Čakovskis Aleksandrs

Blokāde. V grāmata. Pirmā daļa

Aleksandrs Čakovskis

Blokāde V grāmata Pirmā daļa

Romāns

I

Pa telefonu un vēlāk arī pa telegrāfu Smoļnijā tika saņemta ziņa: vācu karaspēka uzbrukumu Volhovai izdevies atsist, un pašreiz vairs nedraud tiešas briesmas, ka ienaidnieks varētu aizkļūt līdz Lādogas ezera dienvidaustrumu krastam; šī ziņa bija kā saules stars, kas uz mirkli izlauzies cauri negaisa mākoņiem pār Ļeņingradu.

Novembrī Smoļnijs, elpu aizturējis, vairākas dienas bija gaidījis, kā beigsies Fedjuņinska komandētās 54. armijas kaujas. Ļeņingradai Volhovas krišana būtu nozīmējusi katastrofu. Ne tikai tāpēc, ka tai būtu sekojusi ienaidnieka izlaušanās uz Novaja Lādogu un viņa rokās būtu nokļuvusi tur uzkrājusies pārtika. Vāciešu aizlaušanās līdz Lādogas ezera dienvidaustrumu krastam būtu bijusi traģiska arī tāpēc, ka tad vairs nebūtu nekāda labuma no jaunā autoceļa, kas sākās pie Zaborjes stacijas un ar milzīgām pūlēm tika būvēts cauri mežu biezokņiem un pāri neaizsalstošiem purviem, lai varētu apbraukt apkārt Tihvinai, kura tagad atradās ienaidnieka rokās.

Vēl vairāk: aizkļuvuši līdz Lādogas ezeram, vācieši katrā ziņā pie Sviras upes būtu savienojušies ar somiem, atgriezdami Krievijas dziļākajiem rajoniem visas pieejas pie ezera un tādējādi realizēdami Hitlera plānu nožņaugt Ļeņingradu, izveidojot otru blokādes loku.

Sekmīgā 54. armijas darbība Volhovas pieejās tādas briesmas atvirzīja tālāk, tomēr pavisam nelikvidēja. Vāciešu pirmā armijas korpusa galvenie spēki joprojām atradās dažus kilometrus no Volhovas, un ienaidnieka šāviņi sprāga tās nomalēs, kad Smoļnijā Ždanova kabinetā sapulcējās Ļeņingradas aizsardzības vadītāji.

Pie garā sēžu galda savas parastās vietas ieņēma pats Ždanovs, Vasņecovs, jaunais frontes pavēlnieks ģenerālis

Hozins, apgabala komitejas sekretāri Štikovs un Buma-gins, pilsētas komitejas sekretārs Kapustins, Ļeņingradas pilsētas padomes izpildkomitejas priekšsēdētājs Popkovs, Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais Pavlovs un frontes štāba priekšnieks Gusevs. Mazliet nomaļus kādā no atzveltnes krēsliem, kas atradās pie pašreiz tukšā rakstāmgalda, sēdēja ģenerālis Voronovs, ar to it kā uzsvērdams, ka viņš piedalās tikai kā novērotājs — Voronovs jau bija saņēmis Galvenās mītnes izsaukumu, un tai pašā dienā viņam bija jālido uz Maskavu.

Ļeņingrada tinās vakara pustumsā, ko mazliet blāvāku darīja baltais sniegs, — ziema togad bija iestājusies neparasti agri. Ždanova kabinetā aizkari bija cieši aizvilkti un uz galda dega lampa, bet lustra gan nebija ieslēgta: elektroenerģijas taupīšanas režīmu stingri ievēroja arī Srnoļnijā.

Ikviens, kas bija aicināts uz Kara padomes sēdi, nākdams iekšā, kā allaž vispirms uzmeta skatienu Zdanovam, lai pēc viņa sejas izteiksmes noprastu, vai pašā pēdējā brīdī nav noticis kas jauns un, ja ir noticis, kāds tad ir šī notikuma raksturs.

Zdanova seja bija drūma un noslēgta. Tumšie maisiņi zem acīm šķita kļuvuši vēl lielāki.

Gaidīdami, kamēr Smoļnija ēdnīcas viesu apkalpotāja noliks uz galda tējas glāzes glāzturos un pie katras pa cukurgraudam, sēdes dalībnieki ievēroja, ka Ždanovs un viņam pa kreisi sēdošais Hozins vairās saskatīties.

Sapratusi, ka viņas klātbūtne aizkavē sēdes sākumu, viesu apkalpotāja kļuva pārmērīgi steidzīga, izbrīnījusies ieraudzīja uz paplātes lieku cukura graudu, pārlaida skatienu galdam, lai noskaidrotu, kuru viņa atstājusi tukšā, tad — drošs paliek drošs — nolika balto kubiciņu galda vidū, kur bija no kartēm brīva vieta, un gāja ārā. Tiklīdz viņa bija izgājusi, vairāki cilvēki izplēsa no piezīmju bloka lapiņu, steidzīgi ietina savu cukura graudiņu un iebāza žaketes vai karavīra blūzes kabatā. Tai mirklī elektrības tīklā samazinājās spriegums un galda lampa kļuva pavisam blāva. Vasņecovs strauji sakustējās — droši vien gribēja iet pie telefona un uzzināt, kas īsti noticis Smoļnija apakšstacijā, bet spuldze tūdaļ iedegās nedabiski spilgta.

Zdanovam apžilba acis no šīs gaismas, viņš saviebās un zaļo stikla kupolu pārsedza ar avīzi.

— Nu tad sāksim, biedri, — viņš paklusi sacīja. Sanākušajiem cilvēkiem šķita, ka šie vārdi ir teikti īgni, ar piespiešanos, it kā Ždanovam negribētos sēdi sākt.

Iestājās klusums, kurā varēja dzirdēt, kā Vasņecovs enerģiski maisa tēju, ar karotīti šķindinādams stiklu. Zdanovs viņā stingri paraudzījās, un viņš savu glāzi pabīdīja sāņus.

— Ir priekšlikums noklausīties biedra Hozina ziņojumu, — Ždanovs turpināja tikpat klusi. — Pavēlnieks izvirza jautājumu, kas ... Tomēr nesteigšos viņam priekšā. Lūdzu, biedri Hozin!

Galda lampai tagad bija parastais spožums. Taču, nogrimis domās, Zdanovs acīmredzot aizmirsa noņemt no kupola avīzi, un visa istaba grima pustumsā. Neviens tam nepievērsa uzmanību.

Hozins piecēlās, izslējās visā milzīgajā augumā un pirmoreiz pārlaida skatienu klātesošajiem. Tad nolieca galvu un, nepievērsdamies nevienam atsevišķi, svarīgi sacīja:

— Jautājuma būtība ir tāda. Uzskatu par mērķtiecīgu pagaidām pārtraukt izlaušanās mēģinājumus Ņevas placdarmā, jo tie nesola nekādus panākumus, vismaz tuvākajā laikā ne, bet rada lielus dzīvā spēka zaudējumus. Tas ir pinnais...

Sēdes dalībnieki bija pārsteigti. Daži domāja, ka viņi pārklausījušies, nav pavēlnieku pareizi sapratuši. Pārtraukt mēģinājumus pārraut blokādi? Izbeigt uzbrukumus Ņevas «pleķītī», uzbrukumus, ar kuriem saistītas visas cerības uz savienošanos ar 54. armiju? Bet pavēlnieks turpināja:

— Tagad otrs jautājums. Ierosinu nosūtīt no Ļeņin-gradas palīgā Fedjuņinskim trīs strēlnieku divīzijas un divas brigādes — strēlnieku un tanku brigādi, lai nostiprinātu mūsu kreiso flangu. Esmu beidzis.

Hozins pagriezās ar seju pret Zdanovu, it kā no viņa kaut ko gaidīdams. Taču Ždanovs sēdēja sadudzis, ģenerālī neskatīdamies, un tikko dzirdami ar zīmuli bungoja pa stiklu, kas klāja galda galu.

Hozins apsēdās.

Otrs viņa priekšlikums pat neatstāja iespēju šaubīties par tā nepareizumu. Iznāca, ka pavēlnieks ierosina ne tikai samierināties ar neveiksmi pie Ņevskaja Dubrovkas,

bet vispār grib pavājināt Ļeņingradas aizsardzības spējas.

Stikova, Kapustina un Popkova skatieni prasīgi pievērsās Zdanovam. Štāba priekšnieks Gusevs un ģenerālis Voronovs ārēji izturējās vienaldzīgi. Turpretim Vasņe-covs skaidri redzamā sašutumā paraustīja plecus, piecēlās, strauji atgrūda krēslu, uz kura bija sēdējis, un, iebāzis rokas kabatās, sāka nervozi staigāt pa istabu.

Šķita, ka tieši krēsla atgrūšana darījusi galu dzilajam Zdanova stingumam. Viņš norāva avīzi, kas sedza lampas kupolu, un spožajā gaismā visiem, kuri pašreiz redzēja Zdanova seju, šķita, ka viņš pūlas apvaldīt vētru, kas plosās viņa sirds dziļumos un tūlīt izlauzīsies ārā.

Taču paredzējums nepiepildījās. Zdanovs ierunājās, balsi nepaceldams:

— Šos ierosinājumus biedrs Hozins izteica jau no rīta. Man tie liekas mazliet dīvaini...

— Man ari! — Vasņecovs skaļi izsaucās.

It kā šo repliku nemaz nebūtu dzirdējis, Zdanovs tikpat savaldīgi risināja domu tālāk:

— Mihaila Semjonoviča priekšlikumi īstenībā nozīmē atteikšanos — jā, brīvprātīgu atteikšanos,. — viņš uzsvērdams atkārtoja, — no blokādes pārraušanas, jo Ņevas placdarms ir vienīgais frontes sektors, kur pārrāvums principā iespējams. Vēl vairāk — mēs riskējam zaudēt Ļeņingradu. Kurš var droši galvot, ka ienaidnieks vēlreiz nemēģinās pilsētu ieņemt triecienā? Vācieši taču joprojām atrodas netālu no Kirova rūpnīcas! Un tādos apstākļos palikt bez trim divīzijām un divām brigādēm? Nesaprotu!

Pēdējos vārdus Zdanovs pateica sarūgtinājuma pilnā balsī un nometa uz galda zīmuli, ko bija cieši spiedis pirkstos. Uz Hozinu tā arī nepaskatījies, Zdanovs pievilka tuvāk jau atdzisušās tējas glāzi izgriezumiem rotātā glāzturī, iemeta cukuru un neapmaisījis ātri iedzēra malku. Tad īsi jautāja:

— Kurš vēlas izteikties?

Vasņecovs, kas vairs nestaigāja pa istabu, bet stāvēja, abas rokas uzlicis uz sava tukšā krēsla atzveltnes, atsaucās pirmais:

Manuprāt, tur nav pat ko apspriest! Es, piemēram, esmu kategoriski pret biedra Hozina priekšlikumiem.

Zdanovs ar karotīti apmaisīja tēju, nolūkojās pie galda sēdošajos cilvēkos un tad pievērsa vaicājošu skatienu ' Voronovam.

— Gribētos dzirdēt jūsu domas, Nikolaj Nikolajevič!

Voronovs piecēlās.

— Lūdzu manus vārdus neuzskatīt par Galvenās mītnes pārstāvja viedokli, —- viņš sacīja ļoti oficiāli. — Jums, Andrej AleksandrOvič, ir zināms, ka manas pilnvaras beigušās. Tomēr pavēlnieks dalījās ar mani šajos apsvērumos, un, manuprāt, tiem ir savs pamats. Katrā ziņā, man šķiet, ģenerāļa Hozina priekšlikumi būtu jāapspriež.

Voronovs noraustīja blūzi un apsēdās. Iestājās smags klusums. Varēja dzirdēt vienīgi skaļo, astmatisko Zda-nova elpošanu.

— Es teicu biedram Hozinam šodien no rīta un saku arī tagad: viņa pozīcija man nav saprotama jau principā, — Zdanovs beidzot ierunājās, vairs neslēpdams aizkaitinājumu. — Pārtraukt uzbrukumus Ņevas placdarmā un pārsviest daļu karaspēka viņpus blokādes loka nozīmē, ka mums nav itin nekādu cerību pārraut blokādi no iekšpuses. Vai tā ir? Atbildiet mums, Mihail Semjo-novič!

— Es gribētu, lai biedrs Pavlovs ziņotu par to, kā pašreiz ir ar pārtiku, — Hozins neatbildējis teica nesatricināmā mierā. Un piemetināja: — Viņš šodien man pastāstīja par dažiem saviem apsvērumiem.

Zdanovs neizpratnē paraudzījās uz Pavlovu, it kā klusībā vaicādams,' kāpēc tas nekā nav ziņojis vispirms viņam, ja ir kaut kas jauns.

Pavlovs piecēlās, izņēma no pusmilitārās blūzes krūšu kabatas piezīmju bloku un, to neatšķīris, sacīja:

— Šodien mēs kārtējo reizi aprēķinājām pārtikas krājumus. Es tieši gatavojos iet pie jums, Andrej Alek-sandrovič, bet pie manis ienāca pavēlnieks un teica, ka pēc piecpadsmit minūtēm sākšoties Kara padomes sēde.

Pavlovs grasījās atvērt piezīmju bloku, tomēr, tajā pat neieskatījies, turpināja pēc atmiņas:

— Milti pilsētā palikuši vienai nedēļai, putraimi — astoņām dienām, taukvielas — divām nedēļām. Gaļas produktu Ļeņingradā nav. Tiesa, te nav ietverti krājumi, kas atrodas Novaja Lādogā. Ņemot vērā arī tos, var teikt, ka miltu mums pietiek trijām nedēļām, putraimu

un taukvielu — divarpus nedējām, bet gaļas produktu — mazliet vairāk nekā nedēļai. Taču vēl vairāk samazināt pārtikas normas iedzīvotājiem, man šķiet, nav iespējams. Mirstība pilsētā ar katru dienu pieaug un draud kļūt masveidīga. Būs jāsamazina uztura normas karaspēkam un Baltijas flotei. Citas izejas es neredzu un...

2danova seja sašķiebās sāpīgā grimasē. Steidzīgi aizsmēķējis, viņš pārtrauca Pavlovu:

— Tas ir īpašs jautājums. To apspriedīsim atsevišķi. Pašreiz runa ir par kaut ko citu...

Pavlovs apklusa un iebāza kabatā piezīmju bloku.

— Piedodiet, Andrej Aleksandrovič, — Hozins teica, — man tomēr ir vēl viens ierosinājums: noklausīties biedra Stikova ziņojumu par stāvokli apkārtceļa būvē. Terentijs Fomičs par to ir informēts labāk nekā mēs citi, jo atgriezies no tās puses tikai šodien.

Visu skatieni pievērsās neliela auguma pusmūža cilvēkam platiem pleciem un tipisku krievu zemnieka seju. Tas bija Štikovs — viens no partijas Ļeņingradas apgabala komitejas sekretāriem. Viņš lielākoties atradās viņpus blokādes loka, vadīja kravu nogādāšanu no valsts tālākajiem apgabaliem uz Lādogas ezera krastu. Kopš bija kritusi Tihvina un sākusies apkārtceļa būve, visa viņa uzmanība bija pievērsta šai būvei.

Stikovs domīgi smēķēja, bet, izdzirdis Hozina vēlēšanos, nodzēsa papirosu pelnu traukā un ar vaicājošu skatienu pavērās Zdanovā. Zdanovs pamāja ar galvu, un Štikovs nepieceldamies sacīja:

— Tur strādā dienu un nakti. Būvdarbos iesaistīti kolhoznieki, mobilizēts transports visos rajonos, kuriem ies cauri ceļš. Kopā ar aizmugures apakšvienībām būvdarbos pašlaik strādā ne mazāk kā tūkstoš cilvēku...

Steidzināt Stikovū ātrāk pabeigt jaunā ceļa būvi bija veltīgi. Visi zināja, ka attālums no Zaborjes līdz Lādogas ezeram ir gandrīz trīssimt kilometru. Kartē, kas karājās Zdanova kabinetā, šis ceļš bija parādīts kā lauzīta sarkana līnija un izskatījās pēc grūta slimnieka temperatūras līknes. No Zaborjes līkne strauji pacēlās uz ziemeļiem, tad asi pagriezās uz rietumiem, pēc tam tiecās uz augšu ziemeļrietumu virzienā, Lādogas ezera rajonā noslīdēja uz leju — uz dienvidrietumiem, tad pavērsās uz Sliselburgas līča austrumu piekrasti un, it

kā aizelsusies no garā ceļa, apstājās pie Ļedņevas sādži-ņas ezera krastā.

— Stāvoklis ir ārkārtīgi grūts, — Ždanovs dobji teica, — tas visiem ir acīm redzams. Uz pārtikas pārvadāšanu ar lidmašīnām nav ko paļauties: aviācija vajadzīga pie Maskavas, un tas nelielais transportlidmašīnu skaits, ko Galvenā mītne var piešķirt Ļeņingradas apgādei, nespēj apmierināt pat vispieticīgākās prasības. Un tomēr es nesaprotu, — viņš ierunājās skaļāk, — kāds tam visam sakars ar biedra Hozina priekšlikumiem.

— Tiešs! — Hozins iebilda. — Samazinādami karaspēku, mēs kaut mazliet atvieglosim pilsētā palikušo daļu apgādi.

Vasņecovs, kas joprojām stāvēja, atbalstījies pret krēsla atzveltni, izsaucās:

— Grūti ticēt, ka pavēlnieks runā nopietni! Mēs jau pārsviedām uz viņu pusi divas divīzijas toreiz, kad gatavojām pārrāvumu. Tagad tiek ierosināts pārsviest vēl piecas vienības. Tā jau var pilnīgi likvidēt Ļeņingradas fronti.

Zdanovs brīdinoši uzsita ar zīmuli pa stiklu, aicinādams Vasņecovu apvaldīt savu straujumu.

— Es atkārtoju, — Hozins teica parastajā nesatricināmajā mierā, it kā ignorēdams polemisko Vasņecova izlēcienu, — ka, atstādami visu karaspēku blokādes lokā, mēs to nolemjam hroniskam pusbadam un tātad mazinām tā kaujas spējas. Turklāt esmu pārliecināts, ka pašreizējos apstākļos par izšķirošajiem kļūst Tihvinas un Volhovas virziens. Nosargāt Lādogas ezera piekrasti un atgūt Tihvinu .— tas pašreiz ir nepieciešams vairāk par visu citu...

— Partija mums uzdevusi nosargāt Ļeņingradu! — Vasņecovs viņu nesavaldīgi pārtrauca.

— Tieši tā, — Hozins atsaucās. — Taču mēģiniet iztēloties, kas notiks, ja vācieši, neuztraukdamies par Tihvinu, pārsviedīs papildspēkus uz Volhovas rajonu, aizlauzīsies līdz Lādogas ezeram un pie Sviras savienosies ar somiem! Tad nekas vairs nespēs Ļeņingradu glābt no izmiršanas. Otrs blokādes loks saslēgsies pilnīgi.

Hozins mācēja savaldīties, tomēr bija jūtams, ka pašreiz tas viņam izdodas ar lielām pūlēm. Viņš izņēma mutautu, aši noslaucīja sviedru lāses, kas bija izspiedušās uz pieres, lai gan kabinetā bija vēss, un stingrā balsī sacīja:

— Kā frontes pavēlnieks esmu pārliecināts: ja mēs da]u karaspēka nepārsviedīsim uz Lielo zemi un kreisajā flangā neradīsim pietiekami stipru trieciengrupē-jumu, mēs pieļausim lielu operatīvu un varbūt pat stratēģisku kjūdu. Nav nekādas jēgas doties uzbrukumos Ņevas pleķītī, kad ienaidnieks mūs ieslēdz vēl vienā blokādes lokā. Mūsu glābiņš ir Lādogas ezera piekrastes nosargāšanā un Tihvinas atgūšanā.

Hozins apsēdās. Atkal iestājās nomācošs klusums.

Štāba priekšnieks bija tādās pašās domās kā Hozins, tomēr neuzdrošinājās iejaukties tik asā strīdā starp 2da-novu un Vasņecovu no vienas puses un pavēlnieku — no otras. Voronovs, piesardzīgi izteicis personisko viedokli, neuzskatīja par iespējamu izdarīt turpmāku spiedienu: viņa pilnvaras attiecās tikai uz vienu Ļeņingradas frontes operāciju, kas faktiski jau bija neveiksmīgi beigusies.

Pārējie sēdes dalībnieki bija vēl grūtākā stāvoklī, Šie daudz pieredzējušie partijas un padomju darbinieki sevi neuzskatīja un arī nevarēja uzskatīt par pietiekami gudriem tīri militāros jautājumos, turklāt viņiem bija atliku likām citu rūpju.

Kapustinu, kas pārzināja rūpniecības jautājumus, nodarbināja neatrisināma problēma: kā iedvest dzīvību Ļeņingradas rūpnīcām, kuras stindzina elektroenerģijas un kurināmā trūkums, kā šajos apstākļos turpināt aizsardzībai vajadzīgās produkcijas ražošanu? Apgabala komitejas sekretārs Bumagins vadīja partizāņu kustību, un tajās dienās viņš domāja lielākoties par diversantu grupu darbošanos ienaidnieka ieņemtajos apgabala dienvidaustrumu rajonos un partizāņu vienību kaujām mežos, kas atrodas dienvidos no Lugas un ziemeļos no Pleska-vas. Par Popkovu var teikt, ka viņam nekad nedeva mieru jautājums: kā paēdināt Ļeņingradas iedzīvotājus?

Viņiem, civilistiem, bija grūti tā uzreiz pēc būtības izteikties šai strīdā. Hozina priekšlikumu lietderīgums viņiem likās apšaubāms. Toties viņi skaidri apzinājās kaut ko citu: nepieciešamību pēc iespējas drīzāk pārraut blokādi. Atteikties no cerības uz to viņi nespēja, un šīs cerības piepildīšanās joprojām bija saistīta ar kauju iznākumu pie Ņevskaja Dubrovkas, pareizāk sakot, pie Mos-kovskaja Dubrovkas pretējā krastā. Jau sen visi bija pieraduši domāt, ka spēku ienaidnieka spiediena atvairīšanai ir par maz, bet pavēlnieks ierosināja vēl samazināt jau tā acīm redzami nepietiekamos spēkus — daļu karaspēka izvest ārpus blokādes loka. Tam bija grūti piekrist.

Turklāt apspriedes iznākumu faktiski jau noteica tas, ka Ždanovs un Vasņecovs atklāti bija pret Hozina priekšlikumiem. Galu galā Bumagins, Kapustins un Popkovs ar īsām replikām lika saprast, ka arī viņi ir par visa karaspēka saglabāšanu Ļeņingradā un par uzbrukuma operāciju turpināšanu Ņevas pleķītī.

— Vai vēlaties ko piebilst, Mihail Semjonovič? — Ždanovs jautāja negaidīti saudzīgi.

Hozins atkal piecēlās. Visiem, kas viņu vēroja, dažus mirkļus šķita, ka pavēlnieks sakārto domas, meklē jaunus argumentus par labu saviem priekšlikumiem. Tomēr papildu argumentus viņš neminēja.

— Nebūt nē, — Hozins īsi atbildēja. — Man nav ko piebilst. — Un atkal apsēdās savā vietā.

— Nu tad tā, biedri, — Ždanovs rezumēja, — acīmredzot jautājums ir skaidrs. Mihailu Semjonoviču kā pieredzējušu karavadoni mēs augstu vērtējam, tomēr... šai gadījumā mūsu viedokļi nesakrīt. Ar to ari beigsim. Biedru Hozinu lūdzu uzkavēties, — viņš pusbalsī piemetināja.

Un nu viņi bija palikuši istabā divi vien: Ždanovs un Hozins. Abi atradās turpat, kur sēdes laikā. Ždanovs paņēma papirosu no atvērtās «Palmiras» kastītes, to nervozi pagumzīja, aizsmēķēja, pamatīgi izklepojās, nolika papirosu uz smaga slīpēta stikla pelnu trauka malas un, vērodams tievo dūmu strūkliņu, teica:

— Es tomēr jūs nesaprotu, Mihail Semjonovič! Kad šorīt ierosināju jūsu apsvērumus apspriest Kara padomē, atklāti sakot, es domāju, ka jūs no tiem atteiksieties. Mans un Vasņecova viedoklis jums bija jau zināms. Uz ko jūs cerējāt?

Hozins pēc paraduma gribēja celties kājās.

— Nē, nē, lūdzu sēdiet! — Ždanovs viņu atturēja.

— Es vēlos, lai mēs runātu pilnīgi neoficiāli. — Viņš paņēma papirosu no pelnu trauka malas, ievilka pāris dūmu un, mazliet paliecies uz Hozina pusi, turpināja:

— Es jūs patiesi cienu, Mihail Semjonovič. Tāpēc arī

neiebildu pret to, ka jūs ar Fedjuņinski apmainījāties vietām. Taču kopīgu darbu mēs nedrīkstam sākt ar konfliktu. It īpaši to nedrīkst pašreizējos ārkārtējos apstākļos.

Hozins klusēja. Radās iespaids, ka ģenerālis nekādi nereaģē uz skaidri redzamo Ždanova mēģinājumu mazināt viņu pretrunas un atjaunot tās līdzsvarotās attiecības, kādas bija starp viņiem nodibinājušās pēc nesenās Ho-zina atgriešanās Ļeņingradā un stāšanās pavēlnieka amatā.

Ždanovā tas radīja izbrīnu un klusu niknumu, ko viņš pagaidām vēl cītīgi pūlējās apspiest.

— Visas mūsu cerības, — viņš atkal ierunājās, — saistītas ar blokādes pārraušanu. Citādi mēs nosmaksim, un jūs to saprotat tikpat labi kā es. Pēc Veselības aizsardzības nodaļas pārskata vakar bada nāvē jau nomiruši četri simti ļeņingradiešu. Šodien šis skaitlis droši vien būs lielāks. Ar katru dienu, ar katru nedēļu bads kļūs jūtams aizvien vairāk. Bet jūs, frontes pavēlnieks, tādā brīdī ierosināt pārtraukt operācijas Ņevskaja Dubrovkas rajonā! Neapvainojieties, Mihail Semjonovič, bet es sāku domāt, ka tai laikā, kad atradāties Lielajā zemē, jūs — nu, kā lai to precīzāk pasaka? — jūs esat zaudējis ļeņingradiešu psiholoģijas izpratni. Turklāt — gribu jums to atgādināt — no Galvenās mītnes nav saņemti nekādi norādījumi par operācijas pārtraukšanu. Gluži otrādi — jūs to ļoti labi zināt — nesen Vasiļevskis biedra Staļina vārdā zvanīja jūsu priekšgājējam Fedjuņinskim un izteica ārkārtīgu neapmierinātību ar mūsu uzbrukuma tempu.

Hozins joprojām klusēja un nekustīgi sēdēja, raudzīdamies kaut kur tālumā. Visi Ždanova mēģinājumi pamudināt viņu vismaz pašreiz — sarunā zem četrām acīm — atzīt, ka viņam nav taisnība, bija veltīgi.

Ždanovs spēji iemeta pelnu traukā apdzisušo papirosu un tad uzstājīgi vaicāja:

— Kā saprast jūsu klusēšanu?

— Esmu pateicis visu, kas bija sakāms, — Hozins atbildēja.

— Bet jūsu izteikumos taču nav jaušama nekāda perspektīvai Izvest no Ļeņingradas daļu karaspēka, pārtraukt uzbrukumu, bet — kas būs tālāk? Kas būs tālāk?

Hozins strauji ar visu augumu pagriezās pret Ždanovu un, raudzīdamies viņam tieši acīs, uzsvērdams katru vārdu, sacīja:

— Andrej Aleksandrovič, tas ir tas pats jautājuma, ko es gribēju uzdot jums: kas būs tālāk?

— Mēs kausimies! — 2danovs izsaucās. — Ne vēlāk kā pēc nedējas Ņevu būs pārklājis stiprs ledus, un es ticu, ka, pārsvieduši uz placdarmu smagos tankus, savilkuši tur vairāk artilērijas un koncentrējuši aviācijas aktivitāti, mēs spēsim pārvarēt tos nolādētos divpadsmit kilometrus. Kad rodas dilemma, vai nu bada nāve, vai blokādes pārraušana, izvēle var būt tikai viena!

Hozins lēnām pašūpoja galvu.

— Andrej Aleksandrovič, jūs nupat minējāt, cik daudz cilvēku vakar nomiruši bada nāvē. Bet vai jūs atceraties, cik daudz gājuši bojā Ņevas placdarmā?

Ždanovs sarauca seju.

— Bet vai jūs atceraties, cik daudz tur samalts ienaidnieka dzivā spēka? Mūsu kareivji krituši par svētu lietu. Karš nevar būt bez upuriem.

— Protams, — Hozins piekrita. — Tikai upuriem jābūt attaisnotiem. Piedodiet, Andrej Aleksandrovič, ka sāku ar jums strīdu, citā laikā nekādi nebūtu to uzdrošinājies. Taču pašreiz uzskatu par pienākumu vēlreiz brīdināt jūs un arī pašam izvairīties no kļūmīga soļa. Atminieties Ņevas pleķīša vēsturi! Septembrī, kad nolēma atņemt vāciešiem placdarmu upes kreisajā krastā, tas bija darīts pareizi: ienaidnieks toreiz vēl nebija paguvis pienācīgi nostiprināties, blokādes loks tikko bija saslēdzies un mēģinājums to tūlīt pārraut solīja reālus panākumus. Divdesmitajā oktobrī, kad sākās blokādes pārraušanas operācija, arī varēja cerēt uz panākumiem, jo pie Ņev-skaja Dubrovkas izdevās radīt prāvu skaitlisko pārsvaru pār ienaidnieku, turklāt viņa aizmugurē atradās vesela mūsu armija, kuras mērķis bija Siņavina. Upuri, ko prasīja šīs kaujas, protams, bija attaisnoti. Un toreizējā Galvenās mītnes prasība forsēt uzbrukumu neizraisīja nekādas šaubas. Taču kopš tā laika situācija krasi mainījusies. Vācieši sāka uzbrukumu dienvidaustrumos no Ļeņingra-das, un manam pēctecim Fedjuņinskim bija jāpārgrupē piecdesmit ceturtās armijas spēki, lai nosargātu Volhovu. Arī pašreiz viņam ir īstais laiks nodarboties ar Lādogas ezera pjekrastes nosargāšanu, nevis domāt par pārrāvumu. Ja mums neizdevās blokādi pārraut divdesmitajā oktobrī, kad ienaidniekam tika doti triecieni no divām pusēm, ko tad var gaidīt pašreiz no uzbrukuma, kas

notiek vienīgi no Ļeņingradas puses? Ja toreiz mūsu karaspēks spēja pavirzīties uz priekšu tikai dažus desmitus metru, kādas izredzes mums ir pašreiz daudz sliktākos apstākļos izlauzties cauri divpadsmit kilometru dziļai ienaidnieka aizsardzībai? Kā jūs attaisnosiet jaunos upurus, kuri būs milzīgi, ja mūsu karaspēka daļas, kas atrodas pleķītī, nepāries aizsardzībā? Kā mēs savus kļūdainos lēmumus attaisnosim Galvenās mītnes, tautas un savas sirdsapziņas priekšā, ja ienaidnieks aizlauzīsies līdz Lādogas ezeram? Vai ar to, ka mēs kāvāmies un gribējām pārraut blokādi?

Tāda gara runa prasīja no Hozina lielu piepūli. Pirmajos mirkļos tā ietekmēja Ždanovu. Taču drīz vien viņš juta, ka pavēlnieks tomēr nav viņu pārliecinājis. Psiholoģiskā barjera radīja nepārvaramu šķērsli jebkuram argumentam, kas liecināja par labu Hozina priekšlikumiem.

Ģenerālis Hozins bija caur un cauri karavīrs. Jautājuma emocionālā puse, kas bija saistīta ar militārajām operācijām, viņa apziņā vienmēr atkāpās otrā plānā. Viņam daudz svarīgāki bija spēku un līdzekļu samēri, galvenā mērķa izraudzīšanās un tā sasniegšanas veids, precīzi laika un attāluma aprēķini. Turpretim Ždanovs, kara mēnešos pat ieguvis zināmu militāru pieredzi, palika vispirms politisks darbinieks. Viņš visvairāk ņēma vērā to, ko partijas terminoloģijā dēvē par masu morāli politisko stāvokli.

Šie divi cilvēki atšķīrās viens no otra vēl ar ko citu.

Ieradies kopā ar Žukovu, Hozins bloķētajā Ļeņingradā bija uzturējies samērā neilgi, turklāt tai laikā, kad pārtikas problēma vēl nebija kļuvusi tik nozīmīga. Toreiz galvenais bija neielaist ienaidnieku pilsētā, atvairīt tā triecienuzbrukumu. Zukova vadībā šo uzdevumu arī izpildīja, Hozins pēc tam uzņēmās 54. armijas komandēšanu un nākamo mēnesi pavadīja ārpus blokādes loka — Lielajā zemē.

Turpretim Ždanovs atradās Ļeņingradā visu laiku. Piedzīvoja tur pirmās smagās sakāves — Lugas aizsardzības līnijas pārraušanu un ienaidnieka ielaušanos Ļeņingradas priekšpilsētās. Iepazina aizvainojuma rūgtumu, ko izraisīja skarbās, pazemojošās Staļina telegrammas. Pieredzēja, ka izveidojās blokādes loks un ienaidnieka artilērijas šāviņi sāka sprāgt pilsētas centrā.

Un tagad jauns, briesmīgs vāciešu sabiedrotais — bads lēnām, bet nežēlīgi vārdzināja cilvēkus un noveda viņus kapā...

Ždanovam šķita, ka simtiem tūkstošu acu ar mēmu pārmetumu raugās viņā un klusībā prasa: «Cik ilgi vēl?»

Uz šo jautājumu nevarēja atbildēt ar vārdiem. Bija jāatbild vienīgi ar darbiem. Pareizāk sakot, jāizdara pats galvenais, kas spēja izšķirt visu: jāpārrauj blokāde. Tas, kas šo galveno aizvirzīja kaut kur tālākā nākotnē, Ždanovam nekādi nebija pieņemams.

— Nekā vairāk jums nav ko teikt? — pieri saraucis, viņš vaicāja Hozinam.

Hozins klusēja. Tikai pēc brīža viņš lēnām atbildēja:

— Ir, Andrej Aleksandrovičl Lūdzu jūs atnākt te. — Un viņš devās pie sienas, kur karājās liela karte, kas bija izraibināta bultām, karodziņiem, izlocītām sarkanām un zilām līnijām. Neatskatīdamies, bet dzirdēdams, ka arī Ždanovs pieceļas no krēsla un nostājas viņam aiz muguras, Hozins pielika pirkstu pie kartes un sacīja: — No šejienes, no Kirišu un Ļubaņas rajona, ienaidnieks sāka savu oktobra uzbrukumu. Viņa galvenie spēki virzījās, lūk, uz šejieni — uz Tihvinu, cauri Gruzinai un Budo-goščai. Kāds, pēc jūsu domām, ir ienaidnieka nākamais mērķis?

— Tas ir elementāri, — Ždanovs dzedri atbildēja, joprojām nesaprazdams, uz ko pavēlnieks virza sarunu.

— Protams, vācieši lauzīsies uz Lodeinoje Poļi, centīsies sasniegt Sviru un savienoties ar somiem. Mēs taču nupat par to runājām.

— Jā, jums taisnība, — Hozins pamāja ar galvu.

— Taču mēs nepieskārāmies kaut kam citam — tam, kas ir ārkārtīgi nozīmīgs ne tikai Ļeņingradai, bet visai Padomju zemei, visai padomju un vācu frontei kopumā. Piedodiet man, Andrej Aleksandrovič, es tomēr gribu jums jautāt tieši: vai jūsu uzmanībai nav paslīdējis garām otrs, jau skaidri iezīmējies palīgtrieciens, ko gatavojas realizēt vācu grupējums, kurš darbojas Tihvinas un Volhovas rajonā? Vai jūs paturat vērā to, ka ienaidniekam, "kas vienlaikus uzbrūk arī Malaja Višerai un Bologojei, ir tālejoši nodomi?

— Kādi? — Ždanovs negribot vaicāja.

— No šejienes doties pretim fon Boka grupējuma kreisajam flangam. Un ienaidnieks to arī izdarīs, ja mēs

viņam neuzspiedīsim lielas kaujas par Tihvinu un Vol-hovu.

— Ir taču vēl Kaļiņinas fronte, — Ždanovs sacīja, plecus paraustīdams. — Tā šķir...

— Jā, šodien tā vēl šķir fon Boķu no fon Lēba, — Ho-zins turpināja. — Jūs saprotat, ko tas nozīmēs Maskavai, ja viņi tomēr savienosies kaut kur Višņijvoločokas rajonā?

Ždanovs klusēja. Arī šajos Hozina argumentos viņam nebija nekā principā jauna. Kā viens no partijas vadītājiem viņš allaž domāja valsts mērogā. Tomēr traģiskais Ļeņingradas stāvoklis viņam tiešām, bija visa centrā. Acīmredzot Ždanovu ietekmēja ari tas, ka pēdējā laikā viņam nebija tieša kontakta ar Staļinu un bieži mainījās pavēlnieki. Tas viss kopā, protams, ierobežoja Ždanova iespējas, nedaudz sašaurināja viņa redzes loku. Tomēr Hozina tiešums viņam likās pārmērīgs un sāpīgi aizskāra viņa patmīlību.

— Vāciešu uzbrukums Maskavai laikam gan ir jau apsīcis... — Ždanovs noteica it kā savā nodabā, ne īsti vaicādams, ne arī apgalvodams.

— Ja vāciešiem neuzspiedīs kaujas Tihvinas rajonā un Volhovas virzienā, ja atļaus fon Lēbam no turienes izvest daļu karaspēka, tas var atsākties, — Hozins sacīja,

, pārliecināts par savu taisnību.

Ždanovs lēnām piegāja pie galda, apstājās tā galā, paņēma no kastītes jaunu papirosu, tomēr neaizsmēķēja, it kā būtu to aizmirsis, tad atkal pagriezās pret Hozinu un teica:

— Visā jūsu nupat sacītajā nav paturēta vērā tikai viena iespēja — triecienuzbrukums Ļeņingradai.

— Esmu domājis par to, Andrej Aleksandrovič, — Hozins atbildēja, arī pieiedams pie galda. — Pilnīgi izslēgt tādu iespēju nedrīkst...

— Mums, ļeņingradiešiem, tas ir izšķirošs apstāklis! — Ždanovs tūlīt izsaucās.

— Esmu tomēr pārliecināts, — Hozins turpināja, — ka fon Lēbs pašreiz nespēj doties triecienā pret pilsētu. Kā jūs zināt, to pašu apgalvoja arī Žukovs, braukdams projām uz Maskavu. Cik man zināms, pēc Georgija Konstan-tinoviča aizbraukšanas pie Ļeņingradas dislocētais vācu grupējums papildinājumus nav saņēmis. Fon Lēbs nemaz arī nevar cerēt uz papildinājumiem, kamēr nav skaidrs

iznākums kaujā par Maskavu. Viss ir savstarpēji saistīts, Andrej Aleksandrovič!

Zdanovs vēl spaidīja pirkstos joprojām neaizsmēķēto papirosu. Tad pārlauza to, iemeta pelnu traukā un lēniem soļiem mazliet pastaigāja pa istabu...

Viņš domāja par to, ko nespēja aizmirst nedz dienu, nedz arī nakti bezmiega stundās. Sī doma Ždanovu nepameta ne uz mirkli, lai ko viņš darīja vai runāja. Tā bija izsakāma piecos briesmīgos vārdos: ienaidnieks stāv pie Kirova rūpnīcas.

«Nākotne spriež par pagātni vienmēr pēc gala rezultāta,» Zdanovs domāja. «Šī nākotne droši vien sapratīs, ka tādā situācijā nebija Ļeņingradas spēkos neielaist ienaidnieku savās nomalēs. Bet, ja vācieši ieņems pilsētu, tāpēc ka aizsardzības vadītāji būs piekāpušies kādas apšaubāmas koncepcijas priekšā un šīs koncepcijas dēj vieglprātīgi izveduši ārpus blokādes loka prāvu daju karaspēka, to gan mums nepiedos neviens — ne laikabiedri, ne nākamās paaudzes!»

Izdarījis tādu vairs negrozāmu secinājumu, Zdanovs pārtrauca lēno staigāšanu pa lielo, tik tikko apgaismoto kabinetu un apstājās pie tā paša garā galda, kura otrā pusē, gaidās sastindzis, stāvēja Hozins.

— Nē, Mihail Semjonovič, — Ždanovs stingri sacīja, — es nevaru jums piekrist. Pārāk liels risks. Un Ļeņin-grada ir pārlieku augsta cena par panākumiem jebkurā citā padomju un vācu frontes sektorā. Tauta nolādēs mūs visus, ja mēs, samazinādami Ļeņingradas garnizonu, atvieglosim ienaidnieka triecienuzbrukumu pilsētai. Jā, es zinu, fon Lēbs ne vien nav saņēmis papildinājumus, bet bijis pat spiests daļu sava karaspēka atdot fon Bo-kam. Zinu arī to, ka viņa karaspēks ir novārdzis. Tādos apstākjos viņš nez vai iedrošināsies iet triecienuzbrukumā. Taču, ja mēs pieņemsim jūsu priekšlikumus, apstākļi radikāli mainīsies, radīsies jauna situācija. Trīs divīziju un divu brigāžu — arī tanku brigādes — izvešana pa vienīgo ceļu, kas mums iespējams, — pāri Lādo-gas ezeram, nez vai paliks ienaidnieka izlūku nepamanīta, Un arī mūsu uzbrukuma pārtraukšana Ņevas placdarmā vedinās vāciešus izdarīt dažus mums neizdevīgus secinājumus. Ienaidnieks spriedīs, ka esam galīgi zaudējuši spēkus. Agrāk vai vēlāk tāds pats noskaņojums radīsies arī mūsu karaspēkā un Ļeņingradas iedzīvotājos. Pašreiz

cilvēki vēl tic, ka blokādi drīz pārraus, un tāpēc turas. Bet kas būs, ja jūs atņemsiet viņiem šo ticību? ... Vārdu sakot, es esmu pretim.

Zdanovs devās pie rakstāmgalda, aizdedzināja tur otru galda lampu un noliecās pār dokumentiem, likdams pavēlniekam saprast, ka saruna beigusies. Hozins tikko manāmi paraustīja plecus.

— Atļausiet iet? — viņš paklusi jautāja.

— Jā. Lūdzu.

Hozins devās uz durvīm. Viņš jau bija tās pavēris, kad atkal izdzirda 2danova balsi:

— Vienu mirkli!

Hozins pagriezās.

— Vai es... nepārliecināju jūs? — 2danova balsī bija saklausāma sveša — lūdzoša intonācija.

— Nē, Andrej Aleksandrovič, — Hozins noteikti atbildēja.

— Ļoti žēl, — 2danovs ierunājās skarbi. — Es jūs vairs neaizkavēšu.

Un atkal noliecās pār papīriem.

Tikmēr citā Smoļnija istabā ģenerālis Voronovs beidza savu ne sevišķi lielo pošanos ceļam.

Stundu pirms došanās uz komandanta lidlauku viņš iegāja pie Hozina.

— Gribu atvadīties, Mihail Semjonovič...

Hozins sēdēja pie galda un bija nogrimis rakstīšanā. Izdzirdis Voronova balsi, viņš pacēla galvu, nolika spalvaskātu un, paraudzījies rokas pulkstenī, jautāja:

— Vai esat paredzējis doties projām divdesmit vienos nulle nulle?... Ja atļaujat, pēc kādas pusstundas es ieiešu pie jums. Man būs lūgums, Nikolaj Nikolajevič.

— Ar prieku to izpildīšu, — Voronovs atbildēja. — Kaut ko nodot ģimenei?

— Jā, nodot... Tikai ne ģimenei.

— Ko tad? Un kam?

— Vēstuli. Ģenerālštābam. Biedram Šapošņikovam.

Voronovs vērīgi palūkojās Hozinā.

— Gribat... aizstāvēt savu viedokli?

— Citādi nespēju, Nikolaj Nikolajevič.

Voronovs mazliet paplēta rokas. Tad klusēdams apsēdās krēslā.

— Jums... tomēr neizdevās pārliecināt Andreju Alek-sandroviču? — viņš vaicāja.

— Nē. Pēc sēdes mums bija ilga saruna. Taču Zdanovs palika pie sava viedokļa.

— Un Vasņecovs?

— Ar viņu vairs netiku runājis.

Voronovs lēnām pašūpoja galvu.

— Tas ir risks, Mihail Semjonovič.

— Mēs abi esam karavīri, Nikolaj Nikolajevič. Nepieciešamības reizē mūsu pienākums ir riskēt. Pat ar dzīvību.

— Upurēt dzīvību dažreiz ir vieglāk.

— Vai domājat, ka man nav taisnība?

— Nē, gluži otrādi; manuprāt, jūsu priekšlikumi ir saprātīgi, un es to liku saprast Kara padomes sēdē. Taču uzstāt nevarēju. Man uz to nebija pat morālu tiesību... Vai domājat, ka man ir viegli atgriezties Maskavā, Galvenās mītnes pavēli neizpildījušam? — Voronovs rūgti pasmaidīja.

— To arī nevarēja izpildīt, — Hozins sacīja. — Neviens taču nezināja, ka vācieši aizsteigsies mums priekšā, sāks uzbrukumu Tihvinai.

— Neviens nezināja! ... — Voronovs atkārtoja tikpat rūgti. — Šķiet, mums abiem ir mācīts, ka paredzēt turpmākos notikumus ir viens no karavadoņu pienākumiem.

— Šo pārmetumu var adresēt ne tikai mums vien.

Uz mirkli Voronova acis bažīgi iespīdējās. Viņš nolieca galvu un klusi teica:

— Tas nav nekāds mierinājums. Mūsu pienākums ir par katru neveiksmi atbildēt kā savas sirdsapziņas, tā tautas priekšā. Savas neveiksmes mēģināt attaisnot ar ienaidnieka rīcību nozīmē atzīt, ka šī kara norisi noteic viņš.

— Līdz šim tā arī ir bijis, — Hozins drūmi sacīja. — Vācieši uzbruka, mēs aizstāvējāmies.

— Tas ir gan pareizi, gan nepareizi, Mihail Semjonovič. Pareizi tāpēc, ka Ļeņingrada joprojām tiek bloķēta un vācietis stāv pie Maskavas. Bet nepareizi tāpēc, ka esam izjaukuši gandrīz visus Hitlera ieplānotos termiņus. Tādos apstākļos jo nepatīkamāk, ka mums neizdevās realizēt labi iecerēto uzbrukuma operāciju. Šai gadījumā pārmetumu es adresēju pats sev.

— Aplam, Nikolaj Nikolajevič, jūs veltīgi sevi nosodāt. Nebija nekādu iespēju pārraut blokādi, kad vācieši uzbruka Tihvinai un bija apdraudēta piecdesmit ceturtā

armija. Esmu par to pārliecināts tāpat kā par to, ka pašlaik turpināt mūsu uzbrukumus pleķītī ir veltīgi — tikai cilvēkus pazudināsim.

— Pleķītis mums vēl noderēs, atdot to nedrīkst nekādā gadījumāl — Voronovs brīdināja.

— Es nemaz arī nedomāju atdot kreisā krasta placdarmu. Taču to noturēt ir pavisam kas cits nekā mēģināt no turienes uzbrukt... Pārrāvums pašreiz nav iespējams, — Hozins turpināja, mazliet paceldams balsi, — un man, Nikolaj Nikolajevič, neklājas atstāt rezervē vairākas vienības un pieļaut, ka to kareivji kļūst gandrīz vai par distrofiķiem, ja tai pašā laikā pie Tihvinas un Vol-hovas ir zelta vērts ikviens cilvēks, ikviena šautene, ikviens tanks! Kad vācieši būs pilnīgi nostiprinājušies Tih-vinā, negribu sevi mierināt ar to, ka tā nav mana fronte. Un, kad fon Lēbs ziemeļos savienosies ar somiem, bet dienvidos ar fon Boka karaspēku, negribu taisnoties, ka es, tā teikt, gan visādi centos, tomēr nespēju pārliecināt biedru Zdanovu par nepieciešamību nejaut tam notikt.

— Tomēr neaizmirstiet, Mihail Semjonovič, ka Ždanovs ir Centrālās Komitejas sekretārs!

— Bet es esmu komunists un frontes pavēlnieks! Andreja Aleksandroviča autoritāti es uzskatu par neapstrīdamu. Bet ja nu esmu pārliecināts, ka šoreiz viņš kļūdās? ...

— Viņu var saprast.

— Es arī saprotu, tomēr šai gadījumā piekāpties nedrīkstu. Blokādes pārraušana arī man ir pats galvenais. Taču taisnākais ceļš ne vienmēr ir visīsākais... Vārdu sakot, atļaujiet man pēc pusstundas iedot jums vēstuli. Ja... jūs esat ar mieru to ņemt, zinādams tās saturu.

Voronovs vēlreiz vērīgi ielūkojās Hozinam acīs un, īsi atbildējis: — Es jūs gaidīšu! — izgāja no kabineta.

Iestājās nakts, vēl viena auksta, melna Ļeņingradas blokādes nakts.

Cilvēki, kuriem šī nakts nebija jāpavada bez miega ierakumos, tranšejās vai štābu zemnīcās, cehos pie mašīnām vai partijas rajonu un rūpnīcu komitejās pie dežurantu galdiem, jau gulēja gultās, stingdami aukstumā, uz kādu laiku miegā aizmirsdamies un atkal atmozdamies bažīga nemiera satraukti.

2danovs negulēja, lai gan pēc diviem bija pārgājis no dienesta kabineta uz dzīvojamo ēku, kas atradās turpat Smoļnija teritorijā, un būtu bijis iespējams trīs četras stundas pagulēt.

Uzkāpis otrā stāvā, viņš novilka frenci un zābakus, iebāza kājas rīta kurpēs un ieslēdza radio skaļruni, kas bija nolikts uz skapīša pie gultas. Atskanēja vienmērīgi metronoma tikšķi. «Varbūt šī nakts vispār paies mierīgu bez uzlidojumiem un apšaudes?» 2danovs nodomāja. Viņš nodzēsa gaismu un neizģērbies apgūlās virs segas. Gulēja, klausīdamies vienmērīgajos, nomierinošajos metronoma tikšķos, tomēr aizmigt nespēja: viņu mocīja konflikts ar Hozinu.

Zdanovs ļoti labi saprata, ka viņa stāvoklis partijā, visā valstī un Ļeņingradā nodrošina viņam šai strīdā pēdējo — izšķīrēju vārdu. Bez viņa piekrišanas vai bez Galvenās mītnes pavēles nevienu divīziju, nevienu brigādi no Ļeņingradas neizvedīs un uzbrukuma operācijas Ņevskaja Dubrovkas rajonā nepārtrauks.

Par savu taisnību 2danovs nešaubījās. Tā nebija nejaušība, ka viņa pozīciju vienprātīgi atbalstīja Vasņe-covs un citi Kara padomes locekļi. Tomēr viņam nedeva mieru tas, ka pavēlnieks bija ne tikai neatlaidīgi aizstāvējis savu atsevišķo viedokli, bet bija pie tā arī palicis, nostādamies pretim visas Kara padomes uzskatam.

Tikai prestiža dēļ vien, tikai tāpēc, lai paliktu strīdā uzvarētājs, Zdanovs nekad nebūtu pavēlnieka priekšlikumiem licis pretim savu milzīgo varu. Bet pavēlnieks? «Kāpēc viņš ir tik nepiekāpīgs?» 2danovs sev vaicāja un nespēja atbildēt.

Mazliet mulsināja arī Voronova pozīcija. Taču tā bija izskaidrojama: Voronova vadībā sagatavotā blokādes pārraušanas operācija nebija izdevusies, un pēc tam aizstāvēt blokādes pārraušanas iespēju viņš, dabiski, nevarēja. «Nav taču izslēgts, ka arī Hozins,» 2danovs nemitējās prātot, «protams, neapzināti, ne jau tīšuprāt, grib tādējādi attaisnot neveiksmīgo iznākumu operācijā, kurā arī viņš piedalījās kā toreizējais piecdesmit ceturtās armijas pavēlnieks?»

Cēloni, kāpēc pavēlnieka un Galvenās mītnes pārstāvja pozīcijas ir vienādas, 2danovs saskatīja arī tai apstāklī, ka viņi maz dzīvojuši bloķētajā Ļeņingradā un tāpēc nespēj ļeņingradiešu noskaņojumu izprast visā pilnībā,

nezina, ka pilsētas iedzīvotāji un karaspēks ir gatavi visgrūtākajiem pārbaudījumiem, vēl lielākiem upuriem, lai tikai izglābtos no blokādes.

Zdanovs pieļāva, ka viņiem abiem kā militāriem speciālistiem droši vien ir zināma taisnība. Taču pašreizējais karš nav tāds kā agrākie. Tagad nedrīkst ņemt vērā vienīgi tīri militāros aprēķinus vien. Galu galā arī vācu ģenerāļi prot labi izdarīt tādus aprēķinus, tomēr izšķirošu uzvaru līdz šim nav spējuši iegūt...

Zdanovs atcerējās, ka vēl pirms kara, kad viņš CK uzdevumā nodarbojās ar Jūras kara flotes jautājumiem, reiz manevru laikā nogrima zemūdene. Apkalpi laimējās izglābt. Zdanovs ataicināja uz Maskavu zemūdenes komandieri un noskaidroja atgadījuma tehnisko pusi, bet sarunas beigās vaicāja:

— Jums nebija gandrīz nekādu izredžu uz glābšanos. Jūs vārējāt cerēt vienīgi uz palīdzību no ārienes. Loģiski būtu bijis pārtraukt jebkuru darbošanos, taupīt skābekli. Kāpēc jūs tā nedarījāt? .

Komandieris, jauns cilvēks, kas tikai pirms trim gadiem bija beidzis Augstāko jūras kara skolu, brītiņu padomāja, tad it kā nokaunējies paplātīja rokas un atbildēja:

— Nolaist rokas klēpī un gaidīt nāvi? Nē, Andrej Aleksandrovič, mūs mācīja citādi... Turklāt es esmu komunists...

Ždanovs gulēja un vērās tumsā. Neparasto klusumu traucēja vienīgi metronoms. Taču miegs nenāca.

Rītausmā 2danova guļamistabā zvanīja telefons. Runāja Vasņecovs. Viņš paziņoja savu nodomu braukt uz Ņev-skaja Dubrovkas rajonu.

— Braukšu uz Bičevska komandpunktu, — viņš teica, — un izsaukšu uz turieni arī Bolotņikovu.

Vasņecovs nepaskaidroja, kāpēc īsti viņš grib doties turp. 2danovs nekā arī nevaicāja, tomēr intuitīvi noprata, ka šim Vasņecova braucienam ir kāds sakars ar iepriekšējā vakarā notikušo Kara padomes sēdi.

Drīzāk pēc inerces nekā lietišķu apsvērumu dēļ 2da-novs painteresējās, kad Vasņecovs cer atgriezties. Saņēmis atbildi, ka vakara pusē, viņš nolika klausuli.

Dažas minūtes pēc šīs sarunas emka, kas tagad ziemā maskēšanās nolūkā bija nokrāsota balta ar pelēkiem plankumiem, joņoja projām no Smoļnija pa tukšām un aizsnigušām pieklusušās Ļeņingradas ielām. Blakus šoferim sēdēja Vasņecovs, aizmugures sēdeklī — divi auto-mātisti.

Mašīna brauca pa šoseju uz Vsevoložskas pusi, lai vēlāk pa lauku ceļu nogrieztos uz dienvidaustrumiem, uz Ņevskaja Dubrovku.

Ždanovs savā minējumā nebija kļūdījies: starp vakarējo konfliktu ar Hozinu un pašreizējo Vasņecova braucienu bija tiešs sakars. Strīds, kurā Vasņecovs aktīvi nostājās Ždanova pusē, bija atstājis pēdas — citādi nemaz nevarēja būt.

Viņā, impulsīvā cilvēkā, tolaik daudziem ļeņingradiešiem tik raksturīgā «blokādes psiholoģija» bija iespiedusies vēl dziļāk nekā Ždanovā. Tādiem cilvēkiem šķita, ka viņus pilnīgi spēj saprast vienīgi tie, kas, tāpat kā viņi, kopš septembra visu laiku atradušies blokādes lokā, paši pārcietuši visas bombardēšanas, visas apšaudes, diendienā pastāvīgi jutuši sev aiz muguras nāvi. Hozins pie tiem nepiederēja, jo gandrīz divus mēnešus bija pavadījis ārpus blokādes loka, un jau tāpēc vien Vasņecovs pret viņa priekšlikumiem izturējās piesardzīgi.

Sī pati «blokādes psiholoģija» radīja «blokādniekos» ne tikai īpašu lepnumu, bet arī nostiprināja viņos pārliecību, ka viņiem visvairāk jāpaļaujas uz saviem spēkiem un pārraut blokādi lemts viņiem pašiem. Hozina ierosinātais plāns izslēdza blokādes pārraušanu tuvākajā laikā. Ar to Vasņecovs nespēja samierināties.

Tomēr viņš saprata, ka vienīgi nesatricināma pārliecība par savu taisnību varēja Hozinu novest pie sadursmes ar cilvēku, kam ir tāds sabiedriskais stāvoklis kā Zdanovām, Pārdomās par to arī radās vēlēšanās steidzami braukt uz Ņevskaja Dubrovku...

Nē, kad Vasņecovs devās uz turieni, viņam nepavisam nebija apzināta nodoma pārliecināties, vai uzbrukums no placdarma upes kreisajā krastā ir perspektīvs. Tāds jautājums viņam nemaz neradās. Vasņecovam nebija itin nekādu šaubu par to, ka uzbrukums jāturpina.

Tomēr, sēdēdams mašīnā, kas joņoja uz Ņevskaja Dubrovku, Vasņecovs nebija patiess, apgalvodams pats sev, ka braucot uz turieni ar pilnīgi konkrētu mērķi — pašam

pārbaudīt, kā notiek tanku pārsviešana uz placdarmu, un pēc iespējas to paātrināt. Tāpēc viņš ari devās nevis uz Ņevas operatīvās grupas štābu, bet uz inženieru karaspēka štābu, uz «Bičevska saimniecību», iepriekš izsaukdams uz turieni frontes bruņutanku karaspēka pavēlnieku ģenerāli Bolotņikovu.

Izkļuvusi no pilsētas, emka sāka braukt lēnāk, jo ceļš tur bija slidens, ar buksējušu kravas mašīnu atstātām pēdām un tanku izrautām grambām. Reizēm gadījās nogriezties no ceļa, lai palaistu garām ragavas ar ievainotajiem un automašīnas ar sarkaniem krustiem uz virsbūvēm. .

Šoferis laiku pa laikam signalizēja, lai karaspēka kolonnas, kas devās uz Vsevoložskas pusi, mazliet pavirzītos sāņus.

Uz ceļa sniega gandrīz nebija, to bija notrausušas vai sablietējušas velteņos ieautas kareivju kājas, ragavu slieces un automašīnu riepas. Taču ceļa malās jau pacēlās kupenas.

Vasņecovs neapmierināts klusībā ievēroja, ka viņam tikai reizi gadījies apdzīt dažus tankus; no tā varēja secināt, ka placdarmā joprojām jākaro lielākoties ar kājnieku spēkiem.

Pie Bičevska zemnīcas Vasņecovu gaidīja ģenerālis Bolotņikovs, drukns, it kā platumā padevies cilvēks. Viņi kopā nogāja lejā pa slideniem pakāpieniem.

Zemnīcā valdīja pustumsa. Dienas gaisma gandrīz neiespiedās pa mazo, apsarmojošo lodziņu. Zemnīcu apgaismoja tikai blāvs karbīda lukturis, kas bija nolikts uz dēļu galda. Laiku pa laikam gluži tuvu sprāga šāviņi, un luktura liesma te cēlās gaisā kā tieva strūkliņa, te saplaka.

Pie galda izslējies stāvēja pulkvedis Bičevskis, kas bija garš augumā. Zemnīcas griesti viņu neapšaubāmi traucēja — zods gandrīz atdūrās pret krūtīm.

Sasveicinājies ar Bičevski un uzaicinājis viņu sēsties, Vasņecovs pagriezās uz Bolotņikova pusi un zobgalīgi teica:

— Zemnīca acīmredzot izbūvēta jūsu augumam?

— Tā, Sergej Afanasjevič, nav mana saimniecība, tā pieder inženieriem, bet, kā tautā mēdz teikt: kas dos kurpniekam labus zābakus? — ģenerālis atjokoja.

Neciešamais karstums zemnīcā tūlīt piespieda Vasņe-covu novilkt puskažoku. To pašu darīja arī Bolotņikovs. Visi trīs apsēdās pie galda: Vasņecovs vienā pusē, Bolot-ņikovs un Bičevskis — otrā.

— Esmu pie jums atbraucis, biedri, — Vasņecovs Iesāka, — lai noskaidrotu, kāds stāvoklis ir placdarmā.

Bolotņikovs un Bičevskis neizpratnē saskatījās. Bija mn/, ticams, ka Vasņecovs ieradies tikai tāpēc, lai uzdotu tādu jautājumu, turklāt tik vispārīgā veidā. Ņevas operai ivās grupas štābs katru dienu, pat divreiz dienā pa telefonu nodeva sīku informāciju frontes Kara padomei. .In divīzija» komisārs tomēr gribēja kaut ko precizēt uz vlntaa, tnd kāpēc vlņft nav ticies ar grupas pavēlnieku ftenerfltl Koņkovu?

TA kā jautājums bija uzdots, vajadzēja uz to atbildēt. To uzņēmās ģenerālis Bolotņikovs, kam bija augstāka dienesta pakāpe.

-- Diemžēl pagaidām nav ar ko lielīties. Arbuzovu Ienaidnieks atkal atņēmis.

— Atņēmis tāpēc, — Vasņecovs tūlīt atsaucās, — ka tas aktīvi izmanto tankus! Bet mums tanku pārsviešana uz kreiso krastu joprojām ir problēma!

Tas-jau attiecās tieši uz Bičevski. Kopš bija sākts plānot blokādes pārraušanas operāciju, frontes inženieru karaspēka priekšnieks gandrīz visu laiku atradās pie Ņevskaja Dubrovkns — organizēja pārcelšanos, vadīja prāmju montāžu un piestātņu būvi.

