no saviem darbiem!

Koroļovam bija gaužām jāpiespiežas, lai tādā tonī runātu ar spēkus zaudējušu cilvēku. Taču zemapziņā viņš juta, ka citādi runāt ar Gubarevu pašreiz nedrīkst.

— Esmu pagalam nobadojies, Maksimič, — Gubarevs teica, un viņa balss iedrebējās.

— Bet mēs vandām iekšā ananasus un ceptas irbes, vai tā? Saņemam tādu pašu kartīti kā tu, — Koroļovs sirdīgi sacīja.

2'JO

— Savu kartīti es pazaudēju vai arī rindā man to

nozaga.

— Kāpēc neziņoji?

— Vai tu smejies, vai? Kas tagad Ļeņingradā dos jaunu kartīti nozaudētās vietā? — Gubarevs rūgti pasmaidīja.

— Bet kāpēc nenāc uz rūpnīcu? Vai tad mēs nebūtu tevi kaut kā paēdinājuši?

— Spēka nav, Maksimič! Līdz rūpnīcai netiku, nogāzos zemē un pēc tam tik tikko pārvilkos mājas. Kaimiņi, re, aizbrauca, pārcēlās pie radiniekiem Petrogradas pusē. Atstāja man piecus sausiņus un gabaliņu galdnieka līmes. No tā arī četras dienas pārtiku ... Bet tagad ir cauri. Beigas. Nebūtu tu atnācis, droši vien es vairs nebūtu acis atdarījis.

— Jupis tevi rāvis, mirsti nost, ja esi tāds vārgulis! — Korojovs norūca un piecēlies sāka staigāt pa istabu, juzdams, cik grūti cilāt kājas, kas kļuvušas kā ar svinu pielietas.

— Kā tad iet rūpnīcā, Maksimič? — Gubarevs klusi vaicāja.

— Rūpnīcā? Vai tad tev kāda daļa par to? Tu taču * taisies uz viņpasauli! — Koroļovs teica. — Tur, viņpasaulē, esot stipri jūtams virpotāju trūkums, pasteidzies!

— Es tev vaicāju: kā iet rūpnīcā? — Gubarevs uzstājīgi atkārtoja.

— Remontējam tankus un lielgabalus, — Koroļovs atbildēja, pieiedams pie gultas. — Vai par septiņdesmit sešu milimetru lielgabalu esi kādreiz dzirdējis?

— Ņirgājies, vai? — tagad Gubarevs ierunājās nikna balsī.

— Kāpēc? Tu jautā — es atbildu. Ja gribi — pastāstīšu sīkāk. Atkal neveicas ar «kamaniņām». Nepadodas dziļā urbšana.

— Nemāk strādāt! — Gubarevs sacīja it kā savā nodabā.

— Bet kas tad cits darīs? Puikas vien strādā... Iztaisīt tūkstoš divsimt milimetru dziļus caurumus, turklāt ar precizitāti līdz vienam mikronam, nav nemaz tik vienkārši ... Protams, biedrs Gubarevs to mācēja. Taču šī biedra Gubareva vairs nav, viņš slāv pie paradīzes vārtiem un gaida savu kārtu...

Gubarevs klusēja. Koroļovs tomēr saprata, ka viņš

uztaustījis īsto stīgu šī novārgušā cilvēka dvēselē, — Gu barevs bija nepārspējams meistars savā darbā.

— Mēs nošāvām buku, Ivan Maksimič, — Gubarevs teica, — kad pirms kara šos lielgabalus pienācīgi nenovērtējām.

Gubarevam bija taisnība.

Neilgi pirms kara Kuliks, kas tolaik Sarkanajā Annijā pārzināja artilērijas jautājumus, bija pieprasījis, lai vairākas rūpnīcas — arī Kirova rūpnīca — pārtrauc ražot dažas artilērijas sistēmas, kuras neatbilstot mūsdienu prasībām, un to vidū bija arī septiņdesmit sešu milimetru lielgabali.

Kad jūlija sākumā Valsts aizsardzības komiteja nolēma atkal ražot šos lielgabalus, no rūpnīcas arhīviem steidzīgi izvilka rasējumus un citu tehnisko dokumentāciju. Konstruktori izdarīja nepieciešamos uzlabojumus. Leonīds Andrejevičs Monakovs, kas Kirova rūpnīca bija veterāns artilērijas jautājumos, ar lielu dedzību atjaunoja izjaukto ražošanas procesu. Taču dārgais laiks bija zaudēts.

Ražot lielgabalus sērijveidā rūpnīca varēja tikai tad, a ja tā kooperējās gandrīz ar simt dažādiem Ļeņingradas uzņēmumiem. Ar partijas pilsētas komitejas palīdzību šis ārkārtīgi sarežģītais uzdevums bija atrisināts. Tomēr radās jauna, asa problēma kadri: jau pirmajā kara mēnesī bija aizgājuši uz fronti vai evakuējušies uz dziļu aizmuguri deviņi tūkstoši kvalificētu rūpnīcas strādnieku...

— Kļūdas skaitīsim pēc kara, — Koroļovs noburkšķēja.

— Manis tad vairs nebūs, — Gubarevs bezcerīgi noteica.

Koroļovs pabāza roku zem saviem neskaitāmajiem apģērba gabaliem, izvilka veclaicīgu kabatas pulksteni, palūkojās tajā un dzedri sacīja:

— Labi, būsim lietišķi! Esmu pie tevis atnācis partijas komitejas uzdevumā. Vai partijas biedra karte tev ir klāt?

— Kas? — Gubarevs iejautājās reizē izbrīnījies un satraukts.

— Es prasu: kur tu glabā partijas biedra karti? — Koroļovs ierunājās skaļāk.

— Pie sevis, kur tad citur?! — Gubarevs atbildēja un instinktīvi pielika roku pie krūtīm.

— Varbūt atdosi to man?

— Kas vēl nebūs?! — Gubarevs draudīgi noprasīja, un viņa balss pēkšņi bija kļuvusi spēcīga.

— Kas, kas ... Tu taču taisies uz viņpasauli, dzīvoklis tukšs...

— Dzīvs es esmu, dzīvs! — Gubarevs izsaucās. — Kamēr es esmu dzīvs, nevienam nav tiesību... — Un viņš pagriezās ar muguru pret Koroļovu, plaukstas pie krūtīm piespiedis.

— Kālab tik dikti skaisties, Markelič? — Koroļovs jautāja mierīgi un zobgalīgi. — Vai tad es ar varu ņemšu nost, vai? Tādu tiesību man nav. Bet pārbaudīt, vai karte tev ir klāt un biedra maksas nokārtotas, — tādas tiesības man ir kā partijas komitejas loceklim. Nu, rādi šurp!

Gubarevs lēnām pavēlās uz muguras un neuzticīgi paraudzījās Koroļovā.

— Ko tu... esi sadomājis, Maksimič? — viņš gandrīz čukstus vaicāja.

— Itin neko. Pārbaudīšu, vai nomaksāta biedra nauda, un atdošu, — Koroļovs stingri atbildēja.

— Tā ... — Gubarevs noteica, — tā ... — Un saka gausi pogāt vaļā vateni.

Izvilcis biedra karti, viņš to nedroši sniedza Koroļo vam. Tad pacēlās, nolaida kājas uz grīdas un sēdēja, gatavs jebkuru mirkli izķert biedra karti Koroļovam no rokām.

Izlikdamies to nemanām, Koroļovs piegaja pie galda, atvēra grāmatiņu un kvēpenes gaismā lēnam skaļi lasīja:

— «Gubarevs Vasilijs Markelovičs. .. dzimis tūkstoš astoņi simti deviņdesmit piektajā gadā. Iestājies partijā — tūkstoš deviņi simti sešpadsmitajā gadā . ..» Viss 'pareizi.

Viņš pašķirstīja biedra karti, tad aizvēra to un sacīja:

— Ar biedra maksām puslīdz normāli — nokārtots par septembri... Būtu gan laiks maksāt par oktobri un novembri.

— Dod šurp! — Gubarevs skarbi teica un piecēlās no gultas. Viņš sagrīļojās, tomēr noturējās kājās.

— Paklau, Markelič, vai neatceries, kāda agrāk bija partijas biedra karte? — Koroļovs pēkšņi jautāja. — Gribu atminēties un nevaru. Atmiņa — kā jau vecam vīram. Tu esi jaunāks . ..

— Par kādu «agrāk» tu runā? — Gubarevs vaicāja, joprojām nenolaizdams no Koroļovā piesardzīgu skatienu.

— Par kādu, par kādu! Pēc Oktobra revolūcijas

partijas biedriem, arī mums abiem izsniedza jaunas biedra kartes. Bet kādas bija pirms tam, pēc Februāra revolūcijas?

— Neatceries? — Gubarevs domīgi sacīja. — Es gan atceros. Bija tādas sarkanas. No kartona gabaliņa.

— Bet kur tad līmēja markas?

— Jā, tu tiešām esi kļuvis vecs, Maksimič. — Guba ievs paraustīja plecus. — Otrā pusē bija tādas kā rūtiņas .. . Tur rajona kasieris arī izdarīja atzīmes. Bet markas ieviesa vēlāk, pēc apmaiņas.

— Pareizi, — Koroļovs pasmaidīja. — Izrādās, ka tev ir laba atmiņa, Vasilij Markelič. Tātad visu atceries. Kā iestājies partijā, kā sadevi Judeņičam, kā ar pārtikas vienībām brauci uz Pievolgu, kā pēc sabrukuma gadiem atjaunoji rūpnīcu — visu to atceries, vai ne?

— Kā tad, atceros. . . — Gubarevs drūmi atbildēja, joprojām nesaprazdams, uz ko Koroļovs virza sarunu.

— Tā, tā, visu atceries . .. Tomēr kaut ko esi aizmirsis. To, ka komunisti kara laikā gultā nemirst. Kaujā, pie darbgalda — jā! Bet gulēt gultā un gaidīt nāvi?!

Gubarevs klusēja.

— Ņem! — Koroļovs sacīja, atdodams viņam biedra karti.

Gubarevs to paņēma.

Tad, uzlicis viņam roku uz pleca, Koroļovs klusi turpināja:

— Vasja! Draugs! Tevi aicina partija! Aicina uz rūpnīcu! Ja nu jāmirst, tad partijas biedram pienākas to darīt postenī — tā taču mūs mācīja? Un mēs tāpat mācām jaunos! Bet kā tad iznāk ar tevi? Gribi mirt gultā?!

Gubarevs partijas biedra karti pabāza zem vateņa.

— Es netikšu līdz galam, Vaņa, — viņš nedroši ieminējās.

— Tiksi! — Koroļovs apgalvoja pilnā pārliecībā. — Paklau, — viņš piebilda, pats sev par pārsteigumu, — tu tūlīt saņemsi maizes devu. Še, te ir!

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka vienu no sievai sagatavotajiem sausiņiem.

— Tu . . . tu . .. — Gubarevs murmināja, atkāpdamies soli atpakaļ, — kā tad .. . tā? Pats sev atrāvi?

— Ar labdarību es nenodarbojos, — Koroļovs tīšām atbildēja parupji, — un nekādu fondu man arī nav. Šito . .. šito tev sūta partijas komiteja. Ņem taču!

Gubarevs satvēra sausiņu un iecirta tajā zobus. Nokodis kumosiņu, viņš to norija, gandrīz nesakošļājis, tad pēkšņi nolaida roku.

— Piedod, Vaņa, — viņš teica kā nogrēkojies. — Tikpat kā zvērs metos ēdienam virsū. Esmu galīgi izkaulējies.

— Nekaunies un ēd! Bet es iešu. Man vēl jāapciemo sieva. — Brītiņu klusējis, viņš vaicāja, Gubarevam acīs raudzīdamies: — Rit ieradīsies?

— Iešu šodien pat, — Gubarevs klusi atbildēja. — Apēdīšu sausiņu un iešu.

— Līdz viaduktam ej pa taciņu, — Koroļovs ieteica, — daudz sniega saputināts. Un no turienes jau pavisam tuvu . . . Pie tava darbgalda norīkots kāds puisis. Ir gan attapīgs, laņu pieredzes nav, trešā kategorija. Jo drīzāk tu ieradīsies, jo mazāk brāķa viņš sataisīs ...

Koroļovs aplika roku Gubarevam ap pleciem, uz mirkli pievilka viņu sev klāt, tad strauji pagriezās un gāja ārā. Tumšajā kāpņu laukumiņā Koroļovs juta, ka atkal reibst galva. «Ej taču, Maksimič, ej!» viņš klusībā sev pavēlēja un paspēra soli uz priekšu, uz kāpņu pusi, ar bateriju apgaismodams sev ceļu.

Nogājis pagalmā, Koroļovs palūkojās apkārt. Pa taciņu starp kupenām lēni nāca padzīvojusi sieviete. Vienā rokā viņa nesa spaini, otrā — tējkannu. Pagājusi dažus soļus, viņa apstājās, spaini un tējkannu nolika sniegā, atpūtās, izsliedamās taisni, un tad atkal stiepa tālāk savu nesamo.

Koroļovs sacēla apkakli un uzmauca zemāk uz pieres ausaini. Pēkšņi viņš juta, ka ir izbadējies. Instinktīvi viņš sataustīja sausiņus vateņa kabatā, bet tūlīt izrāva roku ārā, it kā būtu pieskāries nokaitētai dzelzij.

Tāpat kā pirmīt iela bija tukša. Šķita, ka spožās zvaigznes mirgo virs izmirušas pilsētas. Koroļovs gāja pa sniegā iemīto taciņu un domāja, ka viņam jāatrod sevī spēks, lai piespiestu piecelties no gultas vēl vienu cilvēku — frēzētāju Jegorovu, protams, ja tas ir dzīvs ...

Pustumsā viņš redzēja, ka pretim virzās dīvaina cilvēku grupa. Priekšējais vilka ragaviņas, uz kurām atradās tada ka gara kaste. Divi citi saliekušies to pieturēja no aizmugures.

Ivans Maksimovičs pilsētā ne vienreiz vien bija redzējis

izlīmētus paziņojumus, kuros dažādas mantas, arī mēbeles, piedāvāja apmaiņai pret produktiem, un nosprieda, ka ragaviņās ved kaut ko apmaināmu. Taču, kad cilvēki pienāca tuvāk, viņš saprata, kas tā par kasti. Tas bija zārks. Ragaviņas vilka sieviete, kura līdz pašām acīm bija uzsējusi lielu lakatu. Varēja redzēt, ka viņa iet pēdējiem spēkiem. Bet aizmugurē, pieturēdami zārku, kas sniedzās pāri mazajām ragaviņām, tipināja divi bērni.

Korojovs pakāpās sāņus, iebrizdams kupenā: uz šaurās taciņas ceļu nevarēja pagriezt. Sieviete pagāja garām un, šķita, viņu nemaz nepamanīja.

Ivans Maksimovičs klusi vaicāja:

— Ko tu apbedī, māt?

Viņa apstājās, tomēr pret Korojovu nepagriezās un stāvēja gluži kā sastingusi.

— Es prasu: ko tu apbedī? — Koroļovs atkārtoja.

Šoreiz sieviete pagrieza pret viņu galvu un ar brīvo

roku pastūma uz augšu lakatu, kas gandrīz pilnīgi aizsedza acis, un Koroļovs ieraudzīja, ka viņa vēl nav veca, lai gan starp uzacīm iegūlušās divas dziļas grumbas.

— Vīru? Tēvu? — viņš pamāja uz zārka pusi.

— Vīru, — viņa atbildēja gandrīz bez skaņas.

Abi bērni tagad stāvēja nekustēdamies, un viņu mazās ačeles, pār kurām bija pārkāries lakats, vērās Koroļovā.

— No kā tad viņš nomira? — Ivans Maksimovičs jautāja un tūlīt saprata, cik muļķīgs tāds jautājums.

Sieviete mazliet sašķieba rūgtā smīnā plānās, sasprēgājušās lūpas un sacīja:

— No kā tad cilvēki tagad mirst? .. .

— Saprotu. Piedod! — Koroļovs teica. — Kur vīrs strādāja?

— Kirova rūpnīcā.

— Tātad pie mums ... Kurā cehā?

— Mehāniskajā.

— Uzvārds? — Koroļovs sasprindzis vaicāja.

— Volkovs.

Nē, Volkovu no mehāniskā ceha Koroļovs nepazina. Rūpnīcā strādāja droši vien vairāki desmiti Volkovu. Tomēr tas, ka mirušais bija kirovietis, lika iesāpēties viņa sirdij. «Tā, vēl vienu neesam nosargājuši, vēl vienu esam atdevuši bada nāvei,» Ivans Maksimovičs nodomāja.

— Kur tad tu apglabāsi? Uz kurieni ved? — viņš vaicāja.

— Saimniecības pārzinis apstaigāja dzīvokļus... — sieviete atbildēja, — iedeva adresi... ja nu kāds nomirst, pateica, uz kurieni vest... bet no turienes, viņš teica, vedīšot visus kopā .. . nezinu, uz kurieni.. . droši vien uz Krasņenkoji. .. guldīs ... brāļu kapos.

Viņa runāja saraustīti, it kā ar pūlēm izgrūzdama vārdus. Bet acis bija sausas. Uz bērnu sejām — arī nevienas asariņas. Sievietē palūkojās atpakaļ uz zārku, vai nav noslīdējis no ragaviņām, un sāka iet uz priekšu. Koroļovs zināja, ka Krasņenkojes kapsēta atrodas Streiku ielas galā.

— Pag, — viņš teica, pats neapzinādamies, kāpēc aptur sievieti, — cik bērnu tev palicis?

— Tik, cik redzi. Divi.

— Zēni?

— Meitenes.

Sieviete atkal nostiepa virvi. Ragaviņas iečīkstēdamās izkustējās no vietas. Meitenītes sāka stumt zārku no mugurpuses.

Koroļovs izkāpa no kupenas un pa taciņu panāca viņas. Kabatā sataustījis atlikušos sausiņus, viņš, roku neizvilkdams, vienu sausiņu pārlauza uz pusēm, tad, izņēmis šo pusīti, vēlreiz pārlauza un, noliecies pār salīkušajām bērnu mugurām, sacīja pēkšņi aizkritušā, aizsmakušā balsī:

— Ņemiet, meitenes!

Māte nemaz nepagriezās. Viņa vilka tālāk ragaviņas ar zārku. Bet meitenītes apstājās un lakatos ievīstītās galviņas ar pūlēm pagrieza uz Koroļova pusi.

— Ņemiet, es saku, nu! — ivans Maksimovičs atkārtoja, uz plaukstas sniegdams divus sausiņa gabaliņus.

Viņš novērsās, lai nebūtu jāredz bērnu acis, un tikai pēc pirkstu pieskārieniem plaukstai saprata, ka meitenes sausiņus paņem.

Atpakaļ vairs nepavēries,. Koroļovs sāka iet pa taciņu savu ceļu — uz Narvas vārtu pusi.. .

.. . Jegorovu viņš nesatika. Kaimiņi pastāstīja, ka Jego rovs jau aizvakar nogādāts slimnīcā. Noskaidrojās, ka šai mājā dzīvo lielākoties kirovieši, taču vairums dzīvokļu pašreiz ir tukši — cilvēki evakuējušies uz Čeļabinsku.

Iedams lejā pa kāpnēm, Koroļovs satika nākam pretim divas meitenes un puisi ar sarkanām saitēm ap piedurknēm. Meitenes nesa spaini ar ūdeni, puisis — malkas klēpi.

Ivans Maksimovičs piespiedās pie kāpņu margām, lai dotu viņiem ceļu, bet puisis pēkšņi apstājās un teica:

— Sveicināts, biedri Koroļov!

— Sveiki, — viņš atbildēja. — Kas tu tāds esi, vai kirovietis?

— Mēs visi esam kirovieši, — puisis atbildēja, malku ciešāk piespiezdams pie krūtīm.

— Ātrāk, Valerij, nekavējies! — sauca meitene jau no augšas un piebilda: — Mēs esam no komjaunatnes komitejas.

«Tātad ari komjaunieši jau rīkojas,» Koroļovs apmierināts domāja. Noskaņojums mazliet uzlabojās.

Partijas komitejas uzdevumu viņš bija izpildījis, tagad varēja iegriezties mājās. Viņš paskatījās pulkstenī: ceturksnis uz astoņiem. Bija jāsteidzas.

Pamezdams priekšnamu, Ivans Maksimovičs nolēma iet ātrāk, bet jau pēc pārdesmit soliem viņam pietrūka elpas un viņš saprata, ka tāds temps nav pa spēkam. «Tu sāc uzdot, vecais!» viņš nikni nodomāja. Koroļovu, kas vienmēr bija domājis, ka cilvēka raksturs un griba spēj uzveikt fiziskas kaites, tagad nomāca paša vājuma apziņa. Nebija iespējams samierināties ar to, ka no maizes šķēles, rauga zupas šķīvja un dažam biezputras karotēm ir atkarīga spēja rosīgi strādāt. Tas pazemoja un izraisīja nepatiku pašam pret sevi.

Nē, no nāves Koroļovs nebaidījās. Viņš baidījās, ka viņam nepietiks spēka dzīvot tā, kā bija dzīvojis līdz šim, — nest to, kas ir pārāk smags citiem, stingri stāvēt uz kājām, kad citi jau gatavi krist. Bet kur ir ciešanu robeža? Kad reiz pārraus blokādi? Šodien viņš palīdzēja Gubarevam, bet kam pietiks spēka palīdzēt viņam pašam?

Tādas bažīgās domās iegrimis, Ivans Maksimovičs gausi gāja pa Streiku ielu.

Pie debesīm bija savilkušies mākoņi, zvaigznes pazudušas, un sāka snigt sniegs. Tas krita lēnītēm lielām pārslām, apklādams no kvēpiem samelnējušās kupenas un ietīdams kā baltā līķautā visu — mājas ar tumšajiem logiem, barikādes, sastingušos tramvajus ar šķembu izsistiem caurumiem ...

Beidzot nokļuvis pie mājām, Ivans Maksimovičs negāja iekšā tūlīt. Lai uzkāptu ceturtajā stāvā, bija jāsaņem spēki. Labu brīdi viņš stāvēja, pieslējies pie sienas, caur muti kāri elpoja salto gaisu un klausījās sirds pukstos. Labo roku viņš turēja kabatā, plaukstā saspiedis sasalušos sausiņus, lai tie kaut mazliet sasiltu.

Beidzot elpa kļuva vienmērīgāka, un, uzdedzis bateriju, Koroļovs sāka lēnām kāpt augšā. Otrā stāva kāpņu laukumiņā pie sava dzīvokļa viņš apstājās un nez kāpēc paraustīja durvju rokturi. Pēc tam kāpa augstāk.

Beidzot sasniedzis ceturto stāvu, viņš atkal brīdi apstājās, lai atgūtu elpu. Tad pieklauvēja.

Neviens neatsaucās. Ivans Maksimovičs nodomāja, ka Ksenija droši vien ir virtuvē un tur klauvējienu nedzird, bet sieva, iespējams, aizmigusi. Viņš pieklauvēja stiprāk.

Beidzot durvis atvērās. Aiz tām ar kvēpeni rokā stāvēja Torbejeva.

— Sveika, Ksenij, iegriezos apciemot! — Koroļovs teica.

Viņa nez kāpēc klusēja un stāvēja, nekustēdamās no vietas un neaicinādama iekšā.

— Kas tev kaiš, Ksenija Iļjiņična? Vai nepazīsti savējos? — Koroļovs brīnījās. — Iesim iekšā, citādi tu galīgi izdzesēsi dzīvokli!

— Nē, Jvan Maksimovič, nenāc iekšā! — Torbejeva sacīja gandrīz čukstus.

Koroļovu sagrāba bailes. Pēkšņi kā zibens uzliesmoja doma, kas, lai cik tas dīvaini, agrāk ne reizi nebija viņam ienākusi prātā.

— Nost no ceļa! — viņš iekliedzās, nepazīdams pats savu balsi, un, strauji, pat rupji ar plecu pastūmis Kseniju Iļjiņičnu, metās iekšā istabā, kur parasti gulēja Anna Petrovna. Tur bija tumšs. Koroļovs izrāva no kabatas bateriju, bet pirksti bija kļuvuši stīvi, un viņš nekādi nespēja uztaustīt slēdzi.

Beidzot viņš to atrada. Gaismas stars atsitās pret grīdu. Koroļovs pacēla bateriju augstāk un apgaismoja stūri, kur bija gulta. Uz mirkli kļuva vieglāk ap sirdi: Anna Petrovna gulēja kā parasti ar segu apsegta.

— Anna! Aņuta! — viņš sauca tikko dzirdami. Kaut kas aizžņaudza kaklu.

Anna Petrovna nepakustējās.

«Viņa guļ, guļ.. . viņa ir iemigusi,» Koroļovam dunēja deniņos. «Viņa tāpat vien aizmigusi, un Ksenija apsegusi viņai arī galvu, lai būtu siltāk ...»

— Anna! Aņuta! — viņš sauca skaļāk un, pagājis uz gultas pusi, pastiepa roku, lai paceltu segu.

Nevajag, Ivan! — aiz muguras ierunājās Ksenija.

Koroļova roka palika gaisā pacelta. Viņš lēnām pagriežas.

— Ko? ... Ko tad nevajag?

Ksenija Iļjiņična piegāja viņam klāt, saņēma viņu aiz vateņa piedurknes un vilka sev līdzi uz durvīm.

— Ko tu . .. ko tu dari?! — Koroļovs iekliedzās.

Viņš izrāvās, metās pie gultas, pavilka segu un ieraudzīja cieši aizvērtus Annas Petrovnas plakstus, kuri nemaz neietrīsējās, kad tos skāra gaismas stars, vaska dzelteno seju, kas bija kļuvusi pavisam maziņa, grumbaina un zilgana, pavērtas un nekustīgas lūpas.

— Kad? ... — Koroļovs beidzot vaicāja klusinātā balsī.

— Nesen. Pirms pāris stundām. Re. . . paskaties! Es apstādināju pulksteni.. . pēc vecas paražas.

Ksenija Iļjiņična pacēla kvēpeni, un Koroļovs ieraudzīja pie sienas pulksteni. Svārsts nekustējās. Pulkstenis radīja desmit minūtes uz septiņiem. Tomēr Koroļovam šķita, ka pulkstenis iet, — viņš skaidri dzirdēja tikšķus.

— Pulkstenis... taču iet! — viņš teica, neaptverdams, cik bezjēdzīgi ir šie vārdi,

— Tas ir radio, Vaņa, metronoms, — viņš it kā no tālienes dzirdēja Ksenijas balsi.

Koroļovs iebāza roku kabatā un izvilka atlikušos sausiņus.

— Bet es redz... es redz... atnesu ... atnesu ... — viņš atkārtoja trulā, izmisīgā neizpratnē.

Tad pēkšņi viņam iešāvās prātā skaidra, saprātīga doma: «Viņa nomira desmit minūtes uz septiņiem. Tai laikā es biju pie Gubareva. Ja es nebūtu vispirms gājis pie viņa, bet nācis šurp taisni, tad ...»

It kā nopratusi, ko viņš domā, Ksenija Iļjiņična sacīja:

— Būtu atnācis agrāk . . . mazlietiņ agrāk . . .

— Nevarēju, — Koroļovs skarbi atbildēja. — Bija darbs. — Un, it kā pārliecinādams pats sevi, vēl skarbāk atkārtoja: — Nevarēja.

— Viņa nemaz nemocījās. Vaņa ... tikpat kā iemiga .. .

— Ko? — Koroļovs iejautājās. — Jā, jā . . . Nemocījās. Es saprotu... Izej uz brītiņu ārā, Ksenij. Es lūdzu.

Ksenija Iļjiņična nolika kvēpeni uz galda malas un klusēdama izgāja no istabas.

Koro|ovs nostājās pie gultas. Brīdi vērās sievas stingajā sejā. Un tikai tagad aptvēra, ka aizritējuši gadu desmiti, kopš viņš to ieraudzīja pirmo reizi. Aizritējuši un nekad neatgriezīsies. Aizgājis tas, kas šķita mūžīgs. ..

«Viņa nav mirusi,» Koroļovs rūgti nodomāja, «viņa ir nogalināta. Viņa gājusi bojā, bet viņas slepkavas ir dzīvi. Slēpjas tur tumsā. Pavisam tuvu, šīs ielas galā . .. Nonāvējuši viņu, bet paši ir dzīvi...»

Koroļovs sažņaudza rokas dūrēs un izdzirda, kā drūp sausiņi. Apsedzis sievas seju ar segu, viņš piegāja pie galda, palaida vaļā pirkstus un izbēra uz galda sausiņu drumslas.

Tad klusi pasauca:

— Ksenij!

Kad viņa bija ienākusi no tumšā gaiteņa, Koroļovs teica:

— Te ir ... sausiņi... ņem! Paēd! Apbedīšu rīt.

XVII

Hitlers, kas pēdējās nedēļās bija izvairījies no publiskas runāšanas, 8. novembrī tomēr runāja savā mīļajā Minhenē, kur notika visas Vācijas gauleiteru sanāksme.