Piestātnes un pārcelšanās vietas ienaidnieks pastāvīgi apšaudīja ar artilēriju, meta uz tām smagās aviobum-tias. Ptaškoti ar tankiem bieži vien nogrima, kreiso krastu nesasnieguši. Vislielākā nelaime tomēr bija tā, ka tanku bija palicis maz. Vasņecova pārmetums aizvainoja Bičevski, un viņš mēģināja taisnoties:

— Mums nav ko celt pāri, Sergej Afanasjevič! Vakar ar lielām pūlēm nogādājām pleķītī pēdējos vieglos tankus. Skaitā četrpadsmit. Astoņi no tiem jau sadeguši kaujā par Arbuzovu, bet atlikušos sešus ģenerālis Koņ-kovs pavēlēja ierakt zemē un izmantot par ugunspun-ktiem...

— Pulkvedis Bičevskis nerunā par to, par ko būtu jārunā, — Bolotņikovs iejaucās sarunā. — Lai viņam nesāp galva vieglo tanku dēļi Placdarmā tie nav vajadzīgi: salauzt ilglaicīgu ienaidnieka aizsardzību tiem

nav pa spēkam. KV tanki — tie tur ir vajadzīgi! Un es tos dodu, kamēr man tie ir. Bet inženieru karaspēka priekšnieks lai izdomā, kā šīs smagās mašīnas dabūt viņā krastā.

Ģenerālis apklusa, īgni nosprauslādamies un pievērsdams skatienu Bičevskim.

— Tas ir viss, ko jūs gribējāt sacīt, biedri Bolotņi-kov? — Vasņecovs jautāja.

— Ko tad vēl, biedri divīzijas komisār? Varu tikai piebilst, ka šeit uzbrukt bez smagajiem tankiem vispār nav nekādas jēgas.

Vasņecovam asinis sakāpa sejā. Iekritušie vaigi kļuva manāmi sārti. Līdz viņa apziņai pilnīgi aizgāja tikai pieci vārdi no tā, ko nupat bija sacījis Bolotņikovs: «Uzbrukt ... vispār nav nekādas jēgas.»

— Varbūt jūs gribētu pārtraukt kaujas placdarmā? Pasniegt to vāciešiem tikpat kā uz paplātes? — Vasņecovs jautāja ar niknuma pieskaņu balsī.

Bolotņikovs un Bičevskis labi zināja, cik ātrsirdīgs ir Vasņecovs. Tomēr pašreiz viņi abi bija izbrīnījušies. Patiesību sak,ot — ko jaunu Vasņecovs bija dzirdējis?

— Sergej Afanasjevič, jūs nepareizi sapratāt ģenerāli, — Bičevskis mēģināja aizstāvēt Bolotņikovu. — Mēs ne viens, ne otrs nekā' tāda nedomājam. Nevienam ne prātā nenāk pārtraukt placdarmā kaujas. Taču uzbrukt bez smagajiem tankiem tur tiešām ir grūti, šai ziņā biedram ģenerālim ir taisnība.

— Kāpēc tad jūs nevarat nokārtot šo tanku pār-sviešanu uz viņu krastu? — Vasņecovs turpināja jau pierimdams, tomēr joprojām īgns. — Cik komunistu jums strādā pārcelšanā?

Bičevskis paraustīja plecus.

— Nevaru jums pašreiz minēt precīzu skaitli, Sergej Afanasjevič. Cilvēki bieži mainās — personālais sastāvs cieš lielus zaudējumus. Taču varu ziņot, pilnīgi apzinādamies savu atbildību: gan pārceltuvēs, gan pašā pleķītī ir grūti bezpartejiskos atšķirt no komunistiem. Visi strādā un cīnās pret ienaidnieku, sevi nesaudzēdami.

Šie vārdi Vasņecovam gāja pie sirds.

— Tad vēl jo vairāk nav piedodams, ka mēs nespējam viņu uzbrukuma degsmi atbalstīt ar smagajiem tankiem, — viņš teica nosvērtā balsī.

— So pārmetuma es pieņemu, — Bičevskis atbildēja. — Taču pašreiz ir nolādēts laiks — ne īsti rudens, ne īsti ziema. Ņeva gan aizsalst, tomēr ledus vēl plāns. Neiztur pat vieglo tanku, kur nu vēl KV. Mūsu rīcībā palikusi tikai šaura ūdens josla, kas ir brīva no ledus. Vienīgi to mēs arī izmantojam, lai tankus pārceltu ar prāmjiem ...

— Es biju pārcelšanās vietā pirms trim dienām un apstākļus zinu, — Vasņecovs viņu pārtrauca.

— To lāsmeni ienaidnieks jau sen piešaudījis un nogremdē visu, kas parādās ūdenī, — Bolotņikovs drūmi norūca.

— Ari to es zinu, — Vasņecovs tūlīt atsaucās. — Tomēr stāvoklis ir tāds: vai nu mēs pārrausim blokādi, vai būsim lemti bada nāvei. Jūs to saprotat?

Bolotņikovs un Bičevskis nekā neatbildēja.

— Jums taču ir zināms, — Vasņecovs runāja aizvien ska|āk, — ka Lādogas ezera dienvidu piekraste joprojām ir apdraudēta, lai gan Volhovu mums izdevās noturēt. Blokāde jāpārrauj, lai tur vai kas! ... Kirovieši devuši partijas pilsētas komitejai vārdu, par spīti visiem apstākļiem, paātrināt tanku remontu. Es nešaubos, ka savu solījumu viņi izpildīs. Bet kāda tam būs jēga, ja mēs nespējam So» tanku» dabūt pāri viņā krastā?

Vasņecov» piecēla», uzbudināts pagāja dažus solus pa mazo zemnīcu, oldūrfi» pret durvīm, pagriezās atpakaļ un, dūres pie krūtīm piespiedis, izsaucās:

— Mēs, biedri, neattaisnojam strādnieku uzticību! Gribu no jums dzirdēt skaidru, atklātu atbildi: vai mēs varam tikt galā ar saviem uzdevumiem vai ne? Bet... varbūt jūs neticat, ka blokādi iespējams pārraut?

Pēdējie vārdi Vasņecovam izspruka ātrās dusmās. To jēgu viņš aptvēra tikai tad, kad bija izdzirdis pats savu balsi. Piesardzīgi, tā kā bažīgi viņš paraudzījās Bolotņi-kovā un Bičevskī. Tad atmeta ar roku, piegāja pie galda un savaldīgi teica:

— Gribētos dzirdēt jūsu priekšlikumus.

— Viens priekšlikums ir, — Bičevskis ierunājās, it kā skaļi domādams.

— Kāds? — Vasņecovs pagriezās pret viņu, nepacietību neslēpdams.

Bičevskis nesteidzās atbildēt — viņš pareizi uzminēja, ka pašreiz Vasņecovu dziļi satrauc kaut kas vairāk nekā

tanku pārcelšana pāri Ņevai. Šis Sarkanās Armijas kadru komandieris, dzimis ļeņingradietis, vairākkārtējs kara apgabala štāba partijas organizācijas biroja loceklis, daudzu partijas konferenču delegāts un neiztrūkstošs pilsētas partijas aktīva sanāksmju dalībnieks jau sen pietiekami labi pazina pilsētas komitejas sekretāru. Bičevskis bija viņu redzējis priecīgu un bažīgu, labvēlīgi saudzīgu un nesamierināmi skarbu, redzējis Vasņecovu kā propagandistu un Vasņecovu kā tribūnu. Tagad šie novērojumi, šī pagātnes pieredze vedināja Bičevski uz domām, ka divīzijas komisārs nav atbraucis tāpat vien, ka viņu māc kādas vēl līdz galam neizteiktas bažas un visu, ko viņš pašreiz dzird un redz, viņš uztver no īpaša viedokļa. Brīdis nebija sevišķi piemērots, lai apspriestu tehniska rakstura ieceri un taktisku manevru ar šauru mērķi. Un tomēr Bičevskis riskēja.

— Nevaru garantēt, ka būs panākumi, ja šo manu priekšlikumu pieņems, bet mēģināt būtu vērts, — viņš nesteigdamies turpināja. — Pacentīsimies ienaidnieku apmānīt. Sāksim demonstratīvi būvēt jaunas pārceltuves — it kā tāpēc, lai nodrošinātu tanku pārgādāšanu pa ledu, kad tas būs kļuvis stiprāks. Vācieši katrā ziņā pārnesīs uguni uz turieni, bet mēs pa to laiku vairākus smagos tankus pārcelsim pāri pa ūdeni ar prāmjiem.

— Bet, kad Ņeva būs aizsalusi pilnīgi, tanki tomēr būs jāpārgādā pāri pa ledu. Ja jūs rīkosieties demonstratīvi, ienaidnieks ledu saārdīs ar šāviņiem, — Vasņecovs brīdināja.

— Mēs būvēsim smagās pārceltuves, kuras nav nemaz tik viegli sadauzīt.

— Ko tas nozīmē — smagās?

— Tādas, kas nostiprinātas ar ledū iesaldētām trosēm.

> Tiesa, pagaidām trošu mums nav.

— Nekas neiznāks... — Bolotņikovs bezcerīgi atmeta ar roku.

Vasņecovs tomēr jau bija pieķēries šim Bičevska priekšlikumam. Bija jūtams, ka tehnisko pusi viņš vēl pilnīgi neizprot, taču viņu acīm redzami iepriecināja jau tas vien, ka pēkšņi vismaz pavērusies kāda iespēja paātrināt smago tanku pārsviešanu uz placdarmu.

-r- Cik daudz trošu jums būs vajadzīgs? — viņš jautāja Bičevskim.

— Teiksim, kilometru desmit.

Vasņecovs izvilka no formas svārku kabatas piezīmju grāmatiņu un ar zīmuli kaut ko pierakstīja. Tad teica:

— Labi. Un cik daudz smago tanku varēs pārgādāt pāri pa ūdeni, ja vācieši uzķersies uz jūsu makšķeres?

— Te viss ir atkarīgs no prāmju pontoniem, Sergej Afanasjevič, — Bičevskis sacīja un nevilšus nopūtās. — Diemžēl pontonu mums ir pamaz.

— Pasakiet, kuras rūpnīcas spēj noorganizēt to ražošanu pietiekamā daudzumā, es pats braukšu uz turieni, aprunāšos ar strādniekiem, sapulcēšu komunistus un komjauniešus! — Vasņecovs apsolīja.

— Tas nav atkarīgs no strādniekiem, Sergej Afanasjevič.

— No kā tad?

— No elektroenerģijas. Ja būtu iespējams «Ļenenergo» ļaudīm uzlikt par pienākumu dot papildus nu kaut vai... piecus tūkstošus kilovatu! Speciāli metināšanai.

Vasņecova zīmulis, kas bija gatavs atkal pieskarties papīram, apstājās gaisā.

«Piecus tūkstošus kilovatu ...» viņš klusībā atkārtoja. «Miera laikā, pat kara pirmajos mēnešos tas Ļeņingradai būtu bijis tīrais sīkums, piliens jūrā. Turpretim pašreiz, kad elektrostacijām nav kurināmā, kad pilsēta grimst tumsā, kad hospitāļiem, bērnu namiem un maizes ceptuvēm jādzivo enerģijas badā! ... Pieci tūkstoši kilovatu... Kur lai tos ņem?»

— Apspriedīšos ar Andreju Aleksandroviču, — Vasņecovs teica neskanīgā balsī un tomēr izdarīja vēl vienu pierakstu piezīmju grāmatiņā. — Vai pontonnieku jums pietiek? — viņš jautāja, skatienu atkal pievērsdams Bi-čevskim. — Paturiet vērā, ka metro būvētājus mēs jums atņemsim — ār šiem kadriem nedrīkst riskēt.

— Neatdošu, Sergej Afanasjevič, — Bičevskis sacīja pārsteidzoši stingrā balsī. — Pontonnieku mums jau tā nepietiek. Bet par metro neviens vairs nedomā!

Sī īsā piebilde par metro Vasņecovam bija kā uguns pakulās. Viņš pat uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Nerunājiet tā! Neviens nav metro aizmirsis! Un mums tas būs!

Bičevskis sāka taisnoties:

— Es gribēju... es gribēju tikai teikt, ka nez vai arī pēc kara metro būs vissteidzamākā būve. Pilsētā taču ir tik daudz postījumu! ...

Vasņecovs nokaunējās par uzkliedzienu, bet it īpaši par skanīgo plaukstas bliezienu pa galdu.

— Piedodiet, biedri! Nervi uzdod. Atvainojiet! ... Starp citu — pēc kādām normām pontonniekus apgādā?

— Pagaidām pēc priekšējo pozīciju normām, — Bičevskis ziņoja, — taču aizmugures pārvalde draud normas samazināt...

Vasņecovs izņēma mutautiņu, noslaucīja sviedru lāses no pieres un, skatīdamies kaut kur tālumā, sacīja:

— Pie jums ir ļoti karsts. Pamatīgi kurināt... Iesim uz pārceltuvēm!

Bolotņikovs un Bičevskis reizē piecēlās kājās.

— Nē, Sergej Afanasjevič, — Bolotņikovs stingri teica. — Uz turieni nav jāiet. '

— Ko tas nozīmē? — Vasņecovs brīnījās.

— Pārceltuves apšauda bez pārstājas.

. — Tādā gadījumā jūs varat nenākt man līdzi. — Vasņecovs paraustīja plecus un sniedzās pēc puskažoka.

Bičevskis un Bolotņikovs vienā mirklī nostājās viņam priekšā.

— Biedri divīzijas komisār, — Bolotņikovs, izslējies un galvu mazliet atmetis atpakaļ, nepiekāpīgi paskaidroja, — bez īpašas Kara padomes atļaujas es nedrīkstu jūs laist uz apšaudes rajonu. Man nav tādu tiesību.

— Nerunājiet aplamības, desmitiem reižu esmu bijis pārceltuvēs, un nekādi lēmumi pirms tam nav tikuši pieņemti, — Vasņecovs sacīja, jau dusmodamies, un paspēra vēl vienu soli uz puskažoka pusi. Taču ģenerālis un pulkvedis stāvēja viņam ceļā kā siena.

Vasņecovs pārsteigts lūkojās viņos un nezināja, ko darīt: izmantot varu vai tāpat vien pasmieties.

Viņš, protams, nevarēja zināt, ka jau tad, kad viņa mašīna vēl nebija izbraukusi pa Smoļnija vārtiem, Bičev-ska zemnīcā zvanīja telefons. Paņēmis klausuli, pulkvedis izdzirda pulka komisāra Kuzņecova balsi: «Tūlīt runāsiet ar biedru 2danovu.» Pēc tam atskanēja telefona pārslēgšanas knikšķis un ierunājās pazīstamā augstā balss. Žda-novs vaicāja, kāds stāvoklis ir pārceltuvēs. Bičevskis ziņoja, ka ienaidnieks aktīvi apšauda labo krastu un sabojājis prāmju piestātni, taču remonts drīz būs pabeigts. «Lieta tāda,» Zdanovs teica paklusi, bet stingri, «pie jums drīz ieradīsies biedrs Vasņecovs. Uz pārcelšanās vietu

viņu nelaidiet!» Mirkli klusējis, Zdanovs vēl stingrāk piebilda: «Nekādā gadījumā!»

Bičevskis gribēja vaicāt, kā viņš var aizliegt Kara padomes loceklim iet uz turieni, kur tam gribas, taču Žda-nova kategoriskums viņu atturēja no jautājumiem. Viņš isi atbildēja: «Klausos!»

Par šo telefona sarunu Bičevskis izstāstīja Bolotņiko-vam, kas drīz vien ieradās. Kppā viņi nolēma, ka tik neparastā situācijā iniciatīva jāuzņemas ģenerālim, jo viņam ir augstāka dienesta pakāpe. Un tagad nu viņi stāvēja Vasņecovam ceļā kā nesatricināma klints.

— Nedrīkstu jūs laist, — Bolotņikovs nepiekāpīgi atkārtoja. — Turklāt dienā ar mašīnu tur nevar braukt.

— Tad iešu kājāml — Vasņecovs nepadevās. — Man taču jāaprunājas ar cilvēkiem, dārgie biedri! Vai tiešām jūs to nesaprotat? Man katrā ziņā tieši šodien jāaprunājas ar tiem, kas paši strādā pārcelšanās vietās.

— To taču mēs tūlīt noorganizēsim! — Bičevskis priecīgi izsaucās. — Tūlīt ataicināšu sapieru bataljona komandieri. — Negaidīdams Vasņecova piekrišanu, viņš pagriezās uz pusatvērto durvju pusi un nokliedza: — Adjutant! Kapteini Surovcevu!

Tomēr pagāja ne mazāk kā četrdesmit minūtes, kamēr Surovcevs ieradās zemnīcā.

Sakumā viņš nespēja aptvert situāciju. Vispirms viņš ieraudzīja druknu, gandrīz vai kvadrātveidīgu ģenerāli un pulkvedi Bičevski, ar kuru viņam jau bija gadījies tikties pēc atgriešanās no hospitāļa. Galda otrā galā sēdēja vēl kāds ...

Pārliecināts, ka vecākais tur ir ģenerālis, Surovcevs sāka viņam ziņot par ierašanos. Taču ģenerālis pārtrauca:

— Ziņojiet Kara padomes loceklim!

Kara padomes loceklis varēja būt vienīgi tas, kas sēdēja zem aizsalušā lodziņa galda viņā galā, līdz kuram gandrīz nesniedzās karbīda luktura gaisma. Surovcevs pagriezās uz viņa pusi un atsāka ziņojumu.

No galda piecēlās un Surovcevam tuvojās samērā jauns cilvēks ar zaļiem rombiem uz zīmotnēm un sarkanu zvaigzni uz formas svārku piedurknes.

«Tas taču ir Vasņecovs!» Surovcevs viņu pazina.

— Sveicināti! — Vasņecovs teica, sniegdams roku.

Surovcevs stāvēja viņam pretim, ģērbies netīrā, ar eļļu notraipītā vatenī, apledojušiem ūdenszābakiem kājās — bieži vajadzēja brist pa ūdeni, un tagad siltumā no šiem zābakiem jau sāka tecēt sīkas ūdens strūkliņas. Uz komandpunktu viņš bija izsaukts brīdī, kad ložņāja pa izremontētu prāmju piestātni, kur iepriekšējā vakarā bija trāpījis šāviņš; piestātne bija jāatjauno veicīgi, jo dienā neļāva strādāt ienaidnieka artilērija, bet, tumsai iestājoties, tur atkal vajadzēja pietauvoties prāmjiem.

Pārliecinājies, ka piestātne ir jau kārtībā, Surovcevs bija nolēmis kaut pāris stundu pagulēt savā zemnīcā. Viņš jutās ļoti noguris — visu nakti bija vadījis cilvēku un tanku nogādāšanu placdarmā. Pēdējais tanks bija ieradies pārcelšanās vietā ap sešiem rītā. Surovcevs bija licis pievilkt pie piestātnes prāmi un pavēlējis tanka vadītājam, kas bija izliecies pa lūku, braukt virsū uz diviem pontoniem uzstiprinātas koka platformas.

Tanka vadītājs bija bažīgi raudzījies uz šo nedrošo platformu, kas līgojās melnajā ūdenī, līdz Surovcevs viņam uzbļāva. Tad viņš pazuda lūkā, pēc brīža sāka darboties motors, un tanks lēnām tuvojās prāmim, ko aiz pietauvošanās troses turēja četri kareivji pontonnieki.

Šai mirklī plaukšķēdamas un šņākdamas eksplodēja vācu apgaismošanas raķetes, un vēl pēc dažiem mirkļiem uz piestātni sāka gāzties smagie šāviņi un mīnas. Atbildēdama uz šo uguni, tūlīt sāka grandīt mūsu artilērija.

Tanks strauji padeva atpakaļ: vadītājs droši vien domāja, ka pontonnieki apšaudes dēļ aizskries kur kurais un svārstīgais koka klājs, ko neviens vairs neturēs, izslīdēs no kāpurķēžu apakšas, tiklīdz tās būs šim klājam pieskārušās. Tie bija bīstami maldi, un Surovcevs metās pie tanka un sāka dauzīt ar pistoli pa bruņu. Tanks apstājās.

Tanka vadītāju nosvētījis pēdīgiem vārdiem, Surovcevs pieprasīja, lai tas nekavēdamies brauc virsū uz prāmja. Vienīgā izredze izglābties bija — pēc iespējas drīzāk pa lāsmeni tikt neskares zonā.

Beidzot prāmis atgāja no piestātnes. Un tas bija īstajā laikā, jo pēc īsa brīža tur, kur tas bija pietauvojies, no baļķiem uzceltajai piestātnei šāviņš tiešā trāpījumā sašķaidīja stūri. Vācieši velēja arī pa prāmi, taču bez panākumiem — tas paguva nokļūt augstā pretējā krasta aizsegā ...

... Surovcevs apjucis vispirms aplūkoja savu netīro plaukstu — skaidri bija redzamas cauri eļļai un citiem melnumiem izsūkušās un pēc tam sarecējušas asinis — un tikai tad paspieda Vasņecovam roku. Aizsmakušā, čerkstošā balsi viņš atbildēja:

— Sveicināts, biedri divīzijas komisāri

— Lūdzu, atstājiet mūs divus vien, —* Vasņecovs lūdza, pievērsdamies Bolotņikovam un Bičevskim, — gribu ar kapteini parunāt vienatnē.

Viņi klusēdami uzģērba puskažokus, uzmauca galvā cepures un izgāja no zemnīcas.

— Sēdieties! — Vasņecovs sacīja Surovcevam, kad viņi bija palikuši divi vien, un pamāja uz nokaitušo krāsniņu. — Vai jums nav karsti?

Surovcevs gribēja atbildēt, ka pēc vēja un ledainā Ņevas ūdens nav vēl paguvis atsilt, tomēr nekā neteica. Atpogājis vateni, viņš apsēdās pie galda.

— Vai jūs, biedri Surovcev, esat partijas biedrs? — Vasņecovs iesāka sarunu.

— Nē, kandidāts, — Surovcevs atbildēja un tad piemetināja: — No trīsdesmit devītā gada.

— Tātad kandidāta stāžs jau noildzis, — Vasņecovs aizrādīja, — laiks kļūt par biedru.

— Es... nevarēju to izdarīt, biedri divīzijas komisār, — Surovcevs sastostidamies teica. — No paša sākuma esmu frontē. Te vienā pulkā, te otrā. Pats redzat.

Vasņecovs gandrīz palaida gar ausīm divus pēdējos Surovceva vārdus: «Pats redzat.» Tomēr domās tūlīt atgriezās pie tiem, pūlēdamies saprast to jēgu. Surovcevs, it kā būtu atminējis Vasņecova domas, uzsmaidījis paskaidroja:

— Mēs taču esam tikušies, biedri divīzijas komisār. Divas reizes!

— Tā? — Vasņecovs sarosīdamies ievaicājās. — Kur tad?

— Vienreiz uz ceļa netālu no Lugas, kad jūs kopā ar maršalu Vorošilovu braucāt pie zemessargiem. Šī tikšanās gan bija pavirša: es jūs redzēju, jūs mani — ne. Otrreiz tikāmies Pulkovas augstienē, pat runājāmies.

Vasņecovs vērīgi ielūkojās Surovcevam sejā. Tad, ne īsti jautādams, ne arī apgalvodams, teica:

— Observatorijā ...

— Tieši tā, biedri divīzijas komisār!

— Nu protams, observatorijā! — Vasņecovs izsaucās, nopriecādamies, ka atmiņa nav viņu vīlusi, un atkal vērīgi palūkojās Surovcevā. — Cik atceros, toreiz jūs komandējāt strēlnieku bataljonu, bet tagad esat pārkvalificējies par sapieri, vai ne?

— Pārkvalificējies biju toreiz... no sapiera par kājnieku komandieri... — Surovcevs pasmīnēja. — Pat ne toreiz, bet mazliet agrāk. Tagad, tā teikt, kurpnieks atgriezies pie savām liestēm.

— Saprotu. Pulkvedis Bičevskis man stāstīja, ka atsaucis no pleķīša visus tos, kas agrāk bija dienējuši inženieru karaspēkā. — Tad atkal sarosījās, atcerēdamies:

— Komisārs jums toreiz bija tāds... nu, ne sevišķi jauns vecākais politiskais vadītājs. Vai ne?

— Jā, bija, — Surovcevs atbildēja, noliekdams galvu.

— Kritis?

— Nē, ko jūs runājat! — Surovcevs atsaucās kā izbijies. — Tikai gadījās tā: kad es atgriezos no hospitāļa, komisāra vairs nebija. Viņš bija ievainots, un mana bataljona patiesībā arī nebija: vācieši bija to pavisam saplui-nījuši... Taču komisārs bija palicis dzīvs. — Surovcevs gandrīz iekliedzās negaidīti skaļā balsī, it kā ar kādu strīdētos: — Puiši viņu redzējuši dzīvu!

— Cerēsim, ka jūs vēl tiksieties! — Vasņecovs viņu uzmundrināja un pārliecās pār galdu — tuvāk Surovce-vam. — Man ir vēl kāds jautājums, biedri kapteini. Bičevskis man stāstīja, ka jūs esot aizbēdzis no hospitāļa neizārstējies līdz galam. Vai tā ir?

Vasņecovs runāja tādā tonī un tik vērīgi lūkojās Surovcevā, ka viņš nodomāja: «Vai tikai negatavojas mani tālab sodīt?» Novērsis skatienu sāņus, Surovcevs atbildēja:

— Tā jau bija.

— Tad es gribu jums vaicāt, — Vasņecovs turpināja,

— kādi apstākli jūs mudināja pamest hospitāli, lai gan nebijāt izārstējies? Ko jūs domājāt, atgriezdamies šeit — pie Ņevas?

Surovcevs pēkšņi juta, ka viņam kjūst tā kā garlaicīgi. «Politiskais darbinieks!» viņš klusībā nosprieda ar slēptu zobgalību. «Gaida, lai es tagad sāku runāt kā no grāmatas — tā sacīt, Dzimtene sauca.» 3j

Patiesībā Surovcevs gan nebūtu samelojies, ja būtu atbildējis tieši tā. Izsakoties avīžu ievadrakstu valodā, tā būtu precīzi raksturotas viņa izjūtas toreiz hospitālī.

Viņam tomēr negribējās ar Vasņecovu tā runāt. Un vispār viņš nevēlējās «izsist sev kapitālu» no toreiz pārdzīvotā. «Varbūt tev pastāstīt arī par bumbu?» viņš īgni nodomāja.

— Kāpēc jūs klusējat, kapteini? — Vasņecovs nepacietīgi jautāja.

— Hospitālī nebija diez cik labi ar ēšanu, biedri divīzijas komisār, — Surovcevs tagad ierunājās ar skaidri jūtamu zobgalību balsī, — aizmugures normai ... Un, kad biju izbēdzis no hospitāļa, domāju tikai vienu domu: kaut nesaskrietos ar patruļu! Man taču nebija dokumentu ...

To pateicis, Surovcevs palūkojās Vasņecovam sejā, cerēdams tur ieraudzīt neapmierinātību. Bet — sev par izbrīnu — viņš itin nekā tāda nevarēja saskatīt. Vasņecovs apstiprinādams pat pamāja ar galvu un piekrītoši sacīja:

— Jā, ievainotos tagad hospitāļos slikti ēdina. Ļoti slikti. Tomēr labāk nekā civiliedzīvotājus...

Viņš izrunāja šos vārdus tā, it kā kavētos pats savās domās un tie nemaz nebūtu sacīti Surovcevam. Tajos bija jūtamas līdz galam neizteiktas, ar gribasspēku apvaldītas sāpes. Tad viņš līdzjūtīgi vaicāja:

— Droši vien tur bija arī auksts, vai ne? Nav ar ko apkurināt hospitāļus...

Surovcevs jutās gaužām nelāgi. Viņam bija kauns, ka uzsācis muļķīgo spēli, uz kādu bija tieksme daudziem frontiniekiem, kad viņi sastapās ar aizmugures priekšniecību. Tagad Surovcevam šī spēle likās nožēlojama un puiciska. Izrādās, ka nekādas skaļas frāzes Vasņecovs nav no viņa gaidījis un uzņēmis nopietni viņa atsaukšanos uz to, ka hospitālī bijis trūcīgi ar ēšanu. Vasņecovam ne prātā nenāca, ka pašreiz kāds varētu dzīt jokus ar tādiem jēdzieniem kā bads un aukstums...

Surovcevs steidzās kļūdu izlabot.

— Biedri divīzijas komisār, grūti ir gulēt hospitālī, zinot, ka bataljons palicis bez komandiera. Turklāt sāpēja sirds, ka blokādi pārraus bez manis. Tāpēc arī atgriezos.

— Tātad nevarējāt neatgriezties? — Vasņecovs neatlaidās.

— Nevarēju, — Surovcevs domīgi noteica. — Tomēr būtu bijis labāk to nedarīt.

Izdzirdis tādu negaidītu atzīšanos, Vasņecovs manāmi parāvās atpakaļ, ar visu augumu piespiezdamies pie baļķu sienas. Un skarbi noprasīja:

— Kā to saprast?

—- Tūlīt visu izskaidrošu, biedri divīzijas komisār, — Surovcevs sacīja. — Mani ievainoja kaujā par Arbu-zovu. Vai zināt tādu sādžu Ņevas otrā krastā — pleķītī? Man iznāca tās dēļ nokarot nepilnu diennakti. No hospitāļa atgriezdamies pleķītī, biju pārliecināts, ka mūsējie pavirzījušies uz priekšu kilometrus... nu, vismaz kilometrus astoņus. Tuvojos Dubrovkai, pretim ved ievainotos. Vaicāju: «Par ko kāvāties, puiši?» — «Kaujas notiek par Arbuzovu,» man atbild. Saprotiet — atkal par Arbuzovu! — Surovcevs sarūgtināts izsaucās. — Gandrīz trijās nedēļās nemaz nav tikts uz priekšu! Nu, varbūt pārsimt metru! Un tas ir viss!

Vasņecovs klusēja. Viņš bija gaidījis kaut ko pavisam citu no sarunas ar šo inženiertehniskā bataljona komandieri, ko Bičevskis bija raksturojis kā cilvēku, kas labi pazīst kaujas apstākļus pleķītī un zina arī visas grūtības, kādas ir tanku pārcelšanā uz turieni. Vasņecovs bija cerējis, ka Surovcevs viņam pateiks kaut ko tādu, kas palicis nepamanīts augstākajiem priekšniekiem. No pirmskara gados gūtās pieredzes Vasņecovs zināja: ja rūpnīca nokļuvusi grūtībās un jānoskaidro, kur slēpjas ļaunuma cēlonis, nedrīkst aprunāties tikai ar direktoru un cehu vadītājiem vien, nepieciešams iet pie strādniekiem, brigadieriem, meistariem, partijas grupu organizatoriem. Kopā ar viņiem arī jāsāk gatavošanās trieciendarbam, ja rūpnīca saņēmusi atbildīgu uzdevumu, kas turklāt jāizpilda pirms termiņa.

Arī no Surovceva viņš gribēja dzirdēt praktiskus padomus un lietišķus priekšlikumus, kā labāk organizēt pārcelšanu uz viņu krastu. Taču Surovcevs ...

Vasņecovs tik tikko noturējās neaizsvilies ātrās dusmās. Viņam jau bija uz mēles pārmetumi par mazdūšību, pesimismu un činkstēšanu ...

Viņš iomēr sasprindzināja gribu un apspieda šo dusmu uzliesmojumu, klusībā spriezdams tā: «Kādas man tiesī-

bita viņam ko pārmest? Šis cilvēks taču komandēja ba-tallonu, kas stājās pretim ienaidnieka galvenajam triecienam Pulkovas augstienē, un ienaidnieks netika cauri. An pleķīti Surovcevs ar paša asinīm jau maksājis par mūsu visu tiekšanos pārraut blokādi. Uz šejieni, uz šo briesmīgo gaļmašīnu, viņš ir atgriezies bez pavēles — paša sirds mudināts. Nē, man nav tiesības viņam pārmest ... Jārunā citādi. .. citādi!»

Sakopojis domas, Vasņecovs teica:

— Blokādi mēs nespējām pārraut, bet ne jau tāpēc, ka mūsu kareivjiem un komandieriem būtu trūcis gribas uzvarēt. Visa nelaime tā, ka vāciešiem izdevās aizsteigties mums priekšā ar savu uzbrukumu Tihvinai un Vol-hovai. Lai tomēr pārrautu blokādi, mums pašreiz nepieciešams divkāršot un trīskāršot savas pūles tieši šeit — pleķītī.

— Vai tanku un lielgabalu skaits arī tiks divkāršots un trīskāršots, biedri divīzijas komisār? — Surovcevs jautāja.

Vasņecovs vērīgi palūkojās kapteinī. Viņam šķita, ka Surovceva balsī ieskanas ironija. Tomēr nē: Surovcevs plaši ieplestām acīm vientiesīgi raudzījās viņā, gaidīdams atbildi pēc būtības.

— Tu taču zini, biedri Surovcev, ka tas pašreiz nav iespējams, — Vasņecovs teica, atmezdams oficiālo toni. — Ienaidnieks stāv pie Maskavas, un jaunos tankus sūta uz turieni. Mums jāiztiek ar to pašu, kas ir mūsu rīcībā/ tūlīt atjaunojot ikvienu sadauzītu tanku. Kirovieši cenšas. Taču cehos ir auksts, apšaude notiek vairākas reizes dienā, strādnieki dzīvo pusbadā, reģistrēti jāu vairāki bada nāves gadījumi pie darbgaldiem. Nedrīkst no šiem cilvēkiem prasīt neiespējamo.

— Bet no tiem, kas atrodas pleķītī, drīkst? — Surovcevs atkal vaicāja.

Vasņecovs pat nodrebēja no šī jautājuma un pārgāja atkal uz «jūs».

— Es jūs nesaprotu, biedri kapteini. Pie Pulkovas jūs tādus jautājumus neuzdevāt.

— Nē, biedri divīzijas komisār. Ne prātā nenāca tos uzdot. Bet tas bija tur. Te ir citādi. .x.

Un Surovcevs apklusa. Klusēja arī Vasņecovs. Viņi raudzījās viens otram acīs, un abi zināja, ko grib sacīt sarunas biedrs.

«Vai jums ir zināms, ka neviens vada, rotas un bataljona komandieris nepaliek neievainots, ja viņš kaut vienu diennakti bijis pleķīti?» vaicāja Surovceva skatiens. «Vai jūs zināt, ka mēs* saņemam mazāk nekā trešo daļu no vajadzīgā tanku skaita un pusi no šiem saņemtajiem tankiem ienaidnieks vēl nogremdē pārcelšanās laikā? Vai jūs zināt, kādi zaudējumi ir pontonnieku vidū?»

«Zinu, visu zinu!» Vasņecovs ari atbildēja bez vārdiem. «Bet tu gan daudz ko nezini. Būtu tu zinājis to, ko zinu es, — cik daudz cilvēku Ļeņingradā jau nomiruši badā vai arī no slimībām, kas ar to saistītas, būtu tu zinājis, ka pēc divām trim nedēļām bads var kļūt un droši vien arī kļūs masveidīgs. Tikai ar cerību uz drīzu blokādes pārrāvumu mēs uzturam izmocīto ļeņingradiešu spēkus. Ja tu visu to zinātu, tu nebūtu man uzdevis tādus jautājumus...»

Surovcevs saprata, ko Vasņecovs.grib viņam sacīt.

— Mēs kausimies, biedri divīzijas komisār, — viņš klusi teica. — Kamēr būsim dzīvi, placdarmu neatdosim. Taču nomirt šai pleķītī nav tas prātīgākais, ko var darīt. Kam mēs esam vajadzīgi miruši? Ienaidnieks nav apturams ar līķiem, pat ar veselu līķu kalnu ne, turklāt mūsu uzdevums šeit nav tikai nosargāt placdarmu, mums ir jāuzbrūk!

— Tas ir pareizi, — Vasņecovs piekrita. — Uzdevums ir tieši tāds... — Paraustījis plecus, it kā nokratīdams no sevis smagu, rūgtu domu nastu, viņš ierosināja: — Ziniet ko — runāsim konkrēti! Par tankiem es jau dzirdēju. Ņevas ledus ar katru dienu kļūs stiprāks. Tad varēs tos pārgādāt pāri uzreiz vairākās vietās. Bičevskis projektē būvēt smagās pārceltuves, troses iesaldējot ledū. Mēs pacentīsimies sadabūt vajadzīgo daudzumu trošu. Tagad sakiet man gan kā kājnieku komandieris, kas pats cīnījies pleķītī, gan kā kara inženieris, kas strādā pārcelšanā: vai mēs pārrausim blokādi, ja tiks nokārtota smago tanku pārsviešana viņā krastā? Runājiet atklāti un godīgi!

«Atklāti un godīgi?» Surovcevs klusībā sev vaicāja un skaļi atkārtoja:

— Atklāti un godīgi? ... Ja smago tanku un lielgabalu skaits tiks trīskāršots, tad varbūt pārrausim.

«Trīskāršots!» Vasņecovs rūgti nodomāja. «Vai šis kap-

telnis saprot, ko viņš saka? Pat par divkāršošanu nevar būt runas ...»

— Nu ko tad, — Vasņecovs pieceldamies dobji noteica, — paldies par atklātību. — Viņš vērīgi paraudzījās acīs Surovcevam, kas arī bija piecēlies, un tikai tagad pamanīja, ka tas ir bezmiega nakšu un trūcīga uztura izmocīts, ledainu vēju šaustīts cilvēks, kas agri sācis sirmot. — Man ir vēl viens jautājums... pareizāk sakot, priekšlikums, — Vasņecovs nedroši sacīja. — Jūs bijāt ievainots un aizgājāt no hospitāļa neizārstējies līdz galam. Vai gribat, lai es dodu rīkojumu piešķirt jums nedēļu ilgu atvaļinājumu? Varēsiet aizbraukt uz Ļeņin-gradu... Vai jums ir ģimene?

Doma, ka būs iespējams satikt Veru, uz bridi aizēnoja Surovcevam visu citu. Dažos īsos mirkļos viņš iztēlojās, kā tuvojas hospitālim, kā dodas augšā pa kāpnēm...

Bet ko viņš atbildēs, ja Vera vaicās: «Kā ir tur — pie Ņevskaja Dubrovkas?» Ar ko viņš spēs Veru mierināt, ja viņas māte atrodas uz nāves sliekšņa? Kādu cerību iedvest?... Bet varbūt Vera nemaz negrib viņu redzēt? Varbūt ir uzradies, atgriezies tas cilvēks, pēc kura viņa tiecās visu laiku...

— Ģimenes man nav, — Surovcevs atbildēja. — Ir māte. Bet viņa atrodas tālu...

— Vienalga, — Vasņecovs teica, — dažas dienas padzīvot citos apstākļos jums nenāks par ļaunu.

Surovcevs pasmaidīja. Tas nu bija neapšaubāmi ironisks smaids.

— Citos apstākļos? — viņš atkārtoja. — Atgriezties izsalkušā, aukstā, šāviņu plosītā pilsētā un domāt, dienu un nakti domāt un minēt, kas notiek šeit, pie Ņevas? Nē, biedri divīzijas komisār, es palikšu te. Strādājot ir vieglāk.

Surovcevs uzlika ausaini, noraustīja vateni, pielika plaukstu pie cepures un jautāja:

— Atļausiet iet?

— Ejiet, — Vasņecovs atļāva un pavisam neoficiāli piebilda: — Jāiztur, kapteini! Mums visiem jāiztur. Man vairāk nav ko teikt. Palūdziet, lai sauc šurp Bolotņikovu un Bičevski!

Viņus gaidīdams, .Vasņecovs mēģināja novērtēt sarunu ar Surovcevu. Vienatnē viņš sev stingri noprasīja:

«Nelietderīga saruna?... Bez konkrētiem rezultātiem? Nepaliek nekādu pēdu? ...»

Nē. Pēdas bija palikušas. Kādas? Uz to Vasņecovam vēl bija grūti atbildēt. Tomēr viņš juta: pēdas palikušas ...

Kad Vasņecovs brauca atpakaļ uz Smoļniju, pilsētā jau bija tumšs.

Viņš sēdēja emkā, seju paslēpis aiz saceltās puskažoka apkakles. Šoferim un automātistiem, kas sēdēja aizmugurē, šķita, ka Kara padomes loceklis iesnaudies.

Taču Vasņecovs bija nomodā. Viņš spriegi domāja. Radās un tūlīt tika izlemti daudzi dažādi jautājumi. Tikai viens jautājums, tikai viena problēma visu laiku neizgāja no prāta: Ņevas placdarma liktenis.

Vasņecovs joprojām bija pārliecināts, ka tieši tur izšķirsies Ļeņingradas nākotne. Tieši tur apmesta galvenā cilpa ap pilsētas kaklu — un tur, tikai tur iespējams to pārraut.

Ar šo domu viņš bija tik stipri saradis, tā viņam bija tik dziļi miesā un asinīs, ka šķita. — nav un nevar būt tādu argumentu, kas viņu spētu piespiest no tās atteikties.

Objektīvi novērtēt uzbrukuma iespējas Ņevas placdarmā Vasņecovs vairs nespēja. Šo placdarmu ar spēkstacijas drupām un divām no zemes virsas gandrīz nozudušām sādžiņām — Moskovskaja Dubrovku un Arbu-zovu — viņš spēja iedomāties vienīgi uz aukstuma stindzinātās un bada mocītās Ļeņingradas fona. Ar šo divus trīs kilometrus garo un tikai sešsimt metru plato zemes strēmeli Vasņecovam bija saistītas visas cerības uz milzīgās pilsētas izglābšanu no blokādes šausmām. Būdams praktisks cilvēks, Vasņecovs tomēr apzinājās, ka viņa cerību piepildīšanās, kas oktobra otrā pusē bija šķitusi tik tuva, nepielūdzami attālinās. Visu laiku jaunas grūtības radās cita pēc citas. Vispirms trūka peldošo transportlīdzekļu karaspēka pārcelšanai pār Ņevu. Vēlāk, kad vācieši bija piešāvuši to labā krasta daļu, no kuras notika dzīvā spēka un tehnikas pārcelšana uz kreiso krastu, nāca klāt jauna nelaime — trūka artilērijas, kas spētu apklusināt ienaidnieka baterijas.

Tomēr Vasņecovs, tāpat kā Zdanovs, joprojām cieši ticēja pārrāvuma iespējai. Viņš nemaz nešaubījās, ka,

vēlreiz pārcilvēciski sasprindzinot spēkus, var izremontēt un apbruņot pietiekami daudz kaujas mašīnu, bet to pārcelšanas grūtības beigsies, tiklīdz būs kļuvis stiprāks Ņevas ledus.

Fanātiska stūrgalvība? Nē, tā nevarētu teikt. Tāpēc ka blokādes pārraušanas alternatīva bija desmitu un simtu tūkstošu cilvēku bada nāve. Tāpēc ka nebija citas iespējas paglābt pilsētu no bojā ejas. Tāpēc ka tajās dienās pat visbaismīgākā fantāzija nespēja pieļaut, ka blokāde ilgs vairāk nekā divus gadus.

... Zdanovs bija pareizi uzminējis, ka Vasņecovs dodas uz Ņevu, vēlēdamies vēlreiz pārliecināties par uzbrukuma iespējām, nē, vēl vairāk nostiprināt savu apņēmību turpināt uzbrukuma kaujas. Niknais Vasņecova uzbrē-ciens sarunā ar Bolotņikovu un Bičevski: «Varbūt jūs neticat, ka blokādi iespējams pārraut?» — bija tikai retorisks jautājums. Par pozitīvu atbildi viņš nešaubījās itin nemaz.

Vasņecova apziņā uzbrukuma grūtības nekad nesaplūda kopā vienotā, neatrisināmā problēmā, bet vienmēr sadrumstalojās daudzos atsevišķos uzdevumos, kurus vajadzēja atrisināt un arī bija iespējams atrisināt. Jāpalielina tanku skaits! Jāpaātrina pontonu ražošana! Jāpār-sviež uz pleķīti vēl viena tanku daļa, vēl viena strēlnieku vienībai...

Pēc sarunas ar Bolotņikovu un Bičevski radās vēl divi «jā...»] jādabū tērauda troses un jānodrošina elektroenerģija metināšanas darbiem.

Tādā noskaņā Vasņecovs arī būtu atgriezies Smoļnijā, ja nebūtu saticies ar Surovcevu. Šī dīvainā tikšanās izraisīja viņā šaubas — izdarīja to, ko iepriekšējā dienā nebija spējis panākt pat frontes pavēlnieks.

Kāpēc bija noticis tieši tā, arī Vasņecovs pats nebūtu spējis izskaidrot.

«No Ļeņingradas darba cilvēkiem nedrīkst prasīt neiespējamo!» viņš bija teicis Surovcevam. Un kādu atbildi viņš saņēma? «Bet no tiem, kas atrodas pleķītī, drīkst?»

Tas bija sacīts bez sašutuma, pat bez jūtama pārmetuma, taču Vņsņecovam šie Surovceva vārdi bija iespiedušies atmiņā. Viņš gribēja tos aizmirst, bet nespēja, veltīgi visādi centās panākt, lai Surovceva sacītais izdzistu, pazustu no atmiņas, tāpat kā jūras viļņi aizskalo cilvēka pēdas krasta smiltīs.

«Varbūt šis Surovcevs ir gļēvulis, varbūt tam nervi vairs netur?» Vasņecovs sev jautāja. Un viņam sametās kauns par tādu pieņēmumu. «Surovcevs taču atsacījās no mana priekšlikuma atpūsties. Viņš nepavisam nav parādījis sevi kā gļēvuli kaujās, kur izšķīrās Ļeņingradas liktenis — pie Lugas, Pulkovas augstienē, Ņevas pleķītī. Pēc ievainojuma atgriezās ierindā vēl līdz galam neizārstējies ... Nē, gļēvuļi izturas citādi. Un tomēr ir skaidrs, ka pašreiz šis cilvēks netic mūsu uzbrukuma sekmēm...»

Vasņecovs pacēla galvu, atlaidās pret sēdekļa atzveltni un pagrozīja plecus, lai mazliet izkustētos.

Mašīna jau brauca pa pilsētas ielām. Ielas klāja sniegs, tikai pašā vidū melnoja sliede, ko bija iebraukuši daudzu automašīnu riteņi. Apsnigušas bija arī bumbu vai šāviņu sagrauto ēku drupas. Gājēju bija maz, un visi izskatījās bezveidīgi un skumīgi vienādi — vīrieši mēteļos vai kažokos ar saceltām apkaklēm, ar dziļi uz acīm uzmauktām ausainēm, sievietes ievīstījušās lakatos.

Kāda iela bija pavisam tukša, tikai otrā galā varēja redzēt nākam cilvēku. Vasņecovs nekādi nespēja noteikt — vīrietis vai sieviete. Cilvēks kustējās diezgan dīvaini, it kā būtu akls un ietu taustīdamies, un ar to viņš saistīja Vasņecova uzmanību.

Attālums starp mašīnu un šo gājēju ātri samazinājās. Kad viņus šķīra vairs tikai daži desmiti metru, cilvēks pēkšņi apstājās, pamīņājās, izpleta rokas, it kā meklēdams atbalstu, un sabruka sniegā.

Sākumā Vasņecovam šķita, ka cilvēks tāpat vien paslīdējis. Taču viņš palika sniegā guļam.

— Apturi mašīnul — Vasņecovs pavēlēja šoferim.

Mašīna mazliet pamētājās uz gludās, iebrauktās sliedes

un apstājās.

— Ejiet paskatīties, kas viņam noticis! — Vasņecovs teica, pagriezdamies pret automātistiem, taču tūlīt mainīja savu lēmumu: — Nevajag! Es pats.

Viņš atvēra mašīnas durtiņas un izkāpa. Automātisti viņam sekoja.

Pūta stiprs, ledains vējš, un Vasņecovs nodomāja: ja tāds laiks noturēsies vēl divas trīs dienas, Ņevas ledum jānostiprinās pilnīgi un Lādogas ezera ledum — tāpat. Slēpdams seju puskažoka apkaklē un augstu celdams sniegā grimstošās kājas, Vasņecovs aizkļuva līdz ietvei.

Nokritušais cilvēks joprojām gulēja nekustēdamies. Vasņecovs noliecās pār viņu. „Tas bija vīrietis, taču virs karakula cepures viņam bija vēl pūkains sievietes lakats — apņemts ap kaklu un krusteniski sasiets uz muguras.

Vīrietis gulēja uz sāniem ar muguru pret Vasņecovu. Viņš viegli papurināja guļošo pie pleca. Tad abām rokām mazliet pacēla un pagrieza ar seju uz augšu. Seja bija pelēka, vēja appūstās lūpas — zilganas.

«Droši vien sirds lēkme,» Vasņecovs nodomāja. Atliecies taisni, viņš pavēlēja automātistiem:

— Nesiet uz mašīnul

Kareivji uzmeta automātus uz pleciem un pacēla cilvēku, kas joprojām nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Vasņecovs palīdzēja nest ļengano ķermeni.

— Vai miris? — jautāja šoferis, steigdamies viņiem pretim.

— Nezinu, — Vasņecovs atbildēja. — Jāved uz slimnīcu.

Automātisti saņēma pavēli doties uz Smoļniju ar mašīnu, kas gadās pa ceļam, bet emka pagriezās atpakaļ — Vasņecovam bija palikusi prātā pelēka četrstāvu ēka, kur virs ieejas vējš plivināja mazu, baltu karogu ar sarkanu krustu vidū.

Pēc minūtēm piecpadsmit Vasņecovs iedrāzās nelielā istabā, kur puskvēlē dega viena vienīga elektriskā spuldze un pie skārda krāsns sēdēja divas meitenes. Viņas izskatījās ļoti resnas, jo pelēcīgie virsvalki bija uzvilkti virs mēteļietn. Meiteņu sejas likās maziņas, it kā izžuvušas.

— Man tur mašīnā ir cilvēks, — Vasņecovs teica,

— viņš jānes iekšā.

— Vai ievainots? — lietišķi apjautājās viena no meitenēm, pieceldamās kājās.

— Nē. Zaudēja uz ielas samaņu.

— Ak tā-ā, — meitene novilka, it kā vīlusies.

— Vai nevarētu veicīgāk? — Vasņecovs noskaitās.

— Izsauciet ārstu un sanitārus!

— Pašas tiksim galā, — meitene vienaldzīgi atbildēja un pievērsās otrai, kas joprojām sēdēja pie krāsniņas.

— Ļena, celties!

Viņas nesteigdamās devās uz durvīm.

Vasņecovs atkal bija gatavs aizsvilties dusmās. Viņu saniknoja tāda laiski vienaldzīga attieksme pret darbu un tas, ka šis meitenes palaida gar ausīm viņa prasību izsaukt ārstu. Taču, ielūkojies meiteņu vājajās sejās ar tumšiem lokiem ap acīm un ieraudzījis smailos degunus, viņš apspieda dusmu uzliesmojumu un klusēdams devās meitenēm līdzi uz ielas.

Tā, kas bija runājusi ar viņu, apgāja mašīnai apkārt, atrāva vaļā durtiņas un, ar pūlēm iespraukusies iekšā, aiz pleciem pacēla uz augšu atvesto cilvēku. Tai pašā mirklī Ļena, atvērusi otras durtiņas, satvēra viņa kājas.

Vasņecovs uzsauca šoferim:

— Palīdzi taču!

Četratā viņi ienesa cilvēku slimnīcas telpās un nolika uz kušetes, kas bija pārklāta ar vaskadrānu. Meitene, kura saimniekoja šai telpā, novilka viņam cimdu, pastūma uz augšu mēteļa piedurkni un saņēma izdilušos, gandrīz vai caurspīdīgos pirkstos viņa labās plaukstas locītavu.

— Cik, Katja? — Ļena pēc brītiņa jautāja.

— Četrdesmit astoņi, — meitene atbildēja un nekustīgajam pacientam pavilka uz leju apakšējos plakstiņus.

— Vai kamparu? — Ļena vaicāja.

— Labāka būtu sviestmaize ar šķiņķi, — Katja drūmi pajokoja un ikdienišķā balsī jautāja Vasņecovam: — Kas viņš tāds ir?

— Nezinu, — Vasņecovs noplātīja rokas. — Mēs viņu pacēlām no ietves.

Katja pabāza roku zem nepazīstamā cilvēka mēteļa, izvilka apdilušu ādas kabatas portfeli, izņēma no turienes pelēku bieza papīra kartīti un, piegājusi tuvāk spuldzei, skaļi izlasīja:

— «Rūpnīca «Sevkabeļ». Kovaļovs Vasilijs Pavlovičs. Virpotājs.»

— Kas tad viņam kaiš? — Vasņecovs nepacietīgi vaicāja.

— No bada zaudējis samaņu, — bija atbilde. — Šodien tas ir jau divdesmitais, ko cenšamies dabūt uz kājām ,..

Vasņecovs brīdi stāvēja nekustēdamies, tad pamāja ar roku un salīcis lēnām devās uz durvīm. Viņš labi zināja, ka ļeņingradieši aizvien biežāk no bada zaudē samaņu. Taču cilvēku, kas sabrūk uz ielas — sabrūk no bada —, viņš redzēja pirmo reizi.

— Vai atžilba? — šoferis jautāja, kad viņi atkal Bāka braukt uz Smoinija pusi.

— Ko? — Vasņecovs nodrebēja no negaidītā jautājuma.

— Es prasu — vai ir dzīvs?

— Dzīvs, — Vasņecovs atbildēja.

— Sirds bija uzdevusi, vai?

— Jā...

Jau pie paša Smojnija viņus pārsteidza kārtējā artilērijas apšaude. Šāviņi sprāga kaut kur tālu, tomēr metronoms neredzamajos reproduktoros tūlīt sāka tikšķēt ātri.

Šoferis piebremzējis pamirkšķināja ar lukturiem, ko piesedza tādi kā cepures nagi. Sargi atvēra vārtus; pagriezusies pa kreisi, mašīna apbrauca Smoļnija galveno ēku un apstājās pie sānu ieejas.

Vasņecovs aši iegāja priekšnamā, neapstādamies noņēma ausaini un notrauca no tās sniega putraimiņus. Kareivis, kas apsargāja ieeju, jau pastiepa roku uz lifta durvju pusi, bet Vasņecovs ar mājienu viņu apturēja, uzkāpa otrā stāvā un aizgāja uz savu kabinetu. Viņš gribēja vaicāt dežurantam, vai Ždanovs ir Smoļnijā, bet dežurants aizsteidzās viņam priekšā, ziņodams:

— Zvanīja Andrejs Aleksandrovičs. Divas reizes. Lūdza ieiet pie viņa, tiklīdz būsiet atgriezies.

Vasņecovs klusēdams novilka puskažoku, pakarināja to skapī blakus šinelim un uzdedza galda lampu. Tad palūkojās pulkstenī — bez piecpadsmit minūtēm deviņi.

Uz galda atradās sarkana mape, kas bija pilna ar dienā saņemtajiem dokumentiem. Vasņecovs to pastūma sāņus: pirms sarunas ar Zdanovu viņš gribēja sakopot domas.

«Kas man viņam jāsaka?» Vasņecovs sev vaicāja. «Kāds stāvoklis ir pārcelšanās vietā, viņš taču zina tikpat labi kā es. Jādomā, ka jaunumus viņš no manis nemaz ari negaida...»

Tā jau izskatījās pēc pašapmānīšanās. Vasņecovs labi zināja, cik liela intuīcija piemīt Ždanovam. Viņš neapšaubāmi bija sapratis, kāpēc Vasņecovs aizsteidzās uz Ņevskaja Dubrovku tūlīt otrā dienā pēc Kara padomes sēdes, un tagad, protams, gaidīja sīku ziņojumu.

Gadās brīži, kad pat tādam cilvēkam, kāds ir Ždanovs, nepieciešams psiholoģisks atbalsts. Nu ko tad, Vasņecovs vēlreiz sniegs viņam tādu atbalstu un darīs to no tīras sirds, cieši pārliecināts par savu un Zdanova taisnību.

Tad pēkšņi kaut kur atmiņas dzīlēs ieskanējās Surov-ceva balss:

«Bet no tiem, kas atrodas pleķītī, drīkst prasīt neiespējamo?»

«Drīkst prasīt un jāprasa!» Vasņecovs domās atbildēja. «Tas ir vienīgais Ļeņingradas glābiņš!»

Un viņš devās pie Ždanova.

Šie divi cilvēki pazina un saprata viens otru un pat no tālienes spēja uzminēt otra noskaņojumu un lasīt viņa slēptās domas.

Ždanovs tiešām nepacietīgi gaidīja Vasņecova atgriešanos un skaudri izjuta vajadzību pēc viņa atbalsta. Dienā Ždanovam ne vienreiz vien bija radusies vēlēšanās vēlreiz izskaidroties ar Hozinu. No rīta viņš Hozinam pat zvanīja, gribēdams aicināt pie sevis, bet saņēma atbildi, ka pavēlnieks izbraucis uz Forela slimnīcas rajonu pārbaudīt fortifikācijas darbu norisi.

Otrreiz Ždanovs vairs nezvanīja. Kāpēc to darīt? Vai tad Kara padome nav pieņēmusi pilnīgi noteiktu lēmumu?

Tomēr Ždanovs juta, cik milzīga atbildība gulstas uz viņu par šī lēmuma sekām. Blokādes pārraušana Ždanovam bija dzīvības un nāves jautājums — tāpat kā simtiem tūkstošu ļeņingradiešu. Ja ne fiziskas, tad politiskas nāves jautājums. Bet iespējams — tiklab vienas, kā otras.

Galu galā vispirms no blokādes pārraušanas bija atkarīgs arī tas, vai viņš atgūs Staļina uzticību, kura — Ždanovs to juta — bija stipri iedragāta, it īpaši pēc neveiksmīgās operācijas oktobrī.

Ja Ždanovs būtu zinājis, ka Staļins atbalstīs vakarējo Kara padomes lēmumu, visām viņa šaubām būtu pienācis gals. Bet Staļins bija tālu. Zvanīt viņam, kad viņš pats nezvana, Ždanovam nepietika apņēmības.

Novakarē viņam bija izdevies atlicināt laiku, lai apmeklētu bērnu namu. Tādus namus bērniem, kuru vecāki bija gājuši bojā frontē vai kļuvuši par blokādes upuriem, sāka ierīkot tikai nesen. Apmēram stundu Ždanovs bija pavadījis telpā ar sen izdzisušiem centrālās apkures radiatoriem, iztaujādams direktori, pavecu, nomocījušos sievieti, bijušo rajona komitejas instruktori, ar ko bērnus ēdina, kā nokārtota medicīniskā apkalpo-

šana un cik daudz skārda krāsniņu būs vajadzīga, lai pietiktu visām istabām. Reizē viņš aplūkoja bērnua, kas izskatījās ļoti neveikli, bija satuntuļoti jakās, lakatos un pārmērīgi lielos vateņos. No daudzajiem apģērba gabaliem tik tikko spraucās laukā noskūtas bērnu galviņas, pelēkas, izdēdējušas sejiņas ar pieauguša cilvēka skumjām acīs.

Tad blakus sāka sprāgt vācu šāviņi. Bērnus steidzīgi aizveda uz patvertni. Bet Ždanovs, atgriezies Smoļnija, paķēra telefona klausuli, izsauca Baltijas flotes pavēlnieku Tribucu un lūdza dot ar kuģu tālšāvējiem lielgabaliem koncentrētu triecienu Vārnu kalnam un citām vietām, no kurām vācieši apšauda Ļeņingradu.

Viņš stāvēja istabas vidū, rokas dūrēs sažņaudzis, smagi, saraustīti elpodams, kad Baltijas flotes jūrnieki atklāja uguni un Smojnijā drebēdamas sāka šķindēt logu rūtis. Tieši tai brīdī ieradās Vasņecovs.

Ždanovs apsēdās pie galda, atlaidās pret krēsla atzveltni un, pūlēdamies slēpt nepacietību, paklusi vaicāja:

— Nu... kā tad ir?

— Tikos ar Bolotņikovu un Bičevski, — Vasņecovs sacīja, arī apsēzdamies atzveltnī. — Ar tanku nogādāšanu viņā krastā joprojām ir bēdīgi.

— Būs vēl jāaprunājas ar pontonniekiem.

— Tas maz ko dos. Ar vienu no viņiem es runāju.

— Vai pašā pārcelšanās vietā? — Ždanovs jautāja, kļūdams vērīgs.

— Nē, — Vasņecovs atbildēja, mazliet samulsis. — Līst uz turieni nebija tiešas nepieciešamības. — Viņš taču nevarēja stāstīt, ka nav laists. — Jautājums ir skaidrs tāpat: vienīgo pārceltuvi ar prāmi vācieši labi piešāvuši. Turklāt ir maz pontonu.

— Tas ir kas jauns! — Ždanovs saīdzis izsaucās. — Smieklīgi — Ļeņingradas rūpnīcas nespēj izgatavot pontonus!

— Izgatavot jau spēj, Andrej Aleksandrovič, bet trūkst elektroenerģijas metināšanas darbiem. Bičevskis ir aprēķinājis: šim nolūkam vajadzīgi pieci tūkstoši kilovatu.

Šis skaitlis lika Zdanovam atgriezties reālā dzīvē.

— Tas nav iespējams, — viņš stingri sacīja, un viņa acu priekšā pavīdēja no aukstuma sazilējušās bērnu sejas. — Jūs pats zināt, ka tas nav iespējams.

— Jā, protams, — Vasņecovs piekrita. — Taču pašreiz uz Ņevas radusies tāda situācija, ka tankus var pārsviest tikai pa vienu vienīgu vēl neaizsalušu lāsmeni. Un šī iespēja jāizmanto. Pēc tam būs jāgaida, kad ledus spēs izturēt smagos tankus.

Ždanovs klusēja.