Vispirms viņš paziņoja, ka vācu karaspēks ieņēmis 7ih vinu. Šo fīrera paziņojumu gauleiteri uzņēma ar aplausiem un «Sieg heil!» saucieniem, kas gan nebija diez cik skaļi, jo neviens no viņiem līdz tam nebija dzirdējis tādu krievu pilsētas nosaukumu. Protams, viņiem daudz patīkamāk būtu bijis uzzināt par Maskavas vai Pēterburgas krišanu.

Acīmredzot Hitlers juta, cik mērenas ir gaviles. Viņš steidzās paskaidrot, ka, ieņemot Tihvinu, ap Pēterburgu tiek izveidots otrs blokādes loks, un jau nez kuro reizi pareģoja, ka Pēterburga pati pacelšot rokas vai arī iešot bojā bada nāvē.

Fīrers, kas savās runās nekad nebija izcēlies ar loģisku domāšanu, šoreiz, šķiet, pārspēja visus nesakarības rekordus. Viņš runāja par Maskavu tā, it kā pilsēta būtu jau ieņemta, un tūlīt pat pārtrauca savu domu gaitu, žēlodamies, cik bezjēdzīgi pretojas krievi un citi mongoļi, kurus Staļins steidzīgi izsaucis no neizdibināmiem drūmās

Krievijas plašumiem; viņš centās gauleiterus pārliecināt par pilnīgiem panākumiem vēsturiskajā uzbrukumā Krievijas galvaspilsētai un tūlīt pat pūlējās izskaidrot, kāpēc pēdējās dienās vācu karaspēks Centrālajā virzienā nav ticis ne soli uz priekšu; viņš zvērēja, ka Austrumu kampaņa tiks pabeigta līdz ziemas sākumam, lai gan daudzi sanāksmes dalībnieki zināja, ka tālajā Krievijā jau uzsnidzis sniegs un iestājies sals.

Visvairāk Hitlers runāja par Vācijas prestižu. Viņš kliedza, ka tās prestižs vēl nekad neesot bijis tik augsts kā pašreiz, sita ar dūri pa tribīni, it kā vēlēdamies šo domu dzīšus iedzīt padevīgo gauleiteru galvās.

Varbūt Hitlers tobrīd nevis ievēroja verdziskas padevības pilnos gauleiteru skatienus, bet juta uz sevi vērstu ciešo, vērīgo cilvēces skatienu, juta miljoniem acu, kurās tagad varēja saskatīt ne tikai naidu, bet arī ļaunu ironiju?

Varbūt Hitlera histēriju bija izraisījuši drošie un mierīgie Staļina vārdi, kas iepriekšējā vakarā bija noskanējuši visā pasaulē, un fīrers gribēja, lai lielīšanās, taisnošanās, kārtējo pareģojumu, draudu un lāstu lavīna gāztos nevis pār gauleiteriem, bet pār padomju tautu, kas bija iedrošinājusies galvaspilsētā pie pašas frontes svinēt savas revolūcijas gadadienu? ... Lai nu kā tas bija, bet Hitlera runa liecināja par viņa apjukumu.

Turpmākie nolikumi apstiprināja, ka šis fīrera apjukums bija pilnīgi dibināts. Visi panākumi Austrumu frontē it kā fatāli savijās kopā ar neveiksmēm. Hitlers nekādi nespēja tikt pie «tīras» uzvaras, kas nebūtu nesaraujami saistīta ar zaudējumiem.

Jā, vācu karaspēkam izdevās piekļūt tuvu Maskavai, bet tas maksāja milzīgus cilvēku un tehnikas upurus. Priekšējās daļas bija stipri atrāvušās no aizmugures daļām, kas vairs nespēja tās kārtīgi apgādāt ar munīciju un pārtiku, un rudens šķīdonī, bet pēc tam agrajā ziema tas radīja milzīgus sarežģījumus.

Jā, Hitleram bija izdevies aplenkt Ļeņingradu, bet tā saistīja ziemeļaustrumos veselu armiju grupu «Ziemeļi», un taustāmu rezultātu pagaidām nebija.

Hitlers nespēja pieņemt lēmumu, kas kardināli pārveidotu situāciju, jo bija tikai viena izeja; atsacīties no nodoma satriekt Padomju Savienību. Taču Hitlers nebūtu bijis Hitlers, ja būtu to darījis. Jebkurš cits solis viņu nepielūdzami tuvināja bezdibenim.

Līdz tam gan vēl bija Joti tālu. Tomēr Hitlers virzījās tieši uz bezdibeni, jo jebkuru sarežģījumu, ko bija radījusi agrākā rīcība, viņš mēģināja likvidēt ar citu pasākumu, kas būtībā bija līdzīgs iepriekšējam un tāpēc izraisīja jaunus sarežģījumus.

Kad padomju karaspēka sīvā pretošanās pie Maskavas novembra sākumā piespieda īon Boka karaspēka vienības apstāties un Hitleram bija sev jāatzīstas, ka «pēdējais un izšķirošais uzbrukums» Maskavai nav sasniedzis mērķi, viņš pavēlēja gatavot jaunu uzbrukumu padomju galvaspilsētai; tas bija paredzēts 15. novembrī.

Kad noskaidrojās, ka Ļeņingradas blokāde nav pilnīga, jo pilsētai palicis Lādogas ezera «koridors», Hitlers pavēlēja radīt otru aplenkuma loku. Tihvinas ieņemšana bija svarīgs posms šīs operācijas realizēšanā.

Taču padomju rokās palika Lādogas ezera piekraste. Lai Ļeņingradu izolētu pilnīgi, izslēgtu jebkuru iespēju to apgādāt ar pārtiku, vajadzēja ieņemt Volhovu, pilsētu, kas atrodas starp Tihvinu un Ļeņingradu, bet pēc tam lauzties vēl tālāk uz ziemeļiem un sasniegt Lādogas ezera dienvidu krastu. Hitlers nelikās zinis par brīdinājumu, ko savā laikā bija izteicis vācu štābos tik ļoti cienītais Klau zevics, — nevienam nav iespējams būt stipram visur, — un, gatavodams jaunu triecienu Maskavai, pavēlēja vienlaikus pastiprināt uzbrukumu Volhovai...

Ģenerāļa Fedjuņinska komandpunkts atradās mežā, nelielas dzelzceļstacijas — Voibokalas tuvumā. Tas bija tur iekārtots toreiz, kad tika gatavota blokādes pārraušanas operācija Siņavinas rajonā, kura tā arī nebija devusi vēlamo rezultātu. Kopš tā laika situācija bija krasi mainījusies. Vācieši bija ieņēmuši Tihvinu un tagad lauzās uz Volhovu.

Aizstāvēt Volhovu nebija 54. armijas uzdevums. Šī pilsēta, kas atradās tās flangā, bija jāaizstāv 4. armijai, precīzāk sakot, tās atsevišķajai Volhovas operatīvajai grupai, kuru komandēja ģenerālmajors Ļapins. Taču jau novembra sākumā Fedjuņinskim kļuva skaidrs, ka Volhovas grupas karaspēks nespēs turēties pretim ienaidniekam, kas uzbrūk no dienvidiem abos Volhovas upes krastos.

Kad vācieši 8. novembrī ieņēma Tihvinu, Fedjuņinska bažas par Volhovas likteni k]uva vēl lielākas. Viņš saprata, ka Tihvinas ieņemšana ir tikai viens posms ienaidnieka sadomātajā operācijā, kuras mērķis ir iegūt teritoriju, kas atrodas uz austrumiem no Ļeņingradas, ari Lādogas ezera krastu. Lai novērstu katastrofu, bija jāaptur ienaidnieks, kas lauzās uz Volhovu.

Tai pašā dienā Fedjuņinskis savu vietnieku ģenerālmajoru Mikuļski nosūtīja uz Volhovas operatīvo grupu, lai viņš reāli novērtētu tēs kaujas spējas un vienotos par kopīgu rīcību.

4. armijas štābs, kam bija pakļauta Volhovas grupa, atradās gandrīz septiņdesmit kilometrus no Volhovas, uz ziemeļiem no Tihvinas, ko ienaidnieks bija jau ieņēmis, tāpēc arī Fedjuņinskis nolēma nodibināt tiešus sakarus ar Ļapinu.

Pagāja divas dienas. Beidzot 10. novembrī ap pusdienas laiku adjutants Fedjuņinskim ziņoja, ka atgriezies armijas štāba operatīvās daļas majors, ko Mikuļskis bija paņēmis sev līdzi uzVolhovas grupu.

— Sauc šurp! Ātri! — Fedjuņinskis pavēlēja.

Pēc īsa brīža pavēlnieka zemnīcā ienāca majors Zvjagincevs...

Oktobra sākumā, kad aizsardzības būves Kirova rūpnīcā bija pabeigtas un — pats galvenais — stāvoklis Ļeņingradas frontes dienvidu un dienvidrietumu sektorā bija stabilizējies, Zvjagincevu atsauca atpakaļ uz frontes štāba operatīvo daļu. Taču viņš, jau iepazinis priekus un bēdas, ko dod tieša piedalīšanās kaujās, joprojām tiecās atgriezties priekšējās pozīcijās.

Uzzinājis, ka Ņevskaja Dubrovkas rajonā gatavo blokādes pārraušanas operāciju, Zvjagincevs lūdza savu veco draugu un priekšnieku pulkvedi Koroļovu sūtīt viņu par komandieri uz kādu no karaspēka daļām, kurai būs jāpiedalās blokādes pārraušanā. Koroļovs neatbildēja ne jā, ne nē, tikai apsolīja Zvjaginceva vēlēšanos paturēt prātā.

Operatīvajā daļā bija ļoti daudz darba. Zvjagincevs bija aizņemts no agra rīta līdz vēlai naktij, un viss personiskais aizvirzījās kaut kur tālu. Adrese, ko Vera viņam bija iedevusi, tiekoties Kirova rūpnīcā, palika neizmantota — viņš nolēma uz hospitāli nebraukt. Veru viņš tagad atcerējās bez tā lielā saviļņojuma, kas viņu agrāk vienmēr pārņēma, šo meiteni jau iedomājoties vien. Laikam gan viņš bija to «izslimojis», sapratis ne tikai ar prātu, bet arī ar sirdi, ka Veru ar viņu saista vienīgi draudzība.

Zvjaginceva darbs bija tāds, ka viņš viens no pirmajiem štābā uzzināja, ka 16. oktobrī vācieši sākuši uzbrukumu Budogoščai un Tihvinai, tādējādi par dažām dienām aizsteigdamies priekšā Augstākā virspavēlnieka Galvenās mītnes plānotajai operācijai, kuras mērķis bija pārraut blokādi. Kad Budogošča bija nokļuvusi ienaidnieka rokās un vācieši izvērsa uzbrukumu Tihvinas virzienā, vienlaikus dodot triecienu 4. un 54. armijas saskares vietā, Zvjagincevs vairs nešaubījās, ka pašreiz pārraut blokādi neizdosies ...

Reiz Koroļovs pa telefonu aicināja Zvjagincevu pie sevis.

— Vai ar kartēm? — Zvjagincevs pēc paraduma jautāja.

— Nē, — Koroļovs atbildēja.

Kad Zvjagincevs ieradās, Koroļovs diezgan ilgi klusēja. Šķita, ka viņš nemaz nemana Zvjaginceva vaicājošo skatienu, kas vērās viņā. Tad viņš ar abām rokam pagrūda tālāk uz galda noliktos papīrus un drūmi ierunājās:

— Redz, tā nu ir.. . Sēdies taču, tik un tā lielāks vairs neaugsi...

Zvjagincevs apsēdās.

— Redz, tā nu ir ... — Koroļovs atkārtojaL — Šorīt iecelts jauns frontes pavēlnieks — ģenerālleitnants Hozins.

— Bet... Fedjuņinskis? — Zvjagincevs izbrīnījies vaicāja.

— Iecelts par piecdesmit ceturtās armijas pavēlnieku.

Zvjagincevs gaidīja, ko vēl sacīs Koroļovs, ļoti labi

saprazdams, ka pulkvedis nav viņu izsaucis tāpēc, lai paziņotu šīs pārmaiņas.

Taču Koroļovs klusēja.

— Vai Galvenā mītne nav apmierināta ar operācijas norisi pie Dubrovkas? — Zvjagincevs nenocietās nejautājis.

— Tai nav iemeslu būt apmierinātai.

— Es gan neredzu, ka te būtu kāda vaina frontes

305

H 42C4

pavēlniecībai, — Zvjagincevs teica, plecus paraustīdams.

— Ja vācieši nebūtu sākuši uzbrukumu ...

— Tātad vainīgi vācieši? — Koroļovs drūmi pasmīnēja.

— Par savu uzbrukumu nevienojās ar mums — vai to tu gribi teikt?

Tagad klusēja Zvjagincevs.

— Nu, kāpēc nerunā? — Koroļovs noskaitās.

— Gaidu, kad jūs pasacīsiet, kāpēc mani izsaucāt, biedri pulkvedi.

— Loģiski, — pulkvedis pamāja ar galvu. — Ģenerālis Fedjuņinskis, re, uzdevis izraudzīties no frontes štāba darbiniekiem dažus cilvēkus, kas kopā ar viņu dosies uz piecdesmit ceturto armiju. Ko tu teiksi, ja mēs šai grupā ieskaitīsim arī tevi?

Zvjagincevs uz mirkli apjuka.

— Mani — sūtīt projām no Ļeņingradas? ... Es lūdzos uz Ņevas placdarmu, nevis uz aizmuguri! Piecdesmit ceturtā taču atrodas viņā loka pusē... Es nevaru pamest Ļeņingradu, kamēr nav pārrauta blokāde, — viņš pabeidza stingri un apņēmīgi.

Koroļovs saprata majora noskaņojumu. Arī viņš droši vien tāpat, būtu reaģējis uz līdzīgu priekšlikumu. Taču viņš nevarēja atļauties just līdzi Zvjagincevam un nepavisam nedrīkstēja atteikties no lēmuma, kas bija jau pieņemts, — tādu tiesību viņam nebija.

— Vai tu esi vai neesi karavīrs? — Koroļovs bargi jautāja.

— Gribat atgādināt, ka pastāv disciplīna, vai tā, biedri pulkvedi? — Zvjagincevs sacīja, pieceldamies no krēsla.

— Sēdies! — Koroļovs pavēlēja. — Uzskatu par lieku Sarkanās Armijas majoram atgādināt, pa pastāv disciplīna. — Tad viņš mierīgāk turpināja: — Vai tad tu nesaproti, kāds stāvoklis radies? Neapzinies, ko Ļeņingradai pašlaik nozīmē piecdesmit ceturtā armija?