— Ja jums nav iebildumu, — Vasņecovs turpināja, — es tomēr sazināšos ar Ļenenergo. Varbūt divus trīs tūkstošus kilovatu viņi spēs kaut kā sagrabināt. Starp citu, — viņš steidzīgi pārslēdzās uz nākamo tematu, lai nedotu Ždanovam iespēju ko iebilst, — Lagunovs draud pontonniekiem pārtikas devas samazināt līdz aizmugures normai. Tas nav pareizil Cilvēki strādā pašā peklē. Es

. gribu aprunāties ar Lagunovu. — Un atkal, baidīdamies, ka Ždanovs to neaizliedz, Vasņecovs ātri pārgāja pie cita jautājuma. — Bičevskim ir nodoms būvēt viltus pārceltuves, lai tās saistītu ienaidnieka uguni. Vēlāk, kad ledus būs stiprs, tās varēs kļūt par reālām pārcelšanās vietām. Tās būs neparastas, Bičevskis tās dēvē par smagām, viņš grib troses iesaldēt ledū. Domāju, ka trošu dēļ nekāda aizkavēšanās nebūs — Baltijas flotei tās ir. Šodien pat aprunāšos ar Tribucu...

Un viņš apklusa.

Ždanovs nojauta, ka Vasņecovs tīšām izvairās no galvenā. Vērīgi raudzīdamies viņam acīs, Ždanovs vaicāja:

— Tas ir viss?

— Pamatos — jā, — Vasņecovs nedroši atbildēja un novērsa skatienu, jo viņš taču noklusēja sarunu ar Surov-cevu un, galvenais, kapteiņa pārliecību par to, ka vienīgi tanku un lielgabalu skaita trīskāršošana vai vismaz divkāršošana spētu nodrošināt sekmīgu uzbrukuma operāciju turpināšanu pleķītī.

Vasņecovs vienmēr bija pret Ždanovu patiess līdz galam. Pēc katra brauciena uz rūpnīcu vai karaspēka daļu, pēc atgriešanās no kādas partijas komitejas sēdes vai aktīva sanāksmes viņš nekad neaprobežojās tikai ar tīri formālu pārskatu. Viņš katrreiz centās darīt Ždanovam zināmu ne tikai galveno, bet arī visa redzētā un dzirdētā nianses. Taču šoreiz tas neizdevās.

Vasņecovs neuzdrošinājās Ždanovam stāstīt par sarunu ar Surovcevu, jo, izklāstot tās saturu, arī viņam pašam vajadzētu ieņemt noteiktu pozīciju. Bet kādu?...

Ari to, ka ceļā viņš bija redzējis, kā cilvēks no bada nemaņā nokrīt uz ielas, Vasņecovs noklusēja apzināti. Ko šis fakts varēja pielikt vai atņemt tam, kas bija jau zināms? Tiesa, Ļeņingradas ielās tādi gadījumi vēl bija retums. Taču cehos pie darbgaldiem strādnieki bieži zaudēja samaņu — ietekmēja gan sasprindzinātais darbs nereti divas maiņas no vietas, gan nervu pārgurums, gan, protams, ilgā badošanās.

Acīmredzot Ždanovs intuitīvi uzminēja, ka Vasņecovs kaut ko nepasaka līdz galam, kaut ko tādu, kam ir vismaz netiešs sakars ar to galveno problēmu, kurai jau otro dienu bija pievērstas visas Ždanova domas.

— Sergej Afanasjevič, — viņš beidzot sacīja, — mēģināsim vēlreiz novērtēt vispārīgo situāciju. Nu tad tā... Volhovu mums izdevās nosargāt, tomēr nav garantijas, ka vācieši vēlreiz nemēģinās to ieņemt. Tihvina ir ienaidnieka rokās. Fon Lēbs, bez šaubām, zina, cik grūti klājas ļeņingradiešiem. Varbūt viņš pat uzzinājis to, ka bijām spiesti samazināt pārtikas devas karaspēkam. Kā jūs tādos apstākļos būtu rīkojies viņa vietā?

— Droši vien būtu vēlreiz mēģinājis ieņemt pilsētu triecienuzbrukumā, — Vasņecovs atbildēja.

— Arī es esmu gandrīz pārliecināts par tādu mēģinājumu, — Ždanovs teica, šos vārdus uzsvērdams. — Jo vairāk tāpēc, ka pie Maskavas vāciešu uzbrukums, rādās, ir neveiksmīgi beidzies un Hitlers tagad var atdot fon Lēbam tās karaspēka daļas, kuras viņš bija atņēmis. Kāds secinājums no tā izriet? Vai var pieļaut, ka mēs kavējamies pārraut blokādi un pat izvedam no Ļeņingradas karaspēku?

Vēl no rīta Vasņecovs nebūtu ne mirkli vilcinājies ar atbildi. Taču pašreiz viņš klusēja, grūtās pārdomās iegrimis.

«Pieļausim, ka Bičevskim izdosies pasākums ar viltus pārceltuvēm, kuras vēlāk kļūtu par īstām. Cik daudz tanku mēs tādā gadījumā spēsim pārsviest uz placdarmu? Kirova rūpnīcā, tāpat kā citos uzņēmumos, darbs apsīkst elektroenerģijas un kurināmā trūkuma dēļ, bet galvenais — cilvēki dzīvo badā, tāpēc krasi samazinās viņu darba spējas. Vairs nevar cerēt, ka bojātas mašīnas ātri izremontēs, bet par jaunu tanku saņemšanu no ārienes nav nemaz ko domāt. Lai placdarmu noturētu, spēku

pietiek, bet sekmīgam uzbrukumam to vajadzīgs vairāk', daudz vairāk!»

Nevilšus viņam izspruka vārdi:

— Mēs esam grūtā stāvoklī. Ļoti grūtā stāvoklī. Dažreiz es sev vaicāju: vai ļeņingradieši mums to piedos?

2danovs neizpratnē palūkojās uz Vasņecovu. Viņš nebija pieradis dzirdēt Vasņecovu tā runājam.

— Tā nevar jautājumu izvirzīt, biedri Vasņecov! — 2danovs stingri aizrādīja. — Kas tie par «mums»? Ļeņingradieši nenorobežojas no partijas un mums abiem.

— Andrej Aleksandrovič, — Vasņecovs sacīja, nekādi nereaģēdams uz Ždanova acīm redzamo neapmierinātību, — varbūt tomēr derētu vēlreiz aprunāties ar Ho-zinu? Pašreiz mēs nevaram atļauties tādu greznību kā nevienprātību.

2danovs mazliet paraustīja plecus, it kā negribīgi pasniedza roku līdz galdiņam, uz kura stāvēja telefona aparāti, paņēma no viena klausuli un jautāja:

— Vai biedrs Hozins ir atgriezies? Pasakiet, ka lūdzu viņu ienākt.

Tad neskatīdamies izņēma no kastītes papirosu un aizsmēķēja. Biezs dūmu mutulis uz mirkli aizsedza viņa seju. Sākās saruna par sīkākiem jautājumiem.

— Es šodien biju kādā bērnu namā, — 2danovs teica. — Apkure nedarbojas. Bērniem auksti. Steidzīgi jāorganizē skārda krāsniņu izgatavošana.

— Ar ko tās kurinās? — Vasņecovs klusi jautāja.

— Ja stāvoklis tuvākajā laikā neuzlabosies, būs jāpadomā par koka māju nojaukšanu nomalēs. Tik un tā daudzas no tām tagad ir tukšas.

— Tā nav izeja, Andrej Aleksandrovič. Tiklīdz būs atklāta Lādogas ezera trase, vajadzēs turpināt bērnu evakuēšanu un censties izvest visus. Bērni badu neizcietīs.

— Mēs nedrīktam pieļaut, ka pilsētā sākas bads!

— Tas ir jau sācies. Un ja...

Vasņecovs nepateica līdz galam. Kabineta durvis atvērās, un ienāca Hozins.

— Sveicināts, biedri Hozin, — 2danovs teica. — Man un biedram Vasņecovam gribētos vēlreiz...

— Piedodiet, Andrej Aleksandrovič, — pavēlnieks uzbudināts viņu pārtrauca. — Nupat saņēmu ārkārtīgi

Hvnrīgus Galvenās mītnes norādījumus... — Un viņš sniedza Zdanovam blīvā ritulītī satītu telegrāfa lenti.

Zdanovs to paķēra, pieliecās tuvāk galda lampai un, laizdams lenti caur pirkstiem, izlasīja, ka, izskatījusi apsvērumus, ko Ļeņingradas frontes pavēlnieks izklāstījis vēstulē Ģenerālštāba priekšniekam, Augstākā virspavēlnieka galvenā mītne atzīst tos par pareiziem un pavēl nekavējoties realizēt.

Zdanovam sakāpa sejā asinis. Klusēdams viņš pasniedza lenti Vasņecovam un vaicāja pavēlniekam:

— Par kādiem apsvērumiem ir runa, biedri Hozin?

— Par tiem, par kuriem vakar ziņoju jums un Kara padomei. Uzskatīju par savu pienākumu uzrakstīt vēstuli Ģenerālštābam un nosūtīju to ar ģenerāli Voronovu.

— Vai paziņojāt arī to, ka mēs esam pretim? — Vasņe-covs skarbi jautāja, nolikdams lenti uz galda.

— Tieši tā.

Zdanovs klusēja.

Danvics jau ne vienreiz vien bija sevi nolādējis par septembrī uzrakstīto raportu, kurā viņš bija lūdzis'fon Lēbu nesūtīt viņu kopā ar Hepnera komandēto karaspēku uz Centrālo fronti, bet atstāt pie Ļeņingradas.

Toreiz septembrī viņš bija pārliecināts, ka Ļeņingrada kritīs jau tuvākajās dienās. Kāpēc atdot kādam citam godu ielauzties pilsētā- pirmajam vai vismaz vienam no pirmajiem?

Un vai tad vispār kāds varēja aizsteigties viņam priekšā? Danvica pulks bija piekļuvis Ļeņingradai tuvāk nekā visas citas vācu karaspēka daļas. Viņa ieņemtās kaujas pazīcijas atradās divus kilometrus no Forela slimnīcas drupām un piecus kilometrus no Kirova rūpnīcas.

Tādā situācijā šķita pavisam nesaprātīgi pamest armiju grupu «Ziemeļi», lai bez pēdām pagaistu fon Boka karaspēkā, kas uzbrūk Maskavai.

Turklāt Danvicam bija dziļi iespiedušies sirdī Hitlera vārdi, ka Pēterburga ir pirmais stratēģiskais mērķis karā pret Krieviju. Tiesa, Danvicam nelikās īsti loģiski tas, ka dažas karaspēka formācijas no šejienes pārsvieda uz

Centrālo fronti, lai gan pirmais stratēģiskais mērķis vēl nebija sasniegts un Pēterburga joprojām atradās krievu rokās. Taču viņš Hitlera rīcību nekad nevērtēja no loģikas viedokļa. Tās vietu uz visiem laikiem bija ieņēmusi ticība. Viņš pats bija tikai cilvēks, bet fīrers — dievība. Ja nu Hitlers bija nolēmis izdarīt zināmu karaspēka pārgrupēšanu, tas nozīmēja, ka viņam ir kādi svarīgi iemesli, kas Danvicam nav saprotami. Ietekmēt Pēterburgas ieņemšanu tas nedrīkst. Dažas divīzijas ir aizsauktas, tātad citas nāks vietā, bet Pēterburga, kā ir arī ieplānots, kritīs pirms Maskavas. Līdz šim visi fīrera norādījumi izpildīti. Tas pats būs ar šo...

Kad cilvēkam akla ticība aizstāj saprātu, viņš vairs nespēj pareizi uztvert un vērtēt faktus. Tā bija arī šai gadījumā. Danvics negribēja rēķināties ar to, ka septembra beigās, kad pēc Hitlera ieceres karam pret Krieviju jau bija vajadzējis beigties ar uzvaru, Maskava un Ļeņingrada joprojām bija padomju pilsētas. Par šo faktu viņš nelikās zinis, visu uzmanību pievērsdams vienai vienīgai neapstrīdamai patiesībai: viņa pulks piegājis Ļeņingradai vistuvāk, un, tiklīdz būs saņemta pavēle...

Taču pavēli par uzbrukuma turpināšanu viņš nesaņēma. Pagaidām Dan vica kareivji ierakās zemē, būvēja nocietinājumus. Pāris reižu Danvics ar divīzijas komandiera atļauju izmisīgi mēģināja aizlauzties līdz Forela slimnīcai, bet viņa uzbrukumi tika atsisti.

Pulkā bieži ieradās virsnieki no divīzijas štāba. Taču visi šie majori un pulkveži nodarbojās ar fortifikācijas darbu kvalitātes pārbaudi, nevis gatavoja jaunu triecienuzbrukumu pilsētai. Danvics apzinājās, cik svarīgi ir šie darbi — krievi vairākas reizes dienā apšaudīja pulka pozīcijas, viņu izlūkiem bija izdevies nozagt Danvicam trīs kareivjus. Un tomēr Danvicu kaitināja tāda acīm redzama pārslēgšanās uz aizsardzību. Stāvēt uz vietas viņam bija apriebies.

Virs ierakumiem un tranšejām lidoja veseli odu mākoņi. No tiem nekādi nevarēja paglābties — nelīdzēja nedz dzelzs kaskas, nedz saceltās mēteļu apkakles. Tad sākās lietavas. Slīkšņas un purvi, ar kuriem apvidus bija tik bagāts, karstajās vasaras dienās bija kaut cik apžuvuši, bet tagad atkal atmiekšķējās. Ar ūdeni pieplūda ne tikai ierakumi un tranšejas. Tas šļakstēja zem dēļu klāja

zemnīcās un blindāžās, sūcās cauri baļķu segumam un pilēja no griestiem.

Danvicam tagad bija atlicis tikai viens prieks: pa šaurām kāpnēm uzrāpties milzīgas priedes galotnē, kur viņam bija ierīkots putnu būrim līdzīgs novērošanas punkts, un no turienes tālskatī raudzīties uz Ļeņingradu.

Optiskie stikli radīja ilūziju — Danvicam šķita, ka viņš vienā mirklī pārvietojas uz kādu no pilsētas ielām; šie stikli viņam palīdzēja izdarīt lēcienu, kas nebija iespējams reālajā dzīvē. Danvics redzēja cilvēkus, braucošus tramvajus un automašīnas, redzēja milzīgas rūpnīcas cehus ar pusapaļiem jumtiem. '

Danvics vairs nebija Padomju zemē pirmo mēnesi. Ugunsgrēku dūmos un lielgabalu dārdos viņš bija nostaigājis pa to simtiem kilometru. Braukdams ar tanku, bruņmašīnu vai motociklu, viņš bija ielauzies krievu ciemos un pilsētās. Pratinājis tur gūstekņus, šāvis un kāris nepadevīgos. No majora kjuvis par pulkvežleitnantu. Iemācījies dažus vārdus krieviski. Taču nebija spējis, pareizāk sakot, nebija pat gribējis izprast tās dzīves būtību, ko bija dzīvojuši šie ciemi un pilsētas, kamēr tos vēl nebija šķērsojuši vācu tanki ar savām dārdošajām kāpurķēdēm. Danvicam nekad nebija gadījies būt ne Amerikā, ne Anglijā, ne Francijā. Tomēr turienes dzīve viņam likās labāk saprotama.

Krievijā Danvics jutās kā citas planētas iemītnieks svešā, caurcaurēm naidīgā pasaulē. Sī pasaule pretojās, un tāpēc tā bija jāiznīcina. Danvics sev nevaicāja, kas izraisījis šo nikno pretošanos. Nedomāja ne par cēloņiem, ne par sekām.

Vārds «krievi» viņam likās cita vārda — «boļševiki» sinonīms. Ar šiem diviem vārdiem viņš apzīmēja visu padomju cilvēku tautību, ticību, izcelšanos. Tajos bija it kā- akumulēti visi tie spēki, kas vācu armijai stājās pretim ceļā uz Maskavu un Ļeņingradu.

Danvics nekad neinteresējās, kas notiek to cilvēku dvēselē, kurus viņš šāva, kāra vai pratināja, nekad necentās iedziļināties viņu domās. Danvica uzskats bija, ka saprāts un valoda viņiem doti tikai tāpēc, lai viņi atbildētu uz jautājumiem.

Taču ierakumos pie Ļeņingradas Danvicam bija laupīts baudījums, ko sniedza kāršana un pratināšana. Ķā kompensāciju viņš ķertin ķēra tos brīžus, kad aizmugurē

izvietotā vācu artilērija sāka apšaudīt pilsētu. Tādās rei- 1 zēs Danvics katrā ziņā steidzās uz iemījoto koku. No I turienes, no augšas, no sava zariem rūpīgi nomaskētā | būra, viņš kāri vēroja, kā sprāgst šāviņi rūpnīcas terito- 1 rijā un ielās, kā sabrūk mājas, saceldamas melnu putekļu 1 mākoņus. Tikai tad, kad sāka atbildēt krievu tālšāvēja j jūras artilērija, viņš negribīgi kāpa zemē, jo palikt augšā j tad kļuva bīstami.

Izturīgajā Danvica zemnīcā, kas iekšpusē bija apšūta . ar gludi noēvelētiem dēļiem un no augšas nosegta ar . četrām resnu baļķu kārtām, bija radioaparāts. Lietainos rudens vakaros, pārbaudījis priekšējās apsardzes posteņus un iemetis raitnieka rokās samirkušo karavīra mēteli, viņš uz ilgu laiku apsēdās pie šī aparāta un grozīja pogas. v

Vispirms pār viņu gāzās sveša krieviskā pasaule — kāds runāja vai kliedza, kaut ko prasīja, sauca vai nolādēja. Vismaz Danvicam tā likās. Un viņš grozīja un grozīja pogu, it kā fiziski lauzdamies uz dzimtās Vācijas balsi.

Vai Danvics mīlēja savu zemi? Jā, tikai ar samaitātu, nežēlīgu mīlestību. Viņš mīlēja nevis reālu zemi ar tās tautu un kultūru, ar senām pilsētām, upēm un pļavām, bet gan Hitlera Vāciju un izķēmoto Vācijas atspulgu savā apmāktības pārņemtajā apziņā. Tā viņam šķita katrreiz citāda. Vācija viņam rādījās te kā bezgalīgs plašums, ko piepilda taktī maršējošu kareivju rindas. Te kā milzīgs dzīvs ugunskurs, kura taustekļi kļūst aizvien garāki, aptverdami jaunas un atkal jaunas zemes, pilsētas, jūras, upes un laukus. Te, beidzot, kā augstu debesīs izstājusies gotiska katedrāle, kuras drūmajās velvēs dienu un nakti deg lāpas.

Vai Danvics mīlēja vēl kādu, ne tikai fīreru vien, pret kuru, pareizāk sakot, viņš juta nevis mīlestību, bet mistisku pielūgsmi? Jā. Viņš mīlēja savus kareivjus, bet arī savdabīgi — nevis kā cilvēkus, bet kā dzīvu ieroci, ar kura palīdzību var izpildīt un ir arī jāizpilda fīrera griba.

Reiz, lauzdamies cauri svešas zemes un svešas tautas skaņām uz savu valodu, uz vācu kara darbības pārskatiem, uz bravūrīgiem maršiem, Danvics pēkšņi vai pamira. Viņa pirksti, kas turēja apaļo, rievoto pogu, sastinga. Danvicam šķita, ka viņš dzirdējis fīrera balsi.

Baidīdamies izkustināt pogu kaut vai par pusmlli-melru, Danvics piespieda ausi pie skaļruņa pūkainā auduma. Nē, viņš nebija kļūdījies. Tur tiešām runāja Hitlers. No uztraukuma aizraudamies, norīdams vārdu galotnes, fīrers ziņoja Vācijai un visai 'pasaulei, ka šajās stundās Austrumu frontē atkal norisinās vēsturiski notikumi — sākusies pēdējā, izšķirošā kauja, kas beigsies ar Maskavas ieņemšanu un pilnīgu ienaidnieka iznīcināšanu.

Danvics zināja, ka fīrers spēj vienlīdz dedzīgi un vienlīdz skaļi gan sarunāties ar vienu pašu cilvēku, gan pievērsties daudzu tūkstošu lielai sapulcei. Bija grūti uzminēt, kur viņš pašreiz atrodas — pie mikrofona radiostudijā vai stāv uz tribīnes milzīga pūļa priekšā. Taču pavisam drīz skaļrunis iedrebējās no sajūsmas pilniem saucieniem, negantiem rēcieniem, kāju dauzīšanas un aplausiem, un Danvics saprata, ka šoreiz fīrers runā no tribīnes.

Tā ari bija. Todien Hitlers runāja pirmo reizi pēc 22. jūnija; tas notika Sporta pilī, kur bija sapulcējušies vairāki desmit tūkstošu berlīniešu.

Danvics iztēlojās sevi milzīgajā ēkā Potsdamas ielā — viņš tur ne vienreiz vien bija klausījies fīrerā. Pēdējo reizi tas bija noticis tai dienā, kad karā iestājās Anglija. Danvics toreiz atradās fīrera svītā un stingrā, noteiktā solī gāja aiz viņa pa vidu divām esesiešu rindām. Pūlis bļāva; «Heil!» — un Danvics juta — vēl mazliet, un viņam pa vaigiem sāks ritēt asaras, tik spēcīgi viņā uzbangoja fīrera pielūgsme.

Starp citu, arī tagad, klausīdamies fīrerā, viņš bija tuvu pielūgsmes ekstāzei.

«Vācu karaspēkam aiz muguras,» Hitlers kliedza, «jau atrodas divas reizes lielāka teritorijā, nekā Vācijas impērijas teritorija bija toreiz, kad es nācu pie varas, un četrreiz lielāka nekā visa Anglija... Es runāju par to tikai šodien tāpēc, ka tieši tagad varu pilnīgi noteikti apgalvot: mūsu ienaidnieks ir satriekts un nekad vairs necelsies!»

Sai mirklī varens sprādziens satricināja zemnīcas sienas. Radioaparāts apdullinoši nosprakšķēja, tad zaļā acs apdzisa un aparāts apklusa. Tikai smiltis švīkstēja, birdamas no griestiem.

Danvics tumsā sataustīja uz galda nolikto cepuri un izdrāzās ārā. Pirms mirkļa viņš ne tikai domās, bet ar visu būtni bija atradies tālu projām Vācijā, bija redzējis vienīgi fīreru, bija dzirdējis vienīgi viņa iedvesmojošos vārdus. Tagad viņš pēkšņi atkal nokjuva svešā un naidīgā pasaulē, juta, kā ar urbjošu skatienu viņā noraugās tūkstošiem neredzamu acu, kurās slēpjas nāves draudi.

Smago šāviņu sprādzieni tagad bija dzirdami attālāk. Danvicam tomēr bija skaidrs, ka krievi kārtējo reizi ar artilēriju apšauda viņa pulka pozīcijas. Viņš skriešus devās uz štāba zemnīcu dažu desmitu metru attālumā, lai pa telefonu noklausītos rotu komandieru ziņojumus par zaudējumiem. Neapstādamies viņš pavēlēja raitnie-kam tūlīt salabot elektrisko vadu zemnīcā un parūpēties par radioaparāta izlabošanu.

Patiesībā Danvicu tobrīd neinteresēja ne viņa pulka dzīvā spēka zaudējumi, ne šāviņu sagrauto blindāžu skaits. Viņam bija viena vienīga vēlēšanās — pagūt noklausīties fīrera runas beigas.

Viņš tomēr nepaspēja. Beidzot atgriezies zemnīcā un steidzīgi ieslēdzis jau izlaboto radioaparātu, viņš dzirdēja tikai svešas balsis, visādu mūziku, trokšņus un sprakšķus.

Nākamajā dienā avīzē, ko izdeva anniju grupas «Ziemeļi» propagandas nodaļa, Danvics lasīja iespaidīgus virsrakstus: «Pārrāvums Austrumu frontes centrā!», «Austrumu karagājiena iznākums ir skaidrs!», «Upurētas pēdējās kaujas spējīgās padomju divīzijas!».

Mazliet vēlāk viņš noklausījās radioziņojumu no Berlīnes. Diktors metāliskā balsī svinīgi pavēstīja visai pasaulei, ka ģenerāļu Hepnera un Gota tanki Vjazmā savienojušies, vispirms atgriezdami un pēc tam aplenkdami piecas krievu armijas, un ka tagad, kamēr viņš saka šos vārdus, feldmaršala fon Boka karaspēks tuvojas boļševiku galvaspilsētai.

So ziņu pušķoja nacionālsociālistu partijas himna — Horsta Veseļa dziesma —, pēc tam ziņojums tika atkārtots.

Danvics sēdēja kā pamiris. Viņa krūtīs plosījās pretrunīgas jūtas. Prieks par milzīgo vācu ieroču uzvaru. Neizpratne, kāpēc fīrers acīmredzot grozījis savu nodomu un nevis Pēterburga, bet Maskava tagad ir pirmais Aus-

trurnu karagājiena mērķis. Un, beidzot, saprotams rūgtumi — ziņojumā taču bija minēts Hepnera karaspēks, kurā būtu varējis atrasties ari Danvics, ja nebūtu toreiz uzrakstījis pārsteidzīgo raportu ...

Nākamajās, dienās Danvics pavadīja pie radioaparāta visu no dienišķajām frontes rūpēm brīvo laiku. Armijas virspavēlniecības ziņojumi par uzvarām sekoja cits citam. Tika minētas apdzīvotās vietas, kas bija ieņemtas ceļā uz Maskavu. Tāpat kā jūnija dienās, atkal bija dzirdami ietekmīgi skaitļi, kas vēstīja par noietiem kilometriem.

Tā turpinājās vairākas dienas pēc kārtas: ziņojumi, skaitļi, apdzīvotu vietu nosaukumi. Uzvara, vēl viena uzvara! Krievi gūstā, krievi aplenkumā...

Un pēkšņi — apklusums. Armijas virspavēlniecības radioziņoj umos Maskava vairs netika minēta. Toties uzradās nepazīstamas apdzīvotas vietas — Budogošča, Vi-šera, Tihvina, Volhova, par kuru ieņemšanu, spriežot pēc ziņojumiem, cīnījās armiju grupa «Ziemeļi».

Tas notika kaut kur aiz blokādes loka, austrumos vai dienvidaustrumos no Pēterburgas, un, cik noprata Danvics, ar pašas pilsētas ieņemšanu tam nebija tieša sakara. Divīzijas štābā viņam paskaidroja, ka operācijai, par kuru ziņo Berlīnes radio, ir mērķis izveidot ap Pēterburgu otru blokādes loku.

«Cik ilgi var vēl vilkties šī blokāde?» Danvics neizpratnē sev jautāja. «Mēnesi? Trīs mēnešus? Pusgadu? ... Izskatās, ka būs jāziemo te, šajos sniegos un neaizsalstošajos purvos. No aukstuma jāsasalst ragā, lai gan Pēterburga atrodas blakām, lai gan jau redzama kustība tās ielās. Vai nebūtu vienkāršāk izmantot to apstākli, ka uzbrukums Maskavai atkal apsīcis, un pārsviest uz šejieni divas trīs tanku divīzijas, ielauzties pilsētā, ko jau izvārdzinājusi pusotra mēneša ilga blokāde? ...»

Jo vairāk Danvics par to prātoja, jo stiprākas kļuva viņa aizdomas, ka armijas ģenerāļi, kurus viņš, tāpat kā citi nacistu partijas biedri, klusībā allaž ienīda, dez-orienlē fīreru, ka fon Lēbs baidās uzņemties atbildību par jaunu triecienuzbrukumu Pēterburgai.

Kāpdams uz savu novērošanas punktu, Danvics tagad dedzīgi vēlējās, lai arī fīrers kaut vienu mirkli atrastos tur un pats savām acīm redzētu, cik tuvu Pēterburgai

stāv viņam uzticīgs karaspēks, — vajadzīgs tikai viens spēcīgs izrāviens, un pilsēta būs ieņemta.

Pēkšņi Danvics nolēma uzrakstīt Hitleram vēstuli.

Pēc parastajiem vācu militārajiem standartiem tas bija kaut kas nedzirdēts: necils pulka komandieris, turklāt tāds, kam tikai nesen tika piešķirta pulkvežleitnanta dienesta pakāpe, atļaujas griezties pie paša valsts vadītāja, apejot tiešos .priekšniekus. Taču Danvicam Hitlers bija ne tikai valsts vadītājs un virspavēlnieks vien. Viņš bija vispirms fīrers, vadonis, neierobežots Danvica domu valdnieks.

Kurš drīkst pārmest mirstīgajam, kad tas savās lūgšanās griežas tieši pie dieva?

Danvics rakstīja Hitleram kā karavīrs, kas. jau kopš pirmajām kara dienām cīnās karaspēka priekšējās daļās un pats uz savas ādas izjutis visas Austrumu karagājiena grūtības. Danvics dedzīgi lūdza fīreru ticēt vispirms tādiem, kāds ir viņš, — «kara melnstrādniekiem», kuri jau no jaunības gadiem ir nacionālsociālistu partijas biedri, nevis vecajiem armijas ģenerāļiem, un apliecināja vācu kareivju un virsnieku gatavību sava fīrera vārdā veikt jebkuru varoņdarbu. Danvics ziņoja, ka patiesībā ar vienu kāju viņš jau stāv uz Pēterburgas ielas un nav nemaz vajadzīgas pārmērīgas pūles, lai uzkāptu uz tās arī ar otru kāju. Viņš lūgtin lūdza fīreru sūtīt atpakaļ uz Pēterburgas rajonu vismaz daļu tā karaspēka, kas pārsviests uz Centrālo fronti, kur, spriežot pēc ziņojumiem, uzbrukums pašreiz pārtraukts ...

Savā vēstulē Danvics pienācīgi novērtēja Hitlera plānu nomērdēt Pēterburgu bada nāvē. So plānu viņš nosauca par ārkārtīgi humānu un tiešām tā arī domāja, tāpēc ka, to realizējot, gandrīz nebija jāriskē ar vācu kareivju dzīvību. Taču, kā apgalvoja Danvics, ikviens vācu kareivis uzskatītu par godu mirt slavas pilnā nāvē, bet negribētu atzīties, ka nespēj izpildīt diženos fīrera norādījumus. _

Vēstulē bija vēl viena svarīga doma: boļševiki ir īpaša cilvēku suga, viņi spēj badoties bezgalīgi un tomēr nepadoties.

«Mans pulks,» Danvics rakstīja, «atrodas četrus — tikai četrus kilometrus no ļoti lielas Pēterburgas rūpnīcas, kas ražo tankus. Grūti saskaitīt, cik daudz vācu šāviņu izšauts uz rūpnīcas teritoriju. Tomēr katrreiz, kad uzkāpju savā novērošanas punktā, kad pielieku pie acīm tālskati, es redzu, ka šīs rūpnīcas dūmeņi tomēr kūp.»

Vēstule beidzās tā:

«Es atceros sava fīrera vārdus, ka Pēterburga šai karā ir pirmais mērķis. Esmu tos iegaumējis uz visu mūžu un esmu gatavs ielaist sev lodi pierē tāpēc, ka šis mērķis nav sasniegts, lai gan tagad atlicis tikai pastiept vācu dzelžaino roku, dot vienu vienīgu triecienu ar bruņotu dūri, un nolādētā pilsēta būs Jūsu.»

Dažas dienas Danvics gaidīja izdevīgu gadījumu, lai nosūtītu vēstuli uz Hitlera galveno mītni. Izmantot parastos sakaru kanālus bija bīstami: vēstulē viegli varēja noklīst kaut kur kanceleju džungļos vai — vēl ļaunāk — nokļūt tiešo Danvica priekšnieku rokās, un tie starp rindām viegli saskatītu viņiem izteiktu pārmetumu.

Beidzot izdevīgs gadījums ari radās. Divīzijas štābā Danvics satika gestapo virsnieku SS šturmbanfīreru Dit-maru Grīnvaldu, kas bija ieradies frontē pārbaudīt, kā tiek pildīta pavēle par cīņu pret padomju partizāņiem. Danvicam bija bijusi ar Grīnvaldu cieša saskare Berlīnē, un viņš labi zināja Grīnvalda «pretģenerālisko noskaņojumu», kas bija raksturīgs lielākajai daļai gestapo amatpersonu.

Obeišturmbanfīrers labprāt paņēma vēstuli un apsolīja darīt visu viņa apstākļos iespējamo, lai šī vēstule sasniegtu Hitlera galveno mītni. Dienas lēni vilkās satraukuma pilnās gaidās ...

Septītajā novembrī Danvics saņēma pavēli pulka komandēšanu nodot vietniekam, bet pašam lidot uz Ples-kavu un ierasties pie feldmaršala fon Lēba.

Ko šis izsaukums nozīmēja? Vai tiešām Grīnvalds viņu pievīlis — atplēsis aploksni, izlasījis vēstuli, novērtējis to kā nekaunīgu mēģinājumu pamācīt fīreru un nodevis ilgo Danvica pārdomu augli paša fon Lēba rokās?

Tas bija maz ticams. Ja Grīnvalds vēstules saturu būtu iztulkojis tik nelabvēlīgi, viņš drīzāk būtu to atdevis savai tiešajai priekšniecībai Prinča Albrehta ielā: gestapo tikai retumis iejauca savās darīšanās armijas vīrus.

Bet varbūt, sasniegusi galveno mītni, vēstule netika tālāk par personisko fīrera štābu? Varbūt tā nokļuva pie Jodla un viņš deva rīkojumu to pāradresēt fon Lē-bam? Tas nozīmētu, ka' Danvicam kā bijušajam fīrera adjutantam ir pārvilkts krusls. Patiesībā viņš nemaz an

6i

nebija bijis adjutants. īstie Hitlera adjutanti bija Smunts, Brikners un Saubs. Viņš būtībā bija tikai atsevišķu uzdevumu izpildītājs, lai kā būtu nosaukts viņa amats.

Bija iespējams vēl viens variants, kas Danvicu satriektu visvairāk: fīrers izlasīja vēstuli, kļuva nikns, ka atradies kāds, kas iedrošinās viņu pamācīt, un pavēlēja fon Lēbam vest tādu vīzdeguni pie prāta ...

Taču visi šie drūmie pieņēmumi pamazām izgaisa jau divīzijas štābā, kur Danvics ieradās saņemt komandējuma priekšrakstu. Pēc laipnības, kādu viņam parādīja pats divīzijas komandieris, kas parasti bija dzēlīgs un kašķīgs, varēja secināt, ka vēstule darbojas Danvica labā. Ne jau velti viņu, pulkvežleitnantu, aizveda uz kara lidlauku paša ģenerāļa mašīnā .,.

Lidojums uz Pleskavu ilga mazliet vairāk nekā stundu. Nokāpis lejā pa trapu, Danvics arī šeit tūlīt juta sevišķu uzmanību pret. savu vienkāršo personu. Viņu sagaidīja švītīgs kapteinis, kam formas tērps bija kā no skatloga ņemts; šis kapteinis ziņoja, ka pulkvežleitnanta kungu gaidot mašīna.

Pēc vairākiem kaujas laukā pavadītiem mēnešiem, pēc putekļiem un dubļiem, pēc degušas sprāgstvielas, dīzeļu degvielas un benzīna iztvaikojumu apdullinošās smirdoņas, pēc karstuma, ko nomainīja lietus gāzes, bet vēlāk aukstums, tāds, kas šķita pašu sirdi stindzinām, jo apsolītās ziemas drēbes tā arī netika atsūtītas ne pulkam, ne divīzijai, — Danvics jutās dīvaini šai klusajā aizmugures pilsētā, viņam bija neierasti redzēt ietves, no kurām rūpīgi notīrīts sniegs, un mierīgi ejošus virsniekus, kas ģērbušies labos mēteļos ar kažokādas apkaklēm un galvā uzlikuši naga* cepures, zem kurām melno tumši ausu sildītāji.

Danvicu pārņēma dalītas jūtas. No vienas puses, bija tīkami izjust mieru, ciešu pārliecību, ka ne šai mirklī, ne arī brītiņu vēlāk nesāksiēs kārtējā artilērijas apšaude un nevajadzēs pa šaurām satiksmes ejām salīkušam doties uz bataljoniem un rotām; bija labi izjust, ka vismaz uz laiku viņš ir glābts no niknajiem vējiem, kas brīvi klejoja pa kara sakropļoto mežu, un no karsti sakurināto zemnīcu neciešami smacīgā gaisa; un beidzot — bija patīkami just tuvo iespēju pirmoreiz pēc daudziem mēnešiem pienācīgi nomazgāties un pēc tam uzvilkt tīru veļu. No otras puses, šīm izjūtām, kuras deva tīksmu

Atslābumu, neapzināti jaucās klāt neskaidrs niknums pret cilvēkiem, kam tik vien bija kara grūtību kā pareta bombardēšana, kuras laikā varēja atrasties drošās, labi Iekārtotās patvertnēs.

Taču, jo vairāk melnā mašīna Mercedes-Benz, kurā sēdēja Dan vies, tuvojās fon Lēba rezidencei, jo lielāka kļuva Danvica nepatika pret visu, kas bija apkārt.

— Uz kurieni mēs braucam? — viņš drūmi jautāja priekšā sēdošajam kapteinim.

Kapteiņa galva, gluži kā uz lodīšu gultņiem ierīkota, strauji pagriezās gandrīz par simt astoņdesmit grādiem.

— Ģenerālfeldmaršala kungs izteica vēlēšanos redzēt pulkvežleitnanta kungu tūlīt pēc ierašanās. Bet varbūt pulkvežleitnanta kungs vēlas vispirms iegriezties viesnīcā?

Šķita, ka šim kapteinim sagādā neizskaidrojamu prieku iespēja minēt dienesta pakāpes un noapaļot teikumus. Danvicu tas nez kāpēc kaitināja. Starp citu, iemesls bija gan. Kapteiņa atbildē viņš uztvēra mājienu uz savu nere-prezentablo izskatu — apdilušo mēteli, vietumis saspaidīto cepures virsu un zābakiem, kas sen bija zaudējuši spīdumu.

— Vediet‘taisni pie feldmaršala! — Danvics pavēlēja.

— Tieši tā, pulkvežleitnanta kungs! — kapteinis izgrūda, un viņa galva vēlreiz pagriezās par pusapli, tikai šoreiz uz pretējo pusi. Danvica acu priekšā atkal bija tikko noskūts pakausis un sudraboti uzpleči.

Mašīna drīz vien apstājās pie trīsstāvu mājas nelielas upes krastā. Pie ieejas stāvēja divi sargkareivji.

Kapteinis izlēca no mašīnas pirmais un atvēra pakaļējās durtiņas. Sargi nostājās miera stājā.

— Otrais stāvs, pa kreisi, — kapteinis skaļi sacīja Danvicam, kas izkāpa uz ietves. Kad Danvics sniedza roku pēc sava nelielā čemodāna, kas bija palicis uz pakaļējā sēdekļa, viņš mazliet klusākā balsī piebilda: — Ar pulkvežleitnanta kunga atļauju mantas nogādāšu viesnīcā. Tā atrodas tikai pusotra kvartāla no šejienes. Istaba jums ir jau sagatavota.

— Pateicos! — Danvics strupi atbildēja un gāja uz pazīstamo ieeju.

Atdevis mēteli kareivim, kas pirmajā stāvā dežurēja garderobē, Danvics devās augšā uz otro stāvu un garām ejot ielūkojās sienas spogulī. Izskats viņam tiešām nebija nekāds labais. Viņš bija skuvies sešos no rīta, un tagad viņa izdilušajā sejā jau skaidri varēja saskatīt sarus. Formas svārki bija saņurcīti.

Protams, vajadzēja iegriezties viesnīcā un sakārtoties. Taču Dan vies ar tādu kā slimīgu gandarījumu noraidīja šo domu, spriezdams: «Ņemiet mūs par labu tādus, kādi mēs esam.»

Divos mēnešos, kas bija aizritējuši no viņa ierašanās šeit pirmo reizi, daudz kas bija mainījies. Toreiz viņš devās augšā pa šīm kāpnēm, ko sedza paklājs, pie visvarena Lielvācijas feldmaršala. Šodien viņam būs jāredz novecojis, neveiksmju piemeklēts cilvēks, kas nav spējis izpildīt karstāko fīrera vēlēšanos.

Toreiz, pirms diviem mēnešiem, Danvics ar neviltotu godbijību uzklausīja karavadoni, kas par kaujas nopelniem Rietumu frontē bija apbalvots ar Bruņinieka krustu. Turpretim šodien prātā nāca tikai tas, ka šis cilvēks tā arī nav iestājies nacionālsociālistu partijā.

Toreiz, septembrī, feldmaršala priekšā stāvēja majors, kas pēc viņa pavēles bija gatavs atdot dzīvību. Šodien pie nevarīgā vecās vācu militāristu kastas pārstāvja devās jauns pulkvežleitnants, kas turēja viņu aizdomās par nepietiekamu uzticību fīreram.

Fon Lēba pieņemamā istabā pa kreisi no durvīm, kas bija apsistas ar melnu ādu, pie galda sēdēja papīru lasīšanā iegrimis pulkvežleitnants — spodrs, kārtīgs, ar monokli kreisajā acī. Kad Danvics iegāja istabā, viņš tikai uz mirkli pacēla acis no papīriem un, pārliecinājies, ka apmeklētājam dienesta pakāpe nav augstāka kā viņam pašam, atkal nolieca galvu. Danvicu tas briesmīgi nokaitināja. «Plukata, aizmugures žurka!» viņš domās izsaucās. «Kad es biju fīrera rīcībā, tu manā priekšā būtu -trīcējis un drebējis...»

Viņš piegāja pie galda gandrīz cieši klāt, strauji izstiepa uz priekšu roku — zemu, gandrīz virs pašas sēdētāja galvas, it kā būtu gribējis sist — un aizsmakušā, čerkstošā balsī apdullinoši skaļi iebļāvās:

— Heil IIilierl

Pulkvežleitnants neizpratnē paraudzījās Danvicā un gurdi pacēla labo roku ar atpakaļ atliektu, rūpīgi koptu delnu. Parasti ar tādu žestu pats fīrers atbildēja uz jūsmīgiem sveicieniem.

Niknumu neslēpdams, Danvics kā skaldīt noskaldīja:

— Ziņojiet ģenerālfeldmaršalam, ka...

Galvu nepaceldams, pulkvežleitnants viņu pārtrauca:

— Feldmaršals ir aizņemts.

— Jūs iesiet un ziņosiet viņam, ka ieradies Arnims Danvics! — sacīja dīvainais apmeklētājs, atdarinādams to īpašo, draudīgo un reizē pieklājīgo toni, kādā gestapo virsnieki parasti uzrunāja citu dienestu un resoru darbiniekus neatkarīgi no viņu ranga.

Danvics riskēja saņemt stingru aizrādījumu. Pēc reglamenta viņam bija jāsaka: «Pulkvežleitnants Danvics ieradies pēc ģenerālfeldmaršala pavēles.» Un jāsasit kopā papēži. Taču vai nu Danvica tonis, vai pati viņa kategoriskā prasība ietekmēja cilvēku, kas sēdēja aiz galda, — tas piecēlās. Tai mirklī pieņemamā istabā ienāca kāds pulkvedis.

— Jūs esat brīvs, Vēber! — viņš teica pulkvežleitnantam, apsēzdamies pie galda kā saimnieks.

Taču Vēbers joprojām stāvēja un klusēdams lūkojās Danvicā.

— Kas te notiek? — pulkvedis noskaitās.

Danvics izdarīja puspagriezienu uz viņa pusi un, joprojām degdams sašutumā, pēc iespējas savaldīgi sacīja:

— Esmu saņēmis pavēli ierasties pie feldmaršala.

— Kas jūs tāds esat? — pulkvedis jo stingri noprasīja.

— Pulkvežleitnants Danvics.

Pulkveža seja uzreiz apbrīnojami pārvērtās. Viņš plati, pat glaimīgi pasmaidīja, pameta galvu un teica:

— Protams, protams, pulkvežleitnant! Es tūlīt ziņošu. Biju jau informēts, tikai uz brītiņu izgāju...

Viņš aši pazuda aiz durvīm, kas bija apsistas ar melnu ādu, atstādams tās pusvirus. Pēc mirkļa viņš parādījās atkal un, tagad vairs nesmaidīdams, svinīgi paziņoja:

— Ģenerālfeldmaršals lūdz jūs pie sevis!

Ar to Danvica dumpis arī beidzās.

Pēkšņi viņš jutās nedrošs. Lai arī kas bija noticis, fon Lēbs joprojām komandēja vienu no trim galvenajiem vācu karaspēka grupējumiem Austrumu frontē, bija pavēlnieks gandrīz miljonam vīru lielai armijai. Akla cieņas parādīšana augstākajām dienesta pakāpēm Danvi-cam bija’ asinīs, un tā uzreiz laupīja viņam jebkuru pašapziņu. Pārspīlēti skaļi sperdams soļus uz jaunā,

rūpīgi nospodrinātā parketa, viņš piegāja pie atvērtajām durvīm un pārkāpa pār slieksni...

Pirmais, ko Danvics ieraudzīja fon Lēba kabinetā, bija fīrers. Protams, tas nebija viņš pats, tā bija milzīga ģīmetne, kas aizņēma visu sienu starp diviem logiem aiz liela rakstāmgalda.

Hitlers bija nofotogrāfēts pretskatā, ģērbies formas svārkos ar platiem atlokiem un baltā virskreklā ar tumšu kaklasaiti. Formas svārku kreisajā pusē bija skaidri redzama apaļa partijas nozīmīte ar kāškrustu vidū, zemāk dižojās Dzelzs krusts. Galvā fīreram bija naga cepure ar milzīgi augstu virsu. Virs platā naga — sudrabā izšūts ērglis, kas ar nagiem ieķēries kāškrustā.

Rokas fīrers bija sakrustojis uz krūtīm un, kā Danvi-cam šķita, bargo, prasīgo skatienu pievērsis tieši viņam.

Dažus mirkļus Danvics lūkojās Hitlera'ģīmetnē gluži kā hipnotizēts un tikai tad ieraudzīja pie galda sēdošo fon Lēbu. Kabinetā bija arī kāds ģenerālis, ko Danvics nepazina. Viņi abi — fon Lēbs un šis ģenerālis — nogaidīdami raudzījās Dan vicā.

Atbrīvodamies no stinguma, viņš sasita kopā neizskatīgo zābaku papēžus, pastiepa uz priekšu roku drīzāk ģīmetnes nekā aiz galda sēdošā fon Lēba virzienā un no uztraukuma vājā balsī nosēca:

— Heil Hitleil

Pēc tam viņš paspēra piecus garus, bet nedzirdamus soļus — kabineta grīdu sedza biezs, pūkains paklājs —, apstājās istabas vidū un ziņoja:

— Ģenerē]feldmaršala kungs! Pulkvežleitnants Danvics ieradiēs pēc jūsu pavēles!

Fon.Lēbs piecēlās un pameta galdu. Piecēlās arī ģenerālis, kas bija sēdējis dziļā ādas krēslā galda otrā pusē.

«Tūlīt, tūlīt, tūlīt es uzzināšu, kāpēc esmu izsaukts!» Danvica smadzenēs urbās neatlaidīga doma.

Lai gan šai brīdī viņu nekas cits neinteresēja, viņš tomēr gandrīz neapzināti ievēroja, ka feldmaršals tiešām ir stipri pārvērties.

Arī tad, kad viņi tikās pirmoreiz, fon Lēbs nepavisam neizskatījās jauns. Tomēr tanīs dienās, kas nemaz nebija tik tālas, feldmaršals turējās braši, bija labvēlīgi augstprātīgs, ar visu ārieni rādīdams savu varu un pārākumu pār apkārtējiem cilvēkiem.

Tagad viņš izskatījās vēl vecāks. Melnā zīda auklā piesiets monoklis dziji iegrima ļenganās ādas krokās. Arī feldmaršala acis Danvicam likās tādas kā izdzisušas. Pat fon Lēba uzpleči ar diviem sakrunkotiem maršala zižļiem šķita mazāk spoži. 0

— Esmu jūs izsaucis, Danvic, — viņš teica mazliet svinīgi, — lai nodotu jums pavēli par steidzamu komandējumu uz Galveno mītni.

«Fīrers ir saņēmis un izlasījis manu vēstuli!» Danvics nopriecājās. «Viņš grib mani redzēt! Grib dzirdēt, ko domā viņam uzticīgs karavīrs, kas piegājis Pēterburgai tuvāk par visiem!»

Nespēdams apvaldīt satraukumu, viņš paspēra soli uz patālu stāvošā feldmaršala pusi un pavisam nemilitāri

izsaucās:

— Mani aicina pie sevis fīrers, jā?

— Telegrammu parakstījis Šmunts, — fon Lēbs izvairīgi atbildēja.

To, ka izsaukumu bija parakstījis Hitlera galvenais adjutants, Danvics uzņēma kā labu zīmi. Tomēr šai svarīgajā faktā nebija ietverta galīga atbilde uz jautājumu, kas Danvicu satrauca visvairāk: vai ar viņu satikties nodomājis pats fīrers? Tāpēc viņš vēlreiz uzrunāja fon Lēbu:

— Uzdrošinos vaicāt: vai feldmaršala kungam ir

zināms, kāpēc mani izsauc?

— To es nezinu, — fon Lēbs viegli noplātīja rokas, — tomēr esmu priecīgs, ka viens no maniem virsniekiem nokjūs Galvenajā mītnē... Un man gribētos, — pēc īsa brīža viņš piebilda, — lai jūs tur ziņotu par grūtībām, kādas pārcietis mūsu karaspēks, un par to varonību, kādu tas parādījis un joprojām parāda diendienā. Līdz šim mēs fīreru sarūgtinājām ar neveiksmēm. Tagad mēs varam viņu iepriecināt... — Fon Lēbs atkal uz mirkli apklusa un tad, priekā starodams, paziņoja: — Pagājušo nakti tika ieņemta Tihvina! Fīrera pavēle izpildīta.

Šķita, ka, izrunādams šos vārdus, fon Lēbs pēkšņi kļūtu jaunāks. Viņš lepni atmeta atpakaļ galvu. Acīs parādījās agrākais spīdums.

«Ieņemta Tihvina!» Danvics klusībā atkārtoja. «Ak, būtu tā bijusi Pēterburga!...»

Fon Lēbs acīmredzot juta, ka viņa paziņojums nav atstājis uz Danvicu vēlamo iespaidu, un, īgni paraustījis plecus, turpināja:

— Protams, Galvenajā mītnē par Tihvinas ieņemšanu jau zina, mēs to paziņojām. Taču jūs būsiet pirmais mūsu frontes virsnieks, kas varēs to apstiprināt personiski. — Feldmaršals pasmaidīja un piemetināja: — Pēc vecas militāras tradīcijas, pirmais vēstnesis, kas no kaujas lauka atnesis ziņu par uzvaru, saņem apbalvojumu.

Danvics nekā neatbildēja. Viņš domāja pats savu domu. Bija acīm redzams, ka par viņa vēstuli fīreram neviens te nekā nezina un nekādus tuvākus paskaidrojumus par izsaukumu uz Galveno mītni viņš nesaņems. Viss pārējais bija mazāk svarīgs. Un veltīgi fon Lēbs izlikās, ka viņš parāda Danvicam godu, uzdodams viņam personiski paziņot galvenajai mītnei par Tihvinas ieņemšanu. Danvicam bija skaidrs, ka feldmaršals tiecas tikai pēc tā, lai no šīs uzvaras viņam pašam atlēktu vairāk labuma.

Tad Danvics izdzirda ierunājamies ģenerāli, kas līdz tam bija klusējis.

— Diez vai pulkvežleitnants visā pilnībā izprot, kāda nozīme ir Tihvinas ieņemšanai. Viņa pulks kaujas pārāk tālu no tās vietas.

— Mans pulks faktiski atrodas Pēterburgas- robežās, ģenerāļa kungs! — Danvics atgādināja, aizvainojumu neslēpdams.

— Labāk nepārspīlēsim. — Un ģenerālis dzēlīgi pasmaidīja. — Jūsu pulks atrodas divus kilometrus no Pēterburgas nomales, precīzāk sakot no Forela slimnīcas. Vai ne? — Atbildi negaidījis, viņš uzdeva citu jautājumu; — Starp citu — vai jūs zināt, kas tas ir par Forelu?

Sis jautājums Danvicu pārsteidza. Viss, kas attiecās uz «to zemi», uz «tiem cilvēkiem», Danvicam bija mīkla, kuru viņš nekad nepūlējās atminēt. Viņa uztverē Forela slimnīca bija tikai pieņemts topogrāfisks apzīmējums kartē un sadauzītu ķieģeļu kaudzes dabā.

— Par Foreļu man nekas nav zināms, ģenerāļa kungs, — Danvics atbildēja mazliet apjucis. — Uzdrošinos domāt, ka šis Forels bija slimnīcas īpašnieks.

Feldmaršals un ģenerālis zobgalīgi saskatījās.

— Pulkvežleitnants ir drosmīgs, kaujiniecisks virsnieks, — fon Lēbs augstsirdīgi atzīmēja, it kā pievērsdamies reizē Danvicam un ģenerālim. — Taču viņš diemžēl vēl maz pazīst Krieviju. Sai zemē sen vairs nav Īpašnieku, šeit nevienam nekas nepieder.

— Ja var ticēt boļševiku doktrīnai, feldmaršala kungs, tad šai zemē viss pieder... tā sacīt, tautai, — ģenerālis

ironiski precizēja.

— Mūsu štāba priekšnieks ir labs boļševiku doktrīnu pazinējs, — fon Lēbs atzinīgi pasmaidīja, un Danvics saprata, ka viņa acu priekšā ir ģenerālleitnants Brenneke.

Armiju grupas «Ziemeļi» štāba priekšnieka uzvārdu viņš, protams, bija dzirdējis ne vienreiz vien, taču ar viņu tikties nebija gadījies. Tāpēc, tiklīdz fon Lēbs bija pateicis vārdus «štāba priekšnieks», Danvics izdarīja puspagriezienu uz ģenerāļa pusi un mēģināja sasist kopā papēžus, kas tomēr bija diezgan grūti uz biezā, pūkainā paklāja.

— Ejiet pie kartes, pulkvežleitnant! — Brenneke teica. — Gribu, lai jums būtu pilnīgi skaidrs, kāda nozīme ir Tihvinas ieņemšanai.

Viņš pats arī piegāja pie sienas, kas bija aizsegta ar atvelkamiem samta aizkariem, un pavilka resnu, vītu auklu. Aizkari lēnām pašķīrās, atsegdami milzīgu vācu armijas ziemeļaustrumu frontes karti.

— Lūk, te ir Tihvinal — Brenneke sacīja, rādītājpirkstu piedurdams pie melna aplīša austrumos no Ļeņin-gradas. — Sīs patiesībā nelielās pilsētas ieņemšana nolemj Pēterburgu briesmīgam badam. Līdz šim visas pārtikas kravas no valsts iekšienes tika nogādātas Pēterburgā caur Tihvinas dzelzceļa mezglu. Bet tas vēl nav viss. Mūsu pirmā armijas korpusa daļas, kuras komandē ģenerālis Šmits, pašreiz sekmīgi virzās uz ziemeļiem pa abiem Volhovas upes krastiem. Lūk, šeit! — Brenneke pavilka ar pirkstu no apakšas uz augšu pa izlocītu zilu līniju. — Ja mums izdosies ieņemt Volhovu — un par to es nešaubos —, Pēterburga nokritīs pie mūsu kājām kā nogatavojies ābols. Pēc izlūkošanas ziņām, arī paši krievi vairs necer Volhovu noturēt. Vai tad citādi viņi mīnētu turienes galveno rūpniecisko objektu — elektrostaciju?

— So staciju boļševiki uzskata par kaut ko nacionālam svētumam līdzīgu, — fon Lēbs iejaucās sarunā. — Stāsta, ka to esot iesvētījis pats Ļeņins.

— Piedodiet, feldmaršala kungs, — Brenneke sacīja ārēji godbijīgi, tomēr ar slēptu pārākuma apziņu balsī, — krieviem garīdznieki ir izzuduši gandrīz tikpat sen kā slimnīcu īpašnieki. Un Ļeņins nepavisam nav bijis garīdznieks. Ar jūsu atjauju es izdarīšu labojumu: Volhovas elektrostacija ir celta pēc Ļeņina pavēles.

— Es jau teicu, ka mūsu štāba priekšnieks ir teicams boļševistiskās Krievijas pazinējs, — fon Lēbs uz to atsaucās ar drebelīgiem smiekliņiem, un monoklis viņam izkrita no acs dobuma.

Ielicis nepaklausīgo stikliņu agrākaja vietā, feldmaršals piegāja pie kartes un turpināja pamācošo sarunu ar Danvicu:

— Pats galvenais ir, lūk, kas. Tihvinas ieņemšana dod ģenerāļa Smita karaspēkam iespēju sasniegt Sviru un savienoties ar somiem. Bet Volhovas ieņemšana nozīmēs izlaušanos uz šejieni, uz Lādogas ezera dienvidaustrumu piekrasti. — Fon Lēbs pastiepa pirkstu un ar garu, smailu nagu ievilka kartē dziļu rievu. — Līdz šim laikam, — viņš turpināja, roku nolaidis, — krieviem ir neaizsargāts piecdesmit ceturtās armijas labais flangs. Pārsviest uz šejieni karaspēka daļas no Pēterburgas viņi, protams, neriskēs. Tādējādi mums ir reāla iespēja šo armiju atgriezt un sasniegt Lādogas ezeru. Tas ir tuvāko dienu uzdevums...

Danvics vērīgi raudzījās kartē. Viņš nepalaida garām nekā svarīga no tā, ko runāja sākumā Brenneke, bet vēlāk fon Lēbs. Taču viņa skatienu nesaistīja ne Tihvina, ne Volhova, ne arī Lādogas ezers. Šai labi uzskatāmajā kartē Danvics mēģināja vēlreiz atkārtot visu to ceļu, tos simtus kilometru, ko viņš bija nogājis no Austrumprūsi-jas robežas līdz Pēterburgai. Garš moku un asiņu pilns ceļš...

Kartei pievērstais skatiens slīdēja pār vācu karaspēka okupēto Baltiju, pār milzīgu plašumu, kas atradās uz dienvidiem no Pēterburgas, — tūkstošiem kvadrātkilometru! Un Danvica dvēsele nodrebēja šausmās, iedomājoties, ka nolādētā boļševiku valsts tomēr joprojām pastāv. Aiz kartē iezīmētās, milzīgai čūskai līdzīgās vācu un padomju frontes līnijas pletās jauni neaptverami plašumi, kuri vairākkārt pārsniedz to, kas Lielvācijai jau piederēja. Danvicam pašreiz šķita, ka tur kā siena stāv necaurejami meži, plešas neizbrienami sniega klaji un purvi, kuriem nav iespējams tikt pāri, nogremdējot tajos pat desmitiem miljonu līķu.

Atjēdzies no šis apmātības, Danvics atklāja, ka fon Lēbs un Brenneke ir jau apklusuši un mazliet izbrīnījušies raugās viņā. Viņš pagriezās ar muguru pret karti un, pievērsdamies fon Lēbam, jautāja:

— Kad pavēlēsiet doties ceļā?

— Rīt, — fon Lēbs sacīja. — Rīt no rīta uz Rasten-burgu lidos ģenerālis Brenneke. Viņš paķers jūs līdzi. Bet šodien... — fon Lēbs parāva uz augšu kreiso uzaci, satvēra plaukstā atkal izkritušo monokli un rotaļīgi pavicināja to tievajā, melnajā auklā, — šodien jums ir jāatpūšas. Ģenerālis Brenneke uzaicina jūs vakarā uz mūsu kazino. Štāba virsnieki grib nosvinēt Tihvinas ieņemšanu.

Danvicam tas nebija nekāds nieka baudījums — ieiet viņam ierādītajā, tīri uzkoptajā istabā virsnieku viesnīcas otrā stāvā; viesnīca bija ierīkota senlaicīgā savrupmājā, kas atradās klusā Pleskavas ieliņā netālu no fon Lēba rezidences.

Danvicam uz laiku piekomandētais jefreitors ienāca tūlīt pēc viņa, nesdams lielu fajansa krūzi ar karstu ūdeni, un nolika savu nesamo kaktā uz grīdas līdzās ķeblītim ar baltu emaljētu bļodu. Arī Danvica čemodāns bija turpat viesnīcas istabā.

Sen atradis pat no visvienkāršākā komforta, Danvics mazliet izbrīnījies aplūkoja atvilktos plīša aizkarus pie logiem, gaišzilās tapetes, ovālo spoguli un litogrāfijas ar viņa sirdij mīļās Vācijas ziemas un vasaras ainavām, krāsainā linoleja grīdu un fajansa krūzi, no kuras cēlās viegls garaiņu mākonītis. It īpaši patīkamu iespaidu uz viņu atstāja pa labi pie sienas novietotā gulta, lieliska, augsta gulta, kas bija pārsegta ar zilu pārklāju, zem kura bija jaušams pēlis. Uz pārklāja bija rūpīgi izlikta veļa. Tā nebija nemaz salīdzināma ar tām divām veļas maiņām, kas atradās Danvica čemodānā. Tā bija tā dēvētā mednieka veļa — smalka, zīdaini mīksta, silta un viegla ...

Viss, kas pēdējā laikā bijā Danvicu kaitinājis un pat mocījis, — viņa šaubas, nepacietība un cerības, kas jaucās kopā ar bailēm, — viss aizvirzījās kaut kur tālāk šīs aizmugures dzīves greznības priekšā. Bija pat grūti ticēt, ka tas ir nomods, nevis sapnis.

7i

Kopš tā brīža, kad Danvics bija iekāpis transport-lidmašīnā, kas bija pilna gan ar virsniekiem, kuri devās atvaļinājumā, gan ar viņu čemodāniem un saiņiem, ar tukšām šāviņu kastēm un kannām, bija pagājušas vismaz trīs stundas. Tomēr viņš joprojām nespēja pierast pie domas, ka fronte ir jau tālu, ka līdz šejienei nespēj atlidot neviens nomaldījies šāviņš, ka viņam neuzglūn krievu snaiperi, ka viņš var mierīgi apgulties nevis uz cietas lāviņas, bet šai tīkamajā gultā, iegrimt pēlī, apsegties ar otru — vieglu dūnu pēli un, ļaujoties snaudienam, neieklausīties nekādās blakus skaņās.

Danvics tīksmi izstaipījās, aizlikdams rokas aiz muguras, un apgriezies ieraudzīja, ka jefreitors, kas viņu apkalpo, stāv pāris soļu no pusatvērtām durvīm. Stāv izslējies kā ierindā skates laikā, zābaki spoži kā spogulis, papēži kopā, pirkstgali — katrs uz savu pusi, rokas elkoņos mazliet saliektas, plaukstas piespiestas pie sāniem. Šis sārtvaidzis ar mazliet izspiedušos vēderiņu un izdabīgu smaidu platajā sejā labi iederējās jaukajā mierā un omulībā.