Pulkvedis piecēlās, pagājās pa kabinetu un pēc paraduma uz mirkli pievērsās pie sienas pakarinātajai kartei. Atgriezies pie galda, viņš atkal apsēdās pretim Zvjagincevam.

— Pirms stundas mani izsauca pavēlnieks un paziņoja

par pārmaiņām, — Koroļovs teica lēnām, it kā skaļi domādams. — Nu, es tad neizturēju un jautāju: «Kāpēc?» Fedjuņinskis atbildēja: «Tā būs pareizāk. Ģenerālim

Hozinam ir lielāka pieredze komandēšanā un štāba darba.» Un tas bija viss... Ja gribi zināt, es viņam neticēju.

— Kāpēc? — Zvjagincevs vaicāja, nesaprazdams, kāda iemesla pēc Koroļovs to stāsta. — Hozins ir nopelniem bagāts ģenerālis. Turklāt viņam ir ari augstāka dienesta pakāpe nekā līdzšinējam pavēlniekam ...

— To es pats zinu, — Koroļovs viņu pārtrauca. — Es tikai neticēju Fedjuņinska dotajam izskaidrojumam. Domāju, ka viņš pats lūdzis, lai viņu sūta uz piecdesmit ceturto armiju. Saprot, ka tieši tur tagad izšķirsies Ļeņin gradas liktenis. Tihvina un Volhova pašreiz ir galvenie ķēdes locekļi. Bet Volhova atrodas piecdesmit ceturtās flangā. Vai saproti, kas par lietu?

Zvjagincevs klusēdams pamāja ar galvu.

— Ja saproti, — Koroļovs pacēla balsi, — tad nelieto savas skaļās frāzes! «Nevaru pamest Ļeņingradu ...» — viņš ironiski atkārtoja Zvjaginceva vārdus. — Kad tu reiz no tā atradināsies?! Kara sākumā mācies virsū ar saviem ziņojumiem: «Vēlos uz fronti, gribu apturēt ienaidnieku!» Kad tevi sūtīja uz Kirova rūpnīcu, arīdzan spurojies pretim. Vai tiešām karš joprojām nav tevi iemācījis saprast, ka ikvienam karavīram ir sava vieta un viņš pats nav tas, kas izlemj, kur šī vieta atrodas?

— Pavēlēm esmu vienmēr paklausījis.

— Kā gan citādi! . .. Tiem, kas neievēro pavēles, vieta ir nevis frontes štābā, bet soda bataljonā. Runa pašreiz ir par ko citu: vai tiešām tu nesaproti, ka, izraudzīdamies tevi, esmu ņēmis vērā gan darba intereses, gan tavu labumu?

— Vai tur ir lielāka pārtikas deva? — Zvjagincevs dzēlīgi jautāja.

— Skatos — tu gan vēl esi puika, — šoreiz Koroļovs sadusmojās no visas liesas. — Tu taču nedomā, ko mels, izmanto mūsu veco draudzību... Ja es būtu pārliecināts, ka priekšējās pozīcijās tu esi vajadzīgāks nekā štābā, nemaz neprātodams, būtu tevi sūtījis ložu ugunī. Ietu bojā — es bēdātos, tomēr nenožēlotu, ka esmu sūtījis. Karš paliek karš, ja situācija to prasa — ej nāvē, bet, kamēr esi dzīvs, karo! ... Vai tiešām tu nesaproti, kādā stāvoklī atrodas piecdesmit ceturtā armija? Tās galvenie spēki vērsti uz Siņavinu, bet vācieši to grib atšķelt no aizmugures. Palīdzēt jaunajam pavēlniekam, armijas štābu nostiprinot ar kadriem, ir mūsu pirmais uzdevums. Vai vismaz tas tev ir skaidrs?

Zvjagincevs klusēja, galvu nodūris. Gribēja vaicāt: «Kāpēc tieši mani?» Tomēr aptvēra, ka tāds jautājums ir bezjēdzīgs.

Pēc dažām stundām tumšā oktobra naktī Zvjagincevs un vairāki viņa darba biedri iekāpa vecā mīnu kuģī ar miermīlīgu nosaukumu «Konstruktors», lai šķērsotu Lā dogas ezeru. Fedjuņinskim viņš paguva tikai uzmest acis — pavēlniekam bija atsevišķa kajīte; krastā pavēlnieku sagaidīja 54. armijas Kara padomes loceklis un štāba priekšnieks, un tie viņu tūlīt aizveda uz komandpunktu . ..

... Pašreiz Fedjuņinskis sēdēja pie vienkārša dēļu galda, uz kura bija izklāta karte un nolikti lauka telefoni.

— Kur ir Mikuļskis? — viņš bažīgi jautāja Zvjagin cevam, tiklīdz tas bija paziņojis par savu ierašanos.

— Palika Volhovas grupas karaspēka izvietojumā, biedri pavēlniek. No turienes gatavojās braukt uz grupas komandpunktu Pļehanovā. Pavēlēja jums ziņot, ka grupas karaspēks joprojām atkāpjas abos Volhovas upes krastos.

— To es zinu, — Fedjuņinskis viņu pārtrauca ar neslēptu niknumu balsī. — Un kas vēl?

— Vēl man pavēlēts ziņot, ka, pēc Volhovas grupas izlūkziņām, ienaidnieks pirmo armijas korpusu papildinājis ar vairākām astotās un divpadsmitās tanku divīzijas daļām.

— Vai tās pārsviestas no Tihvinas rajona?

— Tieši tā, biedri pavēlniek.

Fedjuņinskis paskatījās uz karti, kas bija piesprausta pie baļķu sienas. Tad atkal paraudzījās majorā un jautāja:

— Vai tas ir viss?

— Nebūt ne, biedri pavēlniek. Ģenerālmajors Mikuļskis pavēlēja ziņot, ka grupas karaspēka jūtams pārtikas trūkums.

— Kāpēc arī tas?

— Cik var spriest, — Zvjagincevs atbildēja, mazliet sastomījies, — grūtības radušās tāpēc, ka grupas pavēlniecība atvilkusi pārāk tālu aizmugures daļas. Bet ceļi ziemas apstākļos ...

— Zinu, ka tagad nav vasara, — Fedjuņinskis viņu atkal pārtrauca. — Kas vēl?

— Tas ir viss, ko man pavēlēts ziņot, — Zvjagin cevs sacīja. Tomēr viņš neteica tādos gadījumos pienācīgo «Atļausiet iet?», bet joprojām stāvēja pamatstājā.

— Vai gribat vēl ko piebilst, major? — Fedjuņinskis jautāja vērīgi un reizē it kā uzmudinādams.

— Biedri pavēlniek, — Zvjagincevs sacīja klusi, bet skaidri, — vācu šāviņi jau krīt Volhovas nomalēs. Braukdams atpakaļ, pats redzēju, kā tie sprāgst.

— Tāā ... — Fedjuņinskis domīgi novilka. — Sakiet, major, — vai jūs sen esat te, piecdesmit ceturtajā armijā?

— Nebūt ne. Ierados reizē ar jums, biedri pavēlniek, un esmu štāba priekšnieka ģenerālmajora Suhomļina rīcībā. Strādāju operatīvajā daļā.

— Tātad esat ļeņingradietis?

— Tieši tā, biedri ģenerāli.

— Un visu laiku esat štāba darbā?

— Nebūt ne. Līdz karam dienēju kara apgabala štābā. No jūlija sākuma līdz tam laikam, kad mani ievainoja, biju ierindā. Lugas aizsardzības līnijā. Pēc tam... — Zvjagincevs sastomījās, apdomādams, vai būtu jāziņo arī par darbu Kirova rūpnīcā, un, nolēmis, ka viņam nav tiesību atņemt pavēlniekam tik dārgo laiku, pabeidza: — Pēc tam lika atgriezties štābā.

— Apsēdies nu! — Fedjuņinskis pēkšņi sacīja, ar galvu pamādams un apaļu kluci galda galā.

Zvjagincevs piesardzīgi apsēdās.

— Visu, kas bija uzdots, tu esi paziņojis, tā? — Fedjuņinskis teica, ne īsti jautādams, ne arī apstiprinādams.

— Tieši tā, — Zvjagincevs atbildēja, mazliet pieceldamies.

— Sēdi, ja tev ir teikts, un nelēkā! Tātad — paziņoji. Bet tagad es gribu tev jautāt gan kā štāba darbiniekam, gan kā ierindas komandierim, ja esi kāvies pie Lugas: kāds tev pašam ir iespaids no visa tā, ko redzēji? Tur — aiz Volhovas.

Zvjagincevs svārstījās. Viņš nepavisam nebija pārliecināts, ka armijas pavēlniekam viņa apsvērumi būs interesanti.

— Nu? — Fedjuņinskis nepacietīgi steidzināja.

— Iespaids nav nekāds labais, biedri pavēlniek, — Zvja gincev§ atbildēja, beidzot nolēmis runāt. — Atklāti sakot, nevaru saprast, kāpēc aizmugures daļas bija jāatvelk vairākus desmitus kilometru aiz aktīvajām daļām. Ļe ņingradā karaspēks nedabū kārtīgi ēst tāpēc, ka atrodas blokādes lokā. Tas ikvienam ir skaidrs. Bet šeit?... Un ne tikai tas vien .. . Atkāpšanās noskaņojumu — lūk, ko es tur jutu. Cik vācietis pavirzījies uz priekšu, cik mēs esam atkāpušies — par to vien runā gan kareivji, gan komandieri. Atceļā dabūju uzkavēties Volhovā — mašīnai salūza pusass. Kamēr atradu automašīnu remontdarbnīcu, kamēr mašīnu laboja, iznāca runāt ar cilvēkiem. Viņu noskaņojums ir tāds, ka Volhovu atdos — ja ne šodien, tad rīt. Iegriezos arī spēkstacijā. ..

— Kāpēc dzinies uz turieni? — Fedjuņinskis bargi jautāja.

— Kamēr laboja mašīnu, man bija brīvs laiks tik un tā, biedri pavēlniek. Kā tad es varēju neapskatīt! Tā taču ir pirmā padomju hidroelektrostacija, uzcelta pēc Ļeņina iniciatīvas.

— Paldies par paskaidrojumu, — Fedjuņinskis skumīgi pavīpsnāja.

— Spēkstacija ir mīnēta.

— Zinu.

— Stacijā mani iekšā nelaida, bet lejā pie telelona stāvēja kareivis, pēc tautības uzbeks. Ieraudzījis mani, viņš teica: «Biedri major, atļausiet jautāt...» — «Jautājiet,» es saku. Bet viņš man: «Biedri major, vai tiešām spēkstaciju uzspridzināsim?» — «Ko citu darīt?» es sacīju. «Vai atstāt ienaidniekam?» Klusē. Un tad pēkšņi sāk lūgties: «Biedri major, dodiet rīkojumu mani nomainīt! Lai mani sūta kaut kur citur, kaut vai uz priekšējām pozīcijām! Kā es pēc kara dzīvošu?! Lai uz mani ar pirkstiem rāda: tas ir tas Karimovs, kas uzspridzināja Ļeņina spēkstaciju!»

Zvjagincevs palūkojās Fedjuņinskī, kas drūmi raudzījās viņam garām, un nodomāja, ka viņš droši vien stāsta pavisam ko citu, nevis to, kas interesē ģenerāli. Un kā nogrēkojies atvainojās:

— Piedodiet, biedri pavēlniek!

— Labi, major. Ej! — Fedjuņinskis pamāja ar roku.

Palicis viens, pavēlnieks bridi sēdēja, dzijās pārdomās iegrimis. Patiesību sakot, majors nekā jauna nebija pateicis. Fedjuņinskis arī agrāk bija zinājis, ka vācieši izvērš uzbrukumu, spiezdami atpakaļ Volhovas grupu un draudēdami aiziet 54. armijas aizmugurē. Viņš zināja arī to, ka ienaidnieks pārsviež uz Volhovas rajonu aizvien jaunus pastiprinājumus.

Šis draudīgais apstāklis varēja kļūt liktenīgs vispirms tāpēc, ka tās karaspēka daļas, kuras atkāpās, bija nevis no 54., bet gan no citas armijas, kas nemaz nepiederēja pie Ļeņingradas frontes. Fedjuņinskis varēja aizbraukt uz šī karaspēka izvietojumu, sūtīt uz furieni savus pārstāvjus, mēģināt vienoties ar Volhovas grupas pavēlnieku ģenerālmajoru Ļapinu par kopīgu rīcību, bet tas arī bija viss. Komandēt šīs karaspēka daļas viņam nebija tiesību. Taču stāvoklis Ļapina komandētajās daļās noteica 54. armijas aizmugures situāciju. Tādos apstākļos Fedjuņinskis nespēja izvērst uzbrukumu Pogostjei un Mgas stacijai. Vēl vairāk — viņa armijai draudēja aplenkums.

«Ko darīt?» viņš mocījās pārdomās. «Vai Volhovas atdošanu nav iespējams novērst? Varbūt tas ii izdarāms, ja karaspēku pārgrupē un pakļauj vienam pavēlniekam? ... Ir pēdējais laiks. Volhovas likteni tagad izšķir nevis dienas, bet stundas. Un nav taču runa par Volhovu vien. No šīs pilsētas līdz Lādogas ezera krastam ir tikai divdesmit pieci kilometri.»

Fedjuņinskis todien jau nez kuro reizi ielūkojās kartē, tad, pacēlis galvu, spalgi iesaucās:

— Adjutant!

Pavēlnieka adjutants tūlīt parādījās uz sliekšņa.

— Paziņo Kara padomes loceklim, ka es lūdzu viņu ienākt. Steidzīgi!

Ar 54. armijas Kara padomes locekli brigādes komisāru Sičovu pavēlnieks apspriedās neilgi. Jau pēc brīža viņi abi gāja ārā. Sičovs devās uz savu apmešanās vietu, Fedjuņinskis — uz armijas sakaru mezglu.

Sakaru mezgls atradās gandrīz blakus blindāžā, kas bija nedaudz lielāka par pavēlnieka zemnīcu. Sienas bija apšūtas ar koku, un pie tām stāvēja kvadrātveida galdiņi ar Bodo un ST aparātiem, pie kuriem strādāja jaunas telegrāfistes.

Sakaru mezgla priekšnieks pielēca kājās un gāja pretim pavēlniekam.

— Maskavu! Galveno mītni! Steidzīgi! — Fedjuņinskis aprauti pavēlēja un devās pie viena no aparātiem.

Meitene ar seržanta trīsstūrīšiem uz zīmotnēm ierastām kustībām uzsita pa taustiņiem. Fedjuņinskis vērīgi raudzījās uz slaidajiem meitenes pirkstiem, kas uzsita parastos vārdus «vai tur? .. .». Pēc mirkļa aparāts sāka grūst ārā lenti, uz kuras atkārtojās «šeit.. . šeit... šeit...».