— Kā jūs sauc, jefreitor? — Danvics jautāja.

Tas tūlīt pacēlās pirkstgalos, braši sasita kopā papēžus un grūšus izgrūda:

— Jefreitors Oto Kiršs, pulkvežleitnanta kungs! — Un pēc paraduma piebilda: — Esmu jūsu rīcībā!

— Pateicos, jefreitor! — Danvics labsirdīgi pamāja ar galvu. — Jūs varat iet.

— Atļausiet uzzināt jūsu lielumu, pulkvežleitnanta kungs! — Kiršs lūdzoši sacīja, mazliet paliekdamies uz priekšu. Pamanījis Danvica neizpratnes pilno skatienu, viņš paskaidroja: — Formas apģērba un zābaku lielumu.

— Piecdesmit trīs un četrdesmit divi, — Danvics automātiski atbildēja, taču tūlīt apvaicājās: — Bet... kāpēc jums tas jāzina?

— Saņemta pavēle, pulkvežleitnanta kungs! — Kiršs atbildēja, un tagad viņa balsī bija jūtama tāda kā familiaritāte. — Mantu noliktavā viss ir jau sagatavots. Tomēr tur diemžēl nezina jūsu lielumu. Atļausiet iet?

— Ejiet, Kirš! — Danvics pasmīnēja. — Pateicos par dienesta pildīšanu.

Jefreitors atkal sasita kopā papēžus un izgāja ārā, piesardzīgi aizvērdams durvis.

Danvics palika viens. Viņam gribējās drīzāk fiziski sajust, cik mīksta ir gulta. Viņš saudzīgi pabīdīja pie malas tīro veļu, apsēdās uz pārklāja segtajiem pēļiem un labpatikā piemiedza acis. Cik maz patiesībā vajadzīgs karavīram, lai viņš justos kā paradīzē!

Atvēris acis, Danvics nevilšus ieraudzīja sevi lielā, ovālā spogulī pie pretējās sienas. Un tūlīt pielēca kājās. Tā bija īsta svētuma zaimošana — tādā gultā sēdēt savā briesmīgajā formas tērpā, kas nez cik reižu mircis lietū, trinies gar mālainajām tranšeju un satiksmes eju sienām, piesūcies ar degošas solāreļļas un benzīna smaku... Danvics pārvilka ar plaukstu pār sasēdēto gultu, cenzdamies pēļiem piešķirt sākotnējo veidu, tad, pārsēdies uz krēsla pie maza rakstāmgalda, sāka lēnām vilkt nost zābakus.

Pie durvīm atskanēja viegls, izdabīgs klauvējiens. Danvics nosaucās:

— Nāciet iekšā!

Uz sliekšņa stāvēja tas pats apaļais Kiršs ar sārtajiem vaigiem. Uz pussaliektās, mazliet atvirzītās kreisās rokas viņš nesa jaunus, rūpīgi izgludinātus formas svārkus un bikses, bet labajā rokā aiz cilpiņām turēja spoži nospodrinātus zābakus.

— Viss kārtībā! — jefreitors sacīja tādā tonī, it kā atnest Danvicam jauno ietērpu viņam būtu neizsakāma laime. — Tieši jūsu lielums, pulkvežleitnanta kungs! Ja tomēr būs mazliet jāpārtaisa, drēbnieks ir šeit.

— Pateicos, Kirš! Jūs esat brīvs.

Novilcis zābakus un zeķes, viņš kailām kājām pastaigāja pa gludo, silto grīdu un sāka pogāt vaļā formas svārkus. Taču jefreitors joprojām stāvēja, nekustēdamies no vietas.

— Jūs esat brīvs! — Danvics atkārtoja.

— Bet kā tad būs ar drēbnieku, pulkvežleitnanta kungs? — Kiršs žēlabaini jautāja pat ar tādu kā aizvainojumu balsī.

— Domāju, ka viņš nebūs vajadzīgs. Tomēr ienāciet pēc minūtēm piecpadsmit, gribu vispirms nomazgāties.

Kiršs metās pie ķeblīša, uz kura bija nolikta emaljētā bļoda, un pakalpīgi pacēla fajansa krūzi.

— Vai atļausiet?

Danvics noģērba formas svārkus, nosvieda tos uz krēsla, novilka apakškreklu, paņēma no Ķirša sniegtā ziepju trauka smaržīgu ziepju gabaliņu, noliecās pār bjodu un atkal tīksmē piemiedza acis. Pa muguru viņam tecēja silta ūdens strūkla...

Danvics nogulēja vismaz trīs stundas. Kad viņš pamodās, aiz logiem jau krēsloja. Viņš palūkojās pulkstenī. Pēc minūtēm trīsdesmit varēja doties uz kazino.

Viņš piecēlās, rūpīgi aizvilka smagos logu aizkarus un uzdedza gaismu. Pēc tam uzģērba jauno ietērpu — formas svārki, bikses un zābaki bija laikā. No vecajiem svārkiem noņēma Dzelzs krustu, piegāja pie spoguļa un piesprauda ordeni, kā jau pienākas, kreisajā pusē uz krūtīm, virs uzšūtās kabatas.

Divus soļus atkāpies, Danvics sevi rūpīgi noskatīja no galvas līdz kājām. Sen viņam nebija gadījies sevi aplūkot visā augumā, un tagad viņš ar labpatiku raudzījās spogulī uz sevi — staltu un spēcīgu.

Jā, šajos mēnešos viņš bija nedaudz novājējis, sakrities sejā, viduklis bija kļuvis vēl tievāks. Bet vai nu tā kāda nelaime — lapsenes viduklis kopā ar platiem pleciem ir viena no labas āriešu rases pazīmēm.

Danvics vēlreiz paraudzījās pulkstenī. Pēc desmit minūtēm jāiet ārā.

Kazino atradās divu kvartālu attālumā no viesnīcas. Danvics paguva ierasties īstā laikā. Restorāna zālē pie sienām drūzmējās armijas un esesiešu virsnieki. Zāles vidū bija liels T veida galds, uz tā spodri baltoja galdauti un stīvi iecietinātas salvetes, dzirkstīja kristāla vīna kausi un glāzītes.

Apstājies netālu no durvīm, Danvics palūkojās apkārt un secināja, ka viņš tur nevienu nepazīst. Turklāt lielākā daļa no sanākušajiem bija ar augstāku dienesta pakāpi nekā viņš — pulkveži no vienas vietas un pat divi ģenerāļi. Tie stāvēja savrup no pārējiem un dzīvi sarunājās.

Daudziem virsniekiem bija parādes tērpi ar akselban-tēm. Uz formas svārkiem bija redzamas bagātīgas ordeņu un visvisādu nozīmju kolekcijas — abu pakāpju Dzelzs krusti, īpašas sprādzes, ar kurām Hitlers apbalvoja tos, kuri Dzelzs krustu jau bija saņēmuši pirmajā pasaules karā un tagad bija to izpelnījušies otrreiz, sudraba un bronzas krusti «Par kaujas nopelniem» ar zobeniem un bez tiem, goda zīmes, kas tika piešķirtas kājnieku triecienuzbrukumu dalībniekiem, un vēl daudz kas cits.

Atšķirībā no šiem cilvēkiem, kas savas regālijas bija saņēmuši diezin par ko, Danvicam bija tikai viens apbalvojums — otrās pakāpes Dzelzs krusts. Ne šim ordenim, ne arī pašam Danvicam neviens nepievērsa uzmanību. Lieliskais noskaņojums izgaisa un pēkšņi kļuva skumji. Kādreiz, grozīdamies fīreram vistuvākajās aprindās, viņš bija pieradis, ka jebkurā virsnieku sabiedrībā pret viņu izturas ar skaudīgu goddevību. Viņam bija ļauns prieks, apzinoties, ka viņš, kas cēlies no parastas, vidēji turīgas ģimenes, kuras vienīgais «kapitāls» bija bezgalīga uzticība fīreram, var nelišķēdamies raudzīties acīs visiem foniem, kuru radu rakstos senči vairākās paaudzēs bijuši ģenerāļi un pulkveži. Danvicam pilnā mērā piemita partijas aprindās veicinātā, atklāti neparādītā, tomēr pastāvošā nepatika pret kadru karavīriem, kas iesūnojuši savas kastas aizspriedumos un neapzinās, ka viņu izcelšanās un akadēmiskās gudrības nav plika graša vērtas salīdzinājumā ar nacionālsociālistiskā gara spēku.

Tagad Danvics stāvēja durvīs vientuļš, nevienam nepazīstams, neviens viņu pie sevis neaicināja, un viņš pats nevēlējās nevienam uzbāzties.

Danvics ievēroja, ka zālē nav ne fon Lēba, ne ģenerāļa Brennekes, un pašaizsargāšanās nolūkā mierināja sevi ar domu, ka viņa ierašanās droši vien nebūtu palikusi neviena neievērota, ja arī viņi tur būtu.

— Arnim, tas esi tu? — viņš pēkšņi aiz muguras izdzirda it kā pazīstamu balsi.

Danvics strauji pagriezās, vēl neaptvēris, kam šī balss pieder, bet jau priecādamies tāpēc, ka viņa vientulība ir beigusies. Straujiem soļiem viņam tuvojās garš pulkvedis, kura priekšā visi izdabīgi ieņēma miera stāju.

— Emst, vai tu...? — Danvics nedroši izsaucās, lai gan savā sirdī vairs nešaubījās, ka pie viņa steidzas Erasts Krīgers — Vācijas sauszemes karaspēka virspavēlnieka Brauhiča speciālu uzdevumu virsnieks.

Danvics un Krīgers bija satuvinājušies pirms diviem gadiem, kad ģenerālštāba priekšnieka Haldera izvēlīgais skatiens bija apstājies pie viņiem abiem un Halders, parādīdams uzticību, bija viņiem licis piedalīties stingri slepenā operācijā, kas vācu karaspēkam deva ieganstu ielauzties Polijā. Krīgers jau pirms tam bija piedalījies Hitlera paša vadītajā Rēma likvidēšanas akcijā un ‘'ar savu roku nošāvis vienu no diviem toreiz nonāvētajiem armijas ģenerāļiem — vai nu Virhovu, vai Bredovu —, tā ka nevarēja būt itin nekādu šaubu par viņa uzticību nacionālsociālisma idejām, bet tas Danvicam vienmēr bija galvenais kritērijs attiecībās ar cilvēkiem.

Bet velns ar ārā, pavisam nesen — no viņu pēdējās tikšanās nebija pagājuši ne pieci mēneši — Krīgers taču bija tikai kapteinis!

Danvics gribēja steigties draugam pretim, tomēr, pamanījis, ka Krīgeru tobrīd vēro desmitiem acu, viņš nekustējās no vietas, tikai izslējās un, kad Krīgers bija pienācis klāt, sasita kopā papēžus un, pa pusei jokodams, kā skaldīt noskaldīja:

— Pulkvežleitnants Danvics ir jūsu rīcībā, pulkveža kungs!

— Rimsties, Arnim! — Krīgers pasmaidīja. — Mēs neesam impērijas kancelejā.

Aiz pateicības Danvics viņam cieši saspieda roku, neizlaizdams to, pamāja uz Krīgera uzplečiem un sacīja:

— Apsveicu, Emstl... Kā tu te gadījies?

Krīgers nepaguva atbildēt, jo atskanēja skaļš, brīdinošs sauciens:

— Achtung!

Visi pagriezās uz durvju pusi un ieraudzīja nākam iekšā ģenerālleitnantu Brenneki. Kopā ar adjutantu, kas viņu pavadīja, viņš devās taisni pie galda, labsirdīgi smaidīdams un atkārtodams:

— Lūdzu, sēdieties, kungi, lūdzu, sēdieties!

— Nu ko tad, Ernst, acīmredzot mūs tūlīt izšķirs, — Danvics sacīja, nožēlu neslēpdams. — Tu taču esi liels priekšnieks, ej vien! — Un mazliet ironiski pasmaidīja.

— Tikai kopā ar tevi! — Krīgers atbildēja un, viegli pieskardamies Danvica viduklim, sāka viņu virzīt uz priekšu, uz to šķērsām novietoto galdu, pie kura jau stāvēja Brenneke, divi ģenerāļi un daži pulkveži.

Sākumā Danvics pretojās. Tad pēkšņi viņā pamodās ne-bēdnīgums: «Kāda velna pēc? Droši vien es te esmu vienīgais frontinieks.» Viņš ar pirmo skatienu mācēja aizmugures žurku atšķirt no frontiņieka. Vasarā viņš frpntiniekus pazina pēc saulē izbalējušajiem matiem un sakritušajām sejām. Ziemā viņš tos atšķīra pēc vaigu un misu krāsas — tikai retam frontiniekam bija laimējies izvaidies no apsaldējumiem. Te šīs drošās pazīmes nebija redzamas. Te visi bija kā izlasīti — nobarojušies, labi koptiem ģīmjiem, daudzi ar monokļiem... «Gribētos paskatīties uz virsnieku ar monokli artilērijas apšaudes laikā vai ložmetēja ugunī,» Danvics nikni nodomāja.

Viņš labprātīgi padevās krīgera rokas piespiedienam un gāja uz priekšu nepretodamies.

Viņi tuvojās galda galam, kur vēl bija palikušas brīvas vietas. Brenneke ieraudzīja Krīgeru un, plati smaidīdams, piedāvāja viņam krēslu blakus sev:

— Lūdzu, pulkvedil

— Atļausiet man, ģenerāļa kungs, sēdēt blakām savam kaujas biedram! — Krīgers teica godbijīgi, bet

nepiekāpīgi.

Brenneke paskatījās uz Danvicu.

— Ahā, pulkvežleitnants! Esmu priecīgs jūs redzēt šai karavīru sabiedrībā.

Tad, pagriezies pret visiem klātesošajiem, viņš atļāvās pajokot:

— Sēdieties taču drīzāk, kungi! Šņabis atdzisīs!

Sākās steidzīga krēslu grūstīšana, un Danvics pamanīja,

cik stingri tiek ievērota subordinācija: ģenerāļi un trīs pulkveži apsēdās pie galda, kur jau sēdēja Brenneke, Krīgers un viņš pats; pārējie pulkveži ieņēma vietas abās pusēs garajam galdam tur, kur tas perpendikulāri atdūrās pret ģenerāļu galdu; nedaudzie apakšpulkveži un majori izvietojās tālākajā galā.

Kristāla glāzītēs, kas bija noliktas pa labi no katra šķīvja, jau bija ieliets šņabis. Blakus mirdzēja pagaidām vēl tukši vīna kausi.

Brenneke piecēlās un ar nazi piesita pie vīna kausa. Kristāls dzidri iešķindējās. Sarunas apklusa vienā mirklī.

— Virsnieku kungi! — Branneke svinīgi sacīja. — Es gribu sākt ar patīkamu paziņojumu... — Viņš ieturēja nozīmīgu pauzi un tad teica: — Šodien mēs esam ieņēmuši Tihvinu. Sieg heil!

No desmitiem rīkļu izlauzās apdullinoši skaļš trīskārtējs atbildes sauciens «Sieg heil!». Atkal tika grūstīti krēsli. Visi piecēlās, rokās turēdami pilnas glāzītes un priecīgi smaidīdami.

Jā, tā bija uzvara. Pēdējos mēnešos vienīgā reāli jūtamā uzvara grupas «Ziemeļi» frontē.

Citas frontes šai laikā bija ierakstījušas savā rēķinā desmitiem ieņemtu krievu pilsētu, simtiem kilometru noieta ceļa. Bet šī nolāpītā, uz vietas sastingusī fronte gluži kā tāds ķēdes suns bija apmetusies pie Pēterburgas sienām. Lai gan arī to, kā apgalvoja vācu avīzes un radio, vajadzēja uzskatīt gandrīz par uzvaru, karaspēka nevarīgā mīņāšanās vienās un tajās pašās pozīcijās padarīja armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieku par zobgalību objektu.

Tiem, kuri pietiekami nepārzināja operatīvo karti un . kuriem nebija zināms, pa kādu ceļu Padomju zeme suta pārtiku, lai kaut cik uzturētu gaistošos Ļeņingradas spē-' kus, Tihvina bija tukša skaņa. Taču šai istabā ikviens ļoti labi saprata, kāda nozīme ir Tihvinas dzelzceļa mezglam.

Par to, ka fon Lēbs nespēj Ļeņingradu ieņemt triecienuzbrukumā, trina mēles arī tālajā Hitlera galvenajā mītnē. Tagad tur būs jāatzīst, ka feldmaršals šīs nepieejamās pilsētas nožņaugšanā guvis neapšaubāmu panākumu.

Tas viss kopā — alkas pēc revanša par pārciestajiem pazemojumiem, neapmierināta godkāre, jaunas, neizmērojami lielākas, skurbinošas uzvaras nojausma, cerība uz izvārgušās, noasiņojušās Ļeņingradas krišanu — tas viss saplūda kopā vienotā, mežonīgi gavilējošā bļāvienā «Sieg heil!».

Arī Danvics kliedza «Sieg heil!». Kliedza aizrautīgi, no visas sirds. Viņš vairs neatcerējās savu neseno nepatiku pret tur sanākušajiem virsniekiem, pret šiem «vezumniekiem», kuri valkāja tādu pašu formas tērpu kā viņš un bija saņēmuši tādus pašus un pat augstākus apbalvojumus, kas piešķirti nezin par ko trīssimt kilometru no uguns līnijas.

Kādu brīdi Brenneke stāvēja klusēdams, pilno glāzīti turēdams, kā jau pienākas, formas svārku trešās pogas augstumā, skaitot no augšas, un gaidīdams, kad apklusīs uzvaras saucieni. Tad viņš mazliet pacēla kreiso roku, likdams saprast, ka grib turpināt runu, un, kad beidzot iestājās klusums, viņš atkal ierunājās:

— Kungi! Es esmu karavīrs un būšu arī atklāts kā karavīrs. Daži no jums jau sāka nožēlot, ka nokļuvuši šai neizdevīgajā frontē. Es viņus nenosodu. Nenosodu viņu cildeno skaudību pret cīņas biedriem Centrālajā frontē un Dienvidu frontē. Saprotu un pieņemu kā neizbēgamu to, ka daudziem nesen bija vēlēšanās atrasties armiju grupā «Centrs», kad tur... — Brenneke pēkšņi aprāvās, lēnām pārlaida acis klātesošajiem, arī tiem, kas stāvēja kopā ar viņu pie galvenā galda, pamanīja brīdinošo pulkveža Krīgera skatienu, tīšām ieklepojās un pabeidza teikumu citādā — mazāk svinīgā tonī: — ... mēs sastapāmies ar fanātisku slāvu un mongoļu ordu pretestību.

Un tad pieklususī Brennekes balss atkal kļuva stiprāka:

— Turpretim tagad, kungi, daudzi jo daudzi apskaudīs mūs. Fīrera ģēnijs ir norādījis pareizu ceļu, kā iegūt uzvaru pār Pēterburgu, neizlejot asinis. Drīz, ļoti drīz vajadzēs tikai pastiept plato vācu plaukstu un krievu auglis pats tajā iekritīs. Tiesa, — Brenneke pavīpsnāja, — tas būs jau savītis, sakaltis auglis, jo, kā mēdz teikt krievi, bads nav brālis.

Šo parunu viņš izteica lauzītā krievu valodā, sasprindzinājumā raukdams pieri, un pēc tam atkārtoja to vāciski. Zālē iešalcās pieklājīgi, piekrītoši smiekli. Brenneke pacēla augstu savu glāzīti un sacīja:

— Nu tad iedzersim, virsnieku kungi, uz to, lai šī barbariskā valsts, kuras kādreizējā teritorijā mēs pašreiz atrodamies, tiklu pēc iespējas drīzāk noslaucīta no zemes virsus. Lai notiek mūsu fīrera gribai Heil Hitler! Siey heil!

Un Brenneke vienā paņēmienā iztukšoja glāzīti.

Zāle atkal atbildēja ar triumfējošu rēcienu, kas saplūda kopā ar kristāla šķindu.

— Un tagad, kungi, rūpējieties par sevi paši, — apsēzdamies pirmais, Brenneke ierosināja viesmīlīga namatēva tonī. — Ēdiens ir uz galda. Dzērieni — tāpat. Savas uzvaras dienā mēs negribējām izmantot krievu kalpotāju palīdzību.

Demonstratīvi pievilcis sev klāt četrstūrainu karafi, viņš atkal piepildīja savu glāzīti. Arī Danvics pastiepa roku pēc šņabja karafes un jokodamies vaicāja Krīge-ram:

— Vai drīkst ar jūsu atļauju, pulkveža kungs?

— Tu esi kļuvis robusts, Arnim, — Krīgers atbildēja ar vieglu ironiju un tādu kā pārmetumu balsī. — Bet varbūt frontē šņabja dzeršanu ir pieņemts uzskatīt par varoņdarbu?

— Frontē ir pieņemts mirt, negaidot priekšniecības atjauju. Tā parasti atrodas tālu no tām vietām, kur šauj, — Danvics iedzēla.

Krīgers parāva uz augšu uzaci un paskatījās tā, kā pieaudzis cilvēks raugās uz bērnu, kas sācis pārāk draiskoties.

— Piedod, Ernst, — Danvics klusi sacīja. — Droši vien šņabis iesities man galvā. Sen neesmu dzēris.

— Nekas, nekas, — Krīgers miermīlīgi atbildēja,

— Jums, frontiniekiem, ir tiesības uz mazām privilēģijām ... Uz tavu veselību, Arnim, un uz tava Rastenbur-gas brauciena panākumiem! — Viņš lēnām izsūca ne vairāk kā ceturto daju glāzītes.

Tosta otrās puses jēga līdz Danvica apziņai aizgāja tikai'pēc brītiņa. Bet aizgājusi tā tūlīt atkal pievērsa viņu jautājumam, kas viņam bija vissvarīgākais.

— Vai tad... tu zini, ka mani izsauc uz galveno mītni? — Danvics izbrīnījies vaicāja, pieliekdamies Krī-geram klāt.

— Jā, — viņš īsi atbildēja.

— Bet kāpēc?

Krīgers paraustīja plecus.

— Kas īsti mani izsauc? — Danvics nelikās mierā, izmantodams to, ka zāle jau bija kļuvusi trokšņaina.

— Vai pats fīrers?

Krīgers atkal paraustīja plecus un teica:

— Tu prasi no manis pārāk daudz. Es netieku ielaists pirmajā zonā.

— Kādā zonā?

— Tajā, kur atrodas fīrera rezidence.

— Tu runā par Berghofu?

Krīgers saīga.

— Tas nav temats, kas apspriežams pie galda, Arnim.

Danvics samulsis apklusa. «Es tiešām vairs neprotu

dzert,» viņš nodomāja, dusmodamies pats uz sevi. «Nonāvēt, kārt cilvēkus, dedzināt pilsētas un ciemus esmu iemācījies visā pilnībā, bet dzeršanas jomā neapšaubāmi esmu atpalicis. Mujķis, uzdodu jautājumus, par kuriem pats būtu agrāk ikvienu bargi saucis pie kārtības. Turklāt ir taču aplam iedomāties, ka fīrers karadarbību vada no tālās Berghofas...»

Tikai tagad Danvics atcerējās, ka divus trīs mēnešus pirms uzbrukuma Krievijai Tota apakšvienības sāka būvēt fīreram speciālu komandpunktu. Būves vieta, kas atradās kaut kur Austrumprūsijā, tika turēta pilnīgā slepenībā. To uzskatīja par ārkārtīgi lielu valsts noslēpumu, un nez vai tai laikā vienīgie informētie cilvēki nebija tikai Gērings, Bormanis un Himlers. Cik Danvics atminējās, pats fīrers ne reizi uz turieni nebija braucis.

Atmiņā atausa arī tas, ka īsi pirms kara ar Krieviju par jauno fīrera galveno mītni čukstus tika stāstītas leģendas. Stāstīja, ka kaut kur meža biezoknī esot uzcelti vairāki desmiti kazemātu, kurus savieno betona šoseja, un zem šiem kazemātiem atrodoties vesela pazemes pilsēta. Melsa par metāla torni, kas pēkšņi paceļoties no ezera, un par kuteri, kas no tā izpeldot, par pazemes angāriem un plašiem mīnu laukiem, par ložmetējiem, par fotoelementiem un mikrofoniem, kas fiksējot katru soli un katru vārdu savā tuvumā.

Toreiz klīda arī kādas pavisam baigas valodas. Tieši pirms uzbrukuma Padomju Savienībai fīrers esot uzaicinājis ierasties Berlīnē lielu grupu inženieru, jaunā komandpunkta būvētāju, it kā tāpēc, lai pasniegtu viņiem apbalvojumus. Taču notikusi nelaime: speciālā lidmašīna, kurā viņi lidojuši, gaisā eksplodējusi...

Kur īsti atrodas šis noslēpumainais komandpunkts, no kura fīrers vada milzīgo kauju, nekad neviens Danvicam nebija teicis. Viņš atcerējās, ka arī īsajā sarunā ar fon Lēbu tika pieminēta Rastenburga. Toreiz Danvics šo vārdu bija palaidis gar ausīm — visas viņa domas bija pievērstas pašiem svarīgākajiem jautājumiem: «Kāpēc mani izsauc uz galveno mītni? Vai fīrers vēstuli ir lasījis?» Taču tagad, atkārtodams šo vietas nosaukumu, Krī-gers viņā atmodināja neskaidru atskārtu.

Vācijā ir neliela pilsētiņa Rastenburga. Tur, kur pašreiz atrodas pilsētiņa, kādreiz pacēlās Teitoņu ordeņa pils. To var izlasīt jebkurā Vācijas vēstures mācību grāmatā. Vai tiešām šai senajai pilsētiņai kaut kur netālu no Padomju Baltijas ir kāds sakars ar pašreizējo fīrera uzturēšanās vietu?

Danvics papurināja galvu, it kā cenzdamies tādējādi mainīt domu gaitur Tad atkal ielēja sev glāzīti šņabja un iztukšoja vienā paņēmienā.

— Es jau teicu, ka tu esi kļuvis robusts! — viņš izdzirda Krīgera balsi. — Pirmajam tostam īsts vācu šņabis ir pieņemams. Bet kāpēc pielieties ar tādām samazgām, kad uz galda ir lieliski franču vīiii?

Viņš paķēra aiz kakla uzreiz divas pudeles un, atdarinādams viesmīli, iztapīgi jautāja Danvicam:

— Ko pulkvežleitnants pavēlēs ieliet pie zivs? Soternu? Ptiī?

Zāle k]uva aizvien trokšņaināka. Ātri reibstošu cilvēku balsis, kausu, šķīvju un bļodu šķindoņa saplūda kopā apdullinošā kakofonijā.

Šai skaņu jūklī bija kaut kas trauksmains, un Danvicam sāka uzmākties šaubas. Līdz šim viņš sirds dziļumos bija ticējis, ka viņa vēstule uzņemta labvēlīgi, Bet tagad nāca prātā domas: «Kāpēc, patiesību sakot, man radusies tāda pārliecība? Tas, ko Brenneke un fon Lēbs man stāstīja, kad mēs trijatā stāvējām pie kartes feldmaršala kabinetā, daudz ko maina jautājuma būtībā. Nav izslēgts, ka mani priekšlikumi ir pretrunā ar fīrera plāniem...» Uh Danvics juta, ka pa muguru žigli aizlokās auksta čūska.

«Bet tā jau nebūs!,» viņš mēģināja sevi mierināt. «Pat tik liktenīgas sagadīšanās dēļ fīrers neturēs mani aizdomās, ka man ir citādi uzskati nekā viņam. Viņš zina, cik ļoti esmu viņam uzticīgs. Es taču biju...»

Tomēr Danvics tūlīt pat atteicās no sava argumenta: «Jā, esmu bijis fīreram tuvo cilvēku vidū. Taču kopš tā laika daudz ūdeņ'u aiztecējis. Esmu aizgājis no viņu vidus, un viņu rindas droši vien jau saslēgušās...»

Kā slīcējs viņš ķērās pie jauna salmiņa, kam vajadzēja viņu glābt: «Kāpēc mani tādā gadījumā izsauc Šmunts? Lai sodītu par pārgalvību? Bet tāpēc nav jāizsauc uz Galveno mītni. Būtu pieticis ar trim četriem telegrafētiem vārdiem...»

— Ernst! — Danvics lūdzoši sacīja, pieliekdamies tuvāk Krīgeram, kas sūca franču balto vīnu. — Atminies, mēs kādreiz bijām draugi. Dod man drauga goda vārdu, ka tu tiešām nezini, kāpēc mani izsauc!

Krīgers uz mirkli atņēma vīna kausu no lūpām un pus-pagriezienā pavērās Danvicā.

— Tev vairs nervi netur, Arnim. Tiešām — piedod, bet es nezinu...

Zālē sākās jezga. Te viens, te otrs virsnieks, kas bija par daudz iedzēris, pielēca kājās, veltīgi pūlēdamies pārkliegt pārējos, lai uzsauktu kārtējo tostu.

«Pie velna!» Danvics klusībā nosprieda. «Pie velna

visas šīs nedibinātās bažas! Es esmu dzīvs. Es braucu uz fīrera Galveno mītni. Tas ir pats svarīgākais. Bet pārējais — spļāviena vērts. Es spļauju uz visul»

Šai mirklī kāds resns pulkvedis uzsita ar plaukstu uz

galda un neticami skaļi nobļāvās:

— Achtung!

Uz īsu brīdi troksnis pierima. Visi raudzījās uz šo resno pulkvedi. Lāgā neturēdamies kājās, viņš pārlaida zālei miglainu skatienu no viena gala līdz otram un pēkšņi sāka dziedāt augstā, pārsteidzoši spiedzīgā balsī:

Dreb pasaulei vecišķie kauli Pirms kaujas, ko svētu jau jūt.

Lai salrunē šaubas kā prauli, —

Uz priekšu! Mums uzvaru gūli

Daudzas balsis nesaskanīgi vilka līdzi šo nacistu vidū populāro dziesmu. Nesaskanīgajā korī Danvics it kā no malas izdzirda arī pats sevi. Viņš dziedāja kopā ar visiem un, tāpat kā visi, pūlējās pārkliegt citus:

V isgaišāko mērķi sev rodam —

Šo pasauli sašķaidīt.

Mēs Vāciju ieguvām šodien,

Mums pasaule piederēs riti

Pēc tam visi auroja «Heil Hillerl» un «Sieg heili». Kāds atvēzējies nosvieda uz grīdas vīna kausu, un viņa paraugam sekoja citi.

Danvicam pie pašas auss ierunājās cilvēks, kas bija pilnīgi skaidrā:

— Varbūt mums pietiks?

Danvics pagrieza galvu un ieraudzīja ironiski nicīgu Krīgera skatienu. Tūlīt viņš arī ievēroja, ka ne Brennekes, ne citu ģenerāļu pie galvenā galda vairs nav. Šī galda otrā galā tikai divi pulkveži, kuriem uz formas svārku apkakles aizbāztās salvetes bija aplietas ar vīnu, tagad dziedāja jau «Lili Marlēnu», diriģēdami ar saujā saņemtām dakšiņām.

— Iesim, — Krīgers pieceldamies teica, — šeit kļūst garlaicīgi!

Viņi izgāja no zāles. Melnos formas tērpos ģērbušies sargi ieņēma militāru stāju, sasizdami kopā papēžus.

Ielūkojies pulkstenī, Krīgers ierosināja:

— Varbūt izspēlēsim kādu biljarda partiju?

Danvica atbildi negaidījis, viņš devās uz pusatvērtajām durvīm.

Biljarda istaba bija tukša. No griestiem nokarājās lampa ar lielu auduma abažūru, apgaismodama galdu ar za]a tūka virsu un uz tā blāvi spīdošas bumbiņas, kas bija kārtīgi saliktas vienādmalu trīsstūrī.

— Es neprotu spēlēt biljardu, — Danvics sacīja.

— Spēles noteikumi ir diezgan vienkārši, — Krīgers atbildēja. — Jebkurš vācietis var viegli uzvarēt, ja vien viņš iedomājas, ka tās ir nevis biljarda bumbiņas, bet boļševiku galvaskausi.

Viņš paņēma no statīva biljarda nūju un ar to strauji pagrūdu atsevišķi noliktu bumbiņu uz nevainojamās piramīdas pusi.

Danvics arī paņēma biljarda nūju un ar vienu bumbiņu sāka mērķēt uz otru, cenzdamies to iedzīt biljarda makā. Nekas neiznāca. Bumbiņa ieskrējusies atsitās pret galda malu, palēcās un nokrita uz grīdas.

Paceldams to, Krīgers teica:

— Es domāju, ka skalpu mednieki ir veiklāki.

— Pie velna to visul — Danvics nikni teica, nūju nomezdams uz galda. — Mēs te esam divi vien, un, ja pēc tava prāta biedriskumam ir vēl kāda vērtība, tad saki: ko tu zini par manu izsaukumu?

Krīgers, viņu nosodīdams, pašūpoja galvu. Danvics novērsa skatienu un, juzdamies vainīgs, nomurmināja:

— Acīmredzot man trūkst savaldības. Esmu daudz dzēris.

— Ceru, ka tomēr ne tik daudz, lai nekā vairs nesaprastu, vai ne? — Krīgers jautāja.

— Jā, — Danvics apgalvoja.

— Tu esi rakstījis fīreram vēstuli?

Vienā mirklī Danvicam izgaisa viss reibums. Viņš strauji pagriezās pret Krīgeru un satvēra to aiz formas svārku malas.

— Un fīrers vēstuli ir saņēmis? Izlasījis? Tu to zini? Jā? Nu, runā taču, runā!

Krīgers lēnām atbrīvojās no viņa rokas un vērīgi ielūkojās Danvicam acīs.

-7- Biljardu spēlēt tu neproti, — viņš teica mazliet zobgalīgi. — Vai tu neesi aizmirsis spēlēt arī citu spēli?

— Par ko tu runā? — Danvics kļuva uzmanīgs.

— Par politiku.

— Ar politiku es nenodarbojos, — Danvics atcirta. — Es esmu bijis un palikšu uzticīgs fīrera kareivis. Tā ir visa mana politika.

— Vai tu zini, Arnim, kas ir rakstīts uz koncentrācijas nometnes vārtiem Būhenvaldē? — Krīgers jautāja, vārdus stiepdams. — «Katram sava vieta.» Tu pats esi izraudzījies sev vietu pašreizējo notikumu virpulī. Tāpēc, lūdzu, netēlo tādu dzīvu pārmetumu tiem, kuri atzinuši par labāku šo karu vadīt, nevis būt tādam, ko bīda citi. Tas — pirmkārt. Un tagad — otrkārt. Man ir zināms, ka tava vēstule nosūtīta fīreram. Bet vai viņš to lasījis un kā viņš uz to reaģējis, es nezinu. Tas ir viss, ko varu atbildēt uz tavu jautājumu.

— Tad saki tu, kas esi aicināts vadīt mūs, mazos gari

ņus, — Danvics dedzīgi metās viņam virsū, — kad mēs ieņemsim Pēterburgu? Kad kritīs Maskava? Un kas būs tālāk? x

— Uz pirmo jautājumu, — Krīgers sacīja, mazliet sašķiebdams plānās lūpas, — būtu jāatbild tev. Jā, jā, neraugies manī kā teļš — tas esi tu un tavi kareivji, kas jau sen mīņājaties pie Pēterburgas sliekšņa. Nu, un Maskava ... — Krīgers sastostījās, pagriezās uz durvju pusi un, pārliecinājies, ka tās ir cieši aizvērtas, klusinātā balsī turpināja: — Vai tiešām tev nav zināms, ka uzbrukums Maskavai ir apsīcis? Jā, apsīcis! — viņš nepiekāpīgi atkārtoja. — Dienvidos no Maskavas Guderians sasniedza Tulu, tomēr tajā ielauzties nespēja. Gota tanki aizkļuva līdz Volokolamskai, kas atrodas kādus simt kilometrus uz rietumiem no Kremļa, bet arī tie tālāk netiek. Uzbrukums ir apstājies — vai tu spēj to saprast?

Dzirdētais Danvicu pārsteidza.

— Kā tad tā? ... — viņš apjucis murmināja. — Es taču pats savām ausīm dzirdēju fīrera runu... Dzirdēju ziņojumus, kuros bija teikts, ka pie Maskavas mēs esam aplenkuši piecas krievu armijas un šis uzbrukums izšķirs kara rezultātu! ... Iznāk, ka fīrers ...

— Fīreram vienmēr ir taisnība! — Krīgers viņu kategoriski pārtrauca.

Viņš mazliet pastaigāja pa istabu, atgriezās pie Dan-vica, kas stāvēja kā sastindzis, un tad turpināja savā parastajā labvēlīgi ironiskajā tonī:

— Tagad tavs pēdējais jautājums: «Kas būs tālāk?» Vai tu zini, kāpēc Brenneke lido uz galveno mītni?

— Es zinu tikai to, ka viņš lidos rīt un paķers mani līdzi, — Danvics vienaldzīgi atbildēja.

— Tas biju es, kas atveda viņam pavēli ierasties galvenajā mītnē.

Danvics neuzticīgi pievēra acis.

— Vai tad viņu nevarēja izsaukt ar telegrammu? Bet varbūt jūsu iestādē pulkvežiem ir mazāk darba nekā telegrāfistiem?

— Nepūlies būt asprātīgs! Man ir uzdots tikt skaidrībā par stāvokli jūsu frontē. Ar to es esmu nodarbojies jau piecas dienas.

— Kāpēc? — Danvics stulbi jautāja.

Krīgers ar atbildi nesteidzās. Beidzot, apsēdies uz biljarda galda stūra, viņš teica:

— Tu tomēr esi dīvains cilvēks, Arnim. Pavisam nesen es biju vēl pārliecināts, ka tev nodrošināta spoža karjera. Un tas būtu bijis taisnīgi. Tas taču ir tavs karš, tu to iesāki.

— Es? — Danvics blenza viņā, būdams pārliecināts, ka vienīgi alkohols neļauj viņam saprast Krīgeru.

— Nu, protams, tu! — Krīgers iesmiedamies apstiprināja. — Otrais pasaules karš taču sākās ar Poliju. Tomēr pats pirmais aizsākums bija Gleivica. Bet Gleivica sākās ar to ka tu...

— Esmu devis fīreram un Vācijai svinīgu zvērestu nekad, itin nekādos apstākļos to neatcerēties. Esmu visu aizmirsis. Saprati? — Danvics gandrīz nošņāca un tad mierīgi, pat it kā atvainodamies par savu skarbumu, piebilda: — Cik man zināms, arī tu esi devis tādu zvērestu. Visi tie, kas... Vārdu sakot, beigsim!

— Ļoti jauki... Kāpēc runāt par Gleivicu? Es neesmu šo vārdu izteicis, tu neesi to dzirdējis. Man tikai gribējās dot tev padomu: uzturēšanos «Vilka midzenī» izmanto, lai tu ieņemtu savu agrāko vietu, un nekad vairs neatgriezies te!

— «Vilka midzenī»? — Danvics atkal viņu nesaprata. — Pirmīt tu minēji Rastenburgu..,

— Nu kā tad, velns parāvisl «Vilka midzenis» un Rasto» burga man nozīmē vienu un to pašu. Fīrera Galvenā mītne atrodas mežā netālu no Rastenburgas, un es nejēdzu nekādas jēgas slēpt to no cilvēka, kas rīt vai parit

I mis tur ieradīsies.

— Bet kāpēc tu dod tādu padomu? — Danvics smagi nopūtās. — Esmu frontē pavadījis viskarstāko cīņu laiku. Kāpēc tu gribi, lai es nokļūtu aizmugurē uzvaras priekšvakarā?

— Vai tu esi pārliecināts, ka šī uzvara tev ir kabatā, tāpat kā izdaudzinātais maršala zizlis kareivja mugursomā?

— Krīger, man nepatīk tavs tonis, — Danvics sacīja, vēl vairāk saīgdams. — Kamēr tu sēdēji Berlīnē vai tai... kā nu to sauca ... Rastenburgā, es lēju asinis.

— Nešaubos. Daudz asiņu tu esi izlējis.

— Pašreiz es nerunāju par ienaidnieka asinīm, bet par savām. Esmu dedzis tankā. Tiku ievainots pie Lugas. Galu galā tas ir mans pulks, kas piegājis vistuvāk mērķim, kuru fīrers kara sākumā pasludināja par pašu pirmo mērķi. Vārdu sakot, tavs tagadējais pārākums dienesta pakāpē tev nedod vēl tiesības runāt ar mani kā ar tādu...

— Piedod, Danvicl — Krīgers teica negaidīti sirsnīgi. — Es tikai jūsmoju par tavu dedzīgumu un jaunību.

— Tu neesi daudz vecāks par mani.

— Pareizi. Taču iegaumē: frontē pavadīts dienesta gads tiek skaitīts par diviem gadiem, bet tur, kur atrodos es, sirds noveco vēl ātrāk, .lai gan tas netiek ieskaitīts.

— Kāpēc tu esi atbraucis uz šejieni? — Danvics jautāja vēlreiz. Sarunādamies ar Krīgeru, viņš visu laiku vēl domāja par savu vēstuli.

— Tādu jautājumu tu man jau uzdevi, un es atbildēju, — Krīgers sacīja.

— Tātad tu esi atbraucis tikt skaidrībā par stāvokli

frontē? — Danvics viņā pētoši noraudzījās. — Bet... varbūt esi tikai nolēmis izpelnīties apbalvojumu par uzturēšanos ienaidnieka ugunī? «Ozola lapas» tev jau ir. Ko tad tu gribi tagad? Bruņinieka krustu? Mūsu frontē tu to nedabūsi... Tā gan ir tava darīšana. Pašu galveno tavos izskaidrojumos esmu sapratis: no Pēterburgas

ieņemšanas triecienuzbrukumā nolemts atteikties. Mums atliek tikai salt sniegā un purvos.

— Tu uzdevi man trīs jautājumus, bet es esmu paguvis] atbildēt tikai uz diviem, — Krīgers turpināja, Danvicu; it kā nemaz nedzirdēdams. — Atceries, tu jautāji par! Pēterburgu, un es tev atbildēju. Tu uzdevi jautājumu par Maskavu, un es ari atbildēju pilnīgi atklāti. Bet tev bija vēl viens jautājums: «Kas būs tālāk?»

— To es uzdošu fīreram, ja viņš mani pagodinās ar 1 personisku tikšanos. — Danvics dusmīgi iebilda. — Vie- f nīgi viņš zina, kas būs. Tikai viņš var pavēlēt...

— Arnim, Arnim, — Krīgers ar nožēlu teica, — tu ar vienu kāju stāvi līdz cejiem Krievijas sniegos, bet ar otru joprojām sajūti impērijas kancelejas parketu ... Vai tiešām paša pieredze tevi nav vēl pārliecinājusi, ka šai karā viss tomēr nav atkarīgs no pavēlēm? Bija pavēle Pēterburgu ieņemt jau augustā, taču mēs pašlaik atrodamies nevis Pēterburgas «Astorijā», bet gan Pleskavā. Tu esi aizmirsis krievus. To, ka viņi pretojas, lai gan «Bar-barosas plānā» tas nebija paredzēts ...

— Atbildi uz trešo jautājumu! — Danvics drūmi sacīja, Krīgerā neskatīdamies. — Kas būs tālāk? Vai mums vismaz atdos to karaspēku, kas pārsviests Maskavas virzienā? Tur, kā es tevi sapratu, no tā vairs nav nekāda labuma, bet mums tas noderētu. Kopā ar to mēs laikam gan spētu ieņemt Pēterburgu, ko pamatīgi novājinājusi blokāde.

— Nesteidzies! Jā, pie Maskavas mums pagaidām neveicas. Pagaidām. Taču tas nepavisam nenozīmē...

— Mans mērķis ir Pēterburga, — Danvics viņu pārtrauca. — Tā sacīja fīrers.

— Pagaidi! Pašreiz jūsu frontei ir svarīgāks uzdevums. Paskaties šurp! ... — No statīva, kurā gluži kā pīķi slējās biljarda nūjas, Krīgers paņēma krīta gabaliņu un, atgriezies pie galda, uz zaļā tūka uzvilka baltu apli. — Te ir tava Pēterburga... Bet šī, — viņš novilka ar krītu līniju līdz galda apakšējam labajam stūrim un nobeidza to ar treknu punktu, — šī ir Maskava. Bet šeit, — Krīgers novilka īsu līniju un uzzīmēja punktu mazliet augstāk, — šeit ir Kaliņina. Vai esi dzirdējis tādu nosaukumu? Nē? Būtu vajadzējis gan dzirdēt. Šī pilsēta ir nosaukta pašreizējā boļševistiskās Krievijas prezidenta vārdā.

— Vai tad viņu prezidents nav Staļins?

— Ak dievs! Tu, Danvic, Krievijas politisko iekārtu pazīsti ne vairāk kā kaut kādas cilts pārvaldes sistēmu

melnajā Āfrikā! Bet pašreiz runa ir par ko citu. Paskaties vēlreiz šurp! Pēterburga paliek Pēterburga, tomēr mūsu galvenais militārais mērķis ir Maskava. Un pašreiz visaktuālākais armiju grupas «Ziemeļi» uzdevums ir pēc iespējas drīzāk savienoties, lūk, šeit, virspus Kaļiņinas, ar fon Boka karaspēku.

Nometis krītu uz galda, Krīgers izvilka no bikšu kabatas mutautu un sāka rūpīgi slaucīt pirkstus. Danvics stāvēja, stulbi raudzīdamies baltajās līnijās un punktos uz zaļā biljarda galda tūka. No visa tā, ko bija teicis Krīgers, viņš īsti bija sapratis tikai to, ka Pēterburga vairs nav pirmais mērķis. Mokas gan karstumā, gan aukstumā, niknās kaujas ar krieviem, kāršana un šaušana — tas viss bijis veltīgi. Uzvaras augļus baudīs citi.

No prāta tomēr neizgāja saruna ar fīreru, kas jūnijā bija notikusi Berghofā. Stāvēdams pie loga, aiz kura bija redzamas Alpu kalnu virsotnes un melni bezdibeņi, viņš toreiz bija norādījis Danvicam ceļu uz šejieni. Un vai tad vēlāk jūlijā fīrers salonvagonā nebija atkārtojis kā zvērestu: «Pēterburga, vispirms Pēterburga!»

Visas savas sāpes un niknumu Danvics klusībā izgāza pār ģenerāļiem: «Akadēmiķi! Augstprātīgi snobi ar monokļiem! Jūs protat karot tikai uz kartēm un joprojām nespējat samierināties ar to, ka fīrers kādreiz bijis tikai jefreitors. Jā, bija, bet lr kļuvis par dievu! Taču jūs esat spējīgi pat dievam prātus sajaukt. 2ēl, ka tajā «garo dunču naktī» Hitlers, ticis galā ar Rēmu un viņa triecienniekiem, iznīcināja tikai divus armijas ģenerāļus. Viņus vajadzēja iznīcināt desmitiem! Tikai tie, kuriem piemīt īsts nacionālsociālisma gars, spēj būt drošs atbalsts fīreram šai karā.»

— Tev viss ir skaidrs? — kaut kur no tālienes bija dzirdama Krīgera balss.

— Man ir skaidrs tas, — Danvics stingri noteica, uz galdu vairs neskatīdamies, — ka fīrera Galvenajā mītnē ir iespraukušies ja arī ne nodevēji, tad gļēvuļi gan. Sie švītīgie ģenerāļi...

— Nerunā muļķības, Arnim, — Krīgers viņu pārtrauca, — ģenerāļiem un fīreram ir kopīgs mērķis.

— Kāpēc tad mēs vēl neesam uzvarējuši krievus? — Danvics iekarsa aizvien vairāk un neapzinājās, ka tāds jautājums skan muļķīgi. — Sešas nedēļas, ilgākais divus mēnešus fīrers deva mums, lai mēs ar uzvaru pabeigtu šo karu!

— Varbūt tev ir zināms, kā to izdarīt kaut vai tagad?— Krīgers dzēlīgi jautāja. — Varbūt jums, pulkvežleitnanta kungs, ir kāda atslēga, ar kuru tūlīt tikt pie uzvaras?

«Atslēga?» Danvics domās atkārtoja. «Jā, gandrīz tādu pašu jautājumu toreiz vilcienā es uzdevu fīreram. Viņš man atbildēja, daudz nedomājis. Atbildēja ar vienu vārdu: «Cietsirdība!» Bet vai tad es neesmu ievērojis šo norādījumu? Vai neesmu kāris karagūstekņus? Vai neesmu gājis uz priekšu, līdz ceļiem brizdams pa asinīm? Nē, es esmu svēti pildījis fīrera pavēli, Un tomēr Pēterburga joprojām nav aizsniedzama ...»

— Kas būs tālāk? — Danvics mulsi ierunājās.

— Tu atkal atkārto savu trešo jautājumu. — Krīgers pasmīnēja. — Es jau esmu par to izteicies. Varu tomēr vēl piebilst: par to, kas būs vai, pareizāk sakot, kam vajadzētu būt, runās Austrumu frontē karojošo armiju un armiju grupu štābu priekšnieku apspriedē.

— Vai Brenneke brauc uz šo apspriedi? — Danvics atkal sarosījās.

—. Tu esi atjautīgs.

. — Vai tad fīrers to nevar izlemt pats?

— Viņš grib dzirdēt štābu priekšnieku domas...

Danvicam viss juka kopā. Reālais jaucās ar ilūzijām.

Pats visā pilnībā izjutis padomju karaspēka pretošanās spēku un padomju cilvēku naidu, viņš nevarēja nepamanīt pretrunas starp Hitlera nodomiem un īstenību. Bet, tiklīdz Danvics sāka šīs pretrunas apzināties, ilūzijas tūlīt ņēma virsroku. Viņš vienā mirklī atkal kļuva agrākais Danvics, kas ticēja pārcilvēciskajām fīrera iespējām, tam, ka galu galā katrā ziņā triumfēs viņa griba. Danvica aklo ticību nespēja satricināt pat tas, ka karš, kam pēc Hitlera norādījumiem bija jābeidzas ar uzvaru divos, ilgākais divarpus mēnešos, joprojām turpinās, kļūdams aizvien niknāks.

Viņš stāvēja, atspiedies pret zaļā galda malu, un pūlējās sakārtot haotiskās domas, bet nespēja. Tikai niknums sirdī vērtās aizvien lielāks.

Tas bija glābējs niknums, jo tas atkal un atkal pateica Danvicam priekšā visvienkāršāko atbildi uz neatrisinātu) majiem jautājumiem: «Pie visa vainīgas ģenerēju intrigas! Fīrers no tāfn nespēja paglābties. No tām nav spējuši izvairīties arī tādi, kāds ir Krīgers. Kamēr mēs lejam asinis par fīreru, šie aizmugures liekēži piecos kara mēnešos no kapteiņiem kļūst par pulkvežiem. Un cik daudz uzpūtības! Kāds pašapzinīgums!»

— Paklau, Danvic, — cauri viņa pārdomām atkal izlauzās Krīgera balss, — droši vien tu pašreiz centies saprast: kāpēc es tev to visu saku?

Danvics nodrebēja: viņam šķita, ka Krīgers nolasījis viņa domas.

Krīgers turpināja:

— Nepūlies meklēt sarežģītus cēloņus! Tas ir pavisam vienkārši, Gleivicas dēļ mēs esam ar vienu valgu saistīti. Mūs saista arī daudz kas cits. — Krīgers noplātīja rokas, it kā tiekdamies aptvert šo neaptveramo «citu». — Kas zina, kādi turpmāk būs mūsu likteņi. Šodien es atbalstu tevi, bet rīt, tā vien skaties, tāda iespēja var rasties tev. Tā nu es pašreiz maksāju tev savu biedriskuma parādu ... — Pievirzījies Danvicam gandrīz pavisam klāt, viņš pusčukstus teica: — Tu brauc uz Rastenburgu. Nesarunā tur nekā lieka! Apvaldi savu dedzību! Pieprasījums pēc grēkāžiem nekad nav bijis tik liels, kāds ir pašreiz. Bet, kad ir pieprasījums pēc grēkāžiem, ne vienmēr tiek cauri ar veselu ādu arī spridzīgi kazlēni. Tāpēc es gribēju tevi... tā teikt, orientēt, vai. Saprati?

— Pateicos, — Danvics atsaucās, ļauni smīnēdams. Tad, vēlēdamies mainīt sarunas tematu, jautāja: — Mēs lidosim kopā, vai ne?

— Vai tad tu neteici, ka tevi ņem līdzi Brenneke? Man te vēl ir darīšanas vienu vai divas dienas. Nav gan izslēgts, ka mēs tiksimies Rastenburgā. Es dzīvoju trešajā zonā.

— Nu tad ardievu! — Danvics sacīja un sniedza Krī-geram roku.

Krīgers mirkli to paturēja savā rokā un nozīmīgi vaicāja:

— Tu visu saprati? Vairāk jautājumu tev nav?

— Nē, — Danvics atbildēja, atbrīvodams roku. — Tomēr ir gan viens jautājums: vai esi kādreiz redzējis, kā urbj zemi?

— Ko?

— Kā urbj zemi... — Danvics izklaidīgi atkārtoja. — Ar urbi. Bet piedod! Tam nav nekādas nozīmes. Ardievu! .

— Uz redzēšanos! Atceries manu galveno padomu: cen- , ties palikt Rastenburgāl

— Katram sava vieta,— Danvics sacīja un devās uz durvīm.

Iela bija tumša un tukša. Pūta auksts vējš. Pretim Dan-vicam lēnām nāca karavīru grupa. Uzspīdēja kabatas baterijas gaismas stars. Kāds karavīrs atdalījās no grupas un nostājās Danvicam ceļā, teikdams:

— Kapteinis Šūmahers, komandantūras patruļa. Lūdzu, uzrādiet dokumentusl

Danvics īgni aizbāza roku aiz mēteļa malas, izņēma no svārku krūšu kabatas apliecību un pasniedza kapteinim. Aiz kapteiņa muguras nostājās kareivis un uzspīdināja baterij u.

— Lūdzu piedošanu, pulkvežleitnanta kungs, — kapteinis godbijīgi sacīja un sasita kopā papēžus. Taču parastais klabējiens neiznāca — pie papēžiem bija pielipis sniegs.

Atdodams apliecību, kapteinis atļāvās vaļību, ierunādamies gandrīz familiāri:

— Velnišķīgi auksts, pulkvežleitnanta kungs ... Pašreiz ir labi sēdēt mājās siltumā.

— Pašreiz, kapteini, ir labi sēdēt zemnīcā, bet vēl labāk — ierakumā, — Danvics skarbi atbildēja un neatskatīdamies gāja tālāk.

Viesnīcas durvis bija aizslēgtas, un Danvicam neatlika nekas cits kā zvanīt. Pēc brītiņa durvis atvēra tas pats jefreitors Kiršs ar sārtajiem vaigiem. Plati smaidīdams, viņš teica:

— Apsveicu sakarā ar uzvaru, pulkvežleitnanta kungs! Jūs, protams, zināt, ka ieņemta Tihvina. Heil Hitleri

Kiršs tik sparīgi un strauji pacēla roku uz augšu, ka likās — tā noteikti atrausies no ķermeņa.

Danvics atbildēja ar nevērīgu vēzienu, it kā atgaiņādams uzbāzīgu mušu, un klusēdams devās uz kāpnēm, kuras klāja tāds pats sarkans celiņš, kāds bija fon Lēba štābā.

— Skatos, visi virsnieki, kas dzīvo pie mums, ir atgrie

zušies, bet pulkvežleitnanta kunga kā nav, tā nav, — viņš izdzirda aiz muguras dudinošo Ķirša balsi; .tas nedzirdamiem soļiem kāpa augšā tūlīt aiz viņa. — Sāku jau uztraukties ., . j.

— Par ko? — Danvics nepagriezdamies^1 strupi iejautājās.

— Ak, pulkvežleitnanta kungs, šeit jābūt ļoti piesardzīgam! Mežos ir simtiem, bet varbūt pat tūkstošiem partizāņu. Nav tādas dienas, kad līdz mums neatklīst valodas ...

— Mazāk ticiet visādām valodām, jefreitorl

— Klausos, pulkvežleitnanta kungs ...

Danvics sataustīja mēteļa kabatā istabas atslēgu un ielika to durvīs.

— Iedrošinos uz mirkli aizkavēt pulkvež . ..

— Kas tad vēl? ’— Danvics viņu dusmīgi pārtrauca.

— Es domāju... priekšā gara nakts... no štāba zvanīja un pavēlēja ziņot pulkvežleitnanta kungam, ka mašīna atbrauks pēc viņa septiņos trīsdesmit... un es domā j u...

— Ko jūs vēl domājat?

— Es domāju, ka kareivja pienākums ir pakalpot savam virsniekam... it īpaši frontes varonim. Ja pulkvežleitnanta kungs vēlētos, — jefreitors turpināja čukstus, — ne vēlāk kā pēc pusstundas pie viņa varētu ierasties ... meitene.

Danvics pagriezās pret Ķiršu, durvis tā arī neatvēris. Viņam gribējās iespert ar kāju šim sārtvaidzim savedējam. Tomēr ziņkārība guva virsroku.

— Vai vāciete? — viņš jautāja.

— Diemžēl nē, pulkvežleitnanta kungs, krieviete. Bet jūs varat būt pavisam mierīgs... Pilnīga drošība kā no medicīniskā viedokļa, tā arī vispār. Pēc tam kad kāda draņķe ar dakšiņu izdūra leitnantam acis, mēs izdarījām rūpīgu atlasi.

«Bet ja nu tiešām ...» Danvics iedomājās. «Kādēļ lai negultos mīkstā, siltā gultā kopā ar sievieti?... Kādēļ lai pēc tik ilgas piespiedu gavēšanas... kaut uz-stundu, kaut uz minūti neaizmirstu visu — Pēterburgu, Krīgeru, nolādētos jautājumus, uz kuriem nav atbildes? ...»

Viņš pavērās Ķirša un, sev par brīnumu, šai mirklī nespēja tajā saskatīt nekā no kareivja, Jefreitors sārto

ģīmi bija šķelmīgi paliecis uz sāniem, dīvaini mirkšķi- . nāja acis un mazliet šmaukstināja lūpas, kļūdams līdzīgs ", iekšā saucējam Aleksandra laukumā Berlīnē.

— Mierā! — Danvics pats sev par pārsteigumu ierēcās tā, ka noskanēja viss gaitenis.

Kiršs vienā mirklī izslējās tik taisns kā mietu norijis.

— Paziņojiet savam komandierim, — Danvics novilka caur zobiem, — ka esmu jūs sodījis ar piecām diennaktīm stingra aresta par netaktisku izturēšanos pret virsnieku.

Beidzot pagriezis atslēgu, viņš pazuda aiz durvīm.

> iu

Trīs stundas ilgajā lidojumā no Pleskavas līdz Lecenei, nelielai pilsētiņai Austrum-prūsijā, Brennekera un Danvicam nebija gandrīz nekādas saskares. Armiju grupas «Ziemeļi» štāba priekšnieks un vēl divi Danvicam nepazīstami pulkveži atradās atsevišķā salonā, kura durvis bija cieši aizvērtas. Vienīgi ar šo salonu lidmašīna tad arī atšķīrās no parastā pasažieru junkersa ar divām divvietīgu krēslu rindām abās pusēs šaurai ejai, ko klāj zaļš celiņš. Šeit krēslu bija mazāk.

Vienā no krēsliem pie lodziņa, kas bija aizvilkts ar vieglu audumu, apsēdās Danvics, tukšajā blakus vietā nolikdams čemodānu.

Lidmašīnas daļā, kas bija paredzēta pasažieriem ar zemāku dienesta pakāpi, Danvics nebija viens. Tur sēdēja vēl divi armijas leitnanti, pulkvežleitnants un trīs ese-sieši melnos formas tērpos — viņu dienesta pakāpju atšķirības zīmes Danvics nepūlējās saskatīt. Viņš bija iekāpis lidmašīnā, kad šie nejaušie ceļa biedri jau sēdēja, bija izraudzījies nomaļu vietu, tādu, lai priekšā un aiz muguras būtu brīvi sēdekļi, nospiedis sviru, kas bija ierīkota parocē, tādējādi atgāzdams atpakaļ atzveltni, palaidies pusguļus un aizvēris acis.

Iepriekšējā naktī Danvics bija labi atpūties, un gulēt, viņam negribējās. Taču viņš sēdēja, atlaidies pret atzveltni un aizvēris acis, jo meklēja vientulību — vakar viņa acu priekšā bija aizņirbējis pārāk daudz cilvēku. Vakarējā žūpošana virsnieku kazino bija atstājusi tādu kā nepatīkamu rūgtumu, ausīs nerimās uzplijīgā «LilI Marlēnas» melodija, kurai cauri jaucās skaļi tosti, trauku šķindoņa un biljarda bumbiņu knakšķi...

Danvics nopriecājās, kad aizvien skaļāka kļuva jun-kersa motoru rūkoņa, pamazām to visu noslāpēdama un it kā nodalīdama iepriekšējo dienu no pašreizējās. Netika nomākta vienīgi Krīgera balss, reizēm ironiski augstprātīga, reizēm pamācoša, bet tikt vaļā no šīs balss Danvics vēlējās visvairāk.

Jau desmitiem kilometru Danvicu šķīra no panākumiem bagātā pulkveža, kas bija palicis Pleskavā. Taču nez kāpēc šķita, ka šis pulkvedis neredzams ir turpat tuvumā, sež aiz muguras. Jo neatlaidigāk Danvics pūlējās Krīgeru aizmirst, jo skaidrāk viņš dzirdēja tā balsi. Tikšanās iepriekšējā vakara bija Danvicu samulsinājusi.

Viņš neizcēlās ar vērienīgu prātu un spēju domāt analītiski. Ikviena Danvica doma, tāpat kā izšauta lode, stūrgalvīgi pretojās novirzei sāņus, tā devās uz priekšu tikai pa taisni un gāja bojā, mērķi nesasniegusi, ja cēloni un sekas šķīra notikumu labirints.

Liekas, Danvics to nemaz neapzinājās. Tajos diezgan biežajos gadījumos, kad viņa taisnā domāšana nespeja pretrunīgus faktus apmierinoši izskaidrot, viņš ignorēja pašus faktus.

Kad cauri dūmiem un liesmām viņš bija šķērsojis Vācijas un Padomju Savienības robežu, vispirms par

tādu faktu bija kļuvuši kapteiņa Millera pirmsnāves

vārdi. ,

Augstāk par visām citām cilvēka īpašībām Danvics vienmēr bija vērtējis uzticību fīreram un nacionālsociālisma idejai. Par otru neapstrīdamu īsta vācieša tikumu viņš uzskatīja drošsirdību kaujā. Viņā pašā abas šīs īpašības saplūda vienā veselā.

Kas tā nacionālsociālisma ideja tāda ir, Danvics nekad nebūtu spējis izskaidrot. Viņa teorētiskā bagāža bija pārāk nabadzīga — tikai dažas gatavas formulas, kuras viņam bija palikušas atmiņā no Hitlera izteikumiem. Šo burvju vārdiem līdzīgo formulu būtība bija tā, ka Vācijai lemts valdīt pār pasauli, ka āriešiem, pareizāk sakot, tīrasiņu vāciešiem, jābūt kungiem, bet visiem pārējiem cilvēkiem — viņu vergiem un ka galu galā no asiņu jūras ugunsgrēku dūmos un lielgabalu dārdoņā iznirs kaut kas milzīgai salai vai granīta klintij līdzīgs un tā

nosaukums būs «tūkstošgadu impērija». Arī šo jēdzienu konkretizēt Danvics nebūtu spējis. Tā kā nākamie vergi pretojās, bargs sods viņiem bija neizbēgams; totāls, visu aptverošs karš bija nepieciešama pārejas stadija no Vācijas, kurai nepietika «dzīves telpas», uz tūkstošgadu impēriju. Bet, ja trūkst drošsirdības, karā gūt uzvaru nav iespējams. Tādējādi Danvica apmātības stāvoklī uzticība fīreram un personiska drosme saplūda vienotā jēdzienā.

Kapteinis Millers bija drošsirdīgs, tātad viņš pelnīja cieņu. Savu dzīvību viņš bija atdevis par fīreru un ar to vēl vairāk cēlās Danvica acīs. Tāpēc Danvicam' bija jo mazāk saprotams, kāpēc, šķirdamies no dzīves, Millers bija atjāvies vācu armiju salīdzināt ar urbi, kas, atdūries pret cietu iezi, sāk drupt un griezties tukšgaitā.

Un tagad šis Krīgers! Vēl pirms dažiem mēnešiem viņu varēja uzskatīt par Danvica dubultnieku — tik lielā mērā saskanēja abu izturēšanās, domas un sapņi. Kas noticis pēc tam? Kāpēc Krīgers kļuvis gluži cits cilvēks?

Pēc veltīgiem mēģinājumiem apklusināt Krīgera balsi Danvics padevās. Tagad, vairs tai nepretodamies, viņš pūlējās noskaidrot, ar ko īsti Krīgers vakar bija viņu visvairāk pārsteidzis. Ar ziņu par vācu uzbrukuma neveiksmi pie Maskavas? Ar padomu laisties projām no frontes un iekārtoties fīrera galvenajā mītnē? Vai ar pašu sarunāšanās toni — familiāru un augstprātīgi iecietīgu toni, kādā mēdz runāt vienīgi ar bērniem, kas nezina ābeces patiesības? ' .

Bet kas atjāvis šim Krīgeram — un droši vien ne jau tikai viņam — visu tik brīvi iztulkot, arī tādus jēdzienus, kas ir svēti ikvienam īstam nacionālsociālistam?

Danvica domas atkal un atkal traucās pa sen izlauztu gultni: fīreram tuvajās aprindās iespiedušies cilvēki, kas nav pelnījuši uzticību. Sie cilvēki kļuvuši iedomīgi. Ieņēmuši galvā, ka viņi spēj labāk nekā fīrers vērtēt militāro situāciju. Aizmirsuši, ka paši ir tikai vienkārši mirstīgie, bet fīrers ir bijis un paliek pusdievs. Noslēpumainas apgaismības brīžos, kas nāk pār fīreru, viņam paveras tālumi, kuri nav pieejami parastu cilvēku skatienam.

Danvics sēdēja nekustēdamies, atzvēlies krēslā un aizvēris acis. Lidmašīna laidās pāri nodedzinātām Krievijas pilsētām un ciemiem, pāri apsvilušai, fugasa bumbu un artilērijas šāviņu savandītai Padomju zemei, pāri visu pamestiem krāšņu dūmeņiem, kas likās lienam ārā no pašas zemes, pāri karātavām, pie kurām šūpojās sasaluši partizāņu līķi, bet Dan vicām tas viss bija vienaldzīgs, viņu turēja savā varā tikai viena doma, viena uzmācīga ideja, viena vēlēšanās: pēc iespējas drīzāk ieraudzīt fīreru, izstāstīt viņam patiesību, pavērst viņa dusmas pret tiem, kuri nav viņiem parādītās uzticības cienīgi, un atkal, tāpat kā toreiz vilcienā, dzirdēt no fīrera vārdus, kas noteiktu viņa, Danvica, turpmākās dzīves jēgu.

— Vai guļat, pulkvežleitnant? — viņš izdzirda kādu funājam sev virs galvas.

Danvics atvēra acis tikai pēc brītiņa. Viņam bija vajadzīgi daži mirkļi, lai atbrīvotos no domām. Beidzot pacēlis plakstus, viņš ieraudzīja pie sava krēsla stāvam ģenerāli Brenneki.

Danvics lūkoja pielēkt kājās, tomēr tikt augšā no krēsla ar zemu nolaistu atzveltni nebija nemaz tik viegli. Viņš ieķērās parocēs, bet Brenneke viegli uzlika roku viņam uz pleca.

— Sēdiet, sēdiet, pulkvežleitnant! — Pats viņš apsēdās uz tukša krēsla paroces šaurās ejas otrā pusē, tā nu atrazdamies gandrīz blakus Danvicam, tikai mazliet augstāk.

— Vai sapņojāt par redzēšanos ar Vāciju? — Brenneke vaicāja, labsirdīgi pasmīnēdams. — Bet varbūt, — viņš turpināja, atbildi negaidījis, — jau tagad priecājaties par citu intīmāku tikšanos? Vai esat precējies?

— Nē, ģenerāļa kungs, esmu neprecējies, — Danvics kā skaldīt noskaldīja, nospiezdams labās puses rokas balstā ierīkotu pogu ņn paceldams krēsla atzveltni normālā stāvoklī.

— Vai līgava ir?

— Nē, ģenerāļa kungs.

— Tēvs un māte?

— Tēvs sen miris. Māte — Berlīnē.

— Cik jums ir gadu, pulkvežleitnant?

— Divdesmit septiņi, ģenerāļa kungs.

— Hm-m... Un jums nekad nav radusies vēlēšanās nodibināt ģimeni?

— Man ir ģimene, ģenerāļa kungs. Tas ir mans fīrers un mana Vācija.

Brenneke vērīgi paraudzījās Danvicā. «Pozētājs? Elementārs karjerists? Caur un cauri fanātiķis? Bet varbūt tikai pederasts?» viņš pūlējās noteikt.

Taču Danvica atbildēs nebija jūtams neīstums. Gludi noskūtā, vēja appūstā, vēl vasaras iedegumu saglabājusī seja ar asi iezīmētām lūpām bija īsta vīrieša seja. Tikai stingajās un nežēlīgajās gaišzilajās acīs šķita rēgojamies bezprāts.

«Fanātiķis. Parasts fanātiķis,» Brenneke nosprieda.

Vakar viņš bija ticies ar Danvicu pirmoreiz. Šis virsnieks, kas bija piekomandēts armiju grupas «Ziemeļi» štābam jau īsi pirms kara, patiesībā nevienu dienu nebija nostrādājis viņa vadībā: ieradies frontē, Danvics tūlīt saņēma jaunu norīkojumu — uz Hepnera 4. tanku grupu. Tā bija nolēmis pats fon Lēbs. Atklāti sakot, Brenneke bija pavēlniekam pateicīgs par tādu lēmumu: nav nekāda lielā prieka, ja līdzās ir kāds no fīreram tuvajiem cilvēkiem, turklāt kā padotais.

Pēc visa spriežot, kara pirmajā posmā Danvics bija sevi parādījis no labās "puses: viņš bija ievainots kaujās pie Lugas un saņēmis no fīrera apbalvojumu, kad tas jūlijā bija ieradies armiju grupā «Ziemeļi». Savā laikā Brenneke ar vieglu sirdi bija vizējis dokumentu par nākamās dienesta pakāpes piešķiršanu majoram Danvicam.

Tagad liktenis bija viņus savedis kopā. Pavēle par pulkvežleitnanta sūtīšanu uz fīrera galveno mītni bija nodota tieši fon Lēbam, un Brenneke par to bija uzzinājis no feldmaršala tikai iepriekšējās dienas rītā. Viņš tīšām bija uzkavējies pavēlnieka kabinetā, lai paskatītos uz Danvicu. Pret feldmaršala rīkojumu izsaukto virsnieku nogādāt galvenajā mītnē ar to pašu lidmašīnu, kurā lidos viņš, Brenneke bija izturējies gandrīz vienaldzīgi. Domas bija nodarbinājusi štābu priekšnieku apspriede: trīs dienas Brenneke gatavoja ziņojumu par stāvokli savā frontē. Danvicam ar gaidāmo apspriedi nebija nekā kopīga, tāpēc viņš ģenerāli interesēja maz.

No sava salona Brenneke bija iznācis tikai pieklājības pēc, lai apsveicinātos ar nedaudzajiem tai pašā lidmašīnā sēdošajiem virsniekiem, kas devās atvaļinājumā, un ievainotajiem, kuri tika sūtīti uz aizmuguri turpināt ārstēšanos. Taču tagad, iesācis ar Danvicu pilnīgi nenozīmīgu sarunu, Brenneke pēkšņi intuitīvi juta, ka šī pulkvežleitnanta izsaukšanā uz Galveno mītni slēpjas kaut kas bīstams.

Danvics uz Brennekes jautājumiem atbildēja īsi un skaidri, kā pulka komandierim arī pieklājas sarunā ar armiju grupas štāba priekšnieku. Ģenerāļa uzmanību saistījušo frāzi par fīreru un Vāciju, kuru pulkvežleitnants bija izteicis ar slēptu pārmetumu, pat izaicinājumu, bez lielas prātošanas- varēja pieskaitīt pie nacionālsociālistu aprindās bieži lietotajiem sarunvalodas štam-piem. Taču Brenneki darīja uzmanīgu tas, kā Danvics šo frāzi pateica, bet galvenais — dīvainā acu izteiksme, kurā saprāts šķita robežojamies ar neprātu.

Citā reizē viņam droši vien nebūtu licies svarīgi tas, ka vienu no viņa frontes pulkiem komandē vai nu maniaks, vai bende. Maniaki un bendes tagad bija tieši vajadzīgi, turklāt lielā daudzumā. Krieviem bija jāsāk .trīcēt un drebēt jau tāpēc vien, ka uz viņiem paskatās vācu virsnieks. Taču pašreiz šis skatiens bija pievērsts nevis krievam, bet viņam, Brennekem, vācu ģenerālleitnantam. Un Brennekē pirmoreiz pamodās neskaidra nojausma, ka nokļuvis Hitlera Galvenajā mītnē, šis Danvics var izraisīt kādu pagaidām vēl nenosakāmu nelaimi, kas apdraudētu fon Lēbu un tātad arī viņa štāba priekšnieku.

— Protams, — Brenneke pamāja ar galvu, — plašākā nozīmē mēs visi esam vienas ģimenes locekļi. Un tomēr jaunībai ir savas tiesības. Tā taču ir?

Viņš pieķēra sevi mēģinājumā gandrīz vai koķetēt ar šo fanātiķi un klusībā sevi nolamāja.

— Jaunajiem ir tikai viena liesiba, — viņš izdzirda dzedru Danvica atbildi, — pirmajiem ziedot dzīvību fīrera idejas vārdā.

— Nez vai mēs, veči, tik viegli atdosim jums šo privilēģiju, — Brenneke sacīja, apzinādamies, ka arī šoreiz nav viņa spēkos mainīt viņam uzspiesto runas veidu. Steigdamies drīzāk pabeigt nepatīkamo sarunu, viņš mazliet pārspīlēti svinīgā balsī teica: — Tāpat kā feldmaršals, es ceru, ka jūs Galvenajā mītnē pienācīgi pastāstīsiet par mūsu uzvaru pie Tihvinas.

— Tā iegūta bez manas līdzdalības, — Danvics atbildēja tikpat dzedri kā pirmīt.

— Nu, nu, — Brenneke viņam demonstratīvi piedraudēja ar pirkstu, — nenovērtējiet par zemu nozīmi, kāda ir karaspēkam, kas aplencis Pēterburgu. Tas, ka krievi nespēja pārsviest uz Tihvinas rajonu pietiekami lielus papildspēkus, neapšaubāmi ir arī jūsu nopelns.

Brenneke piecēlās. Tagad vienā mirklī piecēlās arī Danvics, atbalstīdamies pret krēsla parocēm.

— Vēlu jums panākumus, pulkvežleitnant! — Bren-neke sacīja.

— Pateicos, ģenerāļa kungsl — Danvics atbildēja, skaidri izrunādams vārdus.

Brenneke pamāja ar galvu un devās atpakaļ uz salonu.

Kad lidmašīnas riteņi nošvirkstēja uz nolaišanās ceļa betona, Danvics nevilšus paskatījās rokas pulkstenī. Bija ceturksnis uz vieniem.

Lidmašīna jau ripoja pa betona ceļu, Danvica ceļa biedri piecēlās no vietām, pienesa čemodānus tuvāk izejai un dzīvi sarunājās, bet viņš joprojām sēdēja kluss un nekustīgs.

«Kāds liktenis mani gaida?» Danvics domās vaicāja pats sev. Sasprindzinājums, ko viņš bija jutis visas pēdējās dienas, sasniedza augstāko pakāpi. «Visam, visam jānoskaidrojas tuvākajā stundā,» viņš sprieda. «Drīz, pavisam drīz es uzzināšu, kāpēc esmu izsaukts!»

Galvenais bija — pieņems vai nepieņems fīrers. Danvics nevaicāja sev, kāpēc. Vai tāpēc, lai pats viņā noklausītos, vai arī tāpēc, lai izgāztu dusmas pār vientiesi, kas pārāk aizrāvies. Tas Danvicam pašreiz nelikās sevišķi svarīgi. Viņam bija tikai viena nevaldāma vēlēšanās: atkal tikties ar dievināto fīreru, dzirdēt viņa maģisko balsi, redzēt viņa rokas mājienu — it kā viņš atrautu vaļā aizkaru, kas aizsedz nākotnes apvārsni.

Lidmašīna apstājās. Pēdējo reizi iekaukušies, apklusa motori. Bija dzirdams, kā atvērdamās noklab durvis un nošķind metāla traps. Taču Danvics joprojām sēdēja savā vietā.

Viņš nezināja, vai viņu kāds sagaidīs. Ja ne — kur viņam iet? Neziņa biedēja. Uz brīdi tā Danvicu it kā paralizēja.

Beidzot viņš piecēlās, enerģiski paķēra no bagāžas plaukta mēteli, paņēma čemodānu un devās uz izeju.

Pirmais, ko Danvics neapzināti sajuta, kāpdams pa trapa apaļajiem metāla šķēršļiem, bija patīkams siltums. Ziema te vēl nebija sākusies. Tiesa, vējš gan pūta, bet arī tas nebija tik ass kā tālajā Krievijā — nedurstīja ar neredzamām adatām seju, nevilka cauri mētelim un formas svārkiem, .saldējot līdz kauliem. Tālumā zaļoja neaptverami plaši priežu meži.

Nokāpis uz zemes, Danvics palūkojās apkārt. Lidlaukā otrpus betona nolaišanās ceļa, kas izgaisa tālumā, rūsganā, sakaltušā zālē stāvēja dažas smagās mašīnas. Kareivji tukšoja lidmašīnu: krāva mašīnās pa bagāžas lūku padotās kastes, saiņus un kaut kādus aparātus, So pašu kravas mašīnu kastēs iesvieda savas mantas arī virsnieki, kas bija lidojuši kopā ar Danvicu, un pēc tam, ar rokām ieķērušies kravas kastes malā, ierausās tur arī paši.

Lidmašīnas durvis bija līdz galam vaļā, no priekšējām durvīm ņēma nost trapu, un Danvics no tā secināja, ka Brenneke un pulkveži, kas viņu pavadīja, ir jau aizbraukuši.

«Ko man darīt? Uz kurieni iet?» Danvics apjucis prātoja.

Lidlauka dienesta telpas — zemā vienstāva ēkā — atradās dažus simtus metru no tās vietas, kur stāvēja lidmašīna. Danvics devās uz turieni — varbūt tur lidlauka priekšniecībai ir kādi norādījumi par viņu. Vismaz viņi varēs no turienes pa telefonu sazināties ar tuvākā garnizona komandantu.

Viņš nebija paguvis noiet ne pusi ceļa, kad ieraudzīja joņojam yiz lidlauku melnu vieglo mašīnu. Tā bija izbraukusi kaut kur no meža.

«Vai tikai nebrauc pēc manis?» Danvics nodomāja cerības iepriecināts un pielika soli.

Mašīna pa to laiku jau sasniedza lidlauka ēkas un neapstādamās drāzās tieši uz lidlauku. Tā bez ceļa joņoja pa rūsgano zāli. Danvics instinktīvi mainīja virzienu un straujā solī devās mašīnai pretim.

Pēc dažām minūtēm Danvics atradās tai blakus. Viņš palēnināja soli, taču mašīna aizdrāzās garām.

Vīlies viņš nopūtās un, atkal mainīdams virzienu, sāka iet uz pelēko ēku pusi. Aiz muguras spalgi iekaucās bremzes.

Danvics pagriezās. Mašīna apstājās metrus desmit no viņa. Atvērās priekšējās kabīnes durvis, un ārā izlēca virsnieks melnā esesieša formas tērpā.

Pavicinājis roku, virsnieks izsaucās:

— Danvic! Tas esi tu?

Viņš steidzās pie Danvica, kurš nevarēja izšķirties, ko darīt, un iedams skaļi brīnījās:

— Kā es tevi tā nepazinu? Padomā tikai! Gandrīz vai palaidu garām!... Oho! Piedodiet, pulkvežleitnanta kungs! No tālienes nesaskatīju jūsu uzplečus.,.

Tagad arī Danvics pazina esesieti, kas viņam tuvojās. Tas taču bija SS hauptšturmfīrers Valters Detmanis no fīrera pieņemamās istabas jaunajā impērijas kancelejā. Viņi bija vienā vecumā, un viņus varēja uzskatīt gandrīz par biedriem. Detmaņa SS dienesta pakāpe atbilda armijas kapteiņa dienesta pakāpei. Danvics viņu šai dienesta pakāpē bija pazinis ari pirms kara, pats toreiz jau būdams majors. Detmaņa dienesta pakāpe vēl arvien nebija mainījusies.

Pieiedams Danvicam pavisam klāt, Detmanis pārspīlēti braši pastiepa uz priekšu labo roku, nokliedzās «Heit Hitler!» un, atbildi negaidījis, sāka tarkšķēt kā ar pašu cilvēku:

— Tevi vairs ne pazīt nevar, Arnim! Esi kļuvis gadus desmit vecāks. Bet joprojām simtprocentīgs ārietis — no galvas līdz papēžiem. Turklāt pulkvežleitnants. Miera laikā mūsu kancelejas meičas tevis dēļ prātu zaudētu...

— Sveicināts, Valter! — Danvics viņu pārtrauca. — Priecājos, ka esam tikušies. Turklāt tu mani izglābi: es nezināju, uz kurieni iet. Ierados pēc izsaukuma, bet te...

Detmanis pēkšņi izslējās, piespieda plaukstas pie sāniem, sasita kopā papēžus un ziņoja:

— Pulkvežleitnanta kungs! Hauptšturmfīrers Detmanis ir ieradies, lai pavadītu jūs! — Pēc tam viņš pasmaidīja un klusākā balsī palūdza: — Nesaki gan nevienam, ka es tevi gandrīz palaidu garām. Citādi man sods nodrošināts. Bet tagad... Bruno, — viņš sauca šoferim, arī esesietim, — paņem pulkvežleitnanta čemodānu! Veicīgi!

Viņi kā labi draugi divatā apsēdās uz pakaļējā sedekļa. Šoferis pagrieza mašīnu atpakaļ. Tā sāka joņot uz meža pusi.

— Uz kurieni mēs braucam, Valter? — Danvics nepacietīgi vaicāja.

— Protams, uz «Vilka midzeni»! Tu taču pats teici, ka esi saņēmis izsaukumu.

— Jā, bet vēl arvien es nezinu, kas īsti mani izsauc. Telegrammu bija parakstījis Smunts... Kā tu nosauci to vietu, uz kurieni mēs braucam? Par «Vilka midzeni»? Kas tur ir — ciems vai pilsēta?

— Danvic! Tu esi galīgi atpalicis no dzīves. «Vilka midzenis» nav nedz pilsēta, nedz ciems. Fīreram labpaticies tā nosaukt savu Galveno mītni.

— Tātad mēs braucam pie fīrera? — Danvics kļuva

priecīgs.

— Man ir pavēlēts tevi sagaidīt un nogādāt «Vilka midzenī», — Detmanis atturīgi sacīja. — Pārējo uzzināsi uz vietas.

— Valter, nemoki mani! — Danvics lūdzoši teica. — Starp citu — kādā amatā tu pašreiz esi?

— «Vilka midzenī» fīreram nav speciālas pieņemamās istabas, kas būtu līdzīga tai, kura tev labi pazīstama. Mēs te dzīvojam kā kara nometnē. Kaut kas vidējs starp klosteri un kazarmām.

— Tu nekā nepateici par sevi. Ko tu te dari?

— Es? — Detmanis atvaicāja. — Kā lai tev to paskaidro ... Vārdu sakot, esmu viens no tiem, kas Galvenajā mītnē pārstāv SS reihsfīrera resoru.

— Himlera resoru?

— Vācijā ir viens SS reihsfīrers.

— Pagaidi, es īsti nesaprotu... Kāpēc tādā gadījumā tieši tev ir uzdots mani sagaidīt?

— Droši vien tāpēc, ka tu izvēlējies tieši manu resoru, lai nogādātu savu vēstuli fīreram.

— Saprotu, — Danvics pamāja ar galvu. — Tātad mana vēstule bijusi Prinča Albrehta ielā. Bet vai galu galā tā sasniedza arī fīreru? īsi sakot — vai tu, Valter, nevari pastāstīt kaut ko sīkāk par šīs vēstules likteni?

— Šo to varu. Ar tevi grib tikties SS reihsfīrers.

Tā Danvicam bija jauna mīkla. Viņu grib redzēt Him-lers. Bet kādā nolūkā? Kāpēc?

Danvics pazina Himleru, vēl zēns būdams. Viņš bija tēva draugs un biežs viesis viņu mājās. Toreiz šo cilvēku nesauca par SS reihsfīreru. Viņu sauca vienkāršāk — viens no Hitlera cīņas biedriem, bet Hitlers jau bija atzīts par nacionālsociālistu partijas vadoni. Tikai par partijas vadoni, par nelielas vāciešu daļas domu valdnieku, nevis par visvarenu Vācijas pavēlnieku. Prezidenta krēslā toreiz vēl sēdēja Hindenburgs, bet premjerministrs bija vai nu Brinings, vai jau fon Pāpens.

Pret Hindenburgu Danvica ģimenē izturējās ar vēsu cieņu, pret abiem premjerministriem — ar neslēptu nicināšanu. Turpretim Hitlers viņu mājās tika dievināts. Arnima tēvs, pasta ierēdnis, nacionālsociālistu partijā bija iestājies jau labu laiku pirms Bavārijas puča, - un viņa dzīve dalījās divās daļās. Pirmā, ar dienestu saistītā, bija bāla un neinteresanta. īstā dzīve sākās tikai pēc tam, kad bija paveikti garlaicīgie dienesta pienākumi. Ja tēvs negāja uz partijas sapulci kādā alus dzertuvē, tad novakarē Danvica māja bija pilna ar viņa partijas biedriem. Viņi ķengāja valdību, lādēja komunistus, sociāldemokrātus un ebrejus, sauca «Hei1 ffitlerl», rokas pastiepuši pret fīrera ģīmetni, kas karājās ēdamistabā tukšas sienas vidū; neviena cita ģīmetne vai glezna netika uzskatīta par cienīgu atrasties blakus vadoņa attēlam,

Kad ieradās Himlers, reizēm tēvs kopā ar viņu aizgāja uz savu maziņo kabinetu, ne vienmēr parūpēdamies, lai būtu cieši aizvērtas durvis uz blakus istabu, kur mazais Amims gatavoja stundas. Uzcītīgais skolnieks negribot pārtrauca mācīšanos un klausījās sarunā, kas notika tēva kabinetā. Visbiežāk tika runāts par trieciennieku demonstrācijām, par to, vai izdevies vai nav izdevies izjaukt strādnieku streiku, ko bija organizējuši komunisti, par gaidāmajām kanclera vēlēšanām. Gadījās, ka sarunas biedri pieskārās pavisam miglainiem, pavisam noslēpumainiem tematiem,' kas it īpaši satrauca Arnima iztēli. Tādās reizēs runāja lielākoties Himlers. Augstā, paklusā balsī viņš sprieda par pārcilvēkiem un pigmejiem, par ledus cīņu ar uguni, par nepieciešamību masveidā iznīcināt zemākās rases, par milžiem, kuri dzīvo kaut kur Hima-laju kalnu atradzēs, par apgaismību, kas nolaižas pār fīreru, par diženo filozofu Hansu Herbigeru, kurš izdeldēs visas viltus zinātnes, kādas radušās uz satrunējušā hel-lēnisma, kristietības un jūdaisma pamata.

Amims no dzirdētā nesaprata gandrīz nekā. Taču viņu apbūra tieši šī neizprotamība un noslēpumainība, kas tik ļoti kontrastēja ar garlaicīgo, vienmērīgo reālo dzīvi.

Dažreiz Himlers puisēnu pagodināja ar sevišķu uzmanību. Viņš apsēdināja to dīvāna stūrī, pats apsēdās pretējā galā un, no turienes raudzīdamies ar hipnotizētāja acīm, kas drudžaini spīguļoja aiz pensneja stikliem, klusā, vienmuļā balsī stāstīja baismas pasakas par jaunu uguns un asins laikmetu, kurā būs jādzīvo Arnimam un kuram jāgatavojas jau tagad...

Kad tēvs bija miris, Himlers uz viņu mājām vairs nenāca. Tikai pēc daudziem gadiem, kad Danvics jau bija fīrera adjutants, viņam gadījās — turklāt ne vienreiz vien — tikties ar Himleru. Bet tās bija ļoti īsas tikšanās. Vienu no tām, kas uz ilgu laiku noteica Danvica likteni, gan nevarēja saukt par īsu.

Tā notika trīsdesmit devītā gada augusta vidū, pirms tam, kad Himlers pats tika ieteicis Halderam Gleivicas operācijas dalībniekus.

«Tātad,» Danvics prātoja, sēdēdams mašīnā blakus Detmanim, «mans paredzējums ir bijis pareizs: Grīnvalds vēstuli atdevis gestapo šefam. Bet ko ar vēstuli darījis Himlers?»

Uz šo jautājumu atbildes joprojām nebija, un, meklēdams to, Danvics atkal sāka iztaujāt Detmani. Taču šoreiz viņš to darīja piesardzīgi, kā uz plāna ledus kāpdams.

— Tu teici, ka Galvenajā mītnē tu pārstāvi SS reihs-fīrera resoru. Tad iznāk, ka reihsfīrers galvenajā mītnē neuzturas?

— Pastāvīgi ne. Viņa rezidence atrodas vecajā vietā Berlīnē. Taču «Vilka midzenī» viņš ierodas regulāri.

«Tā,» Danvics klusībā atzīmēja, «tas jau ir kaut kas. Ja es interesētu vienīgi Himleru, viņš būtu mani izsaucis uz Berlīni. Bet man pavēlēts ierasties Galvenajā mītnē. Un telegrammu parakstījis Smunts. Tātad nebūs vienīgi saruna ar Himleru. Galvenajā mītnē es kaut kādi nokļūšu. Bet... kur šī Galvenā mītne atrodas?» Danvics pēkšņi iedomājās un. sāka vērīgi skatīties pa logu.

Mašīna drāzās pa asfaltētu meža stigu, kas likās bezgalīga. Abās pusēs ceļam priedes ar vara krāsas stumbriem veidoja gandrīz nepārtrauktu sienu, bet virs galvas — zaļu jumtu.

— Vai mums ilgi būs jābrauc? — Danvics jautāja.

— Diezgan ilgi, — Detmanis atbildēja un paraudzījās pulkstenī. — Mēs tomēr pagūsim laikā. Pagaidām tu varētu man pastāstīt par stāvokli frontē.

— Droši vien arī tu esi lasījis manu vēstuli fīreram?

Detmanis noliedzoši papurināja galvu un atbildēja:

— Nē.

— Es tur diezgan skaidri aprakstīju stāvokli. Vismaz savā frontes sektorā.

— Kur tad atrodas tavs sektors?

— Pēterburgā.

— Kur? — Detmanis neizpratnē jautāja. — Tu gribēji teikt — pie Pēterburgas?

' — Esmu pateicis to, ko gribēju teikt, — Danvics sacīja

nikni un strupi. — Tur, kur stāv mans pulks, agrāk gāja Pēterburgas tramvajs.

— Kas tad jums nejauj... — Detmanis iesāka, bet Danvics viņu pārtrauca ar strauju žestu, novērsās un atkal skatījās pa logu.

— Vismaz, — viņš izdzirda Detmaņa balsi, — pie pulkvežleitnanta uzplečiem tu esi ticis, lai arī Pēterburgu vēl neesi ieņēmis. Lūdzu, neapvainojiesl Es priecājos par tevi.

— Jūs šeit tiekat pie dienesta pakāpēm ātrāk, — Danvics atbildēja, galvu nepagriezdams un domādams par Krlgeru.

Šai mirklī mašīnu viegli pasvieda uz augšu — tā šķērsoja dzelzceļa stigu.

— Vai tad arī tagad te brauc vilcieni? — Danvics neizpratnē jautāja, ievērojis, ka sliedes spīd kā spogulis.

— Tikai viens pats, — Detmanis atbildēja, — reihs-maršala Gēringa vilciens. Viņa štāba mītne atrodas Johansburgā.

— Kur? — Danvics vaicāja. Tādu apdzīvotu vietu viņš nekad nebija dzirdējis.

— Johansburgas mežā. Tas ir uz dienvidiem no Rasten-burgas.

— Bet kur galu galā ir šī Rastenburga?

— Es nerunāju par pilsētu, bet par mežu. Mēs pašreiz pa to braucam. Patiesībā kartē stāv gan rakstīts Muuer-wald. Bet mēs esam pieraduši to saukt Rastenburgas vārdā. Pilsēta te ir pavisam tuvu.

Tikai tagad Danvics saprata, ko patiesībā nozīmē vakar ne vienreiz vien dzirdētais vārds «Rastenburga». Nevis pilsēta, kas dibināta tur, kur reiz atradās sena Teitoņu ordeņa pils, bet mežs. Biezs, nebeidzams mežs, kurā vienīgā civilizācijas pazīme ir šī tukšā, asfaltētā stiga un dzelzceļš, kas nupat bija palicis aiz muguras. No šejienes, no šī meža biezokņa, fīrers komandē milzīgo kauju, noteic miljoniem cilvēku likteni, vada tūkstošiem lidmašīnu un tanku darbību, nosaka, ko darīt ar desmitiem tūkstošu lielgabalu, nodibina jaunu kārtību okupētajās teritorijās...

No agrākajiem novērojumiem Danvics zināja, ka fīrers kara vadīšanu neuztic nevienam citam. Kamēr risinājās karadarbība Rietumos, viņš visu laiku pats noteica, kur iet uzbrukumā, kad to darīt, ar kādiem spēkiem un kādiem līdzekļiem. No ģenerāļiem viņš prasīja tikai to, lai viņi bez ierunām precīzi izpildītu šos norādījumus. Taču toreiz karš plosījās gandrīz blakus Vācijai — Polijā, Francijā, Beļģijā. Tas bija turpat tuvumā. Vācu lidmašīnu eskadriļas paguva stundā, nu, divās stundās pacelties gaisā no lidlaukiem pašā Vācijā, nomest bumbas uz norādīto mērķi un atgriezties atpakaļ. Bet tagad... Mirkli Danvics domās pievērsās Austrumiem, iztēlojās bezgalīgos, pašreiz jau sniega klātos Krievijas plašumus un nevilšus nodomāja, ka tik tiešām ir jābūt dievam, lai no tik liela tāluma spētu vadīt tādu cilvēces vēsturē nepieredzētu kauju.

Fīrers gan arī ir dievs, kam iespējams viss.

Pavisam citādi ir ar ģenerāļiem. Viņiem te nav ko darīt. Atrazdamies tik tālu no frontes, viņi tikai traucē fīreru, tikai maldina un mulsina viņu.

Sie Danvica spriedumi neizcēlās ar loģiskumu, tur bija pretruna — dievu maldināt vai samulsināt nav iespējams, viņš taču ir nekļūdīgs. Danvicam tāda doma nenāca prātā...

«Kāpēc es tomēr esmu vajadzīgs Himleram?» Danvics atkal sev vaicāja. Pēkšņi viņu no jauna sagrāba bailes. Atkal iešāvās prātā, ka patiesībā viss ir citādi, nekā viņam šķita un nekā viņam gribētos. Vēstule nav tikusi līdz fīreram, tā iepinusies gestapo tīklos, un Himlers nolēmis izrēķināties ar trakgalvi virsnieku, kas cenšas fīreram iedvest neuzticību pret ģenerāļiem. Tikai maskēšanās dēļ telegrammu parakstījis nevis gestapo pārstāvis, bet Šmunts...

Danvics neapzinājās, nejuta, ka tāds pieņēmums ir pilnīgi bezjēdzīgs. Viņš bija aizmirsis, ka par vēstuli zināja ari Krīgers, tātad tā bija tikusi ārā no gestapo tīkliem. Viņš nesaprata, cik aplam būtu izsaukt no frontes neievērojamu pulka komandieri tikai tāpēc, lai viņu likvidētu. Gestapo rīcībā bija simtiem iespēju tikt ar Danvicu galā turpat uz vietas.

Nē, tā nebija iespējamā soda nojausma, kas pašreiz biedēja Danvicu, apstulboja viņu un laupīja viņam veselo saprātu. Karavīra dvēsele drebēja šausmās, ka viņu var saprast nepareizi, turēt aizdomās par nepietiekamu uzticību fīreram. Viņa uztverē tas bija simtkārt ļaunāk par nāvi.

Taču Himlera izsaukums jau pats par sevi liecināja, ka viņš tiek turēts kādās aizdomās. Ne jau elēģisku atmiņu dēļ viņu sauc pie sevis SS reihsfīrers, cilvēks, kas nepavisam nav sentimentāls.

Bija pagājusi vismaz stunda, kopš viņi atstāja lidlauku, taču mežs vēl arvien nebeidzās. Danvicam sāka likties, ka mašīna nevis brauc pa līdzenu vietu, bet ripo kaut kur uz leju bezdibenī.

Taču arī bezdibenim ir dibens. Pāri šofera galvai palūkojies pa mašīnas priekšējo logu, Danvics ieraudzīja, ka šoseja it kā atduras pret zaļu sienu. Tikai kādus divdesmit metrus no šķietamā strupceļa viņš atjauta, ka asfaltētais ceļš tur asi pagriežas. Aiz pagrieziena bija redzams milzīgs, brūns aizšķērslis, pa labi no tā — sardzes būda. Pie tās stāvēja divi kareivji ar automātiem uz krūtīm. Abiem bija tērauda kaskas, uz kurām spilgti izdalījās balta vairoga attēls ar īsu zibeni — SS karaspēka emblēma. Vēl divi esesieši stāvēja šosejas vidū ar muguru pret aizšķērsi. Sākot no aizšķērša, bija vairākās rindās izvilktas dzeloņstieples, kas pazuda meža biezoknī.

Šoferis samazināja ātrumu. Danvics ievēroja, ka tie kareivji, kas stāv pie sardze būdas, uzliek rokas uz automātiem, bet viens no tiem, kas atrodas šosejas vidū, brīdinādams paceļ roku, plaukstu uz priekšu pagriezis. Mašīna apstājās.

Detmanis izlēca no kabīnes un devās pie oberšturm-fīrera, kas bija iznācis no būdas. Viņi pārmija dažus vārdus. Detmanis parādīja kādu dokumentu, pēc tam abi

sargi izslējās un strauji pacēla labo roku, šoreiz vairs nestādamies ceļā, bet sveikdami Detmani. Tas nevērīgi pamāja ar roku un nāca atpakaļ uz mašīnu. Smagais, brūnais aizšķērša baļķis lēnām cēlās uz augšu.

— Uz priekšu! — Detmanis pavēlēja šoferim, atkal apsēzdamies blakus Danvicam.

Mašīna nelielā ātrumā izbrauca aizšķērsim pa apakšu. Virsnieks, kas bija pavēlējis aizšķērsi pacelt, iegāja atpakaļ būdā, durvis atstādams vaļā, un Danvics ievēroja, ka viņš tūlīt paņem telefona klausuli.

— Tā, nu tu esi galā! — Detmanis sacīja pārspīlēti moži, vismaz Danvicam tā likās.

Danvics, kurš labi pazina to drūmo, ārišķīgo svinīgumu, kādu Hitlers bija pieradis redzēt ap sevi, pūlējās saskatīt kaut ko tādu, kas būtu līdzīgs Berghofā skatītajam — kaut vai miniatūrā, taču pagaidām redzēja vienīgi lidlauka skrejceļam līdzīgu šoseju, kas beidzās nepārredzamā tālē. Tagad gan abās ceļa malās stiepās dzeloņstiepļu žogs un vienādā attālumā cits no cita pacēlās koka sargtorņi.

— Vai fīrers dzīvo te? — Danvics piesardzīgi iejautājās.

— Nē, ko tu runā! — Detmanis atbildēja. — Tā ir tikai

trešā drošības zona.

Pēc brīža šoseja vēlreiz strauji pagriezās un mašīnas priekšā atkal bija aizšķērsis. Tam abās pusēs atradās betona doti, kuru spraugās varēja saskatīt ložmetēju stobrus. Aizšķērsim priekšā stāvēja virsnieks, ģērbies melnā esesieša mētelī, galvā cepure ar kokardi, kurā redzams galvaskauss un sakrustoti kauli. Aiz aizšķērša atrādās sardzes telpas, pie kurām staigāja trīs automā-tisti.

Šoreiz Detmanis nekāpa ārā no mašīnas, bet gaidīja, kad virsnieks pienāks pie viņa. Tas tuvojās lēnā, vienmērīgā solī, atvēra kabīnes durvis un, pielicis roku pie cepures naga, teica:

— Apsveicu sakarā ar atgriešanos, hauptšturmfīrera

kungs!

Detmanis klusēdams sniedza viņam baltu kartona kartīti ar ģīmetni un iespiestu tekstu. Lai gan, pēc visa spriežot, šis apsardzes darbinieks Detmani it labi pazina pēc sejas, viņš, Danvicam par izbrīnu, vērīgi pētīja uzrādīto dokumentu, pat fotogrāfiju salīdzinādams ar oriģinālu. So procedūru pabeidzis, virsnieks teica Danvicam:

— Jūsu dokumentus, pulkvežleitnanta kungs!

Danvics viņam sniedza karavīra apliecību ar tajā

ieliktu komandējuma priekšrakstu. Virsnieks to klusēdams paņēma un neatvēris devās uz sardzes telpu.

— Ko tas nozīmē? — Danvics pusbalsī vaicāja.

— Par ko tu runā? — Detmanis nesaprata, bet tad, aptvēris, ko viņš jautā, vienaldzīgi paskaidroja: — Ak tā ... Parastā pārbaude.

Virsnieks sardzes telpās neuzkavējās ilgi. Pa ceļam kaut ko pateicis automātistiem, viņš atgriezās pie mašīnas durtiņām, kas joprojām stāvēja vaļā, atdeva Danvicam viņa dokumentus, atkāpās soli atpakaļ, sasizdams kopā papēžus, un pastiepa uz augšu labo roku. Viens no auto-mātistiem tūlīt pacēla aizšķērsi. Detmanis aizcirta kabī-' nes durtiņas, un mašīna sāka kustēties.

Viņi nobrauca vēl dažus desmitus metru, un tad Dan« vies ieraudzīja, ka tālāk priekšā no šosejas uz vairākām pusēm ved šauri asfaltēti ceļi, kas tomēr ir pietiekami plati, lai pa tiem varētu braukt mašīna. Ceļi beidzās pie kazarmju tipa vienstāva ēkām, kuras kokos bija grūti saskatāmas. Tikai viens atzarojums veda dziļāk mežā. Pa to arī nogriezās šoferis.

Asfaltētā josla aizveda pie liela kvadrātveida laukuma, kur jau stāvēja vairākas ar maskēšanās tīkliem pārsegtas mašīnas.

— Stāt! — Detmanis pavēlēja un izkāpa no mašīnas pirmais. Danvics viņam sekoja.

Lai gan pulkstenis vēl nebija ne trīs. pēc pusdienas, mežā jau valdīja pustumsa. Milzīgas priedes, ar zariem kopā sakļaudamās, gandrīz pilnīgi aizsedza debesis. Bija mitrs un auksts. «Tas tiešām ir īsts vilku midzenis!» Danvics nodomāja.

Detmanis drošiem soļiem devās pa asfaltēto ceļu dziļāk mežā, vezdams sev līdzi Danvicu. Pirmajā brīdī šķita, ka mežā cilvēku nav, taču, ieskatījies vērīgāk, Danvics pamanīja aiz kokiem nekustīgi stāvam sargus.

— Nenokāp tikai no ceļa! — Detmanis brīdināja.

— Vai uz mani šaus? — Danvics pasmīnēja.

— Ja vien jau nebūsi uzsprādzis gaisā, — Detmanis atbildēja. — Te visapkārt lr mīnu lauki.

Viņš to pateica mierīgi, kā pašu par sevi saprotamu, un Danvics instinktīvi pavirzījās uz ceļa vidu.

Viņi pagāja garām vairākām drūmām, pie zemes pieplakušām vienstāva ēkām, kas izskatījās pēc lieliem dotiem.

— Kas tur dzīvo? — Danvics pusbalsī vaicāja.

— Neviens nedzīvo, — Detmanis nepagriezdamies atbildēja. — Tur ir mantu noliktavas, telegrāfs, radiostacija, ēdnīca ... Tu droši vien gribi ēst?

— Esmu paēdis, — Danvics izklaidīgi atbildēja. Kopš brokastošanas Pleskavā bija pagājis krietni ilgs laiks, taču neparastā situācija un nepacietīgās gaidas, kad noskaidrosies viņam tik ārkārtīgi svarīgie jautājumi, bija aizdzinušas visas domas par ēdienu.

Reizēm viņi satika virsniekus, kas gāja pretējā virzienā. Nokļuvuši līdzās Detmanim un Danvicam, viņi klusēdami pielika roku pie cepures naga. Danvics ievēroja,

ka arī viņi cenšas turēties ce]a vidū.

Detmanis apstājās pie nelielas vienstāva mājas, kas, tāpat kā pārējās, bija tikai apmestas ar cementa javu. Pie māias stāvēja automātists.

— Te tu varēsi noskūties un paēst, — Detmanis teica. — Tavā rīcībā... — viņš palūkojās pulkstenī, — četrdesmit minūtes.

Pēc tikko manāmas Detmaņa zīmes sargs paspēra soli sāņus un atvēra durvis, ielaizdams Danvicu.

Danvics pārkāpa pār slieksni. Mazajā priekšnamiņā ar pelēkām sienām stāvēja cilvēks SS šārfirera formas tērpā. Viņš klusēdams sveicināja Danvicu.

— Apgādā pulkvežleitnanta kungu ar ēdamo un parādi, kur var noskūties! — Detmanis izrīkoja.

— Tieši tā, hauptšturmfīrera kungs, — esesietis izslie-damies atbildēja.

Detmanis atkal paraudzījās pulkstenī.

— Tavā rīcībā ir vairs tikai trīsdesmit astoņas minūtes, — viņš precizēja. — Es ieradīšos pie tevis tieši piecpadsmitos trīsdesmit.

Danvicam gribējās lūgt Detmani neatstāt viņu vienu šajā kapličai līdzīgajā mājā. Tomēr viņš klusēja. Kopš tā brīža, kad viņi bija tikuši cauri pirmajam aizšķērsim, Detmanis bija dīvaini pārvērties, kļuvis atturīgāks un oficiālāks, gluži kā uzsvērdams, ka aiz šīs robežas starp viņiem pastāv vienīgi dienesta attiecības.

Tā bija slikta zīme.

Satraukts un apjucis Danvics sekoja esesietim, kas, viņu aicinādams līdzi, jau bija pazudis blakus istabā. Tā bija nedaudz lielāka par priekšistabu, ar tādiem pašiem zemiem griestiem, un arī sienas bija nokrāsotas ar tādu pašu pelēku līmes krāsu. Pie sienas karājās fīrera ģīmetne vienkāršā koka ietvarā. Vienīgais logs no iekšpuses bija aizrestots — restes bija labi saskatāmas starp atvilktajiem biezajiem aizkariem.

Istabas vidū stāvēja kvadrātveida galds. Pie tā divi krēsli, >bet pie sienas pretim durvīm — metāla gulta ar plānu spilvenu un pelēku karavīra segu.

Īli

«Kā viņš teica?» Danvics mēģināja atcerēties. «Kaut kas vidējs starp kazarmām un klosteri? Nē, drīzāk gan starp kazarmām un cietuma kameru ...»

Nerunīgais šoferis ienesa istabā Danvica čemodānu un, militāri atsveicinājies, devās prom.

— Kā pulkvežleitnanta kungs vēlas, — šārfīrers jautāja, nostādamies miera stājā, — vai vispirms noskūties un pēc tam ēst? Bet varbūt otrādi?

Danvics pārvilka ar plaukstu pār vaigu.

— Noskūties. Est es negribu.

— Tieši tā, pulkvežleitnanta kungs, — esesietis atbildēja godbijīgi, bet dzedri un izgāja no istabas.

Danvics noģērba mēteli un nolika to uz krēsla. Tad nojoza siksnu ar smagu mauzeri cietā makstī un pabāza to zem mēteļa. Pēc tam viņš attaisīja čemodānu un, izņēmis sarkanu mākslīgas ādas somiņu ar skūšanās piederumiem, izlika šos piederumus uz galda.

Esesietis atgriezās, nesdams tējkannu ar karstu ūdeni, un ieiēja to metāla glāzītē. Danvics pieslēja pie glāzītes mazu četrstūrainu spogulīti, ko bija lietojis visu laiku frontē, noģērba formas svārkus un pakarināja tos uz krēsla atzveltnes.

— Vai varu būt brīvs? — šārfīrers jautāja.

— Jā, — Danvics atbildēja, uz viņu neparaudzīdamies un no garena niķelēta trauciņa kaisīdams ūdenī ziepju pulveri.

— Ja jums, pulkvežleitnanta kungs, rodas vajadzība iet uz tualeti, pavēliet sargam izsaukt mani.

Tas jau nu pilnīgi izskatījās pēc cietuma kārtības.

— Uz ateju esmu pieradis iet bez pavadoņiem, — Danvics īgni sacīja.

— Piedodiet, pulkvežleitnanta kungs, — šārfīrers atsaucās atkal dzedri un vienmuļi, — jūs taču nezināt, kā uz turieni aiziet.

— Vai baidāties, ka uzkāpšu uz mīnas? — Danvics sarkastiski pasmīnēja, sapratis, kāpēc esesietis ir tik rūpīgs.

— Atļausiet būt brīvam? — esesietis vēlreiz vaicāja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis Danvica piezīmi.

— Ejiet! — Danvics pamāja ar galvu, ņemdams rokā otiņu.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, viņš nevis iemērca otiņu ūdenī, bet nikni nosvieda to uz galda un sāka staigāt pa

istabu.

Istaba bija kvadrātveida. Pretējās sienas vienu no otras šķīra tikai pieci soļi. Pelēkās sienas smacēja Danvicu. Ceļā uz šejieni viņš nemaz nebija šaubījies, ka Galvenajā mītnē tūlīt varēs sameklēt vecus paziņas, dienesta biedrus no impērijas, kancelejas. Bet šeit viņš bija pilnīgi izolēts no visiem. Viņš nezināja, kur atrodas fīrera adjutanti Saubs, Brikners un Smunts, kas bija parakstījis izsaukumu ... Detmanis bija vienīgais cilvēks, kas Danvicu saistīja ar pagātni. Bet tas taču bija sīks gariņš.

Danvics tobrīd jutās kā muša, kas sapinusies milzīgā zirnekļa tīklā bez gala un malas un nekādi nespēj no tā izkļūt.

«Kas ar mani notiek?» Danvics prātoja. Aizritējušajā diennaktī viņš bija pārdzīvojis tik daudz pretēju jūtu, ka saprāts, ko bija izmocījušas pēkšņas pārejas no prieka uz vilšanos, nepavisam vairs negribēja viņam kalpot. «Ko no manis grib Himlers? Kur ir fīrers? Vai tālu no šejienes?...»

Ar mēmu lūgumu skatienā viņš paraudzījās Hitlera ģīmetnē. Tā bija visparastākā ģīmetne, līdzīga tai, kāda karājās Pleskavā viesnīcas istabā. Hitlers lūkojās kaut kur sāņus — svešs un augstprātīgs. Danvics pievērsa skatienu pulkstenim. No brīža, kad viņu pameta Detmanis, bija pagājušas jau piecpadsmit minūtes.

«Ek... lai notiek kņs notikdams!» viņš nosprieda. Un atkal apsēdās pie galda, ielika otiņu ūdenī un sāka kult putas.

... Detmanis ieradās tieši solītajā laikā — precīzi uz sekundi.

— Iesim! — viņš teica mazliet svinīgi.

Danvics bija pilnīgi sagatavojies. Viņš staigāja pa istabu ar mēteli mugurā un cepuri galvā, lai šai drūmajā cietuma mājā neuzturētos ne mirkli ilgāk kā nepieciešams.

Kad viņi gāja ārā, sargs klusēdams viņus sveicināja. Detmanis apstājās, aizbāza roku aiz mēteļa malas un izvilka dzeltenu kartona kvadrātiņu.

— Tā ir tava caurlaide. Līdz ieejai zonā es tevi pavadīšu.

— Un tālāk? — Danvics jautāja, aplūkodams dzelteno kvadrātiņu.

— Tālāk tevi vedīs citi. Man nav tiesību ieiet tai zonā; Ņem!

Danvics paņēma dzelteno kartīti. Tur bija rakstīts;

«Caurlaide. Drošības zona nr. 1. Pulkvežleitnants Ar* nims Danvics. Obligāti uzrādīt personas apliecību. K mandants: obergrupenfīrers...» Sekoja nesalasāms paraksts, ko pa pusei aizsedza zīmogs. Apakšā kreisajā caurlaides stūrī bija divi ar tinti rakstīti burti — «LB»;

«Drošības zona nr. 1 ...» Danvics domās atkārtoja pūlējās atcerēties, kad, kādos apstākļos viņš jau bija-dzirdējis par šo zonu. «Vai to nepieminēja Krīgers? Jā, protams! Tieši tur, tai zonā, atrodas fīrera rezidence.»

Pielikdams pirkstu pie caurlaides apakšējā stūra kreisajā pusē, Danvics jautāja Detmanim:

— Ko nozīmē šie burti?

— Tie nozīmē, ka caurlaide derīga šodien.

-— Bet rīt? — Danvics nevilšus vaicāja.

— Rīt vari to saplēst un mest prom. Vai arī saglabāt par piemiņu. Divdesmit četros nulle nulle šīs caurlaides termiņš būs beidzies. Rīt būs spēkā cita caurlaide. Ejam!

Drīz vien viņus apturēja postenis. Aizšķērša te nebija, bija tikai sardzes būda, ko gandrīz pilnīgi aizsedza koki. Uz asfalta stāvēja trīs esesiešu virsnieki. Abpus ceļa bija divās rindās novilktas dzeloņstieples.

— Uzrādi caurlaidi! — Detmanis pusbalsī pamācīja un, piegājis pie esesiešiem pirmais, pārmija ar viņiem dažus teikumus.

Danvics izvilka dzelteno kartīti. Kāds virsnieks paņēma to, rūpīgi izpētīja, tad palūkojās pulkstenī un atdeva kartīti, pateikdams vienu vienīgu vārdu: «Ejiet!» Viņš pats devās uz būdu, lai pa telefonu paziņotu par Danvicu nākamajam postenim — par to Danvics vairs nešaubījās.

Joprojām kopā ar Detmani viņi atkal pagāja garām vairākām vienstāva ēkām, kas bija vienādā augstumā, bet atšķīrās ar garumu. Uz katru ēku veda šaurs asfaltēts ceļš. Virs jumtiem bija stieples — acīmredzot telegrāfa un telefona vadi.

Danvics ievēroja, ka ik pēc četrdesmit piecdesmit soļiem uz augstām koka platformām novietoti pret mežu vērsti prožektori. Priekšā bija redzams augsts, zaļš žogs

nr cieši aiztaisītiem vārtiem. Gar žogu kādu desmit metru atstatumā cits no cita stāvēja autoraātisti. Pielicis soli, Dctmanis pirmais piegāja pie vārtiem un nospieda Dan-vicam neredzamu pogu. Pēc mirkļa blakus lielajiem vārtiem žogā pavērās grūti pamanāmi vārtiņi, un tajos nostājās liela auguma oberšturmfīrers.

Detmanis viņam kaut ko klusi pateica. Tad viņi abi salīdzināja pulksteņus. Pagriezies Detmanis kokainā balsī skaļi sacija Danvicam:

— Atļausiet atvadīties, pulkvežleitnanta kungs. Heil Hitler!

Bija skaidri redzams, ka viņam negribas parādīt savu seno pazīšanos ar Danvicu.

«Blēdās!» Danvics naidīgi nodomāja, bet skaļi nosauca atbildes «Heil!» un paspēra vēl soli uz vārtiņu pusi.

Milzīgais oberšturmfīrers ar mazliet bakurētainu seju, ģērbies cieši sajoztā melnā karavīra mētelī, gausi pielika masīvu plaukstu pie cepures naga un ar skaidri saklausāmu bavārieša akcentu nogārdza:

— Uzrādiet caurlaidi, pulkvežleitnanta kungs!

Danvics izvilka no kabatas dzelteno kartīti. Esesietis

to paņēma, taču raudzījās Danvicā, vēl ko gaidīdams. Danvica pretskatienā pamanījis neizpratni, viņš atkal nogārdza :

— Karavīra apliecību!

«Ak jā, protams!» Danvics attapās. «Personas apliecība taču. obligāti jāuzrāda . . .»

Steidzīgi, daudz ātrāk, nekā būtu gribējies, Danvics aizbāza roku aiz mēteļa malas, izņēma karavīra apliecību un parādīja to oberšturmfīreram jau atvērtu.

Tas paņēma apliecību kreisajā rokā un, caurlaidi turēdams labajā rokā, sāka tās pētīt abas reizē. Karavīra apliecībā bija vismaz divdesmit lappušu, jo tā ne tikai apliecināja karavīra personību, bet tur bija ierakstītas arī ziņas par viņa izcelšanos, par ģimenes stāvokli, dienesta gaitu un, beidzot, arī par personisko ieroci un paredzētajiem apgādes veidiem. Oberšturmfīrers pāršķirstīja visu apliecību no pirmās līdz pēdējai lapai.

Danvicam šķita, ka esesietis pārbauda viņa pacietību.

Rūpīgi izpētījis dokumentus, oberšturmfīrers tos neatdeva Danvicam, bet saņēma kreisajā plaukstā, paspēra soli sāņus un sacīja:

— Ejiet!

Danvics juta, ka sirds sāk strauji pukstēt.

Viņš iegāja pa vārtiņiem un... uz mirkli pārsteigumā sastinga: viņa acu priekšā slējās vēl viens žogs. Tas bijaļ tāpat nokrāsots zajā krāsā, tikai mazliet zemāks par pirmo, ] un, atrodoties ārpusē, šī iemesla dēļ bija grūti iedomā-j ties, ka tas tur varētu būt. Virs žoga uz dzelzs balsteņiem -, bija uzvilktas dzeloņstieples. Gar visu šo otro žogu, tāpat' kā gar pirmo, vienādā atstatumā cits no cita stāvēja automātisti.

— Nāciet šurp, pulkvežleitnanta kungs! — Danvics izdzirda sev aiz muguras.

Viņš apgriezās. Oberšturmfirers ar roku parādīja kaut kur sāņus, un Danvics ieraudzīja, ka metrus trīsdesmit | pa labi starp žogiem iespraukusies koka būve, arī zaļā krāsā.

Aizsteidzies Danvicam garām, esesietis devās uz turieni. Šai telpai nebija logu, un arī tagad dienā dega elektriskās spuldzes. Pie galda, kas bija pilns ar lauka telefoniem un parastajiem jnlsētas aparātiem, Danvics ieraudzīja esesiešu ģenerāli — grupenfīreru. Pie pretējā sienā ierīkotām cieši aizvērtām durvīm stāvēja štandarten-fīrers.

Ģenerālis pacēla galvu, ar rokas mājienu atbildēja uz Danvica sveicienu un sāka rūpīgi pētīt viņa dokumentus, ko oberšturmfirers bija nolicis uz galda. Tad palūkojās apaļā sienas pulkstenī un, pirms atdeva dokumentus, jautāja:

— Vai ierocis ir?

— Jā, protams, — Danvics atbildēja. — Esmu nupat ieradies no frontes un ...

— Lūdzu ieroci atdot, — grupenfīrers viņu pārtrauca.

Pirms dažiem mēnešiem šī procedūra nebūtu Danvicā

izraisījusi nekādas nepatīkamas emocijas. Ikviens, kam bija domāta iespēja tikties ar fīreru, vai nu tas būtu jaunajā impērijas kancelejā vai Berghofā, tika rūpīgi pārbaudīts. Izņēmums bija tikai kādi desmit cilvēki — sevišķi augstas amatpersonas partijā, valsts aparātā vai armijā. Taču toreiz Danvics bija viens no tiem, kas pārbaudīja, bet tagad viņš atradās pārbaudāmo vidū. Pašreiz šo procedūru viņš izjuta pavisam citādi.

Kozdams lūpā, aizvainotais Danvics attaisīja jostu, noņēma no tās maksti ar mauzeri un, skatienu novērsis, nolika ieroci uz galda. Bez jostas, bez ieroča, ar atpo-

Rfitu mēteli viņš jutās kā arestants, ko tūlit vedis uz cietuma kameru.

Izdzirdis, ka no telefona nocel klausuli, Danvics pagrieza galvu uz galda pusi. Grupenfīrers, viņā nelūkodamies, uzgrieza vajadzīgo numuru un mikrofonā sacīja:

— Pulkvežleitnants Danvics ieradies.

Pēc tam viņš attaisīja galda atvilktni, ielika tur maksti ar Danvica pistoli, pagrieza atslēgu, kas jau bija iebāzta slēdzenē, un atdeva dokumentus. Atvērās durvis pretējā sienā. Uz sliekšņa stāvēja gestapovietis ar vienu uzpleci — tikai uz labā pleca.

— Lūdzu, pulkvežleitnanta kungs, — viņš sacīja Dan-vicam, nemaz nesasveicinājies.

Danvics paklausīgi devās uz atvērtajām durvīm.

Sākumā viņam šķita, ka nokļuvis sutīgā siltumnīcā. Taču visapkārt bija tas pats mežs, tikai, liekas gan, vēl biezāks. Cieši kopā saspiedušies koki neļāva tur iekļūt ne tikai gaismai, bet ari svaigam gaisam. Oda pēc sasutušām lapām un mitras zemes. Tā bija trūdu smaka, bojā ejas smaka. Starp kokiem varēja drīzāk uzminēt nekā saskatīt no betona celtas vienstāva barakas; bija redzams asfaltēts ceļš.

— Nāciet, nāciet, pulkvežleitnanta kungs! — steidzināja pa priekšu ejošais gestapovietis.

Kāda no vienveidīgajām baraku tipa mājām stāvēja mazliet savrup un gandrīz līdz jumtam bija aizaugusi ar biezu krūmāju. Metrus piecus no ieejas Danvics ieraudzīja suņa būdu. Pa pusei izlīdis ārā, tur gulēja milzīgs aitu suns, masīvo galvu nolicis uz izstieptām ķepām. Danvics pazina — tas bija fīrera suns.

— Blondijl Blondijl — Danvicam izlauzās sauciens.

Suns lēnām pacēla galvu un klusi ierūcās.

«Neviens mani šeit nepazīst,» Danvics sarūgtināts nodomāja, «neviens, pat suns ne!»

— Nāciet pulkvežleitnanta kungs, nāciet! — gestapovietis atkārtoja.

Neviena ārpasaules skaņa — ne lielgabalu šāvieni, ne aviobumbu sprādzieni, ne cilvēku kaujas saucieni, ne sodīto vaidi, pat ne atbalss no kaujas laukiem, kas atradās simtiem kilometru uz austrumiem no Rastenburgas meža, nespēja iespiesties šai drūmajā, fantastiskajā «Vilka

midzeņa» salā, kuru no ārpasaules, no saules un zvaigznēm šķīra gandrīz pilnīgi kopā saslēgušies simtgadīgi koki, dzeloņstiepļu labirinti, betona sienas, aizšķērši un mīnu lauki.

Šķita, ka šai mazajā pasaulē, kas grimst tumsā pat tad, kad pie debesīm spīd saule, — pasaulē, kas piesūkusies ar rudenīgu mitruma un puvuma smaku, valda tāds miers kā kapsētā, ka laiks šeit apstājies, kara vētras, atsizdamās pret mežu kā pret aizslietni, zaudē spēku un pat vēja pūsma nesasniedz tās trīs drošības zonas, kurās bija izstiepušās, gluži kā pie zemes pieplakušas barakām līdzīgas vienstāva ēkās.

Taču šis pirmais iespaids bija mānīgs.