Telegrāfiste pagrieza galvu un, gaidīdama, kas būs tālāk, skatījās pavēlniekā.

— Raidiet! — viņš teica. — Pie aparāta Fedjuņinskis. Lūdzu ziņot biedram Staļinam par situāciju, kas radusies pie Volhovas . ..

īsi raksturojis situāciju, viņš apklusa, tad, mazliet paceldams balsi, diktēja:

— Lietas interesēs uzskatu par nepieciešamu ceturtās armijas labā flanga daļas, kas atkāpjas, pakļaut man. Ja to izdarīs jau šodien, stāvokli vēl varēs glābt. Rīt būs par vēlu: Volhova būs kritusi. .. Esmu beidzis.

Uzrakstījis uz lentes apliecinājumu, ka ziņojums pieņemts, aparāts apklusa.

Fedjuņinskis pagriezās un gāja uz izeju. Durvīs viņš saskrējās ar adjutantu.

— Nāku pēc jums, biedri pavēlniek, — viņš teica, — pie jums . . . ieradušies pārstāvji.

— Kas tie par pārstāvjiem? — Fedjuņinskis īgni noprasīja, pabīdīja sāņus adjutantu, kas pie durvīm mazliet aizkavējās, un izgāja ārā.

— No Ļeņingradas, biedri pavēlniek, — adjutants atbildēja, ar pūlēm turēdamies līdzi Fedjuņinskim, kas gāja straujiem soļiem.

— Labi, — ģenerālis nepagriezdamies teica, — tūlīt tikšu skaidrībā.

Tuvodamies savai zemnīcai, viņš ieraudzīja cilvēkus, kuri viņu gaidīja. Vienam no tiem mugurā bija puskažociņš ar saceltu apkakli, kas gandrīz aizsedza seju, otram — reglāna mētelis ar kažokādas oderi.

Tas, kurš bija ģērbies puskažociņā, sniedza pavēlniekam roku, sacīdams:

— Sveicināts, Ivan Ivanovič!. ..

Otrs, pienācis tuvāk, klusēdams pielika roku pie cepures.

Tikai tagad Fedjuņinskis pazina atbraucējus — Valsts aizsardzības komitejas pilnvaroto Pavlovu un Lādogas ezera kara flotiles pavēlnieku pirmā ranga kapteini Cerokovu.

Cerokovs bija Fedjuņinska sagaidītāju vidū toreiz, kad ģenerālis ieradās 54. armijā, un viņa komandpunkts atradās Novajā Lādogā — pārdesmit kilometru no 54. armijas štāba, tāpēc Fedjuņinskis nebrīnījās, ieraudzījis Cerokovu. Bet kāpēc no Ļeņingradas atlidojis Pavlovs?

— Kāds vējš jūs atpūtis, Dmitrij Vasijjevič?! — Fedjuņinskis izsaucās. — Sveicināts, Viktor Sergejevič!

— Nolēmu pārtikas komisāru pats atvest līdz jūsu komandpunktam, — Cerokovs smaidīdams paskaidroja.

— Baidījos, ka viņš neapmaldās.

— Ko mēs te stāvam? Nāciet iekšā, biedri! — pavēlnieks aicināja ciemiņus un pirmais devās lejā pa slideniem, apledojušiem kāpieniem.

Zemnīcā bija karsts — dzelzs krāsniņa bija sakaitusi gandrīz sarkana.

— Atģērbieties, biedri! — Fedjuņinskis sacīja, ar pūlēm atvairīdams domas, kas viņu bija pārņēmušas.

Viņš novilka puskažoku un pakarināja uz baļķu sienā iedzītas naglas. Pavlovs un Cerokovs arī atģērbās.

— Bet vispirms jāpaēd. Pašreiz taisni pusdienlaiks, — Fedjuņinskis paberzēja rokas un, izsaucis adjutantu, pavēlēja: — Paēdināt ciemiņus! ...

— Par mums nerūpējieties, biedri pavēlniek! — Cerokovs ierunājās.

— Par jums, pirmā ranga kapteini, es arī nerūpējos. — Fedjuņinskis pasmaidīja. — Jūs — tāpat kā es — atrodaties uz Lielās zemes. Bet Pavlovu gan gribas vismaz reizi kārtīgi paēdināt.

— Par ēšanu runāsim vēlāk, — Pavlovs drūmi teica.

— Esmu pie jums ieradies cita iemesla dēļ, Ivan Ivanovič. Pēc ziņām, kuras saņēmusi frontes Kara padome, ar Volhovu ir ļoti bēdīgi.

— Jā, stāvoklis rada ārkārtīgi lielas bažas, — Fedjuņinskis atbildēja, pēkšņi sadudzis.

— Kur ienaidnieks pašreiz atrodas? — Cerokovs jautāja.

— Kā jums zināms, manam karaspēkam nav tiešas saskares ar ienaidnieku Volhovas rajonā. Tomēr zinu, ka pašreiz vācieši atrodas kilometrus sešus no pilsētas.

— Tik vien?! — Pavlovs pārsteigts iesaucās. — Kad izlidoju no Ļeņingradas, bija citas ziņas.

— Ienaidnieks uz vietas nestāv ...

— Ivan Ivanovič! — Pavlovs sacīja, ar visu augumu paliecies uz priekšu. — Piekrastē, Novaja Lādogā, sakrājies daudz pārtikas. Ar lidmašīnām to nav iespējams pārvest. Gaidām, kad aizsals Lādogas ezers. Ceram to nogādāt Ļeņingradā pa ledu. Bet no Volhovas līdz Lādogas ezeram — tikai divdesmit pieci kilometri! Ja ienaidnieks ieņems Volhovu . . . Gribu jums jautāt: vai mēs varam būt droši, ka Novaja Lādogā savestie pārtikas krājumi nenokļūs ienaidnieka rokās?

— Iesim pie kartes! — Fedjuņinskis uzaicināja un piecēlās no galda.

Pie zemnīcas sienas bija piestiprināta liela karte. Fedjuņinskis parādīja, kur pašlaik ir frontes līnīja, un atturīgi pastāstīja par situāciju.

— Šai dienā un šai stundā — jā, — Fedjuņinskis atbildēja. — Mēs, protams, darīsim visu, kas atkarīgs no mums, lai ienaidnieks līdz Lādogas ezeram neaizlauztos. Tomēr galvot pagaidām nevaru.

— Ko darīt ar pārtiku? — Pavlovs vaicāja, vēl vienmēr raudzīdamies kartē.

Fedjuņinskis neatbildēja. Klusēdams viņš atgriezās pie galda un apsēdās, lo pašu darīja Pavlovs un Čerokovs.

Ienācis nedzirdamiem soļiem, pavēlnieka raitnieks nolika uz galda maizi, biezās šķēlēs sagrieztu desu, konservus, pudeli degvīna un glāzes.

Fedjuņinskis ievēroja, ka Pavlovs veras uz ēdamā šķīvjiem ar izbrīna un pat baiļu pilnu skatienu.

— Ko' tu tā raugies, Dmitrij Vasiļjevič? — viņš jautāja. — Vai vienā ēdienreizē notiesājam ļeņingradiešu desmit dienu normu?

— Jūs pats, Ivan Ivanovič, nesen dzīvojāt Ļeņingradā, — Pavlovs rūgti sacīja. — Taču pašreiz stāvoklis ir daudz grūtāks nekā oktobrī. Novembra pirmajā nedēļa pilsētā reģistrēti vairāki tūkstoši — tūkstoši! — ga

— Tātad pašreiz, — Pavlovs lēni noteica, — Novaja Lādogas liktenis faktiski ir atkarīgs no ceturtās armijas karaspēka, bet tas joprojām atkāpjas. Vai tā nav?

dījumu, kad cilvēki nomiruši bada nāvē... Cerējām vienīgi uz pārtikas rezervēm, kas atrodas Novaja Lā dogā, un uz apkārtceļu. . . Bet tagad ... Ko mums darīt ar šo pārtiku? Vai tiešām . . .

Pavlovs aprāvās pusteikumā — viņš nespēja izteikt skaļi domu, kas viņu mocīja. Nespēja samierināties ar to, ka Novaja Lādogā savestie pārtikas krājumi būs jāiznīcina, ja vāciešiem izdosies ieņemt Volhovu un viņi virzīsies uz Lādogas ezera piekrasti. Iznīcināt pārtiku, apliet ar benzīnu un aizdedzināt tūkstošiem tonnu miltu, putraimu, cukura, kad Ļeņingradā cilvēki mirst badā!

Pavlovs uz mirkli iztēlojās, kā ezera krastā šaudās liesmas, kurās sadeg pali ļeņingradiešu dzīvība, un viņa seja sāpēs saviebās.

Fedjuņinskis saprata, ko jūt Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais.

— Kāpēc tu mani spīdzini?! — viņš izsaucās. — Visa Volhova ir mīnēta. Arī spēkstacija. Ļeņina spēkstacija! Kā tu izlemtu: uzspridzināt vai neuzspridzināt?

— Uz šo jautājumu nevaru tev atbildēt, — Pavlovs skarbi teica. — Tas jums pašiem jāzina, vai Volhova spēs noturēties vai ne. No tā ir atkarīgs gan spēkstacijas liktenis, gan pārtikas liktenis Novaja Lādogā. Man jāsaņem skaidra atbilde: kas būs ar Volhovu?

— Arī man jāsaņem atbilde ...

— No kā tad tev?

— No Staļina.

— No Staļina?!

— Vai... esat pieprasījis papildspēkus, biedri ģenerāli? — Cerokovs jautāja.

— Nē! — Fedjuņinskis papurināja galvu. — Pašreiz lūgt papildspēkus nav nekādas jēgas. Viss, ko varēja mums dot, ir jau iedots. Ja arī Augstākajam virspavēlniekam būtu tāda iespēja, papildspēki tik un tā nepagūtu ierasties.. . Iedzersim un uzkodīsim, biedri, — tas ir viss, ko pagaidām varu jums ieteikt.

Viņš ielēja degvīnu slīpētās glāzēs, ar savējo pieskārās abām pārējām glāzēm, kas stāvēja uz galda, un izdzēra. Pavlovs un Cerokovs arī klusēdami iedzēra pa malkam.

Fedjuņinskis paraudzījās pulkstenī. «Vai Staļinam par manu telegrammu ir jau ziņots?» viņš nodomāja nez kuro reizi.

Saprazdams, cik milzīgi daudz darba ir Galvenajai mītnei un Ģenerālštābam, Fedjuņinskis necerēja uz drīzu atbildi. Bet, kamēr viņš nekomandēja karaspēku, kas aizstāvēja Volhovu, viņš nevarēja Pavlovam nekā noteikta atbildēt...

Pulksten piecpadsmitos un divdesmit minūtēs Fedju ņinska zemnīcā ieskrēja sakarnieks un ziņoja, ka Maskava izsaucot pavēlnieku pie aparāta. Fedjuņinskis izdrāzās no zemnīcas tāpat vien formas svārkos. ..

Pavlovs un Cerokovs saspringuši klusēja. Viņi tā arī nebija sapratuši, kādu atbildi Fedjuņinskis gaida no Staļina, tomēr viņiem nebija nekādu šaubu, ka šajos mirkļos izšķiras ļoti svarīgs jautājums, varbūt pat Vol hovas liktenis.

Viņi abi cerēja, ka Staļina atbilde būs labvēlīga, un reizē baidījās tam ticēt.

Divarpus mēnešus strādādams bloķētajā Ļeņingradā, Pavlovs jau bija pieradis, ka apstākļi kļūst aizvien ļaunāki.

— Viktor Sergejevič, — Pavlovs uzrunāja Čerokovu, — bet ko tad darīt ar pārtiku? Kādas ir tavas domas?

Cerokovs atbildēja tikai pēc brīža. Kopš Lādogas ezers vairs nebija kuģojams, krastā uzkrājusies pārtika bija kļuvusi par mēmu pārmetumu Lādogas ezera flotiles jūrniekiem. Patiesībā viņiem gan nebija nekā ko sev pārmest. Pārtiku viņi bija pārvadājuši, kamēr vien bija kaut kāda iespēja, — par spīti bombardēšanai un niknajām rudens vētrām. Bet braukt pa Lādogas ezeru, kad tas jau sāka pārklāties ar ledu, parastie transportkuģi nespēja, un līdz Osinovecai tagad aizkļuva tikai atsevišķi kuģi ar stipru korpusu.

— Jāskatās patiesībai acīs, — Cerokovs beidzot sacīja. — Ja vāciešiem izdosies . ..

Viņš nepateica līdz galam, jo atvērās durvis un nāca iekšā Fedjuņinskis.

— Ir atbilde, biedri! Ir! — pavēlnieks sauca jau durvīs. — Te tā ir! — Un nosvieda uz galda telegrāfa lenti.

Pavlovs to paķēra un, pielicis tuvāk griestu lampai, skaļi lasīja:

— «Augstākā virspavēlnieka Galvenā mītne pavēl ceturtās armijas karaspēka grupu, kas darbojas Volhovas rajonā Volhovas upes austrumu un rietumu krastā, nodot biedra Fedjuņinska pakļautībā un ieskaitīt piecdesmit ceturtajā armijā ...»

Pacēlis acis un paraudzījies Fedjuņinskī, viņš jautāja:

— Un ... to tu arī gribēji, Ivan Ivanovič?

— Kā tad citādi?! — Fedjuņinskis izsaucās triumfējošā balsī. — Tagad, Pavlov, par Volhovu atbildu es! Un tev es teikšu tā: brauc atpakaļ uz Ļeņingradu! Pārtiku pagaidām neaiztiec! Adjutant! — viņš sauca, pagriezies pret durvīm. — Mašīnu! Brauksim uz Volhovas grupas komandpunktu! Kopā ar mani brauks operatīvās daļas priekšnieks, inženieru karaspēka priekšnieks un artilērijas priekšnieks. Pasaki viņiem! Un lai paķer vēl kādu, kuru uzskata par vajadzīgu. Ātri!

Pavlovs un Cerokovs piecēlās un gribēja atvadīties.

— Nē, Viktor Sergejevič, — Fedjuņinskis teica, — lai gan tu neesi man padots, tevi es vaļā nelaidīšu. Brauksi man līdzi! Ļoti lūdzu! Bet tautas komisāru tavs šoferis aizvedīs uz lidlauku. Norunāts? ...