Tajās novembra dienās bija satricināti visi, kuriem šeit piederēja vara, — feldmaršali Keitels un Brauhičs, ģenerāļi Halders un Jodls, viņu štābi un, beidzot, vis-svarīgāikais pirmās zonas iemītnieks — Ādolfs Hitlers. Tas bija vislielākais satricinājums kopš kara sākšanās ar Krieviju. Pēc visa spriežot, operācija «Taifūns» nebija izdevusies. Kad 30. septembrī šī operācija sākās, tā tiešām izskatījās pēc niknas vētras. Uz Padomju valsts galvaspilsētu traucās simtiem tūkstošiem apbruņotu cilvēku un tūkstošiem mašīnu — lidmašīnas, tanki, lielgabali, kas sēja nāvi; tās bija atjaunotas, pārformētas vācu divīzijas, jau paguvušas atžirgt pēc asiņainās, nomokošās kaujas pie Smoļenskas. Taču pagāja vesels mēnesis, bet Maskava joprojām bija padomju pilsēta. To glāba nevis rudens lietus gāzes, kas it kā bija izskalojušas visus ceļus, nevis pārlieku garās komunikācijas, kuras tik bieži bija pieminētas vācu operatīvos ziņojumos. To noturēja pašaizliedzīga lautas pretošanās; tauta zināja, ka pastāv tikai divas iespējas — uzvara vai nāve, ka trešā ceļa tai nav.

Gandrīz visu oktobri Hitlera Galvenā mītne dzīvoja gaidās, kad beidzot pienāks tas vienīgais paziņojums, kas spētu gandarīt vilšanās rūgtumu, kuru bija radījusi kara plānu neizdošanās, un piespiestu pasaules tautas atkal stingt bailēs vācu ieroču varenības priekšā.

Klikstēja telegrāfa aparāti, zvanīja telefoni, klabēja rakstāmmašīnas, un uz vienas no tām tekstu rakstīja ar milzīgiem burtiem speciāli fīreram, kas bija tuvredzīgs, taču brilles neatzina; no Berlīnes steidzās kurjeri ar pasaules preses apskatiem — tā vērīgi sekoja «pēdējās kau-

jas» norisei — un ar veseliem saiņiem vācu avīžu, kuras skaitīja vēl atlikušos desmitus kilometru, kas šķīra vācu karaspēku no Kremļa; auga augumā pasakaini skaitļi, no kuriem varēja secināt, ka ienaidnieks iznīcināts un pat ne vienreiz vien, ka ceļš uz Maskavu ir brīvs... Tomēr galvenais tik gaužām nepieciešamais paziņojums par Maskavas ieņemšanu netika un netika saņemts.

Turklāt «Vilka midzeņa» ģenerāļi, kas vēl nebija zaudējuši spēju notikumus analizēt lietišķi, ar katru dienu vairāk pārliecinājās, ka «Taifūns» pagurst, noplok, ka varenās vētras brāzmas vairs nesaceļ augstus okeāna viļņus, bet sakuļ tikai putas un tās pašas, krastu nesasniegušas, nevarīgi sašķīst pret piekrastes klintīm, atsta-damas aiz sevis vienīgi ņirbu vilnīšus ...

Fon Boka karaspēku Sarkanā Armija bija apturējusi gandrīz visos frontes sektoros jau oktobra beigās. Taifūns norima, iestājās bezvējš.

Uz asinīm piesātinātās zemes nokrita pirmās sniega pārslas. Pēc gaisa izlūkošanas un aģentūras ziņām, apsnigušajās Maskavas priekšpilsētās krievi izmantoja katru dienu un katru stundu, lai nostiprinātu aizsardzību. Ierīkoja jaunas nocietinātas pozīcijas, no noslēpumainiem, nepārredzamiem valsts dziļumiem pieveda aizvien jaunas un jaunas divīzijas, kurām, pēc vācu ģenerālštāba aprēķiniem, nemaz nevajadzēja pastāvēt, pārsvieda uz pozīcijām rezerves, lai gan vācu ziņojumos jau sen bija pasludināts, ka to vairs nav.

Un tad nomācošajā «Vilka midzeņa» klusumā aizvien skaļāk un skaļāk skanēja jautājums: «Kas būs tālāk?»

Sākumā tas klusi kā čuksts žužināja impērijas sauszemes karaspēka pavēlnieka Brauhiča ausīs, stiprāk nekā sāpes izmežģītajā atslēgas kaulā tas mocīja ģenerālštāba priekšnieku Halderu, kas nesen izjājiena laikā bija nokritis no zirga un uz dažām dienām iegūlis gultā.

Vēlāk šis nepielūdzamais jautājums sāka mocīt arī citus augstus ģenerāļus. Šie trīs briesmīgie vārdi «Kas būs tālāk?» ar katru dienu skaļāk klaudzināja pie sirds durvīm, dunēja Galvenās mītnes iedzīvotāju ausīs. Šie vārdi it ka sūcās no betona sienām, līda ārā no meža biezokņa, kas bija ap «Vilka midzeni», vajāja ģenerāļus visās malās — gan cellēm līdzīgajās istabās, gan pie

augstākajiem priekšniekiem ziņojumu laikā, bet it īpaši naktīs gultā, neļaudami aizmigt.

Hitlera niknumam nebija robežu. „Vai tad viņš nebija iebildis pret uzbrukumu Maskavai, kamēr nav ieņemta Pēterburga? Taču galu galā bija piekāpies tam cietpaurim Guderianam, kas jau augustā lūgtin lūdza atļauju sākt uzbrukumu Maskavai, bija piekāpies iedomīgajiem «akadēmiķiem» Halderam un Brauhičam, kuri nepiekusuši apgalvoja, ka padomju galvaspilsētas ieņemšana nekavējoties izraisīšot visas boļševiku frontes sabrukumu, un par šo piekāpšanos tagad bija jāsamaksā. Ģenerāļi jautā: «Ko darīt turpmāk?» Taču jau to pašu, kas darīts līdz šim,— uzbrukti

— Uzbrukti Uzbrukt, lai tas maksā ko maksādams! — Hitlers fanātiski prasīja.

Ģenerāļi pazemīgi viņam piekrita, lai gan ļoti labi saprata, ka viņa nodomi nav izpildāmi, vismaz pašreizējā brīdī ne. Viļli sūtīja fon Lēbam un fon Bokam telegrammas un radiošifrogrammas, gluži automātiski atkārtodami Hitlera prasību: dUzbrūkt! Kāpēc karaspēks apstājies? Kāpēc pēdējā diennaktī nav notikusi nekāda virzīšanās uz priekšu? Fīrers ir sašutis. Fīrers pavēl...»

Taču gan pie Ļeņingradas, gan pie Maskavas vācu karaspēks bija gluži kā iesalis Krievijas sniegos.

Pēdīgi atžirdzis no savas aristokrātiskās traumas, Hal-ders izšķīrās par atklātu sarunu ar fīreru. Viņš raksturoja reālo stāvokli, lietodams ārkārtīgi piesardzīgus izteicienus. Tomēr pēc šī ziņojuma pats no sevis radās tikai tāds secinājums: patlaban turpināt uzbrukumu Maskavai nav iespējams, jānostiprinās pašreizējās pozīcijās un tur jāpārziemo.

Pār ģenerālštābā priekšnieku tagad gāzās veseli lamu, apvainojumu un apsūdzību plūdi. Hitlers histēriski kliedza, ka ģenerālštābs viņu krāpjot, ka pavisam nesen gan pats Halders, gan citi ģenerāļi savu talanta trūkumu un bezdarbību attaisnojuši ar rudens šķīdoni, bet tagad, kad aukstums Krievijas ceļus padarījis pilnīgi izbraucamus, pasludinot par nepārvaramu šķērsli Krievijas ziemu. Viņš negribēja klausīties nekādos argumentos un joprojām prasīja uzbrukt visās frontēs, lai tur vai kas.

Vienīgais, ko Halders spēja toreiz panākt, bija fīrera atļauja sasaukt konsultatīvu apspriedi, kurā piedalītos armiju un armiju grupu «Ziemeļi», «Centrs» un «Dicn-

vidi» štābu priekšnieki, lai izstrādātu un iesniegtu apstiprināšanai savstarpēji saskaņotu turpmāko operāciju plānu.

Divās pēdējās diennaktīs Hitlers nevienu nepieņēma. Viņš bija atcēlis operatīvās apspriedes, kas mēdza notikt katru dienu kopš tā laika, kad vācu karaspēks bija pārgājis padomju robežu. Neviens nesaņēma viņa uzaicinājumu ierasties uz vakara tēju. Tikai Bormanis, fīrera adjutanti un vēl viņa personiskais ārsts Morels drīkstēja ieiet nomaļus ierīkotajā pirmajā drošības zonā, ar krūmiem aizaugušajā un dzeloņstiepļu žogu apņemtajā Hitlera barakveida mājā, kas ārēji ne ar ko neatšķīrās no visām citām.

Tieši šinīs dienās «Vilka midzenī» ieradās SS reihs-fīrers Heinrihs Himlers. Mapē, kuru viņš atveda no Berlīnes, bija daudz kas uzkrājies: ziņojums par rezerves armijas pavēlnieku ģenerāli Frommu, kas privātā sarunā bija izteicies, ka labākā izeja no grūtā stāvokļa vācu un padomju frontē, kardināls visu problēmu atrisinājums būtu miera noslēgšana ar Staļinu; ar noklausīšanās iekārtām pierakstītas Haldera un operatīvās daļas priekšnieka ģenerāļa Heizingera sarunas, kas skaidri liecināja par ģenerālštāba nodomiem sabotēt fīrera norādījumus; pārskats par valstī vērojamo noskaņojumu, ko bija izraisījušas daudzās kareivju žēlošanās radiem un tuviniekiem sakarā ar siltu drēbju trūkumu, un, beidzot, Danvica vēstule, kas bija adresēta pašam fīreram.

Himlers jau sen bija sapratis, ka allaž jābūt pie rokas grēkāžiem, uz kuriem novirzīt Hitlera niknumu.

Taču būtu pārāk vienķārši, pat primitīvi, ja domātu, ka viņš saskatīja savu uzdevumu tikai kārtējā upura sagatavošanā fīreram, tikai tādu iespēju sagādāšanā Hitleram, lai viņš vainu par kāda stratēģiska nodoma neizdošanos varētu uzvelt tiem, kuriem šis nodoms bija jārealizē. Himlers to uzskatīja par blakus uzdevumu. Viņš raudzījās uz priekšu. Viņš skaidri redzēja: ja pārgalvīgajiem Hitlera iekarošanas plāniem nebūs lemts piepildīties, tad gan Hitleram, gan viņam pašam draudēs reālas briesmas. Tādas briesmas Himlers saskatīja neizbēgamā konfliktā starp fīreru un dažiem armijas ģenerāļiem.

Nē, viņš ne mirkli nešaubījās, ka fīreram un ģenerāļiem ir vieni un tie paši mērķi. Hitlers nebūtu varējis sākt savu plānu realizēšanu, ja karavīri nebūtu palīdzējuši. Viņiem savukārt bija vajadzīgs «bundzinieks», lai

viņi no savas divdesmito gadu nebūtības atkal varētu parādīties pasaules arēnā un ar ieročiem apliecināt Vācijas tiesības valdīt pār pasauli.

Ģenerāli iedvesmoja savu «bundzinieku», atļāva viņam sevi komandēt un reizē nicināja viņu.

«Bundzinieks» viņiem atbildēja ar to pašu. Viņš dalīja ģenerāļiem ordeņus, piešķīra augstākas dienesta pakāpes, taču savā sirdī daudzus no viņiem ienīda.

Mērķu un metožu vienība tomēr nebija radījusi harmoniju. Himlers to saprata.

Viņa vērīgais skatiens bija pievērsts ne tikai nākotnei, bet arī pagātnei. Lēnām, neatlaidīgi, dziļā slepenībā viņš izmeklēja notikumus, kas bija norisinājušies pirms vācu karaspēka ielaušanās Cehoslovakijā.

Himlers jau zināja, ka tai laikā pastāvēja pret fīreru vērsta opozīcija, kuras priekšgalā atradās Halders un kurā piedalījās pulkvedis Osters, viens no visietekmīgākajiem darbiniekiem armijas izlūkdienestā, kas allaž konkurēja ar gestapo, ģenerāļi fon Lēbs, Viclēbens, Beks, Fričs un vairāki citi tā dēvētā Trešdienas kluba locekļi, kuri mēdza trešdienās sapulcēties, lai diskutētu par dažādiem zinātnes un literatūras jautājumiem. Patiesībā kluba locekļus nepavisam neinteresēja izglītojošas diskusijas. No kluba pavedieni veda uz Ārlietu ministriju, kur kāds Ulrihs fon Kasels bija kļuvis par tādu kā kluba padomnieku ārpolitikas jautājumos. Vēl vairāk — pavedieni veda arī uz gestapo; tur uz vienu roku ar ģenerāļiem bija kriminālpolicijas vadītājs Arturs Nēbe un jauns policijas virsnieks Bemds Gīzeviuss.

Ar ģenerāļu Trešdienas klubu cieši sakari bija dažiem vācu aristokrātiem ar slaveniem uzvārdiem: Helmūtam fon Moltkem — ievērojamā feldmaršala pēctecim —, grāfam Albrehtam Bernštorfam, kura krusttēvs pirmā pasaules kara laikā bija Vācijas vēstnieks Vašingtonā, Kārlim fon Gūtenbergam — katoļu žurnāla redaktoram.

Himlers bija izdibinājis, kas tolaik apvienoja šos, šķiet, dažādos cilvēkus, kuri līdz 1938. gadam visi kā viens pilnīgi atbalstīja fīreru. Viņi bija pārliecināti, ka par armijas galveno, visupirmo mērķi jākļūst uzbrukumam Padomju Savienībai. HitleTa plāns pasaules kundzības iekarošanu sākt ar Cehoslovakijas sagrābšanu viņus biedēja. Viņi bažījās, ka Eiropas lielvalstis, vispirms Anglija, uz šo soli atbildēs ar enerģisku militāru pretsitienu, ka

Vācija tiks ievilkta lielā Eiropas karā, novājinās savus spēkus un rezultātā «Drang nach Osten» būs jāatliek uz ilgu laiku.

Trešdienas klubā nobrieda lēmums: tiklīdz Hitlers būs

pavēlējis ielauzties Čehoslovakijā, nostumt viņu malā un nodibināt jaunu, ģenerāļu vadītu valdību, kas vestu Vāciju uz galveno vēsturisko mērķi. Bija tikai vajadzīgs iepriekš iegūt pilnīgu pārliecību, ka Lielbritānija ir apņēmusies dot Vācijai militāru triecienu, ja tās armija ielauzīsies Čehoslovakijā.

Tādā nolūkā uz Londonu tika nosūtīts slepens ģenerāļu emisārs. Ēvalds fon Kleists. Viņa paziņojums pēc atgriešanās Berlīnē sajauca opozīcijai visas kārtis. Izrādījās, ka Kleistu labprāt bija pieņēmis pats premjerministrs Čem-berlens un no sarunas ar viņu bija kļuvis pilnīgi skaidrs: Anglija ne pirkstu nepakustinās, lai aizstāvētu Čehoslo-vakiju, un vispār ir stingri nodomājusi dot Hitleram pilnīgu rīcības brīvību.

Bažas izgaisa kā dūmi. Ģenerāļi saprata, ka ielaušanās Čehoslovakijā kļūst par tādu kā repetīciju pirms galvenā uzdevuma risināšanas. Turpmākie notikumi to pilnīgi apstiprināja.

Tomēr viltīgie, slepenie ģenerāļu nodomi kā dūmi vis neizkūpēja. Tos bija fiksējuši mikrofoni un magnetofoni, un tie palika glabājamies daudzajās gestapo lietās. Šīs lietas, lai gan krietnu laiku pēc toreizējiem notikumiem, tagad katru nedēļu tika papildinātas, tajās parādījās aizvien jauni un jauni sīkumi, kas liecināja, cik neuzticami reiz bijuši ģenerāļi, kuri pašreiz armijā ieņem svarīgus posteņus un pēc labākās sirdsapziņas sadarbojas ar fīreru.

Un tomēr Himlers nešaubījās, ka ģenerāļu vidū atkal radīsies dumpīgs noskaņojums, tiklīdz viņi jutīs, ka fīrers nespēj vest Vāciju pretim vēlamajai uzvarai.

Pēc katras militāras neveiksmes — pie Lugas, pie Smo-ļenskas, pēc neveiksmīgā mēģinājuma Pēterburgu ieņemt triecienuzbrukumā un, beidzot, pēc oktobrī notikušā nesekmīgā uzbrukuma Maskavai — simtiem Himlera okšķeru skraidīja pa visām malām cerībā tikt uz pēdām iespējamai ģenerāļu sazvērestībai.

Un, lūk, kāds no ģenerāļiem, kāds Fromms, bija sapļāpājis kaut ko nepieļaujamu. Taču viens aizmugures ģenerālis nebija Himleram nekāds lielais guvums. Reihsfīrers

pavēlēja viņu slepeni novērot, dot viņam laiku «nobriest» un izvērst plašumā sakarus. Paši pēdējie slepenie ziņojumi, kas saplūda pie Himlera pa daudziem SS un gestapo kanāliem, aizvien vairāk nostiprināja viņā pārliecību, ka karaspēkā visai iespējams nopietns neapmierinātības uzliesmojums, ja tuvākajā laikā frontē nebūs izšķirošu notikumu.— netiks ieņemta Maskava vai vismaz Pēterburga. Par tiešo tāda uzliesmojuma cēloni varēja kļūt bēdīgais apstāklis, ka Centrālajā virzienā un frontes ziemeļu daļā, kur pēkšņi bija sācies ziemas aukstums, kareivji un arī lielākā daļa virsnieku nebija apgādāti ar siltu apģērbu. Skaļie Gebelsa aicinājumi un tiem sekojošie laikrakstu ziņojumi par frontei ziedotajiem kamzoļiem, vilnas veļu, siltiem cimdiem un zeķēm bija tukša plātība. Lielākā daļa no civiliedzīvotājiem savākto mantu bez pēdām pazuda kaut kur ceļ# uz fronti, bet atlikuma nogādāšanu uz priekšējām pozīcijām sarežģīja tas, ka transports netika galā pat ar munīcijas pievešanu un ievainoto evakuāciju.

Himlers modri gaidīja, kas notiks. Tā nebija pasīva gaidīšana. Līdzīgi milzīgam, zirneklim, līdzīgi astoņkājim viņš bija izstiepis savus spēcīgos taustekļus pāri simtiem cilvēku.

Šis cilvēkveida zirneklis, ko bija noraidījusi un ienīdusi sieva, kas bija aizmirsis savus bērnus, pašaizliedzīgi mīlēja tikai SS un gestapo, Gestapo Himleram gan bija vienīgi instruments, tikpat kā cirvis bendes rokās. Himlers pēc tā tiecās, var teikt, ar saprātu. Gestapo viņš bija pilnībā atdevis savu nežēlīgo intriganta un sadista prātu. Turpretim mistiskā, mānijas apsēstā Himlera dvēsele bija atdota SS, šai militāri policejiskajai organizācijai, kurai piederēja vara visā Vācijā un kura savā ziņā bija valsts valstī. Himlers SS uzskatīja par nacionālsociālisma balstu, par āriešu asins tīrības uzticamu sargu. Viņš restaurēja un no jauna iekārtoja viduslaiku pili kādā no Vestfāles mežu biezokņiem. Tur bija paredzēts katru gadu sapulcēties SS elitei. Sudraba plāksnīte ar iegravētu uzvārdu noteica pastāvīgu vietu katrai personai.

Katoliskā audzināšana, ko Himlers bija saņēmis agrā bērnībā, labi noderēja Himleram pagānam, kas atzina «asins reliģiju», kuru viņš bija aizguvis no rasistiskās Daries grāmateles «Asinis un zeme». Viņš pēc jezuītu ordeņa parauga nodibināja jaunu ordeni — SS, kuram tā-

pat visupirmais bauslis bija — bez ierunām, klusi un pazemīgi izpildīt jebkuru vadītāja pavēli.

Starp citu, klusībā dievinādams lielo inkvizitoru Ignā-ciju Loijolu, Himlers atklāti deva priekšroku citam «svētajam» — Indriķim Pirmajam Putnuķērājam, vācu monarhijas nodibinātājam. Viņa ģīmetni Himlers visur vadāja sev līdzi.

Agri kļuvis plikgalvis, ar mazu, gluži kā nošķeltu zodu, kas tik ļoti neatbilda ierastajam «stiprās personības» tipam, ar gaļīgu, rievainu, vecīgu kaklu un plānām, bālām lūpām — tāds bija Himlers, kas sevi visu atdeva darbam. Viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tas bija dīvains un briesmīgs darbs, jo tā panākumi nozīmēja nāvi vai cietumu daudziem jo daudziem.

Lai nu kā tas bija, taču Himlers strādāja. Vienmēr un visur: gestapo štāba mītnē, kas atradās Berlīnē Prinča Albrehta ielā, vilcienā, pat automašīnā, kurā bija iekārtota radiostacija. Viņš diktēja pavēles, deva mutvārdu rīkojumus, pētīja aģentūras ziņas, izlasīja neskaitāmu daudzumu dažādu papīru.

Visi raporti, rakstveida ziņojumi, visas vēstules, kurās bija kaut cik svarīgas ziņas, nonāca Himlera rokās, un viņš, rūpīgi ar tām iepazinies, uzrakstīja trīs burtus — CLS, kas nozīmēja «lasīts», bet zemāk uzvilka savus iniciāļus — divus H, kuriem pa vidu bija kopēja svītra.

Himlera pavēles bieži vien bija neskaidras. Nereti viņš tās tīšām izteica miglaini un sevišķi augstu vērtēja tos tuvākos darbiniekus, kņs nekļūdīgi prata uzminēt šo pavēļu slēpto jēgu.

.. . Par fīreram adresēto Danvica vēstuli gestapo priekšnieks Millers bija ziņojis Himleram divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tāpēc ka Prinča Albrehta ielā labi pazina šo jauno virsnieku, kas agrāk bija piederējis pie fīreram vistuvākajiem cilvēkiem. Otrkārt, vēstules tonis un saturs, kurā jaucās kopā uzticama pavalstnieka jūtas, neskaidri mājieni uz armijas ģenerāļu neuzticamību, histēriski aicinājumi rīkoties un dedzīgi uzticības apliecinājumi, Milleram likās kaut kādā ziņā atbilstam šefa — SS reihsfīrera noskaņojumam.

Viņš nebija kļūdījies. Himleram tūlīt iepatikās šī histēriskā vēstule, kurā strāvoja aizdomas pret augstāko militāro pavēlniecību, it īpaši pret feldmaršalu fon Lēbu.

Tāds dokuments varēja noderēt kā tīri laba ilustrācija pie kārtējā ziņojuma fīreram.

Viņa aprēķins attaisnojās ari šoreiz. Danvics piederēja pie tiem cilvēkiem, pret kuriem Hitlers ne tikai izturējās ar pilnīgu uzticību, bet juta arī dzijas personiskas simpātijas. Tie bija cilvēki bez radu rakstiem, viņus neierobežoja nedz slavena ģenealoģija, nedz tradīcijas, viņiem nebija pagātnes, par visu dzīvē sasniegto viņiem bija jāpateicas vienīgi fīreram un nacionālsociālistu partijai.

Tikai tādu cilvēku vidū Hitlers jutās īsti drošs un mierīgs — par viņu uzticību fīrers nekad nešaubījās.

Izlasījis Danvica vēstuli, Hitlers tūlīt ārkārtīgi uzbudinājās un kliedza: ja viņam būtu bijis vismaz pussimts tādu virsnieku — jaunu, stipru un bezgalīgi uzticīgu nacionālsociālismam —, viņš būtu iedevis katram pa divīzijai, un Pēterburga jau sen būtu ieņemta, arī virs Kremļa torņiem jau plīvotu vācu karogi. Viņš arī izteicās, ka vienīgi no tādiem cilvēkiem kā Danvics iespējams saņemt drošu informāciju par stāvokli frontē un noskaņojumu karaspēkā, un tūlīt pavēlēja izsaukt Danvicu uz personisku sarunu Galvenajā mītnē.

Tas atbilda arī Himlera nodomiem. Viņam Danvics, protams, bija tikai bandinieks lielajā asiņainajā spēlē. Taču viens bandinieks dažkārt izšķir šaha partijas iznākumu.

Tai pašā dienā, kad izsauktajam pulka komandierim vajadzēja ierasties «Vilka midzenī», Himlers pa telefonu saņēma magnetofona lentes tekstu — šī Danvica sarunu ar kādu pulkvedi Ernstu Krīgeru, kas baudīja sevišķu Brauhiča labvēlību. Kā varēja saprast no gestapo darbinieka pavadziņoj urna, saruna bija notikusi Pleskavas virsnieku kazino biljarda istabā, un, spriežot pēc tā, ka magnetofona lente nebija fiksējusi citas balsis, viņi bija runājuši zem četrām acīm.

Danvics šīs sarunas laikā aprobežojās lielākoties ar jautājumiem, runāja vairāk Krīgers. Un tas, ko viņš runāja, saistīja uzmanību. Himlers nemaz nešaubījās, ka Krīgers atspoguļo paša Brauhiča noskaņojumu.

Protams, sarunas tekstuālā kopija bija mazvērtīgāka par pašu magnetofona lenti, kas arī jau bija izsūtīta Him-leram, bet nebija vēl saņemta. Uzrakstīts teksts nespēj atklāt runātāju balss intonācijas. Taču Krīgera izteicieni arī tagad neatstāja nekādas šaubas, ka šim pašpārliecinātajam pulkvedim pielipis sakāvniecisks noskaņojums, ka

viņam ir sliecība uz kritizēšanas māniju un viņš neapšaubāmi mēģinājis uztaustīt Danvica noskaņojumu, centies viņu pamudināt uz visai šaubīgu atklātību. Bet kāpēc?

Krīgers pats Himleru neinteresēja. Pulkvedis varēja nozust pēc viņa pirmā rokas mājiena. Taču SS reihs-fīreru ļoti interesēja gan Brauhičs, gan viņa štāba priekšnieks Halders, gan Lēbs. Viņu vecos sakarus un kopīgos grēkus Himlers neaizmirsa ne mirkli. Viņš nedrīkstēja izlaist no pirkstiem pat ārkārtīgi sīko pavedienu, ko viņam dfeva Brauhiča adjutants sarunā ar Danvicu. Uz kurieni šis pavediens aizvedīs un vai vispār tas spēj kur aizvest, Himlers pagaidām nezināja, tomēr turēja to cieši.

Viņš nolēma pats tikties ar Danvicu. Jo vairāk tāpēc, ka noklausītās sarunas laikā Danvics bija izturējies nevainojami, lai gan lietas interesēs varbūt būtu bijis labāk, ja viņš būtu devis Krīgeram iemeslu kļūt atklātam līdz galam.

Tālejošos Himlera plānus mazliet jauca fon Lēba telegrāfiskais ziņojums par Tihvinas ieņemšanu, kas bija atsūtīts. vēl pirms Danvica ierašanās. Varētu likties, ka reihsfīreram būtu jāpriecājas par jebkuru panākumu frontē: galu galā viņa liktenis, tāpat kā Hitlera liktenis, bija pilnīgi atkarīgs no iznākuma karā ar Padomju Savienību. Taču SS reihsfīrers pats bija sapinies savu intrigu tīklos. Viņš dzīvoja pasaulē, kur veiksmes un neveiksmes tika vērtētas pēc īpašas mērauklas. Jebkuru sakāvi frontē, ja tā deva Himleram iespēju pārliecināt fīreru par kāda ģenerāļa neuzticamību, Himlers uzskatīja par veiksmi, bet jebkuru uzvaru, ja tā veicināja kāda izvirzīšanos, viņš uzņēma kā personisku sakāvi. Viņam bija vajadzīgi fakti — īsti vai izdomāti, tomēr ticami, tādi, kas liecinātu par ģenerāļu sabotāžu, par viņu slepenu pretošanos Hitlera gribai.

Protams, princips «jo sliktāk, jo labāk» bija spēkā tikai līdz zināmai robežai. Par tādām izšķirošām uzvarām kā Pēterburgas vai Maskavas ieņemšana Himlers, dabiski, būtu priecājies. Bet šo uzvaru nebija. Otršķirīgi panākumi, tādi kā, piemēram, Tihvinas ieņemšana, tikai neļāva Himleram uzturēt Hitlerā pastāvīgu neapmierinātību, aizdomīgumu un gatavību nogrēkojušos ģenerāļus nodot gestapo rokās, lai viņus tiesā un soda.

Šai gadījumā armiju grupas «Ziemeļi» panākums varēja attālināt izrēķināšanos ar fon Lēbu, ko Himlers bija neatlaidīgi gatavojis jau divus mēnešus.

Izmantodams patoloģiskās baiļu lēkmes, kuras laiku pa laikam piemeklēja Hitleru, un zinādams, ka nacionālsociālistiskajā valstī nav tāda nodarījuma, ko pie labas gribas nevarētu atzīt par nodevību, Himlers jau tagad varēja ieslodzīt Dahavas nometnē ne tikai fon Lēbu, bet arī vairākas citas augstas militāras un civilas personas. Taču viņš nesteidzās. Cietumnieka drēbēs ģērbies nodevējs, kam nav nekādu sakaru ar ārpasauli, uzreiz zaudē vērtību. SS reihsfīrera zelta fonds bija nodevēji, kuri valkāja ģenerāļa uzplečus no vītas sudraba auklas vai sēdēja ministriju krēslos, tas ir, nodevēji, kuri pagaidām atradās brīvībā un kuriem ne prātā- nenāca, ka ikvienu viņu soli novēro mazās, drusciņ piemiegtās Himlera acis, raudzīdamās caur apaļiem pensneja stikliem. Šiem pašreizējiem ģenerāļiem un augstajiem ierēdņiem, kam drīz bija jākļūst par arestantiem, vajadzēja sarunāt vēl vairāk bīstamu vārdu, nodibināt jaunus sakarus, lai aizrautu sev līdzi aiz dzeloņstiepļu žoga vai taisni kapā pēc iespējas vairāk potenciālu līdzdalībnieku.

Himlers no visas sirds ienīda cilvēkus, kuriem viņš gatavoja aizmirstību vai kapu. Viņš bija pārliecināts, ka labāk nekā dievs tas kungs zina, kam jāpaliek dzīvam un kam pienācis laiks pārcelties uz citu pasauli, spēj sekmīgāk par jebkuru ģenerāli komandēt karaspēku, vairāk nekā Gērings ir cienīgs kļūt par fīrera pēcteci un, protams, viltīgāk un smalkāk nekā Gebelss varētu veikt propagandas darbu.

Himlera rīcību noteica ne tikai salts aprēķins, bet arī nepiepildītas godkāra cilvēka alkas.

Pulkstenis rādīja četri pēc pusdienas, kad Danvics iegāja nelielā, kancelejiski iekārtotā istabā. Pārkāpis pār slieksni un paspēris divus ierindas soļus, viņš nevilšus apstājās: likās, ka istabā neviena nav. Aiz rakstāmgalda noliktais krēsls pie pretējās sienas bija tukšs. Galda lampa apgaismoja tikai daļu rakstāmgalda. Viss pārējais grima pustumsā — pa vienīgo šauro lodziņu dienas gaisma te gandrīz neiespīdēja. Danvics istabas vidū neizpratnē mīņājās no vienas kājas uz otru, prātodams, ko darīt —

gaidīt Himlera ierašanos vai iet ārā, kad pēkšņi aiz muguras izdzirda augstu balsi:

— Apsveicu sakarā ar ierašanos; pulkvežleitnanta kungs! Heil Hitler!

Danvics pārsteigts nodrebēja. Pavisam nemilitāri viņš pagriezās uz runātāja pusi un tikai tagad ieraudzīja, ka viņam aiz muguras istabas kreisajā stūri, sakrustojis izstieptas kājas, koka krēslā sēž SS reihsfīrers Heinrihs Himlers.

Šī cilvēka pieminēšana vien daudziem radīja trīsas ceļgalos. Agrāk Danvics bieži vien nebija spējis sev izskaidrot tāda satraukuma cēloņus. Pēc viņa dziļākās pārliecības, bailes no Himlera vajadzēja just vienīgi valsts ienaidniekiem — atklātiem un slepeniem. Danvics pats bija sajūsmināts par reihsfīreru. Viņš jau no agras jaunības dienām bija gatavojies tam, lai ar uguni un zobenu nodibinātu Vācijas kundzību visā pasaulē un bez žēlastības sodītu ienaidniekus. Viņa uztverē Himlers personificēja fīrera un visas valsts drošību. Danvicam vienmēr šķita, ka šis visumā neizskatīgais cilvēks ir apveltīts ar īpašu spēju piekļūt slepeniem ienaidnieka nodomiem un prot šos ienaidniekus laikā iznīcināt ar dzelzs roku.

Taču dīvaini, pašreiz, pēc ilga laika atkal ieraudzījis reihsfīreru un nokļuvis ar viņu aci pret aci, Danvics juta to pašu, ko juta daudzi: bailes.

Viņš sasprindzināja gribu un piespieda sevi šīs bailes nekādi neparādīt. Izslējās, sviešus izsvieda uz priekšu labo roku un skaļi iesaucās:

— Heil Hitler!

Pozu nemainīdams, Himlers lēnām noņēma pensneju, uzpūta stikliem elpu un, no bikšu kabatas izvilcis sniegbaltu mutautiņu, sāka tos rūpīgi slaucīt.

Danvics stāvēja, baidīdamies pakustēties, juzdams, ka tūlīt vai brītiņu vēlāk jāizšķiras viņa liktenim.

Noslaucījis stiklus, Himlers uzlika pensneju uz deguna, nez kāpēc noslaucīja mutautā ari pirkstus un tad lēnām iebāza to atpakaļ kabata.

— Priecājos, redzēdams tevi sveiku un veselu, — Himlers ierunājās lēni un vienmuļi. — Ļoti priecājos, ka krievu lodes tevi saudzējušas. Desmitiem tūkstošu Vācijas dēlu atraduši sev kapu Krievijā. Bet tu esi dzīvs.

— Es neesmu lūdzis žēlastību! — Danvics teica nomāktā balsī: Himlera vārdos viņš bija saklausījis pārmetumu.

— Es zinu, — Himlers teica, joprojām runādams lēni un klusi. — Pie krūtīm tev ir fīrera apbalvojums. Tas ir labākais pierādījums. Daudzi mūsu kareivji gul boļševiku zemē, un viņiem krusta nav. Nav pat koka krusta. — Viņš uz mirkli apklusa, tad it kā atvēzējās un deva sitienu: — Bet Pēterburga nav ieņemta. Kāpēc?

— Cēlonis nav meklējams gļēvumā, reihsfīrer! — Danvics dedzīgi izsaucās. — Cēlonis ...

— Es zinu, — Himlers pārtrauca.

Viņš pievilka sev klāt kājas un piecēlās. Danvics izslējās vēl vairāk.

Pie rakstāmgalda stāvēja divi smagi krēsli. Himlers piegāja pie viena no tiem, parādīja uz to ar garu, tievu pirkstu un teica:

— Sēdies!

Danvics paspēra soli uz krēsla pusi, taču apstājās, gaidīdams, lai Himlers ieņem vietu pretim.

— Sēdies! — Himlers atkārtoja.

Danvics paklausīgi apsēdās uz pašas krēsla maliņas, būdams gatavs jebkurā mirklī pielēkt kājās.

— Gribu ar tevi aprunāties par drosmi un gļēvumu, — Himlers klusi sacīja, stāvēdams viņam aiz muguras. Tad apklusa, it kā kaut ko gaidīdams.

Danvics sēdēja samulsis, apjucis. Viņš taču bija pārliecināts, ka izsaukums pie Himlera ir cieši saistīts ar viņa vēstuli. Un bija sagatavojies visam kam: brāzienam, sodam, galu galā arī pratināšanai — kam vēl ir tādi uzskati, kādi izklāstīti viņa vēstulē? Taču notiek pavisam kas cits — dīvaina saruna par, šķiet, abstraktiem tematiem ... Un šī balss, šis tonis, tāds gurdi vienaldzīgs...

— Par drosmi un gļēvumu... — Himlers lēnām atkārtoja. — Es zinu ne mazumu gadījumu, kad cilvēki, kas nešaubīdamies ir gatavi fīrera dēļ kaujā atdot dzīvību, kļuvuši par gļēvuļiem viņa vaiga priekšā. Aiz bailēm, ka viņus varētu pārprast, viņi nav iedrošinājušies pateikt fīreram patiesību, slēpuši to, ko viņam bija nepieciešams zināt. Patiesībā viņi nostājās uz nodevības ceļa, jo cilvēks, kas nav bijis pret fīreru patiess kaut vai domās, ir jau nodevējs. Tu mani saprati?

— Es... nē ... Protams, taču ... — Danvics sāka mur« mināt, mēģinādams pagriezties krēslā tā, lai ielūkotos Himleram sejā un saprastu, kāds tam visam sakars ar viņu pašu.

Joprojām stāvēdams aiz krēsla atzveltnes, reihsfīrers uzlika Danvicam rokas uz pleciem un ar valdonīgu kustību noturēja viņu agrākajā stāvoklī.

— Tev ir gadījusies liela laime, — Himlers turpināja, — fīrers tev uzticas. Pievilt viņa uzticību nedrīkst.

— Esmu gatavs drīzāk nomirt... — Danvics iesāka, pūlēdamies saprast, kādās aizdomās viņu tur vai arī no kā viņu brīdina.

— Nomirt? — Himlers jautāja. Pirmoreiz šodien viņš jautājumu uzdeva nevis vienmuļi un vienaldzīgi, bet ar tādu kā saldkaislu zobgalību. — Ak, nomirt ir pavisam vienkārši...

Beidzot viņš pameta Danvica krēsla aizmuguri un apsēdās krēslā aiz galda, rokas uzlikdams uz papīriem.

Himlera seja atradās galda lampas kupola pusēnā, bet rokas tagad bija labi apgaismotas. Danvics atcerējās, kā, būdams vēl skolnieks, viņš nez kāpēc bija baidījies no šīm rokām. Himlers arī tajā tālajā laikā parasti tās turēja sev priekšā uz galda. Rokas palika nekustīgas pat tad, kad Himlers noliecās pār galdu vai atlaidās pret krēsla atzveltni. Šķita, ka šīs gurdenās, nekustīgās rokas nemaz nepieder Himleram. Šaurās plaukstas ar gariem pirkstiem un skaidri saskafamām, tik tikko ar ādu pārvilktām bāli zilām vēnām izskatījās pēc ģipša atlējuma un Danvicam atgādināja izjaukta manekena detaļas.

Un tomēr tās likās briesmīgas, lai gan Danvics tā arī nesaprata, kāpēc.

Arī pašreiz Himlers sēdēja pie galda, pēc paraduma uzlicis uz tā rokas un mazliet paliecis galvu uz labo pusi. Tā bija viņa iemīļotā poza. Himlera pelēkzilās, ūdeņainās acis allaž lūkojās kaut kur sāņus, it kā viņš baidītos, ka, tajās ielūkojies, sarunas biedrs izlasīs viņa domas.

— Vai tu atkārtosi fīreram visu, ko esi rakstījis vēstulē? — Himlers klusi jautāja.

Danvicam sakāpa sejā asinis. Viņš pat vilcinājās ar atbildi, jo skaidri nesaprata, ko viņam vaicā, tomēr paguva secināt, ka fīrers viņu pieņems — pieņems!

— Savā vēstulē, — Himlers turpināja, zibsnījot pensneja stikliem, uz kuriem tagad krita galda lampas gaisma,

— tu apsūdzi fon Lēbu fīrera norādījumu sabotēšanā. Vai tu fīreram to atkārtosi arī mutvārdiem?

Tikai tagad Danvics pilnīgi saprata, ko viņam vaicā.

— Reihsfīrer! — viņš dedzīgi iesāka. — Man nav pierādījumu. Bet es zinu, ka ieņemt Pēterburgu bija kategoriska fīrera vēlēšanās. To viņš pats man sacīja, pagodinādams ar atvadu sarunu. Arī vēlāk jūlijā, pasniegdams man apbalvojumu, ko nebiju pelnījis, fīrers atgādināja, ka mēs spēsim salauzt ienaidnieka pretošanos tikai tad, ja būsim pret ienaidnieku nežēlīgi, cietsirdīgi. Pildīdami viņa norādījumu, mēs aizlauzāmies līdz Pēterburgai. Bet kālab? Vai tāpēc, lai apstātos divus soļus no mērķa? Kas cits tur ir vainojams, ja ne mūsu ģenerāļi?

Danvics runāja, aizvien vairāk iekarsdams. Viņš jau bija sapratis, ka pašam nekas nedraud, ka Himlers viņu ne tikai nenosoda, bet pat it kā skubina.

— Kad es izdzirdu pa radio, — Danvics turpināja, — ka sācies izšķirošais uzbrukums Maskavai, es nospriedu, ka fīrers mainījis savus nodomus attiecībā uz Pēterburgu un nolēmis vispirms ieņemt Maskavu. Taču Maskava vēl šodien nav ieņemta. Nezinu, cik tuvu mūsu karaspēks piegājis pie Maskavas, bet Pēterburgas ielas es pats katru dienu redzēju ar neapbruņotu aci. Kāpēc tad mēs neieņemam šo nolādēto pilsētu? Kāpēc vilcinās fon Lēbs un viņa ģenerāļi? Es zinu, ka vakar mūsu frontes karaspēks ieņēma Tihvinu. Bet tā atrodas gandrīz divsimt kilometru no Pēterburgas. Man šķiet, ka tādi izklaidus triecieni ienaidniekam tikai sadrumstalo mūsu spēkus. Sakoncentrējuši visus spēkus vienā dūrē, vienā virzienā, kaut vai mana pulka sektorā, kas atrodas Pēterburgai vistuvāk, mēs varētu tūlit ielauzties pilsētā.

No uztraukuma Danvicam uz pieres izspiedās sviedri.

Himlers klusēja. Viņš taču saprata, ka Danvics runā muļķības, ka Pēterburga līdz šim nav ieņemta cita iemesla dēļ: agrāk neviens nebija varējis iedomāties, ka krievu pretestība būs tik stipra. Šis Danvics nezināja arī to, ka uzbrukums Tihvinai noticis pēc fīrera gribas, ka fīrers nolēmis ap nepadevīgo Pēterburgu izveidot vēl vienu blokādes loku.

Tomēr reihsfīrers ne ar vārdu, ne ar žestu neparādīja, ka viņš nepiekrīt tam, ko runā šis pašpārliecinātais pulkvežleitnants, kuru viņš bija pazinis jau zēna gados.

Danvics Himlera klusēšanu saprata kā jaunu pamudinājumu. Un kļuva pavisam neapvaldīts.-

— Pa ceļam uz šejieni es biju fon Lēba štābā, reihs-fīrer. Tas ir aizmugures žurku midzenis! Viņi mierīgi tempj franču vīnus, dižojas karavīru mēteļos ar kažokādas apkaklēm un cepurēs ar ausu sildītājiem, kamēr mūsu kareivji frontē no aukstuma sasalst ragā. Esmu pārliecināts, ka tie tur vairāk rūpējas paši par savu labklājību nekā par fīrera pavēļu izpildīšanu. Tikai tāpēc, lai novērstu no sevis viņa taisnīgās dusmas, viņi plātās ar kaut kādas nepazīstamas pilsēteles, ar šīs Tihvinas ieņemšanu. Bet fīreram vajadzīga Pēterburgai

Himlers klausījās Danvicā, joprojām klusēdams, mazliet piemiedzis acis un viegli šūpodamies krēslā,

«Šim skaļajam jaunajam cilvēkam,» viņš prātoja, «nepavisam nav faktu, ar kuriem varētu papildināt fon Lēba dosjē. Taču nav šaubu, ka viņš uzplēsīs neaizdzīstošu brūci fīrera sirdī, atgādinās, ka fīrers ir samelojies, septembra sākumā Pēterburgas ieņemšanu pasludinādams par dažu dienu jautājumu. Samelojies fon Lēba vainas dēļ. Brauhiča vainas dēļ. Haldera vainas dēļ. Visu to ģenerāļu vainas dēļ, kuri septembra sākumā viņam apgalvoja, ka Pēterburga ir jau nobriedis auglis, tāpat kā septembra beigās zvērēja, ka operācija «Taifūns» ir vispusīgi sagatavota un oktobra pirmajā pusē vācu karaspēks svinīgā maršā soļos pār Sarkano laukumu...»

— Vai fon Lēba štābā satiki arī vecus paziņas? — Himlers jautāja, kad Danvics uz brītiņu bija apklusis.

— Fon Lēba štābā es nevienu nepazīstu, — Danvics droši atbildēja, tūlīt gan precizēdams: — Izņemot pašu feldmaršalu.

Himlera rokas nekustējās, galva joprojām bija paliekta uz labo pusi, blāvi vizēja pensneja stikli, .

— Vienam pašam allaž ir skumīgi, — Himlers juta viņam līdzi.

— Man nebija laika skumt, — Danvics sacīja. — Es domāju vienīgi par izsaukumu uz Galveno mītni. Centos uzzināt, kāpēc īsti mani izsauc. Jautāju pašam fon Lēbam, pulkvedim Krīgeram...

— Kam? — Himlers ievaicājās.

— Pulkvedim Ernstam Krīgeram no sauszemes karaspēka virspavēlniecības. Es viņu pazinu jau pirms kara.

Viņš bija atbraucis uz Pleskavu kādā Brauhiča vai Hal-dera uzdevumā.

— Bija patīkami satikt vecu draugu, vai ne? — Him-lers vienaldzīgi apjautājās.

— Jā, protams, — Danvics nedroši atbildēja, pūlēdamies saprast, vai reihsfīreram tas tiešām ir interesanti.

— Tu konstatēji, ka viņš ir pārvērties? — Himlers atkal ievaicājās.

— Ļoti! ... Kara priekšvakarā viņš bija tikai kapteinis, bet tagad jau pulkvedis.

— Amati, dienesta pakāpes ... — Himlers domīgi teica. — Virzīšanās uz augšu pa dienesta kāpnēm diemžēl ne katrreiz atspoguļo nacionālsociālistiskā gara izaugsmi cilvēkā. Vai tu man piekrīti?

Danvics vērīgi paraudzījās Himlerā. Vispirms nedzīvajās rokās, tad sejā, ko viņš redzēja puspagriezienā. Un nekā neatbildēja.

— Vai tev neliekas, — atkal ieskanējās vienmuļā Him-lera balss, — ka mūsu biežās neveiksmes šai karā kaitīgi ietekmējušas dažus nepietiekami stabilus cilvēkus?

— Savā vēstulē es rakstīju par ģenerāļiem... — Danvics iesāka, bet Himlers neļāva viņam pabeigt.

— Vācijai un fīreram ir bīstama slepena nodevība. Tā nodevība, kas kļuvusi zināma, nav vairs bīstama. To var izravēt ar visu sakni. Taču jebkura nodevība briest pamazām. Pamanīt to jau dīglī ir ikviena īsta nacionālsociālista pienākums. Just, ka iespējama nodevība, un neziņot par to ir noziegums.

— Es nekavētos ne mirkli, uzzinājis ...

— Protams, protams, — Himlers viņu atkal pārtrauca.

«Šis Danvics var kļūt par noderīgu cilvēku, lai gan ir

aprobežots,» Himlers nosprieda, klusībā apsvērdams, kā varētu viņu izmantot turpmāk. «Varbūt pārvest uz grupas «Ziemeļi» štābu? Uzdot tur savākt faktus, kas līdz galam atmaskotu fon Lēbu?. .. Nu, un katrā ziņā pilnīgi nepieciešams sarīkot viņam vēl vienu tikšanos ar Krīgeru...»

Himlers paliecās uz Danvica pusi.

— Mūsu fīrers, — viņš domīgi sacīja, — cieš tāpēc, ka trūkst uzticamu cilvēku. Tas uzliek sevišķi lielus pienākumus tiem, kas tiešām ir viņam uzticīgi.

— Es esmu gatavs jebkuru mirkli atdot dzīvību.. — Danvics jau atkal līda vai no ādas ārā, taču tūlīt aprāvās;

pamanījis, ka plānās, bālās Himlera lūpas sašķiebjas nicīgā smīnā.

— Ja fīreram radīsies vajadzība pēc kāda dzīvības, viņš to paņems, pēc gatavības nevaicādams, — Himlers asi noteica. — Viņam uzticīgo cilvēku uzdevums ir daudz sarežģītāks: nenogurstoši atmaskot nodevējus, noraut maskas tiem, kam pieder fīrera uzticība, bet kas patiesībā nav tās cienīgi

Himlers palūkojās pulkstenī un piecēlās.

Tūlīt piecēlās arī Danvics.

— Pēc desmit minūtēm tevi pieņems fīrers, — Himlers svinīgi pasludināja.

Danvicam šķita, ka pēkšņi viņu apņem milzīgs silts vilnis. Tas acumirklī aizskaloja domas par dīvaino, nekonkrēto sarunu ar Himleru. Danvics it kā apskurba un nekā vairs neredzēja, elpa aizrāvās, galvā bija jūtams kāds stiprs spiediens.

Viņš saņēmās un dziļi ievilka elpu. Un tūlīt izdzirda:

— Man gribējās tevi tikai redzēt. Tu taču atceries, ka es pazīstu tevi kopš bērnības?

Šai mirklī Himlera seja atplauka nesaprotamā smaidā.

Danvics pameta Himlera istabu gluži kā apstulbis. Iedams aiz gestapovieša ar vienu uzpleci, viņš tikko spēja pavilkt kājas, kas pēkšņi bija kļuvušas gaužām smagas.

Danvics neatminējās, kā šis cilvēks bija uzradies. Vai nu Himlers bija nospiedis zvana pogu, kas atradās kaut kur rakstāmgaldā, vai .padevis kādu citu zīmi, bet aiz Danvica muguras bija nostājies oberšturmbanfīrers, un, kad Danvics pagriezās, viņš aicināja sev līdzi ar gluži tādu pašu žestu kā caurlaides telpā.

Mitrais, pēc priedēm smaržojošais gaiss mazliet atžilbināja Danvicu. Viņš ar zināmu gandarījumu nodomāja, ka SS reihsfīrers atzīst par pareizu gan viņa vēstuli, gan mutvārdiem izteiktās domas. Taču tas viss atkāpās kaut kur tālu salīdzinājumā ar to, kas viņu gaidīja pašreiz.

Gestapovietis atskatījās un, ieraudzījis, ka Danvics mazliet paliek iepakaļ, ka viņš iet gausi un nedroši kā cilvēks, kas ir piedzēries vai ejot iesnaudies, godbijīgi, bet stingri teica:

— Jums jāpasteidzas, pulkvežleitnanta kungs!

Danvics nodrebēja un pielika soli.

Viņi nogriezās pa asfaltētu sāneeliņu. Tur debesis nebija redzamas itin nemaz. Pēc katriem pieciem-līdz astoņiem soļiem abās pusēs celiņam stāvēja pa SS kareivim, kas rokas bija uzlicis uz kaklā pakārta automāta.

Oberšturmbanfīrers viņu atkal pieveda pie pelēkas vienstāva mājas bez logiem; no ārpuses tā izskatījās pēc pārtikas vai mantu noliktavas. Netālu bija suņa būda.

Asfaltētais celiņš ienira biezā, augstā krūmājā, apmeta līkumu ap mājas galu un atdūrās tieši pret durvīm. Nebija nekāda lieveņa, nekādu pakāpienu. Abpus durvīm stāvēja pa SS virsniekam. Ieraudzījuši oberšturmbanfī-reru, viņi mazliet atmeta atpakaļ galvu. Nenotika nekāda apmaiņa ar sveicieniem vai parolēm. Viss norisinājās bez vārdiem, apkārt bija kluss, sastindzis mežs, kur, šķita, nedzīvo nedz zvēri, nedz putni. Gestapovietis pavilka melnu rokturi, un durvis atvērās.

— Lūdzu, pulkvežleitnanta kungs, — viņš teica, dodams Danvicam ceļu.

Danvics nokļuva mazā, pustumšā priekšnamiņā. Viņš bija cerējis satikt vai nu Šmuntu, vai Brikneru, vai Fēge-leinu vai vismaz fīrera personiskās apsardzes priekšnieku Hansu Ratenhūberu. Taču priekšnamā stāvēja Danvicam nepazīstams SS obergrupenfīrers. Gaidīdams viņš bija skatījies uz durvīm un, ieraudzījis Danvicu, nekādi neap-sveicinādamies, sacīja:

— Ejiet, pulkvežleitnanta kungsl Lūk, šeit, pa labil Fīrers gaida.

Atvēris durvis, kas gandrīz saplūda kopā ar sienu un bija tik tikko saskatāmas, Danvics nokļuva mazliet lielākā istabā nekā pirmā. No telefoniem apkrauta galda piecēlās kāds majors, strauji pastiepa roku nacistu sveicienā, reizē pārlaizdams Danvicam ciešu, meklējošu skatienu no galvas līdz papēžiem, un atvēra vēl vienas durvis.

Danvics atkal pārkāpa pār slieksni... Tagad viņam pretim pie šaura, gara, kartēm noklāta galda, kas no tālienes izskatījās kā ar krāsainu galdautu pārsegts, galvu noliecis, sēdēja Hitlers.

Šeit viss bija citādi nekā Danvicam pazīstamajos milzīgajos fīrera kabinetos jaunajā impērijas kacelejā un Berghofā. Nemainīga laikam gan bija vienīgi Fridriha Lielā ģīmetne ovālā, zeltītā ietvarā.

Ģīmetne karājās virs galda, aiz kura sēdēja Hitlers. Gar galda malām bija ierīkotas mazas, pie puslokā saliektiem metāla balsteņiem piestiprinātas reflektorlampas. Tās meta spilgtu, uz kartēm virzītu gaismu. Viss pārējais — sienas, smagi, masīvi krēsli — grima pustumsā.

Danvics iesaucās satraukuma pārvērstā balsī:

— Heil, mans fīreri

Hitlers pacēla galvu un dažus mirkļus vērīgi lūkojās viņā, it kā nemaz nepazītu. Tad pameta galdu un sīkiem, steidzīgiem soļiem piegāja Danvicam klāt, nervozi raustīdams labo plecu. Un nepacietīgi vaicāja:

— No Tibvinas?

Danvics apjucis klusēja. Viņš bija gaidījis visādus jautājumus un vispirms tādus, kuriem būtu sakars ar viņa vēstuli, bet to gan ne.

Hitlers stāvēja pretim, galvu atmetis kā putns,

— Mans fīrer, — Danvics teica, — es neesmu bijis Tihvinā. Mans pulks stāv pie Pēterburgas. Taču ģenerāl-feldmaršals fon Lēbs pavēlēja man ziņot, ka Tihvina pie jūsu kājām un ...

— Es zinu, — Hitlers viņu pārtrauca un atkārtoja skaļāk: — Zinu! Tā ir izcila uzvara! Rītdien es lidošu uz Minheni, lai to pavēstītu visas valsts gauleiteru sanāksmē ...

Danvica acis tagad bija apradušas ar istabas pustumsu, un viņš varēja Hitleru labi saskatīt.

Šis cilvēks ar šauriem pleciem, iekritušām krūtīm un neproporcionāli garu rumpi uz īsām, tievām kājām viņam vienmēr bija licies lielisks.

— Tagad — uz priekšu! Tagad — tikai uzbrukt! — Hitlers kliedza.

Viņš vairs nelūkojās Danvicā, viņš izturējās tā, it kā istabā neviena nebūtu.

— Vai uzbrukt Pēterburgai, mans fīrer? — Danvics ierunājās, nedroši cerēdams pievērst sev viņa uzmanību.

— Pēterburga jau ir mūsu, faktiski mūsul — Hitlers atsaucās, strauji pakustinādams roku, it kā gribētu aizsviest projām Danvica jautājumu. — Pēterburgas spēki tūlīt būs galā! Bet mēs dosimies tālāk! Iesim uz priekšu!

Danvics apjuka: viņš nesaprata, par ko fīrers runā. Varbūt par uzbrukumu Maskavai?... Skaidri acīm redzams bija tikai tas, ka Hitlers pašreiz domās atrodas kaut kur tālu un skata citus cilvēkus, kuru vidū Danvics' pavīd kā tik tikko samanāma ēna.

— Mans fīrer, — Danvics klusi sacīja, — visu šo laiku esmu ilgojies tikties ar jums. Atļāvos uzrakstīt jums vēstuli ...

— Vēstuli? — Hitlers atkārtoja gluži kā atbalss, un Danvicam šķita, ka fīrers nemaz neatceras, par kādu vēstuli ir runa.

Viņš tomēr bija kļūdījies.

— Jā, — Hitlers teica, un pār viņa seju pārskrēja nervozas trīsas, kuras Danvics jau labi pazina, — tavu vēstuli esmu lasījis. Tu esi godīgs un man uzticams cilvēks. Tu esi pelnījis apbalvojumu.

— Es netiecos pēc apbalvojumiem, mans fīrer, — Danvics turpināja tikpat klusi. — Visaugstākais apbalvojums man ir iespēja redzēt jūs.

Likās, ka Hitlers šos vārdus nemaz nedzird.

— Jā, jā, tu esi apbalvojuma cienīgs, un tu to saņemsi, — viņš apsolīja. — Pie kartes, Danvic!

Hitlers pagriezās un sīkiem soļiem devās pie galda. Danvics gāja līdzi.

— Skaties! — Hitlers sacīja, pielikdams rādītājpirkstu pie kartes, kas bija izklāta galda vidū. — Vai pazīsti šo frontes sektoru?

Pirmajā mirklī Danvics redzēja vienīgi fīrera pirkstu — īsu pirkstu ar apgrauztu nagu. Tomēr viņš piespieda sevi koncentrēties un priecīgs atklāja, ka viņam priekšā uz galda ir pilnīgi tāda pati karte kā tā, pie kuras iepriekšējā dienā fon Lēba kabinetā ģenerālis Brenneke bija viņam nolasījis īsu lekciju par Tihvinas nozīmi.

— Skaties, — Hitlers atkārtoja, stāvēdams ar muguru pret Danvicu, — kādas neierobežotas iespējas paver Tihvinas krišana mūsu rokās! Es tās neatstāšu neizmantotas! Vācu karaspēks tagad dosies uz pilsētu, ko sauc par Vologdu! — Viņa pirksts, kas slīdēja pa karti, vilkdams neredzamu līniju uz austrumiem no Tihvinas, uz mirkli sastinga. Pēc tam viņš pagriezās pret Danvicu un, no uztraukuma aizraudamies, turpināja: — Mēs atgriezīsim visus Krievijas ziemeļus, paralizēsim visas ziemeļu komunikācijas, atņemsim Krievijai visas iespējas uzturēt sakarus ar ārpasauli! Dienvidus krievi ir jau zaudējuši. Ieņēmuši arī ziemeļus, mēs knaibles saspiedīsim ciet iui sadra-gSsim visu, kas pēc Maskavas krišanas no krievu karaspēka būs vēl pāri palicis.

Danvics stāvēja apstulbis. Tātad nevis Pēterburga, bet kaut kāda Vologda? Atkal ne Pēterburgai ... Viņš piespieda sevi palūkoties uz kartes lejasdaļu, kur parasti ir atzīmēts mērogs. Viņam izdevās saskatīt uzrakstu «1:1 000 000». Tad viņš atkal pacēla skatienu uz to vietu, kur fīrers nupat bija novilcis neredzamo līniju. Tihvinu no Vologdas, par kuru Danvics agrāk nekā nebija dzirdējis, šķīra apmēram trīsdesmit centimetru.

— Kāpēc tu klusē? — atskanēja Hitlera balss.

— Mans fīrer, — Danvics nedroši ierunājās, — varbūt es maldos... Bet no Tihvinas līdz tai... Vologdai ir gandrīz... trīssimt kilometru!

— Un kas tad par to? — Hitlers vērās viņā ar urbjošu skatienu. — Ne tādu attālumu vien vācu karaspēks nogājis trīs četrās dienās.

«Mans dievs, ko viņš runā!» Danvics šausminājās. «Ir taču ziema un sals! Un piedevām nav ceļu...»

— Mans fīrer, iedrošinos jautāt... vai tur ir... cik necik apmierinošas šosejas?

— Krievijā vispār nav apmierinošu ceļu! — Hitlers izsaucās. — Bet vai tāpēc mēs nenogājām milzīgus attālumus, nesasniedzām Pēterburgu un Maskavu! Kāda nozīme nieka trīssimt kilometriem? Tankiem tas ir trīs dienu brauciens.

«Mans fīrer, es jūs lūdzu — apdomājieties!» Danvicam gribējās kliegt. «Trīssimt kilometru pa sniegu un vēl neaizsalušiem muklājiem! Trīssimt kilometru pa mežiem! Vērīgāk ielūkojieties kartē — tur taču ir vieni vienīgi meži un purvi! Kurš tanks spēs virzīties uz priekšu tādā apvidū? Kā tankus apgādās ar degvielu?...»

— Tu atkal klusē? — Hitlers ļauni pasmīnēja. — Gluži tāpat klusēja daži mūsu ģenerāļi, kad es viņiem pavēlēju četrās dienās ieņemt Minsku. Bet vai tu zini, cik kilometru šo pilsētu šķīra no robežas? Vairāk gan nekā trīssimt! ...

«Mans fīrer!» Danvics klusībā iebilda. «Tas notika vasarā, tas bija kara sākumā, kad mēs krieviem devām pēkšņu triecienu. Pašreiz taču ir pavisam kas cits. Jau ilgu laiku mēs nespējam tikt uz priekšu četrus kilometrus, kas mūs šķir no Pēterburgas, — tikai četrus! Uz turieni, uz turieni — uz Pēterburgas pievārti — jāpārsviež tanki!

Uz turieni, nevis uz sniega laukiem un mežu biezokņiem!»

Tomēr skaļi izrunāt viņš nespēja, ne vārda. Hitlers tikmēr turpināja:

— Pēc dažām dienām es sākšu jaunu uzbrukumu Maskavai. Un tūlīt pēc tam pavēlēšu fon Lēbam daļu savu spēku pavērst uz Vologdas pusi. Mums jau ir pieredze tādu pārrāvumu izdarīšanā. Tieši tā cauri Baltijai uz Ples-kavu tika izlauzts koridors, kurā ieplūda Hepnera tanki. Bet pirms tiem virzījās uz priekšu mobila triecienvienība. Šo triecienvienību komandēja majors Danvics. Tā taču bija?

Un Hitlers, atmetis galvu, cieši pavērās Danvicam acīs.

— Jā, tā bija, mans fīrer, — Danvics apstiprināja kā nemaņā.