Volhovas grupas karaspēka komandpunkts atradās Pļe hanovas sādžā, dažus kilometrus uz ziemeļiem no Volhovas. Tā bija diezgan prāva sādža, ko brīnumainā kārtā nebija sagrāvusi ienaidnieka aviācija. No glītu, kārtīgu māju skursteņiem mierīgi kāpa debesīs dūmu strūkliņas, pa sniegā iemītām taciņām lēnām gāja sievietes ar spaiņiem, nesdamas tos rokās vai ar nēšiem, un tikai cieši aiztaisītie slēģi, pa kuriem neizlauzās neviena gaismas švīka, un kanonāde Volhovas pusē atgādināja, ka ir karš. Bija jau tumšs, kad sādžā iebrauca trīs gaziki. Pirmajā sēdēja Fedjuņinskis, Cerokovs un pavēlnieka adjutants.

— Nu tad tā, — Fedjuņinskis sacīja, kad visi bija izkāpuši no mašīnām, — savu komandpunktu es pārceļu uz šejieni. Tūlīt sameklējiet piemērotas telpas! — viņš pavēlēja adjutantam. — Visi gaidiet mani tepat! Drīz būšu atpakaļ!

Fedjuņinskis bija nolēmis iet pie Ļapina viens — bija gaidāma grūta saruna, un, saudzēdams ģenerāļa patmīlību, Fedjuņinskis gribēja, lai tā notiek bez lieciniekiem.

Viņš lēnām gāja uz māju, kur bija apmeties Ļapina štābs, un atcerējās tagad jau tik tālo septembra dienu, kad tāpat bija devies uz Streiku ielas māju, kur no Pul kovas augstienes savu komandpunktu patvarīgi bija pārcēlis 42. armijas pavēlnieks Ivanovs, ko viņam toreiz vajadzēja nomainīt.

Sargkareivis, kas stāvēja pie štāba lieveņa, vērīgi skatījās, kā viņam tuvojas nepazīstams, puskažokā ģērbies karavīrs ar augstu kažokādas cepuri galvā. Viņš skarbi pavēlēja: «Stāt!» — un kā brīdinādams uzlika rokas uz automāta.

— Esmu piecdesmit ceturtās armijas pavēlnieks. Kur ir ģenerālis Ļapins? — Fedjuņinskis valdonīgi vaicāja.

Sargkareivis uzskrēja uz lieveņa, strauji atrāva vaļā durvis un, pabāzis pa tām galvu, kaut ko teica. Sprādzēdams ciet siksnu, no mājas izdrāzās majors. Acīmredzot viņš bija nupat pamodies — mati bija sajukuši.

— Operatīvais dežurants majors Ivolgins, — viņš ziņoja.

— Redzu, kā jūs dežurējat, — Fedjuņinskis teica. —Kur

Ļapins?

— Ģenerālis atpūšas, pavēlēts viņu netraucēt, — majors nedroši atbildēja.

— Būs vien jātraucē, — Fedjuņinskis dusmīgi pasmīnēja un devās uz lieveņa pusi.

— Viņš taču neatrodas te, biedri ģenerāli, bet tur — tai mājā! — majors sacīja, rādīdams uz blakus māju.

Fedjuņinskis pagriezās un devās turp. Majors aizsteidzās viņam garām — skriešus aizskrēja līdz kaimiņu mājas lievenim un pazuda aiz durvīm. Fedjuņinskis nesteigdamies sekoja.

Ļapins, ko majors jau bija brīdinājis, nāca pretim Fed juņinskim, formas svārkus uz pleciem uzmetis, mīkstām tūbas čībām kājās.

Pielicis roku pie cepures, Fedjuņinskis paziņoja:

— Jums uzticētais ceturtās armijas Volhovas operatīvās grupas karaspēks pēc Galvenās mītnes pavēles tiek pievienots piecdesmit ceturtajai armijai un pakļauts man. Tūlīt paziņojiet to savam štābam un tuvākajiem palīgiem! Dodiet rīkojumu, lai visi paliek uz vietas un gaida manas turpmākās pavēles.

— Es neesmu saņēmis tādu Galvenās mītnes pavēli, — Ļapins teica, mazliet apjucis.

— Tagad varat to uzskatīt par saņemtu, — Fedjuņin

skis sacīja skarbi un strupi. — Un dodieties uz ceturtās armijas štābu! Šodien pat!

Militāri atsveicinājies, Fedjuņinskis gāja ārā.

Pēc pusstundas jaunajā 54. armijas komandpunktā notika operatīva apspriede, kurā runāja par to, kas tūdaļ steidzīgi darāms, lai nostiprinātu Volhovas pieejas. Fedjuņinskis pavēlēja: visu zenītartilēriju, kas atrodas Vol hovā, pārvietot uz karaspēka kaujas ierindu — tur, kur tiek aizstāvētas pieejas pilsētai; uz turieni pārsviest arī pulkveža Zazimko tanku brigādi no 54. armijas, no armijas aizmugures nekavējoties pievest munīciju un pārtiku.

Kad apspriede jau tuvojās beigām, Fedjuņinskim atnesa Galvenās mītnes telegrammu. To izlasījis, viņš sacīja:

— Augstākā virspavēlnieka Galvenā mītne dara mani atbildīgu par svarīgākajiem Volhovas objektiem, kuri ārkārtējas nepieciešamības gadījumā ir jāiznīcina. Ģenerālmajor Čokin, tūlīt brauciet uz Volhovas spēkstaciju! Tur būs jūsu komandpunkts. Spridzinātāju komandas spēkstacijā, alumīnija rūpnīcā un visos citos mīnētajos objektos no šī mirkļa ir pakļautas jums. Pavēli uzspridzināt varu dot vienīgi es. Skaidrs? Vienīgi es! Un pēdējais: ierīkot man novērošanas punktu Volhovas ziemeļu nomalē! Apspriede beigusies. Sāciet izpildīt pavēles!

Pēc brīža istabā bija palikuši tikai Fedjuņinskis un Cerokovs. Čerokovs gribēja atvadīties, bet Fedjuņinskis viņu apturēja:

— Pagaidi, pirmā ranga kapteini! Kā tu domā, kāpēc es tevi vadāju sev līdzi? — Viņš uzlika Čerokovam roku uz pleca un turpināja: — Zini ko, Viktor Sergejevičl Tu esi patstāvīgs komandieris, tava flotile man nav pakļauta. Tāpēc nevis pavēlu, bet lūdzu. Noņem ložmetējus no kuģiem un atdod man!

— Ko jūs runājat, biedri pavēlniek?! — Čerokovs tā kā izbrīnījās, kā sašuta. — Atbruņot kaujas kuģus?! — Viņš atkāpās, atbrīvodamies no Fedjuņinska rokas, kas bija uzlikta viņam uz pleca.

— Saproti taču, Čerokov,—Fedjuņinskis sacīja, — kas būs jādara, ja vācieši aizlauzīsies līdz Lādogas ezeram! Pavlovam būs jādedzina pārtika, bet tev. . . tev jānogremdē kuģi. Citas izejas nebūs. Vai ne?

— Tomēr kuģus atbruņot es nevaru, — Čerokovs nepiekāpās. — Tas nav iespējams.

— Bet_ ja šie kuģi kopā ar visiem ložmetējiem būs jānolaiž Lādogas ezera dibenā? Vai tas būs iespējams? Paklau, Viktor Sergejevič, dari tā, kā es teicu! Noņem ložmetējus un kopā ar apkalpēm pārsvied šurp uz Volhovu! Atbildēt par to frontes Kara padomei uzņemos es. Laika mums nav. Ložmetēji man vajadzīgi rīta pusē, ne vēlāk ...

XVIII

Pusnaktī Fedjuņinskis pārcēlās uz jauno novērošanas punktu, kas bija iekārtots Volhovas ziemeļu nomalē nelielā mūra mājā, no kuras pēc nesen notikuša uzlidojuma bija palicis tikai pirmais stāvs un pagraba telpas. Taču šī māja atradās paugurā, un apkārtne bija līdzena, labi pārskatāma.

Vācieši joprojām tuvojās Volhovai. Visu laiku netālu sprāga šāviņi, tricinādami pussagruvušās mājas sienas. Fedjuņinskis sen nebija piedzīvojis tik trauksmainu nakti.

Pulkveža Zazimko tanku brigāde jau ieņēma aizsardzības pozīcijas pie pašas Volhovas. Ar munīciju un pārtiku piekrautas kravas mašīnas jau joņoja uz divīziju apgādes punktiem un tieši uz pulkiem. Fedjuņinska izsauktās lidmašīnas jau bija nolaidušās lauka aerodromā netālu no Pļehanovas. Armijas politiskās daļas darbinieki jau bija devušies uz priekšējām pozīcijām. Un, beidzot, tieši pirms rītausmas smagajās mašīnās ieradās jūrnieki ar ložmetējiem. Viņus tūlīt sadalīja pa karaspēka daļām.

Tomēr vācieši joprojām uzbruka. Tiesa, tagad viņi virzījās uz priekšu lēnāk, taču kuru katru brīdi kaujas varēja sākties pilsētas ielās.

Liktenīgais jautājums par Volhovas spēkstacijas un citu svarīgu objektu uzspridzināšanu pavēlniekam ne mirkli nedeva mieru.

Pa vienu no lauka telefoniem viņš uzturēja tiešus sakarus ar ģenerāli Čokinu, kas atradās Volhovas spēkstacijā. Laiku pa laikam Cokins piezvanīja, pārbaudīdams, vai ir kārtībā līnija, kuru ik brīdi varēja pārraut šāviņa šķemba. Un katrreiz, kad viņš piezvanīja, bija jūtams mēms jautājums: spridzjnāt vai nogaidīt?

Fedjuņinskis, protams, zināja Volhovas spēkstacijas vēsturi. Viņa apziņā šī spēkstacija bija nesaraujami saistīta ar Ļeņina vārdu, ar ļeņinisko Krievijas elektrifikāci jas plānu.

Tomēr Fedjuņinskis labi zināja arī ko citu — atkāpjoties uzspridzināts jau desmitiem rūpnīcu un elektrostaciju, kuras bija dārgas ikvienam padomju cilvēkam un kuru nosaukumi simbolizēja pirmo piecgadu uzvaras, uzspridzināts jau simtiem būvju, kurās uz mūžiem šķita iemiesots padomju tautas darbs, griba un radošais ģēnijs. Uz jautājumu «Iznīcināt vai atdot ienaidniekam?» varēja būt tikai viena atbilde.

Iepriekšējā vakarā majors Zvjagincevs bija pavēlniekam stāstījis par kareivi, kas ir gatavs doties ienaidnieka ugunī, lai tikai nebūtu jāpiedalās spēkstacijas spridzināšanā. Tobrīd Fedjuņinskis to bija uztvēris ka kara laika neiederīgas sentimentalitātes izpausmi. Viņš uzskatīja par nesatricināmu patiesību to, ka frontē cilvēkam savs pienākums jāizpilda līdz galam, lai cik grūti un rūgti būtu to darīt.

Bet tagad, kad jautājums par spēkstacijas likteni bija jāizlemj viņam pašam, kad vajadzēja tikai pagriezt telefona kloķi, pateikt Cokinam tikai vienu vārdu, lai pēc dažām minūtēm no spēkstacijas ēkas paliktu pāri vienīgi drupas, pavēlnieks gandrīz iiziski sajuta, cik briesmīgi smaga nasta uzvelta viņa pleciem.

No deviņos saņemtajām ziņām Fedjuņinskis secināja, ka stāvoklis pilsētas pieejās pamazām stabilizējas. Taču pēc stundas Volhovas stāvoklis pēkšņi kļuva gandrīz katastrofāls.

Fedjuņinskim piezvanīja 310. divīzijas komandieris Za mirovskis un ziņoja, ka vācieši ielauzušies viņa pozīcijās.

Pavēlnieks mirkli klusēja. Zamirovskis viņam bija vecs dienesta biedrs — kādreiz viņi bija kopā dienējuši Aiz baikālā. Fedjuņinskis viņam ticēja, uzskatīja viņu par pieredzējušu, kaujiniecisku komandieri. Bet tagad Zami rovska karaspēka daļas atkāpās.

— Klausies, pulkvedi, — Fedjuņinskis bargi sacīja, — vai tu saproti, kas pašreiz ir atkarīgs no tavas rīcības? Ja ļausi ienaidniekam izlauzties cauri, tevis dēļ ies bojā Volhova. Es prasu, es pavēlu katrā ziņā noturēties! Tas ir viss.

Citas daļas, it īpaši labajā flangā izvietotā 6. jūrnieku

32 i

brigāde turējās stingri. Pirms stundas no brigādes štāba bija zvanījis uz turieni aizbraukušais armijas operatīvās daļas priekšnieks. Viņš ziņoja, ka jūrnieki sekmīgi atsituši visus ienaidnieka uzbrukumus.

«Tatad vācieši pārliecinājušies, ka tur izlauzties cauri neizdosies, un tāpēc tagad iet triecienuzbrukumā Zami rovskim,» Fedjuņinskis sprieda. «Vai tiešām viņš nenoturēsies?!»

Šai mirklī griezīgi zvanīja telefons, kuru pavēlnieks nesen bija pastūmis sāņus, atviegloti uzelpodams. Klausule atkaī bija dzirdama ģenerāļa Cokina balss.

— Piedodiet, biedri pavēlniek, es pārbaudu, vai sakari ir kartība. Aparals klusē. Un es nolēmu ...

— Jums ir teikts, ka zvanīšu tikai tad, ja būs nepieciešams!

— Tieši tā, biedri pavēlniek, bet. .

— Kas tas par «bet»?

— Spēkstacijā jau dzirdama ložmetēju tarkšķēšana.

— Sediet un gaidiet manas pavēles! — Fedjuņinskis skarbi sacīja. — Un nekādā ziņā nerīkojieties pats uz savu galvu! Skaidrs?

— Skaidrs, biedri pavēlniek! Gaidīšu.

— Bet, vai līnija ir kārtībā, pārbaudiet ik pēc pusstundas precīzi pēc pulksteņa!

Tūlīt sāka zvanīt cits telefons. Fedjuņinskis izdzirda Zamirovska balsi:

— Biedri pavēlniek, ziņoju, ka tagad kauja jau notiek pie mana komandpunkta ...

— Kāpēc tu man zvani? — Fedjuņinskis vaicāja, pūlēdamies nekādi neparādīt satraukumu.

Nebija šaubu, ka Zamirovskis gaida atļauju atkāpties. Bet to Fedjuņinskis nedrīkstēja dot!

furpini kauties! — viņš dzedri pavēlēja. — Ja neprati ienaidnieku apturēt pienācīgā vietā, tad cīnies komandpunkta!

Zamirovskis klusēja. Klausulē bija dzirdami tikai artilērijas šāviņu sprādzieni un ložmetēju tarkšķi.