— Bet tagad, — Hitlers lēnām teica, soli atkāpdamies, lai sarunas biedru varētu redzēt visā augumā — no galvas līdz kājām, un viņa balss skanēja svinīgi, — nevis vairs majoru Danvicu, bet pulkvežleitnantu Danvicu es gribu iecelt par komandieri trieciengrupējumam, kam kā nazim būs jāiziet cauri visiem Krievijas ziemeļiem!

«Kāpēc es klusēju, kāpēc?» Danvics sašuta pats par savu rīcību. «Mana klusēšana taču ir nodevība, tā pati nodevība, par kuru nupat runāja Himlers. Vai Himlers zināja par šo šaušalīgo fīrera nodomu? Un, ja zināja, tad kāpēc nebrīdināja mani, nedeva laiku apkopot domas? ... Un tagad es klusēju, baidīdamies, vai tikai fīrers nedomās, ka esmu mazdūšīgs. Nesaku viņam patiesību, bet tā tiešām ir mazdūšība ...»

— Mans fīrer! — viņš beidzot ierunājās. — Jūs man izvirzāt neizpildāmu uzdevumu.

To pateicis, viņš bailēs sastinga, būdams pārliecināts, ka tūlīt notiks kas briesmīgs, nograndīs pērkons, nošķīdīs zibens, kas viņu satrieks pīšļos. Taču nekas tāds nenotika. Hitlers tikai augstu uzrauca uzacis, tik augstu, ka labā uzacs gandrīz pazuda zem taukainās matu šķipsnas, kas aizsedza daļu pieres. Drīzāk izbrīnījies nekā sašutis Hitlers jautāja:

— Kāpēc?

«Viņš jautā, gaida paskaidrojumus, nav sadusmots!» Danvics nopriecājās. «Tātad es drīkstu viņam teikt visu, par ko esmu tik daudz domājis. Varu viņam atvērt acis, lai redz dzīves īstenību...»

— Mans fīrer, — Danvics Iesāka paklusi, bet stingri, — rajonā uz dienvidiem, austrumiem un ziemeļaustrumiem no Pēterburgas ir vieni vienīgi mežu biezokņi un staigni muklāji. Pašreiz tiem pāri nevar tikt. Turklāt

kareivjiem trūkst ziemas drēbju, nav slēpju. Sakari ar aizmuguri mums ir traucēti. Karaspēka aizmugurē darbojas tūkstošiem partizāņu — mēs paši pavairojām viņu skaitu, līdz pamatiem nopostīdami sādžas. Automašīnas netiek cauri kupenām. Zirgu gandrīz nav, jo tie iet bojā barības trūkuma dēļ un tos izmanto kareivju uzturam. Vienīgais, kas iedvesmo armiju grupas «Ziemeļi» karaspēku, vienīgais, kas uztur īstu cīņas garu, ir galvenā mērķa tuvums: Pēterburga atrodas četru kilometru attālumā. Bet kādu mērķi mēs izvirzīsim karavīriem, sūtīdami viņus ziemeļu mežu biezokņos?

— Viņi iemantos mūžīgu slavu! — Hitlers izsaucās. Un, pievirzījies Danvicam gandrīz pilnīgi klāt, it kā uzticētu lielu noslēpumu, svelpdams čukstēja: — Es nodibināšu jaunu ordeni; kas būs lielākā cieņā nekā visi pašreizējie ordeņi. To sauks par Asins ordeni, un apbalvotajam tas dos nedzirdētas privilēģijas. Šo ordeni, — Hitlers ierunājās skaļāk uii svarīgi pacēla labo roku, — pirmie paņems tie, kas uzvarēs Krievijas mežus, tie, kas ar nacionālsociālistiskā gara liesmu izkausēs Krievijas sniegus!

Hitlers apklusa un atkal vērīgi paraudzījās Danvicā, acīm redzami vēlēdamies izprast viņa domas un novērtēt, kādu iespaidu uz viņu atstājusi nupat radusies iecere.

Bet Danvics šajos mirkļos domāja par to, kas notiek pie Pēterburgas. Viņam šķita, ka viņš dzird, kā sprāgst flotes tālšāvēju lielgabalu šāviņi, kā gaudo vējš kailā, kara sakropļotā mežā, redz apsaldētas kareivju sejas un rokas... Kāpēc viņiem būtu vajadzīgs šis Asins ordenis, ja viņi tāpat jau no galvas līdz kājām ir asinīs — gan savās, gan ienaidnieka asinīs?

Pinns pusgada Hitlera spriedelējumi par Asins ordeni, par nacionālsociālistiskā gara liesmu droši vien būtu izraisījuši Danvicā svētbijīgas trīsas, pat ekstāzi. Bet pašreiz viņš stāvēja apjucis, samulsis; viņš saprata, ka neviens viņa vārds nav aizgājis līdz fīrera apziņai un — tas bija visbriesmīgākais — paša fīrera vārdi nav atbalsojušies viņa dvēselē tā, kā tie ik reizi atbalsojās agrāk.

Danvics nespēja aptvert, kas ar viņu notiek. Viņam kļuva baisi. Nepiepildījās nekas no tā, ko viņš tik ļoti

U)

bija gaidījis no tikšanās ar fīreru, nekas no tā, uz ko viņš bija cerējis. Arī pats fīrers bija pārvērties: vai nu kļuvis mazāks augumā, vai pārāk novājējis. Formas svārki nokarājās pavisam vaļīgi, ar kāškrustu greznotā piedurknes apsaite bija noslīdējusi zem elkoņa. Mati. šķita salipuši, pavirši izmazgāti, pelnu pelēkā nokrāsā.

Danvics dzina projām no sevis šīs domas — viņam tās likās svētuma zaimošana. Taču nespēja aizdzīt. Viņš atkal un atkal atgriezās pie tā paša.

«Vai tiešām fīrers nezina, kādā stāvoklī pašreiz atrodas vācu karaspēks, kas karo Krievijas ziemeļrietumos, frontē, kur ir vislielākais sals?»

Un pēkšņi, kā grūtos brīžos viņam jau bija gadījies ne vienreiz vien, kaut kas neredzams pačukstēja atbildi, kura izskaidroja visu:

«Ģenerāļi! Pie visa vainīgi negodīgi ģenerāļi! Viņi nepareizi informē fīreru. Viņiem ir izdevīgi karu ieildzināt līdz bezgalībai. Uz viņiem taču nešauj! Viņi tīri labi iekārtojušies savās drošajās blindāžās, ērtajos štābu autobusos vai pat komfortablās savrupmājās — līdzīgi fon Lēbam; viņi saņem ordeņus un muižas okupētajās zemēs. Kāpēc lai viņi stāstītu fīreram patiesību par briesmīgajiem apstākļiem, kuros nokļuvuši vācu kareivji? Kāpēc lai viņi izraisītu pret sevi fīrera dusmas?»

— Mans fīrer, — Danvics apņēmīgi teica, mazliet atkāpdamies, lai nebūtu jāelpo sejā Hitleram, kas bija pienācis tuvu klāt, — jūs krāpj! Feldmaršals fon Lēbs nav izpildījis jūsu pavēli ieņemt Pēterburgu, un tagad viņam gribas iearu vilkt garumā, novilcināt pelnītās atmaksas stundu. Viņš cenšas jūsu uzmanību novērst no galvenā, jūsu uzticību atgūt ar otrās šķiras uzvarām tālu no Pēterburgas. Viņš baidās sākt jaunu triecienuzbrukumu šai nolādētajai pilsētai. Taču vairs nav ko baidīties. Jūs pats sacījāt — Pēterburgas spēki ir galā. Es jūs lūdzu, mans fīrer, pavēliet doties triecienā! Uz pāris nedēļām pastipriniet astoņpadsmito armiju kaut vai ar sešpadsmitās armijas spēkiem, un Pēterburga būs pie jūsu kājām!

Hitlers klausījās nepārtraukdams, un Danvicam jau šķita, ka beidzot izdevies fīrera uzmanību pievērst tam, ko viņš uzskatīja par vissvarīgāko un kā dēļ bija arī izšķīries rakstīt vēstuli.

Bet Danvics atkal maldījās. Divus gadus pavadīdams fīrera tuvumā, viņš tomēr nebija izpratis tā raksturu. Viņš arī nemaz nevarēja to izdarīt, jo, līdzīgi daudziem citiem, bija apstulbots jau no mazotnes. Hitlera pielūgsmes atmosfēra, kurā bija aizritējis pagaidām vēl īsais Danvica mūžs, bija viņu pieradinājusi ikvienu fīrera soli, ikvienu viņa vārdu uztvert kā atklāsmi.

Hitleram tuvajās aprindās, it īpaši ģenerāļu vidū, protams, bija ne mazums cilvēku ar citādu domāšanas veidu. Pienācīgi novērtējuši viņa spējas politiskā šantāžā, viņa prasmi izmantot starptautiskās pretrunas un pūļa psiholoģijas izpratni, šie cilvēki tomēr skaidri apjēdza Hitlera intelektuālo nabadzību.

Danvics pie tiem nepiederēja. Viņš bija Hitleram uzticīgs ar miesu un dvēseli. Juzdams, ka viņa vārdi neatrod fīrerā atbalsi, Danvics vainoja tikai pats sevi. Ja Hitlers klusēja, Danvicam likās,-ka šais mirkļos pār fīreru nolaižas apgaismība, ka viņš apspriežas ar savu iekšējo balsi.

Pašreiz Hitlers klusēja. Taču nekādu iekšējo balsi viņš nedzirdēja. Viltīgums un stipra griba, kuru pareizāk būtu bijis saukt par saprātam nepakļaujamu maniakālu psihozi, viņā pastāvēja līdzās histēriskai nenosvērtībai. Viņa domas lēkāja no temata uz tematu. Arī noskaņojums mainījās tāpat.

Visas pēdējās dienas Hitlerā plosījās niknums — vainīgs bija neveiksmīgais uzbrukums Maskavai. Haldera ierosinājumam sasaukt Krievijā karojošo armiju un armiju grupu štābu priekšnieku apspriedi viņš bija piekritis nelabprāt. Kaut kur viņā apziņas dziļumos visu laiku rosījās aizdomas, ka Halders un armiju grupu pavēlnieki centīsies šo apspriedi izmantot, nevis lai labāk sagatavotu un drīzāk atsāktu uzbrukumu, bet lai izteiktu argumentus, kāpēc padomju galvaspilsētu nevar ieņemt ziemā.

Himlers bija zinājis, kad parādīt fīreram Danvica vēstuli. Tieši šajās dienās, kad sabruka kārtējie fīrera plāni, viņš alka pēc sarunas ar cilvēku, kas notikumus uztvertu tieši tā, kā tos uztvēra viņš pats, pēc cilvēka, kas būtu viņa pilnīgs domubiedrs. Danvica aicinājums turpināt uzbrukumu, ne ar ko nerēķinoties, un diezgan neskaidrās apsūdzības, ko viņš izvirzīja pret nevīžīgiem ģenerāļiem, Hitleram likās īsta karavīra balss, armijas balss. Un šī balss bija labākās zāles fīrera dvēseles brūcei.

Taču Tihvinas ieņemšana, par kuru Hitlers bija uzzinājis tikai iepriekšējā dienā, mainīja viņa noskaņojumu. Maskavu viņš uz laiku aizmirsa. Vēlēšanās panākumu pie Tihvinas vēl vairāk izvērst, vēl dziļāk ietriekt dunci Krievijas ķermenī ierosināja viņa slimīgo iztēli plānot uzbrukumu Vologdai. Ar meža biezokni norobežojies no pasaules un no kauju laukiem, ieslēdzies istabā, kur nebija logu un nekad neiespiedās dienas gaisma, Hitlers plānoja gaidāmās kaujas, it kā atrazdamies bezgaisa telpā.

Dedzīgā, atmaskojošā, pret fon Lēbu vērstā Danvica runa tomēr lika viņam atkal atgriezties pie nesenajām neveiksmēm.

Fon Lēba uzvārds Hitleram vienmēr asociējās ar citu viņam nepatīkamu uzvārdu — ar ģenerāli Halderu. Bet, atcerējies Halderu, viņš atcerējās arī viņam uzspiesto štābu priekšnieku apspfiedi, kurai bija jānotiek pēc dažām dienām. Šī apspriede taču bija tiešas sekas tam, ka ģenerāluzbrukums Maskavai bija beidzies neveiksmīgi.

Tā nu viss bija saistīts kopā. Notikumi, fakti un uzvārdi savijās garā virtenē, atkal atmodinādami jau pierimušo Hitlera niknumu. Ik pēc brītiņa viņa seja nervozi noraustījās. Rokas sažņaudzās dūrēs. Un pēkšņi viņš uzsita uz galda ar abām dūrēm reizē.

— Tev taisnība, mans Danvic! Es neyaru uzticēties nevienam savam ģenerālim un vispār nevienam, ja neskaita manus adjutantus, manu šoferi, manu pavāru un manu suni Blondiju. Nevienam! Es visu aprēķināju, visu apsvēru, šiem stulbajiem ģenerāļiem uzvaru pasniedzu tikpat kā uz paplātes, tomēr viņi nespēja to paņemt jau gatavu! Viņi...

Hitlers aprāvās un apklusa tikpat pēkšņi, kā bija iekarsis. Dūres viņš vairs nekratīja. Klusēdams noslaucīja putas no lūpu kaktiņiem. Tad strupā, pavēlošā tonī sacīja Dan vicām:

— Esmu izlēmis. Tu tiksi iecelts par triecienvienības komandieri. Tu ieņemsi Vologdu. Taču šī pavēle būs mazliet vēlāk. Pašreiz tev uzticēšu ko citu. Tu dosies uz štābu priekšnieku apspriedi. Klusēsi un klausīsies. Klausīsies! — Hitlers uzsvēra, paceldams uz augšu rādītājpirkstu. — Vēlāk tu man ziņosi, ko runājis katrs apspriedes dalībnieks. Vārdu pa vārdam. Saprati mani?

Danvics daudz ko nesaprata. Gribējās jautāt, kas viņš oficiāli būs šai apspriedē un kur īsti tā notiks. Taču Hitlers nejāva atjēgties.

— Ej! Un iegaumē: ziņot vārdu'pa vārdam!

Viņš strauji pagriezās, paraustīdams labo plecu, un devās pie galda, tikko manāmi pievilkdams kreiso kāju.

IV

Vācu karaspēka pilnīgi okupētajā Baltkrievijā, Vitebskas apgabala dienvidos, atradās neliela pilsēta Orša. Grūti pateikt, kāpēc tieši tur Brauhičs un Halders bija nolēmuši sasaukt gandrīz visu Austrumu frontes armiju un trīs armiju grupu — «Dienvidi», «Centrs» un «Ziemeli» — štābu priekšnieku apspriedi. Lai nu kā tas bija, bet apspriedei vajadzēja notikt Oršā.

Apspriedes priekšvakarā gadījās kaut kas tāds, ko varēja uzskatīt par ļaunu zīmi: tieši pirms lidošanas uz Oršu vācu armijas sauszemes karaspēka pavēlnieks feldmaršals fon Brauhičs dabūja infarktu. Tagad ģenerālštāba priekšniekam Halderam bija jāuzņemas visa atbildība par šo autoritatīvo apspriedi, kurai vajadzēja vai nu atzīt, ka neviens no galvenajiem kara mērķiem nevar tikt sasniegts vismaz līdz nākamā gada pavasarim, vai ari, par spīti veselajam saprātam, jāizstrādā rekomendācijas, kā turpināt uzbrukumu visā frontē no Lādogas ezera līdz Azovas jūrai.

Pēc pieņemšanas pie fīrera Danvics nokļuva it kā uz konveijera, kas viņu pārvietoja no viena ģenerāla pie otra, no vienas drošības zonas uz otru. Viņam pavēlēja doties uz fīrera adjutantu istabu, no turienes viņu nosūtīja uz reihsleitera Bormaņa štābu, pēc tam izsauca uz bruņoto spēku operatīvo štābu. Viņu visur pieņēma otrās un pat trešās šķiras amatpersonas. Tās izdarīja kaut. kādas atzīmes viņa komandējuma priekšrakstā, deva, kā Dan-vicam šķita, sīkus uzdevumus, kuru jēga bija diezgan vienveidīga: kaut ko atminēties, kaut ko nodot, pēc apspriedes kaut ko ziņot rakstveidā. Galu galā viņu pie-komandēja ģenerālim Brennekem.

Danvics ieradās pie viņa iepriekšējā vakarā pirms došanās uz Oršu. Ģenerālis bija apmeties trešajā drošības zonā, ēkā, kas bija līdzīga tai, kurā Danvics bija pavadījis trauksmainās četrdesmit minūtes pirms tikšanās ar HimJeru.

Noklausījies Danvica ziņojumu par to, ka viņam pavēlēts armiju grupas «Ziemeļi» štāba priekšnieku pavadīt uz Oršu, Brenneke itin nemaz nebrīnījās, tikai saprotoši pasmīnēja un teica, ka apsveicot fīrera lēmumu dot drošsirdīgam pulka komandierim iespēju vēl kādu laiciņu pavadīt aizmugurē. Vārdu sakot, lika saprast, ka Danvica piekomandēšanu uzskata par vāji aizmaskotu, īslaicīgu frontinieka atvaļinājumu.

Taču Danvics saprata ko citu: kāds bija veikli dezinformējis ģenerāli, gribēdams piešķirt Danvica komandējumam pavisam nevaiņīgu raksturu. Danvics jautāja štāba priekšniekam, kādi būs viņa pienākumi. Taču Brennekem nebija laika domāt par viņu. Ģenerālim priekšā uz galda bija karte un ar mašīnu aprakstītas papīra lapas. Acīmredzot viņš gatavoja ziņojumu apspriedei un patiesībā gribēja drīzāk tikt no Danvica vaļā. Viņš pateica, ka viss noskaidrosies uz vietas, un deva Danvicam rīkojumu otrā rītā septiņos būt lidlaukā, kur pirms trim dienām viņi bija atstājuši lidmašīnu, kas bija viņus atvedusi no Ples-kavas.

Apspriede sākās desmitos no rīta.

Trīsstāvu mūra māju, kurā bija jāsapulcējas štābu priekšniekiem, un visu apkārtējo kvartālu bija apņēmušas esesiešu ķēdes. Ceļā uz turieni Danvicam vajadzēja vairākkārt uzrādīt karavīra apliecību kopā ar Galvenajā mītnē saņemto komandējuma priekšrakstu.

Oršā bija gandrīz tikpat auksts kā pie Pēterburgas. Virsnieki, iedami kopā ar Danvicu pa ielu, no kuras bija notīrīts sniegs, stāstīja, ka naktī temperatūra nokritusi līdz mīnus divdesmit grādiem pēc Celsija. Danvicam sala ausis. Viņš nožēloja, ka nav paķēris līdzi no frontes ausu sildītājus, ko dieninieks bija viņam sameistarojis no pelēkas tūbas gabala.

Pēdējo reizi uzrādījis dokumentus, Danvics uzkāpa pa augsta lieveņa pakāpieniem un, atvēris durvis, beidzot nokļuva lielā, karsti sakurinātā priekštelpā. Drēbju pakaramais, kas tur atradās, acīm redzami nebija domāts tādam apmeklētāju pieplūdumam — tas bija jau stāvgrūdām pilns ar virsnieku un' ģenerāļu mēteļiem.

No priekšnama veda augšā platas betona kāpnes ar apdrupušiem pakāpieniem. Uzkāpis otrā stāvā, Danvics tūlīt aiz šefa kopā ar citiem virsniekiem, kas pavadīja Brenneki, iegāja lielā zālē ar ciļņiem rotātiem griestiem. Zāles vidū bija garš galds. Abās pusēs galdam — trijās rindās salikti krēsli, kas pa daļai jau bija aizņemti. Pirmā rinda abpus galda un krēsls galda viņā galā vēl bija tukšs.

Pie sienas karājās milzīga, ar izlocītām, čūskas mēlei līdzīgām bultām un līkām līnijām izraibināta karte. Pie tās bija piesliets garš rādāmais kociņš, kas izskatījās pēc biljarda nūjas.

Kāds virsnieks sagaidīja Brenneki jau zāles durvīs un godbijīgi ierādīja viņam vietu pirmajā rindā pie galda. Tāpat ar klusu žestu viņš lika saprast visiem, kas ģenerāli pavadīja, ka viņi drīkst sēsties otrajā un trešajā rindā savam priekšniekam aiz muguras.

Ik pēc brītiņa zālē ienāca jauni ģenerāļi un virsnieki. Danvics nepazina gandrīz nevienu no viņiem. Tad pēkšņi, sev par prieku, ieraudzīja Emstu Krīgeru. Pulkvedis stāvēja pie durvīm un lūkojās apkārt, izraudzīdamies brīvu vietu.

Danvics mazliet pacēlās un izstiepa kaklu, cenzdamies ar viņu saskatīties. Bet Krīgeram no aizmugures tuvojās kāds garš ģenerālis, un pulkvedis steidzīgi pakāpās sānis.

Beidzot viņu skatieni sastapās. Krīgers plati pasmaidīja un sāka māt ar galvu. Tad pameta ar roku, aicinādams Danvicu pie sevis. Danvics paklausīgi sāka spraukties cauri krēslu rindām.

— Priecājos tevi redzēt, Arnim, — Krīgers laipni sacīja. — Tātad mans paredzējums piepildījies, vai ne?

Vēl nesaprazdams, par ko Krīgers runā — vai par cerību uz drīzu tikšanos, ko viņš bija izteicis, kad viņi šķīrās Pleskavā, vai par savu padomu «aizķerties» Galvenajā mītnē —, Danvics pasteidzās atbildēt uz sveicienu.

— Man arī ir prieks tevi redzēt, Emst.

— Varbūt sēdēsim kopā? — Krīgers ierosināja, joprojām ar skatienu kaut ko izklaidīgi meklēdams zālē.

— Bet... es pavadu ģenerāli Brenneki, — Danvics nedroši pavēstīja.

— Nu ko tad, es iešu uz turieni — pie jums, — Krīgers sacīja. — Es šoreiz nepavadu nevienu.

Trešajā rindā vēl bija daži brīvi krēsli, un Krīgers devās turp, vezdams Danvicu sev līdzi. Pa ceļam Krīgers sveicināja paziņas, palocīdams galvu vai viegli pamādams ar roku.

Viņi apsēdās tā, ka Danvics varēja redzēt vienīgi armiju grupas «Ziemeļi» štāba priekšnieka īsi apcirpto pakausi.

— Vai... pie fīrera tu biji? — Krīgers čukstus jautāja.

— Jā, — Danvics atbildēja tikpat klusi un izbrīnījies uzdeva pretjautājumu: — Vai tad tu to nezini?

— Kā lai es zinātu? No Pleskavas atgriezos tikai vakar vakarā, bet šorīt agri izlidoju uz šejieni.

— Kādā nolūkā? — Danvicam nevilšus paspruka.

— Atvedu sūtījumu, — Krīgers nenoteikti atbildēja.

— Tāds jau ir darbs štābā. Bet atļauj painteresēties: kādā nolūkā tu esi te ieradies?

Danvics jau pavēra muti, taču tūlīt cieši saknieba lūpas. Klusībā viņš sev vaicāja: «Jā, tiešām — kādā nolūkā es īsti esmu te atbraucis?»

Un tūdaļ juta, ka liekuļo pats sev. Viņš ir atsūtīts šurp kā spiegs. Tieši kā spiegs. Danvics sašutis tomēr atmeta šo vārdu, kas viņam pirmais bija ienācis prātā. Nē, viņš ir atbraucis fīrera uzdevumā. Vārds «spiegošana» nav savienojams ar fīrera uzdevumu. Slepkavība pēc fīrera pavēles nav vairs slepkavība. Gļēvulīgu ģenerāļu novērošana nav spiegošana. Lai ko fīrers uzdotu darīt, tas ir svēts pienākums Lielvācijas labā un nekā citādi to nevar apzīmēt.

Danvics palūkojās Krīgerā, un tūlīt viņam ausīs atkal ieskanējās saruna Pleskavas kazino. «Jā, jā, tā ir gļēvulīgu ģenerāļu novērošana!» Danvics klusībā nikni atkārtoja. «Un, ja būs vajadzīgs, es novērošu arī tevi, pulkvedi Ernst Krīger!»

Nogrimis domās, viņš sākumā nepamanīja, ka, gaidīdams atbildi, Krīgers nenolaiž no viņa acis.

— Man ir pavēlēts pavadīt ģenerāli Brenneki, — Danvics sacīja, mazliet novērsdamies.

— Ko tur teikt — pavēles nav apspriežamas, — Krīgers atsaucās it kā atzinīgi, tomēr reizē ar slēptu zobgalību. — Fīrers izturējās pret tevi labvēlīgi?

— Viņš... nav mani aizmirsis, — Danvics atbildēja.

— Man ar to pietiek.

— Ceru, ka tu... — Krīgers iesāka, bet tai mirkli, tāpat kā pirmoreiz viņiem tiekoties Pleskavā, no durvju puses atskanēja skaļš sauciens: «Achtung!»

Visi piecēlās. Izstiepis kaklu un vērdamies uz durvīm, Danvics ieraudzīja zālē ienākam ģenerālštāba priekšnieku Halderu.

Halders gāja gar galdu uz tukšo krēslu lēnām, mazliet klibodams, — viņš vēl nebija pilnīgi atveseļojies pēc kritiena no zirga, un visu virsnieku un ģenerāļu galvas, kas bija pavērstas uz viņa pusi, tikpat lēnām griezās viņam līdzi.

Ja neskaita Krīgeru, Halders šeit bija vienīgais cilvēks, ko Danvics bija pazinis jau agrāk, jo šis ģenerālis savā tagadējā augstajā amatā bija iecelts jau pirms kara ar Krieviju un bieži vien ieradās Hitlera kabinetā.

Pēc dīvainas daždažādu apstākļu kaprīzes Danvica mūžīgā nepatika pret štābu ģenerāļiem uz Halderu nekad nebija attiekusies. Šai gadījumā pārsvaru guva citas jūtas, kuras, pēc tradīcijas, tika kultivētas vācu militārajās aprindās, — pārmērīga cieņa pret dienesta pakāpēm. Turklāt Danvica attieksmi pret Halderu ietekmēja ģenerālštāba priekšnieka reputācija — viņu uzskatīja par vienu no visizcilākajiem Vācijas bruņoto spēku stratēģiem. Pat Hitlera personiskajā štābā, ko vadīja Jodls un kam pēc Gleivicas operācijas bija piekomandēts Danvics, Haldera autoritāte bija ļoti liela.

Danvics nekā nezināja par to, ka, Austrumu frontē norisinoties karadarbībai, kas līdz šim nebija devusi nevienu izšķirošu uzvaru, šī autoritāte nemitīgi kļūst mazāka. Viņš nekā nezināja arī par fīrera un ģenerālštāba domstarpībām, kas bija saasinājušās kopš augusta, kad Halders, fon Boks un Guderians neatlaidīgi prasīja koncentrēt visus spēkus, lai uzbruktu Maskavai, bet Hitlers domāja, ka padomju galvaspilsētas liktenis ir tieši atkarīgs no Ļeņingradas un Somu līča piekrastes ieņemšanas ziemeļos un visas Ukrainas, it īpaši Doņecas rajona ieņemšanas dienvidos.

Cieši un godbijīgi vērodams mazliet klibojošā Haldera lēno gaitu, Danvics bija pārliecināts, ka ģenerālštāba priekšnieka vārdi šeit, šai apspriedē, daudz ko noskaidros. Viņš nemaz nešaubījās, ka lielajā, melnajā mapē, kuru, iedams aiz ģenerāļa, nesa viens no viņa adjutantiem, ir jau gatavas atbildes ja ne uz visiem sasodītajiefn jautājumiem, kas mocīja Danvicu, tad vismaz uz lielāko daļu gan.

Tas tomēr bija gaužām tālu no patiesības. Neizdibināmais, augstprātīgais Haldera skatiens un drošā gaita, lai gan viņš ar vienu kāju tik tikko manāmi kliboja, nebija nekas cits kā ierastā maskēšanās, aiz kuras rūpīgi slēpās dvēseles mokas, šaubas un pretrunas, kas sevišķi bija saasinājušās pašās pēdējās dienās.

Tam bija nopietni cēloņi.

Pēc Tihvinas ieņemšanas Hitleram bija radies fantastisks nodoms — daļu armiju grupas «Ziemeļi» karaspēka pārsviest tālāk, vēl dziļāk Krievijā, un šis nodoms nekādi nespēja izraisīt sajūsmu ģenerālštābā.

Pulkvedis Krīgers, tikko atgriezies no Pleskavas, bija Halderam ziņojis, ka tagad ari feldmaršals fon Lēbs ārkārtīgi pesimistiski vērtējot notikumus, kas bija sekojuši Tihvinas ieņemšanai. Kaujas rajonā starp Lādogas un līmeņa ezeru bija neveiksmīgas. Ienaidnieks izdarīja ārkārtīgi stipru spiedienu kā Mala ja, tā Boļšaja Višeras rajonā. Arī pašas Tihvinas stāvoklis nebija stabils: krievi tai nemitīgi uzbruka no dienvidu puses un joprojām koncentrēja spēkus šai frontes sektorā. Vēl bēdīgāk bija ar Volhovu, kuras liktenis pēc Tihvinas ieņemšanas bija licies jau izšķirts. Ģenerāļa Fedjuņinska karaspēks bija ne tikai spējis noturēt šo svarīgo punktu, bet arī atspiedis atpakaļ uz dienvidiem no Volhovas spēkstacijas pirmā armijas korpusa daļas.

Lai varētu turpināt uzbrukumu, fon Lēbs lūdza prāvus papildspēkus. Pretējā gadījumā feldmaršals uzskatīja par mērķtiecīgu izlīdzināt frontes līniju, atstājot Tihvinu un uz tās rēķina pastiprinot Volhovas virzienu.

To visu ziņot Hitleram ģenerālštāba priekšnieks neuzdrošinājās. Pirms lidošanas uz Oršu viņš bija paguvis nosūtīt fon Lēbam šifrētu telegrammu, kur jau pati doma par atkāpšanos no Tihvinas bija novērtēta kā nepieļaujama.

Sevišķi nopietnas bažas Halderam radīja stāvoklis vācu un padomju frontes centrālajā, kā arī dienvidu daļā. Fon Boka uzbrukums bija apsīcis. Viņa karaspēks pēc sīvajām kaujām bija stipri paplucināts, bet ar papildspēkiem no fon Lēba vai Rundšteta karaspēka nebija ko domāt. Turklāt sākās stiprs sals; ģenerālštābam bija pareizs priekšstats par kara turpināšanas grūtībām Krievijā ziemas apstākļos.

Gan Brauhičs, gan Halders aizvien vairāk pārliecinājās, ka ne Maskavu, ne Ļeņingradu līdz nākamajam gadam ieņemt neizdosies, ka pašreizējos apstākļos ideālais stāvoklis būtu sasniegt Donas lejteci, aiziet līdz Gorkijai, ieņemt Tambovu, Ribinsku un Lodeinoje Poļi, bet dienvidos Maikopu un Staļingradu un tur arī nostiprināties līdz pavasarim.

Taču Hitlers par to negribēja ne dzirdēt. Viņš prasīja uzbrukt visā frontē un ieņemt Maskavu.

Situāciju sarežģīja tas, ka tikai pirms trim mēnešiem tiklab Brauhičs, kā Halders bija Hitleram pierādījuši, ka Maskavas ieņemšana ir galvenais un visupirmais uzdevums. Tagad, kad arī Hitlers bija nonācis pie tāda secinājuma, viņi bija spiesti atkāpties no sava viedokļa, pierādīt fīreram, ka ziemas apstākļos, kad turklāt padomju karaspēka pretošanās kļūst ar katru dienu stiprāka, šis uzdevums nav izpildāms.

Brauhičam bija laimējies: infarkts uz ilgu laiku bija viņu noguldījis gultā. Toties Halderam tagad bija jānes divkārša nasta.

Viņš atsēdās krēslā, ko pakalpīgi bija pabīdījis adjutants, un, nepieskardamies priekšā noliktajai melnajai mapei, paklusi teica:

— Apspriedi pasludinu par atklātu. Pirms sākam klausīties armiju grupu štābu priekšnieku ziņojumus, uzskatu par nepieciešamu klātesošos iepazīstināt ar stāvokli Austrumu frontē kopumā.

Halders piecēlās, piegāja pie pakārtās kartes un paņēma rādāmo kociņu. Viņš runāja, raudzīdamies zālē, un tikai retumis pagriezās pret karti, lai ar kociņu piebakstītu kādam rajonam vai novilktu iedomājamu līniju. Situāciju Halders zināja ņo galvas.

Danvics sēdēja, sasprindzinājumā pastiepies uz kartes pusi, un centās nepalaist garām nevienu Haldera vārdu. Tikai pēc krietna brīža viņš atcerējās fīrera doto uzdevumu. Viņš steidzīgi izvilka no kabatas nobružātu piezīmju grāmatiņu, kurā parasti pierakstīja datus par pulka dzīvi — zaudējumus, saņemto un izlietoto munīcijas daudzumu, stāvokli apgādē ar pārtiku — uzšķīra tīru lappusi, izņēma zīmuli un tūlīt sev aiz muguras izdzirda kādu kategoriski čukstam:

— Pierakstīt ir aizliegts!

Danvics pagriezās, bet ieraudzīja tikai jau aizejoša virsnieka muguru.

Viņš paraustīja plecus, ievēroja, ka pār Krīgera seju pārslīd tikko manāms ironisks smīns, un, īgni aizsitis ciet

grāmatiņu, iebāza to atpakaļ kabatā. Tad atkal mēģināja domāt vienīgi par to, ko runāja Halders.

Ģenerālštāba priekšnieks tai mirklī runāja par iestāju- j šos aukstumu, kas ne tikai radot karaspēkam acīm redza-mas grūtības, bet dodot arī neapšaubāmu labumu: jeb- j kura vieta kļūstot izbraucama tankiem un motorizētajām j daļām.

Pēc tam Halders raksturoja ienaidnieku. Viņš apgalvoja, ka neatbilstība starp milzīgi izstiepto fronti un krievu spēkiem, kas ir jau tuvu izsīkumam, nedos Staļinam iespēju izveidot dziļi ešelonētu vienlaidu aizsardzību no Melnās jūras līdz Lādogas ezeram. Visvairāk iespējams, ka padomju karaspēks sevišķi neatlaidīgi centīsies noturēt plašu rajonu galvaspilsētas tuvumā, ieskaitot Vologdu un Saratovu, un arī svarīgos ceļus, kuri šo rajonu saista ar kara rūpniecību Urālos un ar to Krievijas daļu, kas atrodas Āzijā, kā arī ar Murmansku un Kaukāzu...

Halders runāja ilgi. Tomēr Danvics, kas viņā vērīgi klausījās, nespēja saprast, pie kāda secinājuma viņš cenšas apspriedi novest. Neapšaubāms bija tas, ka, pirmkārt, uzbrukums jāturpina, ka vācu karaspēkam nepieciešams vēl dziļāk iespiesties padomju teritorijā. Otrkārt, jāpatur vērā, ka tāds uzbrukums ir riskants, lai gan šis risks ir attaisnojams. Un treškārt, nevajag aizmirst, ka krievu spēki ir tuvu izsīkumam.

Iespējams likās vēl arī ceturtais secinājums: šogad uzvarēt karā ar Krieviju nav ko domāt. Taču šis secinājums it kā izrietēja no zemteksta. Halders cītīgi izvairījās pareģot kara beigu tenniņu.

Kad ģenerālštāba priekšnieks rādāmo kociņu pieslēja pie sienas un atgriezās savā krēslā, Danvics ar vaicājošu skatienu pavērās Krīgerā, mēģinādams izprast, ko par dzirdēto domā viņš. Taču pulkveža seja bija kā pārakmeņojusies.

— Sāksim apspriešanu, — Halders pa to laiku paziņoja. — Armiju grupa «Dienvidi»! Ģenerālleitnants Zodenšterns!

Piecēlās kalsns, garš ģenerālis, kas sēdēja pa kreisi no Haldera.

— Vispirms atļaušos atgādināt, ka armiju grupa «Dienvidi» ir tikusi vistālāk ienaidnieka teritorijā, — viņš svinīgi iesāka.

— Un karo vislabvēlīgākajos klimatiskajos apstākļos, — galda otrā pusē sēdošais Brenneke piebilda pusbalsī, tomēr tā, ka visi viņu dzirdēja.

Zodenšterns, kas līdz tam bija vērsies it kā tieši pie Haldera, tagad uzmeta Brennekem īsu mirkli, tad, nekā neatbildējis, atkal pagriezās pfet ģenerālštāba priekšnieku un turpināja:

— Turklāt tieši armiju grupai, kuru komandē feldmaršals Rundštets, ir iespēja ziņot fīreram, ka tā līdz šim pastāvīgi izpildījusi visas viņa pavēles.

Šajos vārdos jau bija saklausāms neslēpts izaicinājums gan fon Lēbam, gan fon Bokam. Visi zināja, ka Hitlera plāns augustā ieņemt Pēterburgu un iespiesties dziļi Ukrainā bija izpildīts tikai pa pusei un arī tas sasniegts vienīgi tāpēc, ka uz priekšu bija virzījusies armiju grupa «Dienvidi».

— Mūsu grupas karaspēks, — Zodenšterns turpināja, — jau augustā ieņēma visu labā krasta Ukrainu, no Kre-menčugas rajona deva dziļu apiešanas rakstura triecienu krievu Dienvidrietumu frontes aizmugurei un ar triecienuzbrukumu dienvidu virzienā piespieda pie Melnās un Azovas jyras padomju Dienvidu fronti. Taču feldmaršals fon Rundštets ar to vien neapmierinājās. Krievu jaunā un vecā galvaspilsēta — Maskava un Pēterburga — līdz šim vēl atrodas ienaidnieka rokās, bet Kijeva, kas vēsturē pazīstama kā Krievijas pilsētu māte, jau sen vairs nepieder boļševikiem. Vēlāk mēs ieņēmām Odesu. Un, beidzot, astoņpadsmitajā oktobrī devāmies triecienuzbrukumā Krimas pāržmaugai, pārrāvām krievu nocietinājumu līniju un piespiedām viņus atkāpties uz Kerču, taču nostiprināties tur neļāvām. Krievi bija spiesti evakuēties uz Tamaņas pussalu. Tādējādi pašlaik mūsu frontei ir izdevies pavirzīties gandrīz par trīssimt kilometriem tālāk uz austrumiem nekā armiju grupai «Centrs». Fīreram nav mums ko pārmest. Savu pienākumu mēs esam izpildījuši.

Zodenšterns uz mirkli apklusa un pārlaida klātesošajiem augstprātīgu skatienu.

Visi klusēja.

— Tagad, — Zodenšterns atkal ierunājās, — mans pienākums ir atbildēt uz ģenerālštāba priekšnieka izvirzītajiem jautājumiem. Feldmaršals Rundštets un es — mēs abi domājam, ka pašreiz no mūsu grupas karaspēka vairāk prasīt nedrīkst. Mēs jau stāvam pie Donas. Tālāka virzīšanās uz priekšu nozīmētu tādu mūsu kreisā flanga atraušanos no armiju grupas «Centrs», kas neatvairāmi daudzējādā ziņā kļūtu mums bīstama. Mūsu armiju grupai jārēķinās ar vispārējo situāciju vācu un padomju frontē, tas ir, jāpatur vērā divu citu grupu reālais stāvoklis. Tāpēc vienīgais pareizais lēmums ir šāds: nostiprināties pašreizējās pozīcijās un uzbrukumu turpināt tikai pēc tam, kad būs pavirzījusies tālāk uz priekšu armiju grupa «Centrs», kas atrodas mums blakus. Tāds ir feldmaršala Rundšteta viedoklis, kuru man ir gods šeit pārstāvēt.

Zodenšterns mazliet palocīja galvu uz Haldera pusi un apsēdās.

Danvics pūlējās atcerēties visu, ko bija runājis ģenerālis. Un ne tikai runas saturu, bet ari intonāciju, ar kādu viņš bija izteicis katru teikumu. Nebija grūti saprast, kas Zodenštemam padomā. Viņam neapšaubāmi bija divi mērķi: atgādināt, ka armiju grupai «Dienvidi» ir vislielākie panākumi salīdzinājumā ar divām pārējām grupām, un to izmantot, lai izkaulētu tiesības pārtraukt uzbrukumu.

— Ģenerālleitnants Brenneke! — Halders pieteica nākamo runātāju.

Brenneke pieceldamies pilnīgi aizsedza Halderu. Tagad Danvics redzēja vienīgi šefa plato muguru. .

— Kungi, — Brenneke iesāka, — es šeit pārstāvu visgrūtāko un, atļaujos atgādināt, visnelaimīgāko fronti. Mērķis, ko mums izvirzīja fīrers, kā zināms, bija Pēterburgas ieņemšana. Un jūs zināt, ka šis mērķisTpagaidām nav sasniegts.

Brenneke brītiņu apklusa, it kā dodams visiem klātesošajiem iespēju aprast ar šo bēdīgo faktu.

— Feldmaršals fon Lēbs un es,—viņš turpināja, — uzskatām par savu pienākumu šodien šai štābu priekšnieku apspriedē, kas ir pirmā pēc kara sākšanās, dot atklātu mūsu stāvokļa novērtējumu un paziņot mūsu apsvērumus par rīcību tuvākajā nākotnē. Es, kungi, nepavisam nedomāju par zemu novērtēt Maskavas nozīmi krievu dzīvē, taču ar pilnu pārliecību šeit apgalvoju, ka Pēterburga viņiem ir ne tikai pēc lieluma otrs rūpniecisks, politisks un militārs centrs, bet no viņu viedokļa arī dižens simbols, it kā karogs, zem kura viņi gatavi doties nāvē. Šo pilsētu viņi uzskata par revolūcijas šūpuli, un tai ir dots boļševiku valsts dibinātāja vārds. Es pienācīgi novērtēju arī feldmaršala fon Rundšteta karaspēka varonību un nešaubos, ka cīņās par Kijevu un tāpat arī par citām padomju pilsētām Krievijas dienvidos tam vajadzēja salauzt ne tikai ienaidnieka armijas, bet arī daudzu Ukrainas civiliedzīvotāju pretošanos. Tas ir pareizi attiecībā uz armiju grupu «Dienvidi», bet ne mazāk, man šķiet, pat vairāk tas ir raksturīgs karadarbībai mūsu frontē. Jau pirmajās kara dienās mēs sadūrāmies ne tikai ar armiju, bet arī ar simtiem tūkstošu fanātiķu, kas formāli karadienestā nebija iesaukti. Tas nav pārspīlējums. Pēc pavisam aptuveniem aprēķiniem, desmitiem tūkstošu iedzīvotāju iestājās tā dēvētajos zemessargos un ne mazāk kā pusmiljons Pēterburgas un tai tuvējo pilsētu iedzīvotāju piedalījās Lugas aizsardzības līnijas būvē, bet šī līnija aizkavēja mūsu virzīšanos uz Pēterburgu gandrīz mēnesi. Kad beidzot mums izdevās nocietinājumu līniju pārraut un pieiet gandrīz pie pašas pilsētas, mēs atklājām vēl vairākas citas nocietinājumu joslas. Es jūs lūdzu, kungi, neaizmirst, ka Pēterburga ir varens industriāls komplekss, un boļševiku vadoņiem šeit bija iespējams aizsardzības būvju ierīkošanā plaši izmantot metālu un betonu. Tālāk uzdrošinos domāt, ka visiem klātesošajiem teorētiski ir pazīstams karadarbības rajons Krievijas ziemeļrietumos. Npdz valsts centrā, nedz arī dienvidos ģeogrāfiskie un klimatiskie apstākļi nekādi nav salīdzināmi ar tiem, kuros bija un ir jākaro armiju grupai «£iemeļi». Tur ir meži un purvi ar veseliem odu mākoņiem vasarā, bet rudenī tie kļūst par neizbraucamiem muklājiem — tāds ir mūsu kaujas lauks. Piedevām septembrī, kad, sasprindzinādami visus spēkus, mēs radījām ap Pēterburgu blokādes loku, mums atņēma prāvu daļu aviācijas un tanku. Ar ko mēs varējām doties triecienā pret pilsētu? Pēc tam uznāca ziema un sals. Es dzirdēju, ka šeit Oršā sals šodien sasniedzot divdesmit grādu. Bet pie Pēterburgas aukstums sākās divas nedēļas agrāk. Un tomēr šajos baismajos apstākļos, kad mūsu spēki ir samazināti, kad nav siltu drēbju, mums izdevās ieņemt Tih-vinu, izveidot ap Pēterburgu otru blokādes loku. Taču tas, kungi, ir viss, ko mēs pašlaik spējam. Tagad mums atliek tikai cerēt, ka bads Pēterburgā pabeigs to, ko mēs esam sākuši. Ne par kādu karaspēka grupas «Ziemeļi» tālāku virzīšanos uz priekšu tuvākajā laikā nevar būt runas, ja mums neatdod vismaz to, ko no mums paņēma septembrī, lai pastiprinātu Centrālo fronti.

Danvics sēdēja, šīs runas aizrauts, dalītu jūtu pārņemts. Viņa apziņa it kā sašķēlās divās daļās. Viens Danvics, frontinieks, kas pats bija izjutis visas kara grūtības, ticis ievainots kaujās, vairākkārt piedalījies neveiksmīgos triecienuzbrukumos Ļeņingradai, pats pieredzējis krievu pretošanos, kura sniedzās pāri visām cilvēka iespējām, — šis Danvics saprata, ka Brennekem ir taisnība — tūkstoškārt taisnība. Taču otrā Danvicā, fanātiķī, kas aizvēra acis, lai neredzētu dzīves īstenību, un par spīti loģikai, faktiem un veselajam saprātam joprojām ticēja maģiskam fīrera pavēļu spēkam, kūsāja sašutums: «Kā viņš iedrošinās tā runāt? Fīrers prasa iet uz priekšu, doties dziļāk Krievijā, virzīties uz Vologdu, bet armiju grupas «Ziemeļi» pavēlniecības pilnvarots pārstāvis grib pierādīt, ka tas nav iespējams!»

Šī otrā Danvica balss drīz vien apklusināja visus pirmā argumentus.

«Nodevējs, nodevējs!» viņš domās kliedza, naidīgi raudzīdamies īsi apcirptajā Brennekes pakausī. Bija mirklis, kad viņam gribējās izraut mauzeri un visu aptveri izšaut šai pakausī, tauku krokā, kas bija uzgūlusi ciešajai formas svārku apkaklei. Danvics no paša fīrera ir saņēmis pavēli ar triecienvienību aizlauzties līdz Vologdai, un viņš šo pavēli izpildīs, lai tur vai kas! Pat tad, ja tāpēc būs jāziedo visa vienība un pašam jānoliek galva Krievijas sniegos. Bet šis vepris ģenerāļa formas tērpā atļaujas pretoties fīrera gribai! Pūlas panākt, lai visa fronte sastingtu uz vietas bez kustības, bez mērķa. Viņš ir nodevējs, nodevējs!...

— Ģenerālis fon Greilenbergsl—Halders pieteica trešo ziņotāju.

— Es nedomāju iet pa mana cienījamā kolēģa ģenerāļa Brennekes ceļu, — viņš iesāka ar vāji slēptu ironiju balsī. — Nevaru sacensties ar viņu to grūtību analīzē, kuras mums visiem bijušas. Nedomāju, ka ir kāda jēga tēlaini izteikties par upuriem, ko mēs nesam uzvaras vārdā. Vienā ziņā pilnīgi piekrītu gan ģenerālim Brennekem, gan ģenerālim Zodenšternam: ziema, kas sākusies, sola mums jaunus, grūtus pārbaudījumus. Kas mums jādara? Fīreram labpaticies uzklausīt mūsu domas, iekams viņš šo jautājumu izlems galīgi un negrozāmi. Kā es sapratu no savu kolēģu sacītā, armiju grupu «Dienvidi» un «Ziemeļi» pavēlnieki ieteic apstāties, pārlaist ziemu un uzbrukumu atjaunot nākamā gada pavasari. Mūsu karaspēka grupai tas nav pieņemams. Feldmaršals fon Boks ir mani pilnvarojis šeit paziņot citu priekšlikumu. Tas viegli izsakāms divos īsos vārdos — uz priekšu! Vai vēl precīzāk: uz priekšu — uz Maskavu!

Fon Greifenbergs uz brīdi apklusa, pārlaida skatienu klātesošajiem, gluži kā izbaudīdams atstāto iespaidu, tad mazliet klusākā balsī turpināja:

— Ģenerālis Brenneke runāja par to, kāds militārs un arī tīri psiholoģisks efekts būtu Pēterburgas ieņemšanai. Es tam piekrītu. Taču Pēterburga nav ieņemta, un ģenerāļa runa neatstāja nekādas šaubas, ka uz šīs pilsētas ieņemšanu triecienuzbrukumā tuvākā-laļkā nav ko cerēt, lai gan mūs visus, protams, ļoti iepriecināja optimistiskais ziņojuma sniedzēja pareģojums: bads agrāk vai vēlāk pabeigs to, ko neizdevās izdarīt feldmaršalam fon Lē-bam... Pienācīgi novērtēdams Pēterburgas nozīmi, tomēr gribu sacīt, ka vācu karogi virs Kremļa torņiem nozīmēs gan Vācijai, gan visai pasaulei, ka karš pret Krieviju beidzies ar uzvaru. Bet mēs pašreiz atrodamies tikai dažus desmitus kilometru no Kremļa. Es paredzu jautājumu: vai armiju grupas «Centrs» pavēlniecība var droši garantēt, ka, sākdami jaunu uzbrukumu Maskavai, šoreiz mēs gūsim panākumus? Atbildu: es tam ticu. Un gribu izmantot savas tiesības uz pretjautājumu: vai ir vēl kāda cita izeja? Kādas ir mūsu izvēles iespējas? Apstāties kilometrus piecdesmit, no mērķa? Ierakties sniegā tūkstošiem kilometru garā frontē? Virspavēlniecībai ir zināms, kādi neaptverami plašumi mūs šķir no pašas Vācijas robežām. Un kas kontrolē šīs milzīgās platības? Vai esesiešu un policistu daļas? Nē, kungi, tās kontrolē krievu partizāņi.

Zālē nošalca viegls troksnis.

— Jā, — Greifenbergs turpināja skaļākā balsī, — šai apspriedē mums jāskatās patiesībai acīs. Mūsu aizmugurē ir simtiem padomju partizāņu nodaļu. To skaits nav nosakāms, tāpat arī dislokācija. Tās nemitīgi, pieaug un vairs nerīkojas izolēti. Arī partizāņus tagad vada no Maskavas, viņiem ir labi sakaru līdzekļi... Tā nu es atkārtoju savu jautājumu: ko citu mēs varam darīt, ja neuzbrūkam Maskavai? Sēdēt sniegā un gaidīt, kamēr Staļins pieved jaunas rezerves no neaptveramajiem Krievijas tālumiem? Atļaut, lai viņš mūsu salstošo karaspēku nesodīts izvārdzina ar vienlaikus triecieniem frontē un no aizmugures? Vai — galu galā — pieļaut, ka viņš pārrauj mūsu fronti, kas nav pietiekami ešelonēta dziļumā? Tāda taktika būtu jau priekšlaikus ieplānota sakāve. Tāpēc es aicinu: uz priekšu, uz Maskavu! Nekavējoties jāpārgrupē karaspēks, jārada jauna, spēcīga bruņota dūre un jādod trieciens Maskavai. Es zinu, tā grib mūsu fīrers. Un es ticu: tā ir uzvaras atslēga. Heil Hitler!

Dan vies tikko novaldījās nepielēcis kājās un nesākdams kliegt triumfējošu atbildes «Heil!». Pēc bālajām, pesimistiskajām runām, kuras viņš nupat bija dzirdējis šai zālē, karaspēka grupas «Centrs» štāba priekšnieka ziņojums bija skanējis kā kaujas sauciens. Šai brīdī Dan-vics aizmirsa, ka viņu pašu Greifenbergs nolemj bezjēdzīgai nīkšanai pie Pēterburgas sliekšņa, netālu no Streiku ielas.

Viņš uzlika roku uz blakus sēdošā Krīgera ceļgala un cieši to saspieda. Krīgers pagrieza pret viņu seju, un Danvics izbrīnījies ieraudzīja, ka šai sejā nav ne mazākā prieka.

— Man sāp, vāc prom roku! — Krīgers noburkšķēja.

Danvics sašutis paraustīja plecus un tūlīt izdzirda vienaldzīgu Haldera balsi:

— Pārtraukums — divdesmit minūtes.

Sākās krēslu grūstīšana, vienā mirklī zālē sacēlās daudzbalsu kņada, bija dzirdama kāju švīkoņa uz parketa.

Danvicam gribējās pieiet pie Greifenberga un no sirds izteikt tam atzinību par lielisko runu. Viņš jau sakustējās, lai dotos pie ģenerāla, kam apkārt bija pulkvežu bars, taču laikā apstājās. Tomēr apjēdza, ka tāds sajūsmas apliecinājums gluži svešam ģenerālim izskatītos dīvains un pat netaktisks.

— Vai neiekodīsim? — Krīgers ierosināja. Viņš stāvēja blakus, aizsmēķēdams cigareti, un, Danvicā nepaskatījies, dzēlīgi teica: — Bet tev varbūt pietiek ar garīgu barību vien?

Danvics nīgri noskatīja viņu no galvas līdz papēžiem.

— Nu, nu, necel spuras gaisā! — Krīgers labsirdīgi pasmaidīja un pavilka viņu aiz jostas. — Iesim uz bufeti!

Kad viņi iegāja blakus istabā, kur atradās bufete, tur bija jau grūti piekļūt pie garā, ar uzkožamiem apkrautā galda.

— Pagaidi! — Krīgers sacīja un atstāja Danvicu pie durvīm.

Viņš pazuda drūzmā un pēc brītiņa atkal iznira no tās, balansēdams ar diviem šķīvjiem. Uz katra bija pa pāris cīsiņiem un brūnganai sautētu kāpostu kaudzītei.

— Līdz dakšiņām un nažiem man neizdevās aizkļūt, — Krīgers teica, vienu šķīvi sniegdams Danvicam. — īstu karavīru tāds sīkums gan nespēj sarūgtināt. Pie Pēterburgas tu droši vien neatteicies no ēdiena, ja pie rokas nebija galda piederumu un cietinātas salvetes?

Danvics klusēdams paņēma šķīvi un, pagriezies pret sienu, satvēra cīsiņu pirkstos. Viņš tiešām bija gaužām izbadējies. Dažās minūtēs šķīvis bija tukšs. Arī Krīgers tikpat ātri tika galā ar ēdienu.

— Tu esi man maķenīt parādā, — viņš pievērsās Danvicam, slaucīdams kabatas lakatiņā mitros, taukainos pirkstus. — Atceries, tur, Pleskavā, tu man uzdevi daždažādus jautājumus, un es uz visiem neizlocīdamies atbildēju. Tagad ir mana kģrta jautāt. Saki beidzot: kā tad norisinājās tava tikšanās ar fīreru?

Viņi stāvēja pie sienas mazliet atstatu no pārējiem virsniekiem, kas drūzmējās pie bufetes.

— Vai tu domā, ka te ir piemērota vieta tādai sarunai? — Danvics negribīgi atsaucās.

— Kur tad mēs atradīsim labāku vietu, un kad mēs atkal tiksimies? — Krīgers prātīgi iebilda. — Tu taču, domājams, atgriezīsies frontē? Bet varbūt, — Krīgers piemiedza acis, — esi jau paklausījis manam padomam?

— Aizķerties Galvenajā mītnē? :— Danvics sarkastiski jautāja. — Nē! Fīrers man uzticēja... — viņš jau iesāka, taču tūlīt aprāvās.

Danvics saprata, ka viņa iecelšana par avangarda komandieri vācu karaspēkā, kas tiks virzīts uz Vologdu, neapšaubāmi ir kara noslēpums. Bet viņam ir vēl arī cits fīrera uzdevums. Tas nav kaujas uzdevums. Nav saistīts ar operatīviem plāniem. Patiesību sakot, viņam uzdots izspiegot Brenneki. Un tas nav veltīgi darīts. Armiju grupas «Ziemeļi» štāba priekšnieka runa šīs dienas apspriedē būtībā pauda sakāvniecisku noskaņojumu. Taču arī par šo fīrera uzdevumu nedrīkst stāstīt. Tas vairs nav tikai militārs noslēpums vien, tas ir ari valsts noslēpums.

— Es palieku frontē, — Danvics teica īsi un pavisam dzedri, acīm redzami vairoties no tiešas atbildes.

— Ko tur lai saka — pareizi darīts, — Krīgers šo paziņojumu uzņēma tā kā ironiski, bet varbūt bija tikai izbrīnījies.

— Man nepatīk šeit veltīgi zaudēt laiku, — Danvics piebilda, un šoreiz viņš runāja no visas sirds.

— Kāpēc tad veltīgi? Tādas apspriedes, kāda ir šī, padara bagātāku gan prātu, gan atmiņu, — Krīgers nepiekrita. — Vislielāko iespaidu uz tevi, protams, atstāja Greifenberga runa, vai ne?

— Jā gan! — Danvics dedzīgi apstiprināja.

— Un pārējās? — Krīgers vaicāja, atkal piemiegdams acis.

— Mēs nekad nebūtu karā uzvarējuši, ja būtu sprieduši tā, kā spriež Zodenšterns un Brenneke.

— Vai tad mēs esam jau uzvarējuši?

Sis Krīgera jautājums noskanēja kā šāviens klusumā. Danvics palūkojās pulkvedī pārsteigts, pat izbijies, bet tas izturēja viņa skatienu tā, it kā nekas nebūtu bijis, it kā viņš būtu uzdevis pavisam parastu, gluži lietišķu jautājumu.

— Jā, mēs esam gandrīz jau uzvarējuši, — Danvics zaudēja savaldīšanos. — Mēs esam ieņēmuši teritoriju, kas ir tikpat liela kā visa Eiropa. Mēs esam iznīcinājuši desmitiem' tūkstošu mūsu ienaidnieku. Mēs stāvam pie Pēterburgas un Maskavas...

Viņš runāja un runāja, pamazām sākdams apzināties, ka par acīm redzamo uzvaru cenšas pārliecināt nevis Krīgeru, bet vispirms pats sevi un, jo vairāk viņš runā, jo vairāk viņam rodas jautājumu, uz kuriem nav nemaz tik vienkārši atbildēt pat pašam sev. Un Danvics apklusa.

Nez kāpēc viņam ienāca prātā saruna ar Himleru. SS reihsfīrers interesējās par Krīgeru... Vai tiešām interesējās? Nē, Danvics pats bija minējis viņa uzvārdu kaut kādā nenozīmīgā sakarā. Taču visi turpmākie Himlera prātojumi — Danvics tagad to skaidri saprata — netieši attiecās uz Krīgeru. Toreiz Danvicu nodarbināja pavisam citas domas un viņš tam nepiešķīra nekādu nozīmi. Viņam šķita, ka reihsfīrers tāpat vien apcer savas tēzes par to, cik nozīmīga ir uzticība fīreram, par modrību, par slepeniem impērijas ienaidniekiem. Bet pašreiz... Kā šis Krlgers izteicās par mūsu uzvaru? «Vai tad mēs esam jau uzvarējuši?» Ari tas ož pēc sakāvnieciska noskaņojuma. Toreiz 'Pleskavā viņš tāpat atjāvās dažus divdomīgus mājienus ...

Danvics pulkvedi vērīgi nopētīja no galvas līdz kājām, it kā viņu redzētu pirmoreiz. Tad sāka domāt grūtu domu: «Kāds pašreiz ir mans pienākums?» Dot Krīgeram asu pretsitienu, nosaukt īstā vārdā to, ko šis cilvēks pateica miglaini, mīklaini? Pasacīt, ka viņš pārtrauc ar Krīgeru visas attiecības? Vai... pēc atgriešanās Galvenajā mītnē ziņot Himleram, ka šis Krīgers liekas aizdomīgs?

Danvics stāvēja klusēdams.

Brīdi klusēja arī Krīgers. Tad svešādā balsī vaicāja:

— Vai tu, Arnim, kādreiz esi dzirdējis tādu izteicienu — «Eš domāju, tātad es esmul»?

— Ko? — Danvics neizpratnē jautāja. — Kas to ir teicis?

— Dekarts...

— Es zinu citus vārdus: «Fīrers domā mūsu visu vietā!» — un man ar to pietiek, — Danvics atcirta.

— Nu, protams, — Krīgers steigšus piekrita. — Paklau, jau zvana! Mums jāiet uz zāli...

Apspriedes otrā puse bija pavisam neinteresanta. Hal-ders deva vārdu vairākiem armiju štābu priekšniekiem. Viņu runas neizcēlās ar oriģinalitāti. Viņi stāstīja par lieliem cilvēku zaudējumiem, žēlojās par silta apģērba trūkumu, par novēlotiem degvielas un munīcijas pievedumiem un prasīja pastiprinājumus.

Halders klausījās izklaidīgi un tad nolēma, ka apspriede jābeidz.

— Manuprāt, — Halders teica, — militārais stāvoklis prasa, lai mēs runātu īsi. Situācija ir skaidra. Pienācis laiks pieņemt lēmumu un paziņot to fīreram.

To pasacījis, viņš atvēra melno mapi, kas bija nolikta priekšā uz galda, brīdi šķirstīja tajā ieliktos papīrus un, beidzot atradis vajadzīgo lapiņu, paziņoja:

— Saskaņā ar fīrera gribu un tiem priekšlikumiem, kurus izteica armiju grupas «Centrs» štāba priekšnieks ģenerālleitnants Greifenbergs, tiek ierosināts nekavējoties

atsākt uzbrukumu Maskavai. Operācijas plāns ietver šādus galvenos momentus... — Neizlaizdams no rokām lapiņu, Halders piegāja pie kartes, paņēma rādāmo kociņu un droši pabakstīja mazliet uz dienvidiem no Maskavas. — Ģenerāļa Guderiana otrā tanku armija ieņem Tulu un pēc tam izvērš triecienu Maskavas Virzienā. Ziemeļos devītā lauka armija, sadarbodamās ar trešo tanku armiju, dodas triecienā pāri Volgas — Maskavas kanālam un pēc tam pagriežas uz Maskavu no aizmugures puses... No rietumiem mēs dodam frontālu triecienu ar ceturtās kājnieku armijas spēkiem labajā flangā un ceturtās tanku armijas spēkiem — kreisajā flangā.