Zamirovski! Zamirovski! — Fedjuņinskis iekliedzās, vairs nevaldīdamies; viņam šķita, ka vada viņā galā kaut kas noticis.

Sakari pārtrūka. Tagad pavēlnieks vairs nedzirdēja nekā: nedz divīzijas komandiera balsi, nedz šāviņu sprādzienus, nedz ložmetēju tarkšķus. Telefons bija kurls un mēms.

Fedjuņinskis nometa klausuli uz galda. Dažus mirkļus viņš sēdēja nekustēdamies, raudzīdamies otrā lauka telefona aparātā, kas viņu saistīja ar Cokinu. Tad, strauji piecēlies, pasauca adjutantu un jautāja:

— Kurš te ir no štāba darbiniekiem? Lai tūlīt nak šurp!

Pēc brīža ieradās Zvjagincevs. Fedjuņinskis atkal atcerējās iepriekšējā dienā notikušo sarunu un nez kapec nodomāja, ka labak būtu atnācis kāds cits, nevis šis majors. Nevilšus izspruka jautājums:

— Kur pārējie?

Zvjagincevs sāka stāstīt:

— Štāba priekšnieks joprojām atrodas agrākaja komandpunktā, ģenerālis Mikujskis — karaspēkā, operatīvās daļas priekšnieka vietnieks pašreiz runā pa telefonu ...

— Labi, — Fedjuņinskis viņu partrauca. — Trīssimt desmitās divīzijas sektorā draud pārrāvums. Es pavēlēju divīzijas komandierim nekādā gadījuma neatkāpties, taču nezinu, vai viņš to vairs dzirdēja. Pārtrūka sakari. Kauja tur notiek pie komandpunkta. Nepieciešams ...

— Atļaujiet man doties uz divīziju un pavēli atkārtot! — Zvjagincevs ātri ierunājās.

— Tev?.. .

— Biedri pavēlniek, — Zvjagincevs turpināja, un viņa balss uztraukumā reizēm aizrāvās, — esmu piedalījies kaujās jau kara sākumā. Faktiski — komandēju bataljonu. Es jūs lūdzu ...

— Ņem ātri mašīnu un brauc! Paziņo Zamirovskim pavēli cīnīties līdz pēdējam un neatkāpties! Citādi Volhova būs pagalam un vācieši aizlauzīsies līdz Lādogas ezera krastam. Esmu pateicis visu. Brauc! Es ceru... Un, lai tur vai kas, atjaunot sakarus! — viņš vēl uzsauca Zvjagin cevam, kas gāja jau ārā.

310. divīzijas komandpunkts atradās kilometrus piecpadsmit uz austrumiem no Volhovas. Aši iesēdies gazikā, Zvjagincevs jautāja šoferim:

— Vai zini, kur atrodas Zadņevas sādža?

— Zamirovska komandpunkts, vai?

— Tieši tā! Laid, cik ātri vari!

Šoferis nekā neatbildēja, pat neparaāja ar galvu.

Zvjagincevam nepatika štābu šoferi. Pieraduši vadāt priekšniecību, pret komandieriem, kuriem nebija tieši pakļauti, viņi allaž izturējās nevērīgi un augstprātīgi.

Mašīna uzņēma ātrumu.

Zvjagincevs pašķielēja uz šoferi. Gludi skūta seja, uz virslūpas gaišbrūnas, no smēķēšanas apdzeltējušas, rūpīgi apgrieztas Ūsiņas, cepure atbīdīta tālu uz pakauša.

Agrāk Zvjagincevam nebija gadījies viņu sastapt. Acīmredzot Fedjuņinska štābs viņu bija «mantojis» kopā ar Volhovas grupu.

— Kā lai tevi sauc? — Zvjagincevs vaicāja.

— Ziņot pēc reglamenta, vai? — šoferis ierunājās, acis nenovērsdams no izdangātā, apsnigušā ceļa, uz kura bija skaidri saskatāmas mašīnu riteņu sliedes.

— Ziņo pēc reglamenta! — Zvjagincevs dzedri atbildēja.

— Seržants Molčanovs.

— Ar šoferiem gan man laimējas, — Zvjagincevs pasmaidījis sacīja, — bija Razgovorovs, bet tagad — Molčanovs.

— Vai no viņa atteicāties tāpēc, ka nepatika uzvārds?

— Atteikties no Razgovorova es nemaz negatavojos. Viņu nonāvēja, — Zvjagincevs klusi teica. — Bet pirms tam viņš izglāba man dzīvību.

Molčanovs uz mirkli pagrieza galvu, uzmeta skatienu majoram un tad atkal cieši raudzījās uz ceļu. Bet Zvjagincevs domāja vienīgi par to, kas viņam būs jādara.

Patiesību sakot, viņa uzdevums bija pavisam vienkāršs: paziņot divīzijas komandierim pavēli — nekādā gadījumā neatkāpties un izlabot telefona līniju. To paziņot varēja jebkurš sakaru virsnieks, turklāt par sakaru atjaunošanu noteikti būs parūpējies divīzijas komandieris, negaidīdams nekādus atgādinājumus. Tomēr Zvjagincevs joprojām jutās priecīgs un pacilāts.

. .. Stāsta, ka cilvēks, kas vismaz reizi bijis Arktikā vai tuksnesī, atkal instinktīvi tiecas uz turieni.

Droši vien arī karavīru, ja dienests armijā ir viņa īstais aicinājums un viņš kaut reizi cīnījies frontē, kaujas dunoņa valdonīgi aicina pie sevis. Viņu mudina doties uz turieni ne tikai pienākuma apziņa, bet arī kaut kas cits, kaut kas neapzināts un nepārvarams. Tāpat kā jūrnieku

vilina okeāns ar savām vētrām un aukām, kuras viņš nekad nemainītu pret mierīgu dzīvi krastā.

Kopš tā laika, kad Zvjagincevs ievainojuma dēļ bija nokļuvis hospitālī, viņu nepameta doma par atgriešanos frontē un ne tikai vispār frontē, bet tās priekšējas līnijas. Viņš tiecās uz turieni gan no Kirova rūpnīcas, gan no frontes štāba. Un tagad viņš beidzot steidzas turp, kur notiek kauja .. .

Štāba darbinieks Zvjagincevs saprata: kauja divīzijas komandpunktā ir ārkārtējs gadījums, katastrofas aizsākums. Tomēr viņš nespēja apvaldīt sen nejustu pacilātības skurbumu.

Zvjagincevs gan nebija pilnīgi pārliecināts, ka tiešām kauja notiek komandpunktā. Viņš labi zināja, ka, runādami ar priekšniecību, daži komandieri pārspīlē briesmas, nodrošinādamies gadījumam, ja būs jāatkāpjas. Varbūt arī šis Zamirovskis tāpat vien nolēmis nodrošināties uz priekšdienām?

— Vai tiesa, ka gatavojoties uzspridzināt spēkstaciju? — šoferis pēkšņi jautāja.

— Ja būs pavēle — uzspridzinās, — Zvjagincevs izklaidīgi atbildēja, taču tūlīt atcerējās spēkstacijā satikto kareivi uzbeku Karimovu un saprata, cik neiejūtīgi viņš atbildējis.

— Jūs gan viegli to pasakāt: «Ja būs pavēlē — uzspridzinās,»— Molčanovs teica, nikni pasmīnēdams, — Acīmredzot Ļeņins būvēdams nezināja, kādās rokās to atstās.

— Esmu Volhovas rajonā tikai neilgu laiku, — Zvjagincevs atbildēja, juzdamies vēl neērtāk, — bet tu, domājams, te esi jau sen ...

— Mans uzdevums ir grozīt stūri. Karaspēku nekoman dēju. Es arī nebūšu tas, no kura tauta prasīs atbildi par spēkstaciju.

— Labi, — Zvjagincevs drūmi atteica, — pec kara noskaidrosim, kuram par ko jāatbild. Bet pašreiz skaties uz ceļu! Braucam taču uz priekšējām pozīcijām.

It kā to apstiprinādams, tuvumā sprāga šāviņš.

— Redzu jau, redzu, ka nebraucam uz aizmuguri! — šoferis nīgri atsaucās.

— Parādi, pa kurieni mēs brauksim! — Zvjagincevs teica un izņēma no planšetes karti.

— Nebaidieties, es neapmaldīšos, — Molčanovs pasmīnēja.

— Apturi mašīnu! — Zvjagincevs aizsvilās.

Molčanovs negribīgi nobremzēja.

— Es pavēlēju parādīt uz kartes maršrutu. Kur mēs pašreiz atrodamies?

Molčanovs īdzīgi paraustīja'plecus, novilka cimdus, nometa sev uz cejgaliem un paņēma karti.

— Mēs braucam te, — viņš sacīja. — Uz Murmanskas Vārtiem. — Un ar pirkstu parādīja kvadrātiņu ziemeļaustrumos no Volhovas.

Zvjagincevs ielūkojās kartē un izbrīnījies teica:

— Nekā nesaprotu. Kāpēc caur Murmanskas Vārtiem, kad ir tuvāks ce|š? Skaties: gar dzelzceļu uz dienvidaustrumiem līdz Vjačkovas sādžai, bet pēc tam uz austru miem līdz Ustjei. Zadņeva no turienes ar roku aizsniedzama!

Ne vārda nebildis, Molčanovs salocīja karti, atdeva to Zvjagincevam un ieslēdza motoru. Mašīna sāka braukt.

— Es gaidu atbildi! — Zvjagincevs skarbi ierunājās.

— Kāda atbilde jums vajadzīga? — Molčanovs sacīja ar augstprātīgu iecietību balsī. — Pie vāciešiem gribat nokļūt, vai? Karte nav nekas vairāk kā papīra gabals. Kā lai es vedu jūs uz Vjačkovu, ja tur notiek kaujas?!

— Vjačkova taču ir mūsu rokās!

— Vai tas jums nav ziņots, ka Vjačkova jau reizes trīs pārgājusi no vienām rokām otrās? — Molčanovs atcirta. — Kad mēs izbraucām, tā varbūt arī bija mūsu rokās, bet kad mēs tur ieradīsimies... Nē, biedri major, uz Vjačkovu es jūs nevedīšu. Brauksim uz Murmanskas Vārtiem, no turienes izbūvēts jauns ceļš. Fašīnu ceļš. Ved taisni uz Ustji.

Zvjagincevs klusēja. Viņš saprata, ka štāba šoferis, kas pastāvīgi brauka no armijas komandpunkta uz karaspēka da]am, drošus maršrutus zina labāk nekā operatori. Lai gan, pēc visa spriežot, šis drūmais, spurīgais Molčanovs rūpējās nevis par to, kā drīzāk nokļūt divīzijas komandpunkta, bet pats par savu drošību, saprātīgāk bija darīt tā, ka viņš ieteica.

Viņi atkal brauca klusēdami. Beidzot Zvjagincevs ieraudzīja pussagrautu stacijas ēku. Tie bija Murmanskas Vārti. Uz aizputinātām sliedēm stāvēja sadauzīti, apdeguši preču vagoni.

Pavisam tuvu atkal sprāga šāviņš, bija dzirdama ložmetēja karta. Zvjagincevs kļuva uzmanīgs. Molčanovs joprojām nemitīgi raudzījās uz ce]u un ar maksimālu ātrumu trieca mašīnu uz to pusi, kur melnoja stings, milzīgs mežs, drūmi paceldamies virs sniega kupenām.

Iebraucis mežā, Molčanovs strauji pagrieza mašīnu. Tā kratījās tā, ka Zvjagincevs vairākas reizes ar galvu atsitās pret stingri nostiepto brezenta jumtu. Viņš noprata, ka tagad viņi brauc pa fašīnu ceļu. Baļķiem noklātai 5 ceļš acīmredzot veda pāri purvam, kas pilnīgi neaizsala arī ziemā, — zem riteņiem šļakstēja ūdens. Ik pec simt vai divsimt metriem te viena, te otrā ceļa pusē bija izveidoti baļķiem klāti laukumiņi, lai pretim braucošas mašīnas varētu pagriezt viena otrai ceļu.

Uz šī šaurā, vācu lidotāju skatieniem slēptā meža ceļa bija diezgan dzīva kustība, un ik pēc brīža vajadzēja palaist garām kādu kravas mašīnu. Bieži vien bija redzami ievainotie. Vienus veda automašīnas vai ragavas, citi gāja kājām.

Kad viņi atkal piebrauca līdzas vairākiem ievainotajiem, Zvjagincevs lika Molčanovam apturēt mašīnu un atvēra durtiņas.

— No kuras divīzijas, biedri? — viņš sauca.

— No trīssimt desmitās, — atbildēja kareivis, kuram roka karājās saitē.

— Kur notiek kauja? — Zvjagincevs jautāja.

— Kas to lai zina, — kareivis atbildēja, — kaujas visapkārt!

— Atbildiet precīzāk! — Zvjagincevs nepacietīgi pavēlēja.

— Kā ir precīzāk, pats noskaidrosiet, biedri komandieri, ja vien tiksiet līdz turienei.

Zvjagincevs lika Molčanovam braukt tālāk. Un viņi atkal kratījās pa fašīnu ceļu, virzīdamies uz priekšu bruņurupuča gaitā. Bija pagājusi vismaz pusstunda, kad viņi beidzot izkļuva mežmalā.

Tur viņi paraudzījās apkārt. Sniegā gulēja apdeguši sanitārie furgoni un kravas mašīnas ar riteņiem gaisa. Tālāk bija redzamas kāda ciemata drupas.

— Ustje! — Molčanovs paskaidroja. — Varat atzīmēt savā kartē. Braucam uz Zadņevu.

Tagad jau bija dzirdami nevis atsevišķi šāvieni, bet tuvas kaujas dārdi. Šķita, ka tie nāk no visām pusēm.

Gaziks ieslīdēja dziļā grambā un tik tikko izkļuva ara.

Kaukdams pārlidoja pāri atkal viens šāviņš un spraga tik tuvu, ka sadrebināja mašīnu.

Molčanovs strauji nogriezās no ceļa un izslēdza motoru.

— Kāpēc tā? — Zvjagincevs viņam uzsauca.

Kur lai te brauc, biedri major?! — Molčanovs drūmi atbildēja. — Te notiek kauja, bet mēs taču neesam tankā!

Pa kreisi, kādus simt metrus no mašīnas, .atkal sprāga šāviņš, paceldams gaisā melnbaltu sniega un zemes stabu.

Šķita, ka Zvjagincevs to nemaz nepamana. Viņš tikai velējās pec iespējas drīzāk nokļūt komandpunktā.

— Uz priekšu, ja es saku! — viņš uzbļāva šoferim.

Biedri major, saprotiet taču, — Molčanovs atsaucas, — mašīnā mēs esam tikpat kā peles slazdā. No šejienes līdz Zadņevai ir tikai puskilometrs — tur tā ir, šaipus mežiņa, ar pārskrējieniem var nokļūt piecpadsmit minūtes.

— Labi, — Zvjagincevs īsi noteica, bet tad dusmīgi piebilda: — Esi gan tu, Molčanov!

Atgrūdis vaļā durtiņas, viņš izlēca no mašīnas sniegā, izkļuva uz ceļa un sāka skriet uz mežiņa pusi.

Tieši uz ceļa sprāga viena mīna, pēc tam — otra. Zvjagincevs metās sāņus, zābakos sabira sniegs; iešāvās prātā, ka šoferim gan bija taisnība, kad viņš atteicās braukt tālāk; šo domu tūlīt nomainīja cita — Molčanovs tomēr ir gļēvulis, bet arī tā izgaisa vienā mirklī. Zvjagincevs domaja tikai par to, ka viņam katrā ziņā jātiek līdz komandpunktam.

Viņš skrēja atkal uz priekšu. Netālu klajumā šaipus mežiņa jau bija redzamas blindāžas un zemnīcas.

Neapstādamies Zvjagincevs atpogāja puskažoku, izvilka no maksts TT pistoli un iebāza kabatā.

— Ar pistoliti te nekā nevarēs līdzēt! — viņš pēkšņi izdzirda aiz muguras un pārsteigts apstājās. Apgriezies viņš ieraudzīja, ka aiz viņa skrien Molčanovs ar automātu rokā.

Iegaudojās mīna, it kā gaisā ieurbdamās. Zvjagincevs likās gar zemi.. Tiklīdz bija nodārdējis sprādziens, viņš tūlīt pielēca kājās un pagriezies ieraudzīja, ka arī Molčanovs dara to pašu.

— Kāpēc ... tu esi te? — Zvjagincevs iesaucās, tikko spēdams elpu ievilkt, un, atbildi negaidījis, atkal skrēja uz priekšu.

Molčanovs viņu panāca.

— Sekojiet man, biedri major! — viņš kliedza. — Es zinu, kur atrodas komandpunkts. Skrieniet man līdzi! Redz, uz turieni, uz to blindāžu! — Un ar automāta stobru parādīja pa kreisi.

Zvjagincevs ieraudzīja ar biezu sniega kārtu segtu blindāžas jumtu, kas pacēlās virs zemes. Pieskrējis klāt, viņš gandrīz velšus novēlās lejā pa kāpieniem, atmeta vaļā brezenta aizsegu un iegāja iekšā. Ienācis no gaiša āra, viņš pustumsā tikai ar pūlēm saskatīja smagnēju karavīru, kas stāvēja, izslējies visā garumā un šķita ar galvu atduramies griestos, pēc tam ieraudzīja lavu un uz tās — kareivi ar telefona klausuli rokā.

— Kur ir divīzijas komandieris? — Zvjagincevs sauca, atvilcis elpu.

— Es esmu divīzijas komandieris. Ko tu ta klaiga? — īgni atsaucās garais karavīrs, uzmeta acis Zvjagincevam un, pievērsies kareivim, teica: — Nepārstāj izsaukt, es tev saku — turpini!

— Biedri pulkvedi, — Zvjagincevs sacīja, pielikdams roku pie ausaines, — esmu majors Zvjagincevs no armijas štāba.

— Vai kareivji tev ir? — Zamirovskis jautaja.

— Nav, — Zvjagincevs atbildēja, — vienīgi šoferis. Pavēlnieks pavēlēja nekādā ziņā neatkāpties! Sakari ar jums ir pārtrūkuši, un ...

— Zinu, ka pārtrūkuši, — Zamirovskis atmeta ar roku. — Man nav vairs sakaru pat ar pulkiem!

— Kur notiek kauja? — Zvjagincevs steidzīgi vaicaja.

— Vai tad pats neredzēji?

Zvjaginceva jautājums tiešām bija lieks. Varēja skaidri dzirdēt šauteņu sprakšķus un ložmetēju tarkšķus, kvēpenes liesmiņa ik pēc brīža noraustījās, no griestiem bira gruži — tuvumā sprāga artilērijas šāviņi.

— Biedri pulkvedi, man jāziņo pavēlniekam, kāds ir stāvoklis. Ja fronte šeit tiks pārrauta, tas nozīmēs, ka ienaidnieks ieņems Volhovu. Pavēlnieks pavēlēja . ..

— Kur tu dienē, major? — Zamirovskis viņu pārtrauca.

— Armijas operatīvajā daļā.

— Tātad esi pieradis pēc kartēm vadīt kaujas? — Zamirovskis nikni sacīja, piegāja pie kartes, kas bija izklāta uz galda, un pabikstīja ar pirkstu, teikdams: — Lūk, te notiek kauja! Tur, kur tu tagad stāvi, skaidrs? Ar kādiem spēkiem es aizstāvos? Pašreiz visi piedalās kaujā, visi, viss štābs, visi rakstveži, visi pavāri, frizieris, saprati? Pirms desmit minūtēm likvidēju sargposteni pie savas blindāžas un kareivi aizsūtīju kauties. Drīz iešu arī pats,

skaidrs?

— Ko ziņot pavēlniekam? — Zvjagincevs vaicāja.

— Ko esi redzējis un dzirdējis, to arī ziņo. Komandpunktu noturam ar pēdējiem spēkiem. Aizstāvēšanos vada divīzijas operatīvās daļas priekšnieks apakšpulkvedis Melkadze. Palīgā izsaukta majora Novikova apakšvienība. Pagaidām komandpunktu noturam, taču vācieši mēģina mūs apiet ar tankiem.

— Vijolīt, Vijolīt! Esmu Pīpene, esmu Pīpene. Vijolīt, vai jus mani dzirdat? — sakarnieks murmināja.

— Vai beidzot ir sakari?! — Zamirovskis pagriezās pret viņu.

— Nē, biedri pulkvedi, — kareivis atbildēja, kā vainīgs būdams.

— Nupat izsūtīju uz līnijas divus sakarniekus. Divīzijas sakaru priekšnieks arī ir tur. Vairāk nav, ko sūtīt, saproti, nav ko sūtīt! — Zamirovskis teica Zvjagincevam tādā balsī, it kā viņš neticētu.

Šai mirklī, atmetis vaļā aizkaru, blindāžā iedrāzās cilvēks ar karabīni rokās. Viņa seja bija nokvēpusi melna.

— Biedri pulkvedi! — viņš kliedza tik skaļi, it kā joprojām atrastos kaujas burzmā un pūlētos pārkliegt šāvienu troksni. — Ziņo jefreitors Hlopovs! Vecākais adjutants pavēlēja ziņot... bataljona komandieris kritis, bet komisārs ievainots!

— Nebļauj! — Zamirovskis viņu pārtrauca. — Saki mierīgi: kura bataljona komandieris?

— Trešā, biedri pulkvedi, trešā, — Hlopovs ziņoja ar tādu kā dīvainu prieku balsī, droši vien tāpēc, ka spēja divīzijas komandierim atbildēt precīzi.

— Tā . . . te tev nu bija ... — Zamirovskis noteica, zobus sakodis.

Zvjagincevs tikai tagad pilnīgi skaidri saprata: ja arī viņam izdosies sveikam un veselam atgriezties Volhovā, pavēlniekam no viņa ziņojuma nebūs itin nekāda labuma . ..

Biedri divīzijas komandieri, — Zvjagincevs sacīja stingra balsi, — atļaujiet man uzņemties bataljona komandēšanu!

Zamirovskis izbrīnījies viņā palūkojās un vaicāja:

— Bataljona komandēšanu?

— Tieši tā, biedri pulkvedi! Pieredze man ir. Vardu sakot — vai atļausiet?

Zamirovskis mirkli padomāja, it kā izlemdams, ko varētu sūtīt uz bataljonu. Taču nebija neviena...

— Komandē arī, ja tu esi.. . tāds, — viņš teica. — Dari to! Hlopov, aizved majoru!

Bija pagājušas gandrīz trīs stundas, kopš Fedjuņinskis bija Zvjagincevu aizsūtījis uz divīziju. Taču sakaru ar Zamirovski joprojām nebija. Arī Zvjagincevs neatgriežas.

Ik pēc pusstundas zvanīja Čokins, pārbaudīdams līniju. Fedjuņinskis saprata, ka viņš pēc pavēlnieka balss grib uzminēt, vai netuvojas liktenīgais brīdis. Un atbildēja ar vienu vārdu: «Gaidi!»

Zvanīja un ziņoja par stāvokli formāciju komandieri, un no viņu ziņojumiem kļuva skaidrs, ka ienaidnieks pagurst un tā uzbrukums vairs nav tik sparīgs. Taču no 310. divīzijas nebija nekādu ziņu.

Zamirovskis piezvanīja pustrijos. Fedjuņinskis steidzīgi paķēra klausuli.

— Vai biedrs pavēlnieks? — Zamirovskis jautāja, lai gan Fedjuņinskis savu uzvārdu bija pateicis, un pēc divīzijas komandiera balss armijas pavēlnieks saprata, ka lielākās briesmas ir garām... — Ienaidnieks atsviests atpakaļ! — Zamirovskis kliedza klausule. — Atsviests apmēram par kilometru!

— Labi. Sapratu, — Fedjuņinskis savaldīgi atbildēja.

— Ja katrās divās stundās padzīsi ienaidnieku atpakaļ vienu kilometru, tad, cerams, vakara puse tavs komandpunkts atradīsies pienācīgā attālumā no priekšējam pozīcijām.

— Tieši tā, biedri pavēlniek! — Zamirovskis izsaucās.

— Esmu pateicis visu!

— Pagaidi! — Fedjuņinskis sacīja, atcerējies Zvjagincevu. — Es sūtīju pie tevis majoru no štāba. Vai viņš nokļuva līdz tevim?

— Jā, biedri pavēlniek, tas ir kaujiniecisks majors!

— Es tev nevaicāju, kāds viņš ir, bet kāpēc viņš nav atgriezies un ziņojis par situāciju. Kad viņš izbrauca no tava štāba?

— Viņš nav izbraucis, biedri ģenerāli, — Zamirovskis pec brītiņa atbildēja, — viņš ir te . . .

— Kāda velna pēc viņš klimst tur apkārt, nevis...

— Biedri pavēlniek, — Zamirovskis teica, — viņš nemaz neklimst... Viņš komandē bataljonu.

— Ko?! Kas to atļāva?

— Es atjāvu, Ivan Ivanovič. Izmantoju savu varu. Apstākļi to prasīja. Man izsita no ierindas bataljona komandieri un komisāru, bet vācieši atradās simt piecdesmit metru no komandpunkta. Majors Zvjagincevs lūdza, lai viņam atļauj uzņemties komandēšanu, un es atļāvu . ..

— Jo tālāk, jo trakāk, — Fedjuņinskis noburkšķēja, — pavēli viņam tūlīt atgriezties!

— Nevaru, viņš pašreiz kaujas, biedri ģenerāli! Un ... es lūgtu viņu atstāt pie manis! Zaudēts milzīgi daudz komandieru! Šo majoru es padarīšu par pulka komandieri.

— Nekavējoties ... — Fedjuņinskis iesāka, bet Zamirovskis, baidīdamies, ka pavēlnieks tūlīt negrozāmi izlems Zvjaginceva likteni, viņu pārtrauca:

— Ivan Ivanovič, piedodiet, ka jūs pārtraucu, bet viņš ir kaujiniecisks komandieris, veda cilvēkus uzbrukumā. Tādu komandieri turēt štābā ir netaisni!

— Ar mana štāba darbiniekiem neizrīkojies! — Fedjuņinskis viņam nejāva pabeigt. — Vai tu domā, ka štābā jāstrādā mūlāpiem? Labi, par majoru izlemsim vēlāk. Pagaidām tev ir tikai viens uzdevums — dzen vācieti pēc iespējas tālāk!

Nolicis klausuli, Fedjuņinskis vispirms iedomājās, ka vajadzētu piezvanīt Čokinam un pateikt, ka situācija mainījusies un spēkstaciju spridzināt nevajadzēs. Tomēr viņš to nedarīja — pagaidām taču ienaidnieks vēl atradās pusotra līdz divus kilometrus no Zamirovska komandpunkta.

Nākamās dienas rīta pusē visi ienaidnieka mēģinājumi aizlauzties līdz Volhovai bija izjaukti. Karaspēka vienību izlūkošanas daļas ziņoja, ka vācieši uzbrukumus pārtraukuši un, pēc visa spriežot, aizņemti ar spēku pārgrupēšanu.

Deviņos no rīta Fedjuņinskis pats piezvanīja Čokinam, kas jau vairāk nekā diennakti dežurēja spēkstacijā pie telefona.

— Biedri pavēlniek, — Čokins ziņoja, — pie manis ir klusums. Ložmetēju trokšņi vairs nav dzirdami. Apšaude beigusies ...

— Tad redz, kā! — Fedjuņinskis sacīja labsirdīgi ironiskā balsī. — Tu laikam domā, ka es atrodos Taškenta? Vai tad es pats nedzirdu, ka iestājies klusums? ... Ka tad ir — tu droši vien gribi gulēt? Labi, atstāj kādu sava vietā un atgriezies novērošanas punktā!

— Bet ja nu? ...

— Nebūs nekāds «ja nu»! Brauc šurp!

Fedjuņinskis nolika klausuli. Un tikai tagad juta, ka

ir līdz nāvei noguris ...

Tobrīd 54. armijas pavēlnieks ģenerālmajors Fedjuņinskis vēl daudz ko nezināja.

Nezināja, ka tai laikā 4. armija, kuru komandēja ģenerālis Mereckovs, sākusi uzbrukumu Tihvinai. Nezināja, ka Lādogas ezera ledus ir jau desmit centimetru biezs un tuvojas tā ilgi gaidītā stunda, kad pa ziemas trasi — Ļeņingradas dzīvības ceļu — dosies uz priekšu pirmā automašīna.

Viņš zināja tikai to, ka Volhovu izdevies nosargāt...

Александр Борисович Чаковский

БЛОКАДА

Роман

Книга четвертая Издательство «Лиссма»

Рига 1975

На латышском языке Перевод о русского Анны Мукиной Художник Георгий Крутой

Aleksandrs Borisa d. Čakovskis Blokāde IV grāmata

Redaktore V. Poikāne. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore G. Slcpkova.

Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1974. g. 12. decembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 18. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 10,56 f iz. iespiedi.; 17.75 uzsk. iespiedi.; 20,05 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 72 kap. Izdevniecība «Liesma» Rigā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 295/27186D588. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 4264t,.

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokade-4