Halders uz mirkli apklusa, pagriezās ar muguru pret karti un, raudzīdamies armiju grupas «Centrs» štāba priekšniekā, skaļi jautāja:

— Ģenerāli fon Greifenberg, vai esat gatavi sākt uzbrukumu tūlīt?

Greifenbergs piecēlās.

— Es domāju... mums būs vajadzīgs zināms laiks spēku pārgrupēšanai.

— Virspavēlniecība var jums piešķirt ne vairāk kā trīs dienas, šodienu ieskaitot, — Halders bargi sacīja.

Un, negaidīdams piekrišanu vai iebildumus, paziņoja:

— Tas ir viss. Apspriede beigusies.

«Bet kas tad notiks ziemeļos?» Danvicam gribējās kliegt: «Kā būs ar Pēterburgu? Kā ir ar uzbrukumu Vologdai?»

Apspriedes dalībnieki jau cēlās kājās...

Naktī uz 16. novembri vācu aviācija nikni bombardēja padomju galvaspilsētu. Viena fugasa bumba sprāga Kremļa teritorijā.

Staļins tobrīd atradās savā dienesta kabinetā. No bumbas sprādziena galda lampas gaisma uz mirkli kļuva pavisam blāva, logu rūtis nodrebēja, un sprādziena vilnis, jau zaudējis spēku, izdrāzās cauri kabinetam kā tikko manāma pūsma.

Staļins instinktīvi piecēlās no galda, ar neizpratnes pilnu skatienu aplūkoja kabinetu, it kā domādams ieraudzīt tur kādas pārmaiņas. Tad viņš pastiepa roku uz zvana pusi, bet nepaguva nospiest pogu — ieskrēja Poskrobiševs un apsardzes darbinieks Hrustaļovs.

— Kur? — Staļins jautāja tādā tonī, it kā šie divi būtu vainīgi, ka bumba sprāgusi tuvumā.

Ne Poskrobiševs, ne ari Hrustaļovs nevarēja nekā atbildēt. Bumbas sprādziens arī viņiem bija tāds pats pārsteigums kā Staļinam. Kabinetā viņi bija ieskrējuši, drīzāk pakļaudamies instinktam nekā skaidram saprātam.

— Tūlīt uzziniet un ziņojiet man! — Staļins pavēlēja un atkal apsēdās pie darba galda.

Pa logiem ar cieši aizvērtiem aizkariem bija skaidri dzirdami dobji zenītlielgabalu šāvieni. Visvairāk dārdināja tie lielgabali, kas bija izvietoti pie Kremļa sienām.

Staļins nodzēsa gaismu, piegāja pie loga un mazliet pavēra aizkaru. Pa debesīm šaudījās prožektoru asmeņi, laiku pa laikam izraudami no tumsas milzīgus cigārveida aizsprostaerostatus. Atkal aizvēris aizkaru, Staļins parastajā nesteidzīgajā un vieglajā gaitā aizgāja atpakaļ pie galda.

Durvīs parādījās Poskrobiševs. Viņš ziņoja:

— Bumba nokritusi Ivana laukumā, 'biedri Staļin. Upuru nav. Bet bedre ir liela, droši vien...

— Vai pats redzēji? — Staļins viņu pārtrauca.

— Nē. Komandants ziņoja ...

— Apskati pats! — Staļins pavēlēja un noliecās pār papīriem.

Pēc mirkļa viņš pacēla galvu un īgni palūkojās Poskro-biševā, kas joprojām stāvēja durvīs.

— Nu?

— Biedri Staļin, — Poskrobiševs lūdzošā balsī sacīja, — jums jāpāriet uz bumbu patvertni. No pretgaisa aizsardzības štāba ziņo, ka gaidāms otrs vācu bumbvedēju uzlidojums.

Staļins nekā neatbildēja, palika sēžam krēslā un pārlaida neko neredzošu skatienu uz galda izliktajiem papīriem. Tad, kaut ko izlēmis, pastiepa roku uz trauciņu ar ziliem, smaili uzasinātiem zīmuļiem, bet tai mirklī sāka dārdināt zenītlielgabali. Roka palika pusceļā. Staļins atkal paraudzījās Poskrobiševā, kas joprojām stāvēja pie durvīm, un tagad pamanīja viņam aiz muguras ari Hrustaļovu.

— Ko jūs stāvat? Ejiet! — viņš dusmīgi izmeta.

Tad Staļins piecēlās no galda un iegāja blakus istabā, kur atradās viņa personiskais sakaru mezgls. Pēc brīža viņš no turienes iznāca, ģērbies karavīra mētelī un galvā uzlicis cepuri ar sarkanarmieša zvaigznīti.

Iebāzis rokas kabatās, Staļins klusēdams pagāja garām Poskrobiševam un Hrustaļovam, kuri steidzīgi pakāpās malā, šķērsoja pieņemamo istabu un pēc tam pa tukšu, platu gaiteni devās uz kāpnēm, kas veda lejā uz pirmo stāvu.

Kad viņš tumsā izgāja uz Iievenīša, viņam likās virsū auksta vēja brāzma.

Ivana laukums bija tukšs. Pa plāno sniega kārtiņu, zem kuras varēja samanīt bruģa akmeņus, šaudījās prožektoru atspulgi. Pie ietves malas bija piekļāvušās vairākas pelēkbaltas emkas un divi gari, melni ZIS-101. Tālumā varēja saskatīt neskaidrus sadrūzmējušos cilvēku siluetus.

«Droši vien tur nokritusi bumba,» Staļins nodomāja un, pielikdams soli, devās uz turieni. Hrustaļovs un vēl divi apsardzes darbinieki, kā bija pieņemts, aši aizsteidzās viņam priekšā, lai atrastos starp viņu un attālo cilvēku grupu.

Karavīru mēteļos un bekešās ģērbušies cilvēki stāvēja ar muguru pret Staļinu un viņa tuvošanos nepamanīja. Zenītlielgabali dārdēja aizvien niknāk. Prožektoru stari satuvinājās, izveidodami virs Kremļa tādu kā milzīgas telts karkasu.

Staļins mazliet atmeta galvu, pūlēdamies saskatīt ienaidnieka lidmašīnu, kas neapšaubāmi atradās debesu dzīlē, — kā skabarga, kuru cenšas uztaustīt ķirurga skalpelis ...

— Biedri Staļin, lūdzu uz patvertni! — Poskrobiševs lūdzās, neatkāpdamies no viņa ne soli. Taču Staļins nekādi nereaģēja uz šo lūgumu.

Viņš piegāja pie karavīru grupas. Tur bija kādi astoņi vai desmit cilvēki. Karavīri tūlīt pakāpās sāņus, sveicienā pielikdami roku pie ausaines, un Staļins ieraudzīja bedri. Tā bija dziļa. Pa nelīdzenajām malām iečabēdamās bira zeme.

Brīdi Staļins stāvēja klusēdams un vērīgi aplūkodams konusveida iedobi. Viens no karavīriem, kurus apsardze bija atspiedusi bedres pretējā pusē, paklusi ierunājās:

— Kāda pustonna būs bijusi...

Staļins palūkojās viņā un tad, nepievērsdamies nevienam atsevišķi, dobji jautāja:

— Vai... kāds ir cietis?

Viņam atbildēja vairākas balsis reizē:

— Nē, neviens. Neviens nav cietis, biedri Staļin.

Viņš nekustēdamies pastāvēja vēl dažus mirkļus, tad

pagriezās un gāja uz bumbu patvertni. Lēni nokāpis pa zilu spuldzīšu apgaismotām kāpnēm, Staļins atvēra bruņotas durvis, kas tomēr padevās pat vieglam spiedienam. Joprojām klusēdams, viņš gāja pa šauru, kupeju vagona ejai līdzīgu gaiteni. Tad ar drošu kustību atvēra vēl vienas durvis, kas atradās pašā gaiteņa galā. Vēl nepārkāpis slieksni un nepagriezies, Staļins pavēlēja Poskrobiševam:

— Sopošņikovu uz šejieni!

Ģenerālštāba priekšnieks .ieradās Kremļa bumbu patvertnē pēc minūtēm piecpadsmit, jau ejot ar mutautu slaucīdams siltumā nosvīdušo pensneju.

Staļina kabinets šeit gandrīz pilnīgi dublēja to kabinetu, kas atradās Tautas Komisāru Padomes ēkas otrā stāvā: tā pati sienu apdare — kodināts, pulēts ozolkoka finieris un linkrusts —, tādas pašas mēbeles, tikai pati istaba bija nedaudz mazāka un attiecīgi mazāki arī abi rakstāmgaldi: viens tālākajā stūrī labajā pusē, otrs — pie sienas pa kreisi no ieejas.

Staļins sēdēja pie rakstāmgalda, bet, ieraudzījis maršalu, piecēlās kājās uh sagaidīja viņu istabas vidū, jautādams:

— Kāda pašreiz ir situācija, Boris Mihailovič?

Šodien, pēc jaunā vācu uzbrukuma sākšanās, viņš jau

trešo reizi to jautāja Ģenerālštāba priekšniekam.

Šapošņikovs piegāja pie galda, uzmeta ašu skatienu kartēm, pabīdīja tālāk tās, kas aizsedza Rietumu frontes karti, un ziņoja>

— Galveno triecienu saņēmis sešpadsmitās armijas labais flangs, Josif Visarionovič...

Šapošņikovs bija viens no tiem nedaudzajiem, kas Staļinu sauca vārdā un tēva vārdā.

— Tas ir zināms, — Staļins viņu pārtrauca. — Es vaicāju: kas jauns?

— Tas, ka pirms stundas ienaidnieks deva palīgtrie-cienu tās pašas armijas sektorā, tikai, lūk, šeit, Terjajeva Slobodas rajonā.

Gandrīz neskatīdamies, Sapošņikovs pielika pie kartes locītavā krunkainu rādītājpirkstu.

— Vai tas ir viss? — Staļins jautāja.

— Pēc vēl nepārbaudītām ziņām, Josif Visarionovič, ienaidnieks strauji virzās uz Kļinu. Pusstundu pirmstam, kad man piezvanīja jūsu uzdevumā, pa telegrāfu biju izsaucis Žukovu, bet viņš bija aizbraucis uz kādu karaspēka daļu. Izsaukšu viņu vēlreiz.

Staļins vērīgi raudzījās kartē un, acis nepaceldams, it kā savā nodabā sacīja:

— Tātad arī šoreiz mums nav izdevies aizsteigties viņiem priekšā...

... Operācijas «Taifūns» plānā otrs «ģenerāluzbrukums» Maskavai nebija un arī nevarēja būt paredzēts. Pēc šī plāna jau oktobrī virs Kremļa torņiem vajadzēja plīvot vācu karogiem ar melnu kāškrustu, bet pie Kremļa sienām viļņoties ūdenim — plānodams savu «pēdējo kauju austrumos», fīrers bija nolēmis tūlīt pēc ieņemšanas Maskavu applūdināt.

Krietni vēlāk, analizēdami fantastiskās Hitlera pavēles, kara vēsturnieki šaubījās, vai praktiski būtu bijis iespējams tādu applūdināšanu izdarīt. Šai gadījumā, tāpat kā daudzos citos, pārsvaru pār veselo saprātu un lietišķu aprēķinu bija ņēmuši maniakāla fīrera pārliecība par savām spējām pavēlēt ne tikai cilvēkiem, bet arī dabas spēkiem. Tikpat veiksmīgi Hitlers būtu varējis ieplānot arī pērkona negaisu, kam noteiktā laikā vajadzētu gāzties pār padomju galvaspilsētu, lai to noslaucītu no zemes virsas.

Lai nu kā tas būtu bijis, pēc operācijas «Taifūns» plāna padomju galvaspilsētu bija nolemts ieņemt un iznīcināt ne vēlāk kā oktobrī.

Taču pagāja oktobris, sākās novembris, bet fon Boka karaspēks joprojām karoja līnijā Turginova—Voloko-lamska—Dorohova—Narofominska un rietumos no Serpu-hovas.

Vāciešiem neizdevās arī ieņemt Tulu, pret kuru bija vērsta Guderiana komandētā 2. tanku armija.

Nez kuru reizi pierādījās, ka taisnība bijusi vācu kapteinim Milleram. Simt divdesmit kilometru no padomju galvaspilsētas vācu armija atkal kļuva līdzīga urbim, kas savā ceļā uzdūries īsti cietam akmens slānim.

Vai Hitlers saprata, ka neveiksme operācijā «Taifūns» nozīmē jauna posma sākumu karā? Nez vai... Viņš vēl cerēja visu izlabot, pārgrupējot esošos spēkus un koncentrējot vairāk karaspēka fon Boka pakļautībā. To izdarīt vajadzēja ārkārtīgi īsā laikā. Hitleram nebija nekādu šaubu, ka ikvienu atelpas dienu Staļins izmantos, lai nostiprinātu Maskavas aizsardzību.

Vai Hitlers zināja, ka uz Maskavas virzienu tiek pārsviestas jaunas divīzijas no Tālajiem Austrumiem, jo padomju izlūkdienestam bija izdevies uzzināt, ka Japāna diezin vai iestāsies karā pret Krieviju, kamēr vācieši nebūs guvuši izšķirošas uzvaras? Vai viņš bija informēts par to, ka padomju strādnieki, inženieri un konstruktori ar pārcilvēcisku gribas sasprindzinājumu un milzīgu piepūli darba panākuši Maskavas virzienā Sarkanās Armijas aviācijas skaitlisku pārsvaru pār vācu aviāciju? Arī nez vai...

Hitlers steidzās, drudžaini steidzās turpināt operāciju «Taifūns» un novest to līdz galam — līdz uzvarai. Viņš noteica, ka jaunais uzbrukums Maskavai jāsāk 15. novembrī, sakoncentrējot tikai pret Rietumu fronti vien vairāk nekā piecdesmit divīziju, starp tām — trīspadsmit tanku divīzijas un septiņas motorizētas divīzijas.

Staļins bija pārliecināts, ka pat Maskavas krišana ienaidnieka rokās nenozīmētu kara beigas. Turpretim Hitlers nemaz nešaubījās par pretējo: pēc viņa domām Maskavas krišana būtu bijusi arī galīga un negrozāma Padomju Savienības sakāve.

Savu pavisam neseno nodomu izvērst uzbrukumu ziemeļaustrumos un sasniegt Vologdu viņš bija paguvis aizmirst. Ja Hitlers būtu varējis, viņš tagad nekavējoties būtu atņēmis fon Lēbam un pārsviedis uz Centrālo fronti gan Kihlera, gan Buša armiju. Taču tas nebija iespējams: grupu «Ziemeļi» saistīja Ļeņingrada. Turklāt Mereckova karaspēks, cenzdamies atgūt Tiļivinu, bija uzsācis niknas kaujas ar 39. motorizēto korpusu, kas bija papildināts ar 18. armijas spēkiem, bet Fedjuņinska karaspēks spieda atkāpties 1. armijas korpusu, kuram tā arī nebija izdevies ieņemt Volhovu.

Hitlers neticēja, ka padomju karaspēka uzbrukums Tih-vinai varētu būt sekmīgs. Viņš bija pārliecināts, ka vācu divīzijas droši tur savās rokās šo dzelzceļa mezglu, kam bija liela nozīme turpmākajā Ļeņingradas liktenī, ka Staļinam, kas aizņemts ar Maskavas aizsardzību, nav iespējams pastiprināt Mereckova armiju, bet doma par pastiprinājumu pārsviešanu no Ļeņingradas uz Tihvinas rajonu Hitleram pat prātā nenāca,

Otrajā ģenerālmēģinājumā Maskavai tomēr neizdevās izmantot nevienu no grupas «Ziemeļi» divīzijām. Fon Boka grupējumu pastiprināja daļēji ar armiju grupas «Dienvidi» spēkiem, daļēji ar karaspēku no Rietumeiropas.

Staļins, Ģenerālštābs un Rietumu frontes pavēlniecība saprata, ka katrā ziņā gaidāms jauns vācu uzbrukums Maskavai. Turklāt Staļins visu laiku domāja, kā aizsteigties priekšā šim triecienam...

7. novembrī viņš uzkāpa tribīnē pie Ļeņina mauzoleja, lai teiktu īsu uzrunu karaspēkam, kas bija sastājies tradicionālajā parādes ierindā. Pasaule nebija gaidījusi ne šo parādi, ne šo runu. Taču vēl vairāk pārsteidza tas, ko Staļins sacīja.

Nebija pagājusi pat ne diennakts no tā laika, kad Staļins bija teicis citu runu Oktobra revolūcijas 24. gadadienai veltītā svinīgā sēdē, kas notika Maskavā zem Majalcovska laukuma metrostacijas betona velvēm. Pirmajā runā bija ne tikai aicinājums karu turpināt līdz pilnīgai ienaidnieka sagrāvei, bet arī sīka un lietišķa tā stāvokļa analīze, kas bija izveidojies novembra sākumā gan frontē, gan pasaules politiskajā situācijā.

Otra runa bija drīzāk emocionāla nekā analītiska. Apgalvodams, ka paies «vēl daži mēneši, vēl pusgads, varbūt gads, un hitleriskajai Vācijai būs jāsabrūk zem savu noziegumu smaguma», Staļins droši vien saprata, ka tas ir pretrunā ar reālo stāvokli, kāds bija 1941. gada novembrī.

Diez vai tolaik jau bija kāds pamats paredzēt tik drīzu fašistiskās Vācijas sabrukumu. Šoreiz Staļinam nepietika parastās loģiskās konsekvences. Taču karaspēkam, kas bija nostājies Sarkanajā laukumā, un miljoniem citu padomju cilvēku negribējās par to domāt. Viņiem gribējās ticēt, vienīgi ticēt. Viņi dzīvoja it kā divās dimensijās: reālā, bargā īstenībā un cerību pasaulē.

Pirmajā dimensijā nebija vietas ilūzijām, visi saprata, ka Dzimteni var glābt vienīgi ar ieroču spēku un pārcilvēcisku darbu. Taču īsajos atpūtas brīžos cilvēki atļāvās sapņot. Un cerību pilnie Staļina vārdi veicināja šādus sapņus.

Uz ko cerēja Staļins pats? Kāpēc viņš nebaidījās tā runāt? Paiep taču daži mēneši, un cilvēki, saprazdami, ka līdz kara beigām vēl tālu, sāks šaubīties par viņa prognozes pareizumu.

Šai gadījumā jebkura atbilde var būt tikai minējums ar lielāku vai mazāku iespējas varbūtību. Apšaubāms nav vienīgi tas, ka, kāpdams Ļeņina mauzoleja tribīnē, Staļins zināja: pirmo vācu karaspēka uzbrukumu Maskavai, uzbrukumu, ko Hitlers bija izreklamējis par ģenerālu,— neatvairāmu, pēdējo un izšķirošo, ir izdevies atsist. Šai faktā varēja saskatīt nākamās uzvaras iedīgli...

Tikai nedrīkst dot ienaidniekam iespēju atkal saņemties, pārgrupēt karaspēku, pievilkt rezerves! Tikai jāaizsteidzas priekšā ar savu triecienu vācu armijām, kas vērstas pret Maskavu, un tādējādi jāizjauc jauns vācu uzbrukums!

Tā bija Staļina galvenā rūpē tajās novembra dienās.

Varbūt Staļins domāja, ka cilvēki viņa paredzējumu neuztvers burtiski, bet tikai kā savdabīgu garīgu atbalstu, kam nav jāpieiet tīri aritmētiski?

Varbūt viņš domāja, ka lūzums, kam kara gaitā katrā ziņā jānotiek, svītros visus blakus jautājumus, cilvēku apziņā aizēnos visas kļūdas un pārrēķināšanās?

Taču līdz uzvarai vēl bija ļoti tālu, un laikam gan neviens cits to .nesaprata tik labi kā Staļins pats. Pie dūmainā, ugunsgrēkā liesmojošā apvāršņa toreiz skaidri iezīmējās jauni vācu uzbrukuma draudi Maskavai.

Šos draudus paredzēdams, Staļins aicināja padomju cilvēkus atcerēties savus diženos senčus un nevīstošās slavas karogus, zem kuriem Krievija bija situsi ienaidniekus Kuļikovas laukā, uz Peipusa ezera ledus un tālajos Alpu kalnos.

Taču, kad Sarkanais laukums bija kļuvis tukšs un Staļins bija nokāpis no Mauzoleja tribīnes, viņa emocionālais noskaņojums uzreiz atkāpās lietišķa racionālisma priekšā. Atgriezies Kremļa kabinetā, šis cilvēks ar pelēku, apsnigušu karavīra mēteli mugurā atkal bija tas pats Staļins, kuru tolaik bija pieraduši redzēt karavadoņi un tautas komisāri, lielo rūpnīcu direktori un partijas darbinieki: cilvēks, kas domā loģiski, prot labi aprēķināt, ir prasīgs un bargs, lai gan samaksājis dārgu cenu par savu agrāko pašpārliecinātību.

Šis Staļins saprata, ka nedrīkst zaudēt ne minūti.

Katra jauna diena ievilka jaunas atzīmes Maskavas, Tulas, Brjanskas un Kaļiņinas apgabala kartēs — tur papildus izbūvēja dziļi ešelonētas aizsardzības līnijas. Vo-lokolamskas—Kļinas, kā ari Istras virzienā, kur bija gaidāms galvenais ienaidnieka tanku trieciens, tika koncentrēta artilērija. Tur bija izvietotas ari vairākas vēl kaujās nebijušas divīzijas no valsts tālākajiem apgabaliem. Tāpat tika savilktas rezerves Tulas rajonā, kur darbojās Guderiana tanku armija. Simt tūkstošus kareivju un komandieru, divus tūkstošus lielgabalu un vairākus simtus tanku Rietumu fronte saņēma divās pirmajās novembra nedēļās.

Divpadsmitajā novembrī Staļins nolēma, ka pienācis laiks ienaidnieka triecienus izjaukt ar negaidītiem prettriecieniem.

Vēlu vakarā viņš pa tiešo vadu piezvanīja Žukovam uz komandpunktu un vaicāja, kā izturas ienaidnieks.

Žukovs atbildēja, ka, pēc izlūkošanas ziņām, vācieši jau beidz koncentrēt trieciengrupējumus un, pēc visa spriežot, tūlīt sāks jaunu uzbrukumu.

Staļins brīdi klusēja, nekādi neparādīdams satraukumu. Viņš sakopoja domas un spēkus, lai sarunu turpinātu parastajā mierīgajā un apdomīgajā tonī. Drošs paliek drošs, viņš vēlreiz painteresējās:

— Kur visdrīzāk paredzams galvenais trieciens?

— Visspēcīgāko triecienu mēs gaidām Volokolamskas rajonā, — Žukovs tūlīt atbildēja un tad papildināja: —Pēc tam Guderiana armija droši vien uzbruks Kaširai, apiedama Tulu.

Vārds «gaidām» Staļinu izsita no līdzsvara. «Gaidām!» viņš klusībā atkārtoja ar nevienam nedzirdamu nicīgu intonāciju. Staļinam gribējās uz visiem laikiem šo vārdu izsvītrot no militārā leksikona, tas it kā simbolizēja faktu, ka Sarkanā Armija joprojām domā tikai par aizsardzību — saglabā stāvokli, kas nosaka kara norisi kopš tā agrā jūnija rīta, kad ienaidnieks deva Padomju Savienībai apdullinošu triecienu, bet šim stāvoklim jātop grozītam, Grozītam, lai tur vai kas!

Staļinam gribējās pasacīt kādu no saviem pazemojošajiem teicieniem, kas parasti bija īsi, bieži vien aforistiski (ar tādiem teicieniem viņš it kā pārsvītroja, pilnīgi noraidīja iebildumus), tomēr šoreiz viņš savaldījās. Vada otrā galā taču bija Zukovs: viņa militārajam, viņa stratēģiskajam talantam Staļins ticēja bez ierunām un bija arī paguvis pietiekami labi iepazīt šī ģenerāļa raksturu.

It kā pārliecinādams sarunas biedru par tā nepieciešamību, ko no viņa gaida, Staļins pamācošā balsī teica:

— Mēs abi ar Sapošņikovu domājam, ka ienaidnieka gatavotie triecieni jāizjauc ar negaidītiem prettriecieniem no mūsu puses. — Viņš uz mirkli apklusa, cerēdams, ka Zukovs tūlīt pievienosies šai domai, tomēr Rietumu frontes pavēlnieks klusēja. — Viens trieciens, — Staļins atkal ierunājās, tagad jau stingrāk, it kā pavēlēdams un reizē aicinādams Zukovu izteikt savus apsvērumus, — jādod Volokolamskas rajonā, bet otrs — Serpuhovas rajonā, kur atrodas vācu ceturtās armijas flangs.

Tagad viņš nemaz nešaubījās, ka tūlīt izdzirdēs Zukova lūgumu dot viņam laiku — droši vien dienu vai divas, dienas, lai sagatavotu un iesniegtu Galvenajai mītnei apstiprināšanai šo prettriecienu plānu. Bet nekā tāda viņš neizdzirda. Atklāti parādīdams to, ka nepiekrīt, Zukovs jautāja:

— Ar kādiem spēkiem mēs dosimies tādos prettriecienos, biedri Staļin? Rietumu frontei ir spēki vienīgi aizsardzībai.

Staļins žņaudza plaukstā telefona klausuli. «Aizsardzībai Atkal aizsardzība! Pieraduši, ka mūsu daļa ir aizstāvēties, bet vāciešu privilēģija uzbrukt, uzspiežot mums savu iniciatīvu. Visi pieraduši pie šī pazemojošā stāvokļa. Pat Zukovs!»

Viņam pašam to neapzinoties, šajos bezgalīgi garajos mirkļos agrāko dienu Staļins cīnījās pret pašreizējo Staļinu. «Uzpūtīgais tiepša!» viņš naidīgi nodomāja par Zukovu. Staļins tagad atcerējās jau sen notikušo sarunu par stāvokli pie Kijevas. Toreiz, jūlija beigās, vēl būdams Ģenerālštāba priekšnieks, Zukovs ierosināja atstāt Kijevu, motivēdams to ar nepieciešamību nostiprināt vispirms Centrālo fronti, konkrēti — likvidēt Jeļņas izvirzījumu. Turpretim Staļins prasīja Kijevu noturēt, lai tur vai kas. Toreiz tiepība Žukovam bija maksājusi Ģenerālštāba priekšnieka amatu.

Taču pašreiz, kad ienaidnieks atradās pie Maskavas, Staļins nevarēja rīkoties tā kā toreiz — jautājumu izšķirt ar pavēli. Ar varēm sevi piespiezdams turpināt šo sarunu, kas viņu traki saniknoja, Staļins centās Žukovu pārliecināt.

— Lai aizsteigtos priekšā ar prettriecienu, Volokolam-sķas rajonā jūs varat izmantot Rokosovska armijas labā flanga vienības, vienu tanku divīziju un Dovatora kavalērijas korpusu. Serpuhovas rajonā jums ir Belova kavalērijas korpuss un Getmaņa tanku divīzija, varētu jums izbrīvēt ari daļu četrdesmit devītās armijas spēku.

— To nedrīkst darīt, — Zukova balss atbildēja. — Mēs nedrīkstam frontes pēdējās rezerves raidīt prettriecienos, kuru panākumi ir apšaubāmi. Mums nebūs ar ko pastiprināt aizsardzību, kad ienaidnieks sāks uzbrukumu ar saviem triēciengrupēj umiem.

— Jūsu frontē ir sešas armijas! Vai tas ir maz? — Staļins pārmetoši sacīja..

Taču Zukovu nekas neietekmēja. Ne tas, ka ar viņu runāja pats Staļins, ne arī tas, ka Staļina balsī vienlaikus skanēja pavēle un lūgums.

— Pareizi, — ģenerālis atbildēja, — man ir sešas armijas, bet līkumotā frontes līnija ir vairāk nekā sešsimt kilometru gara. Atkārtoju: mums ir ļoti maz rezervju dziļākā aizmugurē, it īpaši centrā...

Staļins vairs nedzirdēja šos argumentus. Viņš saprata tikai to, ka Rietumu frontes pavēlnieka stūrgalvības dēļ ir apdraudēts viņa nodoms, ko viņš lolojis jau pusotras nedēļas, apdraudēts viņa plāns panākt lūzumu kara norisē un novērst Maskavai draudošās briesmas, vācu uzbrukumam aizsteidzoties priekšā ar triecieniem galvenajiem fon Boka grupējumiem.

Katrs kara tnēnesis, katra kara diena atstāja pēdas Staļina raksturā, padarīja viņu iecietīgāku, lika viņam vairāk ieklausīties citu domās, rēķināties ar cilvēkiem, it īpaši ar militārajiem darbiniekiem, frontu un armiju pavēlniekiem. Taču šīs pārmaiņas bija saistītas ar iekšēju cīņu. Laiku pa laikam agrākais Staļins, kas bija pārliecināts, ka intelektuālā ziņā ir pārāks par visiem apkārtējiem cilvēkiem, ka ilggadējā politiskā pieredze piešķir viņam ne tikai spēju, bet arī neapstrīdamas tiesības pieņemt lēmumus, jo tie vienmēr ir pareizi, guva pārsvaru pār to Staļinu, kurš bija iepazinis sakāvju rūgtumu un gaužām smagas pašapzinīguma sekas.

Viņa dedzīgās alkas panākt lūzumu karadarbības norisē, vēlēšanās aizsteigties priekšā ienaidniekam bija dabiska. Turklāt padomju karaspēks, varonīgi pretodamies, bija ne tikai pierādījis savas spējas aizstāvēties, bet vairākos gadījumos arī piespiedis vāciešus atkāpties, un tas nostiprināja Staļinā ticību iespējai panākt lūzumu tūlīt.

Dedzīgā vēlēšanās panākt lūzumu kopā ar joprojām diezgan stipro pārliecību par savu spēju redzēt dziļāk un tālāk nekā visi citi dažreiz mudināja Staļinu uz rīcību, kura vēlāk viņam bija jānožēlo, kaut vai klusībā. Arī pašreiz agrākais Staļins, kas bija pārliecināts, ka īstā patiesība zināma vienīgi viņam, atkal uzsāka cīņu ar to Staļinu, kas bija iemācījies ņemt vērā citu domas, apzināties, ka viņam dažkārt nav taisnība, un nepieciešamības reizēs piekāpties.

Virsroku guva agrākais Stajins. Viņš nevarēja samierināties ar to, ka Žukovs tik kategoriski pretojas viņa pavēlei, pat nepūlēdamies šo pretošanos izteikt piesardzīgāk, bet gan runā ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu.

Staļins bija pārāk gudrs, un viņam bija pietiekami stipra griba, lai atturētos no strīda, no vārdu apmaiņas, kura viņu nostādītu vienā līmenī ar kādu citu cilvēku, vienalga, kas tas būtu. Lēnām, kā vienmēr, kad darīja zināmu savu galīgo viedokli, viņš Zukovam sacīja:

— Prettriecienu jautājumu uzskatiet par izlemtu. Operācijas plānu paziņojiet šovakar.

Un nolika klausuli.

— Jā, arī šoreiz mums nav izdevies aizsteigties viņiem priekšā, — noliecies pār karti, Stajins atkārtoja ar neslēptu rūgtumu.

Sapošņikovs nekā neatbildēja. Uz viņu nepaskatījies, Staļins piegāja pie darba galda, paņēma kāda telefona klausuli un uzgrieza numuru.

Pēc dažiem mirkļiem viņš izdzirda Žukova balsi.

— Kā ir ar Kļinu? — Stajins nesasveicinājies jautāja. 2.ukovs atbildēja, ka Kļinas virzienā ienaidnieks izvērš

uzbrukumu.

— Nepieciešams Kļinu katrā ziņā noturēt, — Staļins ierunājās neparasti ātri. — Sai nolūkā izmantojiet savas rezerves!

— Tai rajonā, biedri Stajin, mums rezervju nav, — Žukovs kā skaldīt noskaldīja.

— Itin nemaz nav rezervju? — Staļins jautāja. — Kā tad tā iznācis, kāpēc?

— Tāpēc, ka pēc Galvenās mītnes pavēles, pēc jūsu pavēles, biedri Staļin, — Žukovs ziņoja tikpat dzedri un oficiāli kā iepriekš, — rezerves tika pārsviestas uz Volo-kolamskas rajonu, lai dotu prettriecienu, un tagad ir saistītas tur.

— Tas ir viss, ko jūs varat man pasacīt?

— Nē, biedri Staļin, tas nav viss. Man nupat ziņoja, ka vācieši devušies triecienuzbrukumā arī Volokolam-skas rajonā. Pagaidām nevaru precīzi pateikt, cik lieli ir viņu spēki, taču domājams, ka tur uzbrūk divas kājnieku un divas tanku divīzijas.

Šapošņikovs nedzirdēja, ko saka Žukovs. Tomēr viņš saprata, ka frontes pavēlnieka ziņojums Augstāko virspavēlnieku ir samulsinājis. Staļina pleci nošļuka, galda lampas apgaismotā seja sakritās vienā mirklī, deniņos pelēkie Staļina mati Sapošņikovam tobrīd likās pavisam sirmi.

— Vai... jūs esat pārliecināts, ka Maskavu mēs noturēsim? — pēc laba brīža Staļins klusi vaicāja, un Sapoš-ņikovs ievēroja, ka viņa balss iedrebas. — Es to vaicāju ar sāpēm sirdī. Sakiet godīgi — kā komunists.

Viņš apklusa un noklausījās atbildi. Tad citādā — parastajā balsī, kurā skaidri bija saklausāms atvieglojums, teica:

— Tas ir labi, ka esat tik pārliecināts. Sazinieties ar Ģenerālštābu un vienojieties par rezerves armiju koncentrēšanas vietu! Domāju, ka novembra beigās jūs tās saņemsiet. Bet tanku mums pašreiz nav. Uz redzēšanos!

Dažus mirkļus Staļins stāvēja nekustēdamies. Nolikto telefona klausuli viņš joprojām turēja rokā, it kā balstīdamies uz tās. Beidzot izslējās un lēniem soļiem devās uz durvīm, bet pusceļā apstājās, sapratis, ka iet uz pavisam aplamu pusi, un pagriezās pret Šapošņikovu, kas stāvēja kā sastindzis.

Viņu skatieni sastapās. Un Ģenerālštāba priekšnieks Staļina acis pamanīja klusu īgnumu, tāpēc ka ne tikai 2ukovs, bet vēl viens cilvēks bija dzirdējis jautājumu, kas viņam jūtu mulsuma brīdī bija nevilšus izlauzies no pašiem sirds dzijumiem.

Staļins sarauca uzacis, pārvilka roku pār seju, it kā sakārtodams ūsas, bet patiesībā noslaucīja sviedrus. Uzsvērti lietišķā tonī viņš teica:

— Žukovs lūdz divas rezerves armijas un divsimt tanku. Ko tur iespējams darīt? Un kad?

— Pirmās triecienarmijas un desmitās armijas formēšana būs pabeigta pēc nedēļas, — Sapošņikovs ziņoja. — Bet tankus nav kur ņemt.

— Par tankiem es viņam pateicu, — Staļins piekrizdams pamāja ar galvu. — Bet par armijām viņš zvanīs Vasiļjevskim pēc pusstundas. Kur, pēc jūsu domām, būtu vislabāk tās koncentrēt?

— Man jāapspriežas ar operatoriem, Josif Visarionovič. Domājams, vienu — Rjazaņas, otru — Jahromas rajonā.

Staļins atkal pamāja ar galvu un, mazliet pastaigājis pa kabinetu, sacīja Šapošņikovam:

— Žukovs domā, ka Maskavu mēs katrā ziņā noturēsim. Bet tas ir par maz. Mums ne tikai jānotur Maskava, bet arī jāsagrauj ienaidnieks. Jāsagrauj šeit, pie Maskavas! ...

Viņš apklusa. Tad piegāja pie galda, uz kura bija izklātas kartes, un, paraudzījies Sapošņikovā, vaicāja:

— Kāds ir Mereckova un Fedjuņinska stāvoklis?

VI

Ždanovs pārlaida skatienu cilvēkiem, kas bija ieņēmuši savas parastās vietas pie garā sēžu galda. Tur bija Vasņecovs, Štikovs, Popkovs, Pavlovs, Gusevs.

— Vai Lagunovs vēl nav atgriezies? — viņš jautāja, neredzēdams starp sanākušajiem aizmugures priekšnieku.

Neviens viņam neatbildēja, un Ždanovs nospieda zvana pogu, kas atradās kreisajā pusē zem darba galda virsas. Uz sliekšņa parādījās dežurējošais sekretārs.

— Kur Lagunovs? — Ždanovs viņu uzrunāja.

— Nav vēl atgriezies no Lādogas ezera, Andrej Alek-sandrovič, — sekretārs atbildēja.

— Līdz šim nav arī zvanījis?

— Mums ne, Andrej Aleksandrovič.

Zdanovs palūkojās pulkstenī un, atkal paskatījies sekretārā, teica:

— Lūdzu, atveriet aizkarus un nodzēsiet gaismu 1 Ir jau rīts.

Sekretārs aizgāja līdz labās puses sienai un citu pēc cita atvilka smagos aizkarus. Tad- pēc kārtas parāva uz savu pusi rokturus, atvērdams bruņotus āra aizvirtņus, kas cieši aizsedza abus lielos logus. Izslēdzis elektrisko apgaismojumu, viņš gāja ārā, rūpīgi aiztaisīdams augstās, ar melnu ādu apsistās durvis.

Istabā tagad bija pustumsa. Ziemas migla kā pelēks auts aizsedza loga rūtis. Vienmērīgi, tikko dzirdami tikšķēja metronoms brūnā reproduktora kastītē. Zdanovs pastiepa roku un mazliet pagrieza melnu reproduktora pogu. Skaņa kļuva stiprāka.

— Vai no biedra Hozina nekādu jaunumu nav? — viņš jautāja frontes štāba priekšniekam.

— Nē, biedri Zdanov, — Gusevs atbildēja pieceldamies, — pavēlnieks vēl vienmēr atrodas piecdesmit ceturtajā armijā.

Zdanovs viegli pamāja ar roku no augšas uz leju.

— Sēdiet, sēdiet, biedri Gusevl Taupīsim spēkus! — viņš piemetināja, skumji pavīpsnādams, un, pārgājis no darba galda pie sēžu galda, apsēdās krēslā. — Pirms sākam apspriest kārtējos jautājumus, — Zdanovs turpināja, — paklausīsimies, ko biedrs Vasņecovs pastāstīs par stāvokli pie Maskavas. Naktī viņš runāja ar Galveno mītni. Lūdzu, Sergej Afanasjevič.

— Patiesību sakot, es maz ko varu piebilst pie Ģenerālštāba vakardienas ziņojuma, — Vasņecovs teica, uzlikdams plaukstas uz galda malas. — Vācieši joprojām uzbrūk. Ģenerāļa Homenko komandētā trīsdesmitā armija, kas aizstāv Maskavu ziemeļrietumos, atkāpusies līdz Volgai un atrodas dienvidos no KJinas.

— Dienvidos no Kļinas! — Popkovs izsaucās. — Tas taču ir pusceļā no Maskavas līdz Kaļiņinai!

Vasņecovs šo repliku atstāja bez atbildes.

— Ar kādiem spēkiem vācieši uzbrūk? — Stikovs jautāja. Visu laiku atrazdamies izbraukumos kā frontes Kara padomes pilnvarotais no Zaborjes līdz Lādogas ezeram nospraustā apkārtceļa būvē, par stāvokli pie Maskavas viņš bija sliktāk informēts nekā citi.

2danovs ar galvas mājienu pāradresēja šo jautājumu frontes štāba priekšniekam.

— Pēc Izlūkošanas pārvaldes ziņām, biedri Kara padomes locekli, — Gusevs sacīja, mazliet pagriezies uz Stikova pusi, — Rietumu frontes labajam flangam uzbrūk divi spēcīgi ienaidnieka tanku grupējumi un daļa devītās armijas spēku, bet kreisajā flangā atkal aktivizējusies Guderiana tanku armija. Nav izslēgts, ka vistuvākajā laikā šiem spēkiem vēl pievienosies vācu ceturtā armija. .

Brīdi visi klusēja, visu domas bija pievērstas Maskavai.

Beidzot Ždanovs pārtrauca nomācošo klusumu:

— Pāriesim pie kārtējiem jautājumiem. — Un palūkojās Pavlovā, kas sēdēja pa labi no viņa starp Štikovu un Popkovu. — Mēs klausāmies, Dmitrij Vasiļjevič.

Pavlovs gribēja piecelties, bet, atcerējies nesenos Žda-nova vārdus, ko viņš bija teicis Gusevam, palika sēžam. Nevienā neskatīdamies, Pavlovs sacīja:

— Gribu informēt Kara padomi, ka miltu diennakts patēriņš pašreiz ir tikai piecsimt desmit tonnas. Pārtika pilsētā palikusi dažām dienām.

Un apklusa.

Šeit visi saprata, ko tas nozīmē: nedaudz vairāk kā piecsimt tonnas miltu, kuri piedevām pa pusei sastāvēja no ēšanai maz piemērotiem piejaukumiem, bija viszemākā diennakts norma, kādu līdz šim bija saņēmuši divarpus miljoni Ļeņingradas iedzīvotāju.

— Turpiniet! — Ždanovs pieprasīja.

— Jūs taču zināt, Andrej Aleksandrovič... — Pavlovs atsaucās pārmetošā balsī.

— Turpiniet! — Ždanovs uzstājīgi atkārtoja.

— Labi, — Pavlovs piekrita, tomēr nespēdams aizturēt smagu nopūtu. — Kā zināms, parīt stāsies spēkā Kara padomes lēmums par piekto maizes normu samazināšanu: strādniekiem — līdz divsimt piecdesmit gramiem, kalpotājiem, nestrādājošajiem un bērniem — līdz simt divdesmit pieciem gramiem. Šodien man jāziņo, ka no šī paša datuma mēs nevarēsim iedzīvotājiem izsniegt nekā vairāk kā tikai maizi. Tomēr arī tādos apstākļos, ja stāvoklis nemainīsies, mēneša beigās mums būs palicis karaspēka un flotes apgādei: gaļa — trim dienām, precīzāk sakot, trim un trīs desmitdaļām dienu, taukvielas — nedēļai, putraimi un makaroni — mazāk nekā četrām dienām ...

Ar to, Andrej Aleksandrovič, atļaujiet man ziņojumu beigt.

Zdanovs klusēja.

— Pēc pilsētas Veselības aizsardzības nodaļas ziņojuma, biedri, — ierunājās Popkovs, — aizritējušajās piecpadsmit dienās no nepietiekama uztura pilsētā miruši astoņi tūkstoši divšimt trīsdesmit divi cilvēki. Noteikt di-strofiķu un cingas slimnieku skaitu nav iespējams. Tagad taču daudzi uz poliklīniku nemaz vairs neiet, cilvēki saprot, ka ārsti nespēj sniegt reālu palīdzību.

Šķita, ka Zdanovs nemaz neklausās, ko saka Ļeņingra-das izpildkomitejas priekšsēdētājs. Spriežot pēc skatiena, kas vērās kaut kur tālumā, viņš domās pašreiz atradās ārpus šīs istabas. Reizreizēm viņš nepacietīgi palūkojās uz durvīm. Beidzot, ar zvanu izsaucis savu palīgu pulka komisāru Kuzņecovu, viņš dusmīgi jautāja:

— Vai galu galā ir kāda ziņa no Lagunova?

— Pagaidām nav nekā, — Kuzņecovs atbildēja, it kā vainīgs juzdamies. — Tiklīdz viņš būs piezvanījis...

— Vai pats esat mēģinājis ar viņu sazināties? — Zdanovs pārtrauca.

— Jā, es zvanīju uz Osinovecu.

— Vai Jakubovskis ir tur?

— Nav neviena, visi aizgājuši uz krastu.

— Tiklīdz no Osinovecas kāds būs piezvanījis, nekavējoties ziņojiet man! — Un piebilda, it kā atvainodamies par savu skarbumu: — Lūdzu, ziņojiet!

Kad Kuzņecovs bija izgājis, Zdanovs ar visu augumu pagriezās uz Popkova pusi un, atklādams, ka nav palaidis garām viņa komentārus pie Pavlova ziņojuma, jautāja:

— Ko jūs konkrēti ierosināt darīt?

— Man ir šādi tādi priekšlikumi, — sarunā iejaucās Vasņecovs, bet šai mirklī iezvanījās telefons un Zdanovs paņēma klausuli.

— Klausos.

Viņš pateica tikai vienu vārdu un, nolicis klausuli vietā, sacīja:

— Mani izsauc pa telegrāfu Galvenā mītne. Lūdzu neizklīst ...

Zdanovs gāja pa garo un plato Smolnija gaiteni. Ausīs viņam joprojām dunēja briesmīgie vārdi, kurus nupat bija teikuši Pavlovs un Popkovs, taču pašreiz viņš domāja par to, kas notiek Maskavas pieejās un viņam tik labi pazīstamajā Staļina kabinetā Kremli. Zdanovs vēl nezināja, kas viņu izsauc, taču viņš ļoti vēlējās, lai vada otrā galā būtu Staļins.

Ienāca prātā minējums, no kura sirds vai pamira: varbūt tieši šobrīd vācu tanku ķīļi savienojušies kaut kur Maskavas nomalē un viņu izsauc tikai tāpēc, lai paziņotu, ka ienaidnieka ielaušanās galvaspilsētā nav vairs novēršama?...

Zdanovs ne mirkli nešaubījās, ka Maskava aizstāvēsies tikpat nikni kā Ļeņingrada. Taču viņš zināja, cik milzīgus spēkus vācieši savilkuši pie Maskavas ...

Jau tāda doma vien, ka Maskavu iespējams zaudēt, Ždanovam bija neizturami sāpīga. Lai gan grūtos brīžos viņš allaž atgādināja sev un saviem tuvākajiem biedriem, ka Napoleonam Kremļa ieņemšana nepavisam nenozīmēja uzvarētāja vainagu, bet gan kauna pilnas sakāves sākumu, viņam tomēr bija skaidrs, kādas būtu tās reālās sekas, ko radītu sociālistiskās valsts galvaspilsētas krišana.

Vispirms būtu lemta bojā ejai Ļeņingrada. Ja ienaidnieks ieņemtu Maskavu, Ļeņingrada nenoturētos pat dažas dienas: sniegt palīdzību no ārpuses uzreiz kļūtu daudz grūtāk. Turklāt Hitlers tad varētu dot fon Lēbam lielus papildspēkus un relatīvais spēku līdzsvars, kas pastāv pie Ļeņingradas kopš oktobra, būtu izjaukts. Lai arī pār pilsētas aizstāvju līķiem, tomēr ienaidnieks katrā ziņā ielauztos Ļeņingradas ielās ...

Kā politisks darbinieks Zdanovs vienmēr saprata un gandrīz fiziski sajuta, .ka Maskavas un Ļeņingradas likteņi ir nesaraujami saistīti. Taču kā cilvēks, uz kura pleciem gūlās galvenā atbildība par Ļeņingradu, atbildība, kas ar katru mēnesi, pat ar katru dienu kļuva grūtāka un rūgtāka, tāpēc ka pati pilsētas dzīve kļuva grūtāka un rūgtāka, Zdanovs pilnā mērā piederēja Ļeņingradai.

Izņemot tās četras piecas stundas diennaktī, kad Zdanovs gulēja, visu pārējo laiku viņa prāts, sirds un domas bija pievērstas vai nu Urickai, kuras austrumu pusē vācu karaspēka daļas atradās Ļeņingradai vistuvāk, vai Nevas austrumu krastam, kur no niecīga placdarma mūsu karaspēks jau ilgu laiku veltīgi pulējās pārraut blokādi, vai arī Volhovai un Tihvinai, kur ienaidnieks centās uzmest Ļeņingradai otru blokādes cilpu. Taču pašreiz, šai laika sprīdī, kad Zdanovs kāpa lejā uz Smoļnija pagraba telpām, uz kurām veda blāvi apgaismotas divlaidu kāpnes ar šauriem metāla pakāpieniem, viņš domāja vienīgi par Maskavu.

Sakaru mezgla aparātu telpā dega spoža gaisma un temperatūra bija tuvu normālai. Šis siltums, spilgtā gaisma, ritmiskā telegrāfa aparātu klabēšana un piesardzīgā šauro papīra lenšu čaboņa, tām lienot ārā no aparātiem, ikvienā, kas ienāca šeit no drūmajām, izdzisušajām Smojnija istabām, izraisīja ilūziju, ka viņš vienā mirklī ir izglābies np visām kara un blokādes nelaimēm. Ikvienam šķita, ka viņš nokļuvis kādā citā pilnīgi savrupā pasaulē, lai gan patiesībā Ļeņingradā nebija otras tādas vietas, kas redzamiem un neredzamiem pavedieniem būtu tik cieši saistīta ar priekšējām karaspēka daļām, kuras aizstāvēja pilsētās pieejas, ar armijām šaipus un viņpus blokādes loka, ar Augstākā virspavēlnieka Galveno mītni, ar Kremli, ar Maskavu, ar visu Lielo zemi.

Maiņas dežurants, vecākais leitnants, pēc visiem regla-menla noteikumiem sagaidīja 2danovu pie durvīm. Uz viņa sveicienu Zdanovs atbildēja pavisam nemilitāri — tikai palocīja galvu un ziņojumā nemaz neklausījās, bet tūlīt devās uz galdiņu pie pretējās sienas; šis galdiņš bija mazliet atvirzīts nost no pārējiem tādiem pašiem galdiņiem, kas stāvēja rindā gandrīz cieši cits pie cita.

Telegrāfiste ar zaļiem vecākā seržanta lauka trīsstūrī-šiem uz zīmotnēm, tiklīdz ieraudzīja 2danovu, strauji uzlika pirkstus uz sava Bodo taustiņiem un sāka sist parasto «vai tur, vai tur...». Viņš zināja, kā šo telegrāfisti sauc, tāpat arī zināja, kā sauc pārējās divas, kas strādāja maiņās, uzturēdamas tiešus sakarus ar Galveno mītni. Apspiezdams astmatiskā klepus lēkmi, Zdanovs sasveicinājās:

, — Labdien, Ļena!

Meitene mazliet pacēlās, nepārtraukdama sist «vai tur».

Pēc pāris mirkļiem no aparāta sāka līst ārā lente, uz kuras daudzkārt atkārtojās viens vārds: «Šeit, šeit,

šeit...»

— Pārraidiet, ka es esmu te, — 2danovs pavēlēja.

Pašreiz viņš neredzēja nekā — nedz galdiņu rindu, nedz telegrāfistes, kas pie tiem strādāja, nedz lampas ar zaļajiem kupoliem, kuras vados nokarājās no griestiem, — viņš redzēja vienīgi pirkstus, kas zibenīgā ātrumā uzsit «pie aparāta Zdanovs» un tad nogaidīdami sastingst virs taustiņiem. Arī Zdanovs sasprindzis gaidīja.

Beidzot aparāts atdzīvojās.

Aizsteigdamies priekšā telegrāfistei, Zdanovs saķēra lenti, kas līda ārā no aparāta, un, tik tikko noturēdamies to nepavilcis, izlasīja:

«Sveicināts, Andrej Aleksandrovič! Pie aparāta Sapoš-ņikovs. Biedrs Staļins pavēlēja jums paziņot Galvenās mītnes lūgumu. Lai apbruņotu rezerves karaspēka daļas, kas ierodas pie mums, steidzīgi vajadzīgi smagie tanki. Vai Kirova rūpnīca spēj tos dot kaut vai pavisam nedaudz?»

Pār Zdanovu kā viļņi vēlās pretrunīgas jūtas. Vispirms viņš juta. prieku. Prieku un atvieglojumu tāpēc, ka viņam nav paziņots nekas katastrofāls. Taču šīs jūtas drīz vien norima — tās izspieda dusmas.

«Kādi tanki!» Zdanovam gribējās kliegt. «Kur lai tos ņem?» Kopš paša kara sākuma pa dzelzceļu, bet vēlāk, kad dzelzceļu bija pārrāvis ienaidnieks, pa Lādogas ezeru Ļeņingrada sūtīja uz Maskavu ievērojamu daļu savas kara rūpniecības produkcijas. Arī smagos tankus. Visi Galvenās mītnes rīkojumi, kas bija līdzīgi šodienējam, tika izpildīti nevainojami. Taču pašreiz, kad Ļeņingradā gandrīz nebija elektroenerģijas — nebija ar ko apgaismot pat hospitāļus —, kad Lādogas ezers nebija kuģojams un cilvēki mira badā, Šapošņikova lūgums Galvenās mītnes uzdevumā, lai gan tas bija izteikts Staļina vārdā, Zdanovam likās neticams.

— Pārraidiet!... — .Zdanovs iesāka, īgnumu neslēpdams, bet pēkšņi aprāvās. Viņš saprata, ka nupat būtu izdarījis kaut ko tādu, ko nekad nebūtu spējis sev piedot: pārmetis Maskavai, pārmetis Staļinam viņu neizpildāmās prasības. Pārmetis tādā brīdī, kad ienaidnieks laužas uz galvaspilsētu, kad lūgums, lai Ļeņingrada palīdz, nozīmē, ka nekādu citu iespēju vairs nav.

— Pārraidiet! — Zdanovs klusi atkārtoja un sāka diktēt, rūpīgi izraudzīdamies vārdus: — Sveicināts, Boris Mihailovič! Tanku ražošana Kirova rūpnīcā bija jāpārtrauc, pirmkārt, tāpēc ka pašreizējos apstākļos Ižo-ras rūpnīca nespēj izgatavot bruņas, otrkārt, tāpēc ka nepieciešamā iekārta un kadri evakuēti un, treškārt, trūkst elektroenerģijas.

Viņš gribēja piebilst: «Turklāt cilvēki mirst no bada.»

Tomēr savaldījās un pēc īsa pārtraukuma turpināja:

— Līdz pat pēdējam laikam Kirova rūpnīca remontēja bojātos tankus, kas tika atgādāti no frontes. Tagad mēs nespējam nodarboties ari ar to. Pēdējos desmit tankus nosūtījām uz Ņevas placdarmu pirms nedēļas.

«Tādā gadījumā cits lūgums,» Maskava atkal pārraidīja. «Vai nevarat palīdzēt ar KV tanku dzinējiem un atsevišķiem mezgliem? Mēs mēģinām noorganizēt tanku ražošanu Staļina autorūpnīcā. Turklāt steidzīgi vajadzīgi mīnmetēji un pulka lielgabali.»

Ždanovs aši izķēra no kabatas piezīmju grāmatiņu, atvēra to un sāka diktēt:

— Mūsu plāns mīnmetēju ražošanā ir tāds: simt divdesmit milimetru mīnmetēji — divsimt dienā, astoņdesmit divu milimetru mīnmetēji — astoņsimt. Pašreiz mums ir gatavi simt četrdesmit gabali simt divdesmit milimetru mīnmetēju un trīsdesmit — astoņdesmit divu milimetru mīnmetēju...

Ždanovs gribēja piebilst: «Mums tie ir ārkārtīgi nepieciešami,» taču nodiktēja:

— Varam atdot, ja jums vajadzīgs. Paziņojiet, cik daudz nepieciešams.

«Vajadzīgs daudz mīnmetēju un pulka lielgabalu jaunajām divīzijām un brigādēm,» telegrāfa lente atbildēja. «Lūdzam steidzīgi aprēķināt, cik daudz varat saražot un dot maksimāli.»

— Tiks izdarīts, aprēķināsim līdz šīsdienas novakarei, — Ždanovs apsolīja. — Taču ieroču pārvadāšana pašreiz iespējama tikai pa gaisu.

«Izsūtīsim speciālas lidmašīnas,» «Bodo» noklaudzināja atbildi. «Paziņojiet termiņu!»

— Vakarā paziņosim, — Ždanovs nodiktēja. — Uz...

Viņš jau gribēja sacīt «uz redzēšanos», bet pēkšņi

apklusa, teikumu nepabeidzis. Nepacēlusi pirkstus no taustiņiem, telegrāfiste jautājoši vērās viņā.

— Boris Miliailovič, — Ždanovs diktēja, — mēs lūdzam lidmašīnas, kas lidos pie mums, piekraut ar papildu pārtiku ...

Ždanovs saprata, ka šis lūgums ir pārmērīgs. Maskava jau tā divas dienas no vietas sūtīja uz Ļeņingradu speciālas lidmašīnas ar kalorijām bagātiem produktiem — ar prosas biezputras un zupas koncentrātiem, desām, sviestu un piena pulveri. Sai darbā bija norīkotas pavisam divdesmit četras transportlidmašīnas, un tās bija jau piegādājušas divsimt tonnu tādas pārtikas.

Mirkli klusējis, Zdanovs trīsošā balsī piebilda:

— Mums ir ļoti, ļoti grūti.

Atkal sāka līst ārā lente, un Zdanovs izlasīja:

«Gaidiet pie aparāta!»

Pagāja viena minūte. Divas. Trīs...

Beidzot aparāts sāka īsiem, biežiem grūdieniem izstumt no veltņa apakšas lenti ar vārdiem «vai tur, vai tur.. «Zdanovs pie aparāta,» atbildēdama uz taustiņiem uzsita Ļeņingradas telegrāfiste.

«Šeit Sapošņikovs,» ziņoja Maskava. «Ar jums vēlējās runāt biedrs Staļins. Bet viņam pašreiz ir saruna pa tiešo vadu. Viņš lūdza izsacīt ļeņingradiešiem dziļu pateicību.»

Zdanovs gribēja atkārtot solījumu darīt visu iespējamo, lai izpildītu Galvenās mītnes lūgumu, taču pretēji savai gribai jautāja Šapošņikovam:

— Kāds stāvoklis ir pie Maskavas?

Atbilde tika saņemta tūlīt:

«Ļoti grūts. Pēc mūsu sarunas ar biedru Vasņecovu situācija pasliktinājusies. Tomēr Ļeņingradu neatstāsim nelaimē vienu. Galvenā mītne devusi Mereckovam norādījumu forsēt uzbrukumu Tihvinai. Hozinam par to ir ziņots. Beidzam. Sapošņikovs.»

Aparāts apklusa. Meitene uzsita «parakstu» — apstiprinājumu, ka saruna beigusies.

Taču Zdanovs negāja projām. Viņš stāvēja nekustēdamies, vērdamies apklusušajā aparātā, it kā joprojām kaut ko gaidīdams. Citā reizē vēsts par uzbrukumu Tihvinai būtu Ždanovu iepriecinājusi. Taču tagad visu aizēnoja divi vārdi: situācija pasliktinājusies. Tas nozīmēja, ka Maskava ir briesmās. Lai gan blakus joprojām klaudzēja desmitiem citu telegrāfa aparātu, Zdanovam šķita, ka pēc Maskavas aparāta apklušanas telpā iestājies kapa klusums. Domās Zdanovs bija Kremlī, viņš pūlējās uzminēt, ar ko Staļins pašreiz apspriežas pa tiešo vadu un par ko ir runa.

Un pēkšņi viņš izdzirda klusu meitenes balsi:

— Biedri Kara padomes locekli... Andrej Aleksan-drovič ... Kā ir, vai drīz...?

Viņā lūdzoši raudzījās asaru pilnas telegrāfistes acis.

— Par ko jūs runājat, Ļena? — Zdanovs nesaprata.

— Kā ir... ar Lādogas ezeru? — meitene ierunājās mazliet ska|āk, un viņas balsi izdzirda dežurants.

— Vecākā seržante! — dežurants uzkliedza. — Izbeigt runāšanul — Tad citādā tonī teica Ždanovam: — Piedodiet, biedri Kara padomes locekli, viņas tēvs ir tuvu miršanai.

— Jā, jā, — 2danovs atsaucās ne visai sakarīgi. — Lādogas ezera ceļam jātiek atklātam jebkuru dienu.

Viņš gāja uz durvīm, bet pēkšņi pagriezās pret vecāko leitnantu, kas viņu pavadīja, un neapstādamies pusbalsī sacīja:

— Parūpējieties, lai viņai izsniedz simt gramu sausiņu. Vienreizēju devu. Es došu rīkojumu...

Iedams augšā pa šaurajām kāpnēm un pēc tam pa citām — platām, kuras veda uz Smoļnija otro stāvu, 2da-novs apsvēra, kas būtu tūlīt darāms, lai apmierinātu Maskavas vajadzības. Vispirms bija jāsazinās ar Kirova rūpnīcu, Ižoras rūpnīcu un ar fabriku «Skorohod», kas tagad ražoja ne vien apavus, bet arī artilērijas šāviņus. Bloķētajā Ļeņingradā visi strādāja karam. Pat parfimērijas fabrika, kurai joprojām bija miermīlīgs nosaukums «Grims», tagad izgatavoja nevis lūpu krāsu, bet* kājnieku mīnas, kuru korpuss bija līdzīgs vazelīna trauciņiem. Bet amatnieku artelis «Prīmuss» pirms trim mēnešiem bija apguvis automātu ražošanu ...

Domās nogrimis, 2danovs atvēra pieņemamās istabas durvis un tūlīt izdzirda savu palīgu Kuzņecovu priecīgi izsaucamies:

— Viņi izgājuši! ... Izgājuši uz ledus, Andrej Alek-sandrovič! Lagunovs pie telefona gaida jūs!

2danovs juta, ka viņam sirds sāk strauji pukstēt.

— Tad beidzot tomēr! — viņš izsaucās un steidzās uz kabinetu.

Visi, ko 2danovs bija tur atstājis, tagad stāvēja ap rakstāmgaldu, uz kura bija nolikta telefona klausule. Kad atgriezās, gandrīz vai skriešus ieskrēja 2danovs, viņi pakāpās sāņus.

Neapgājis galdam apkārt, viņš paķēra telefona klausuli un teica:

— 2danovs klausās.

— Sveicināts, Andrej Aleksandrovič! — tāla balss atsaucās. — Ziņo Lagunovs. Šorīt piecos un piecpadsmit minūtēs, kā bija paredzēts, ekspedīcija izgāja uz ledus;

tās uzdevums — aiziet līdz Kobonai, ar stigmietiem nospraužot nākamo trasi.

— Pateicos! — Zdanovs izsaucās, nespēdams apvaldīt satraukumu, un vēlreiz atkārtoja: — Pateicoši

Nekā nebilzdams, dažus mirkļus viņš klausījās Lagu-nova ziņojumā. Klusumu, kas valdīja kabinetā, traucēja vienīgi Zdanova biežā un skaļā elpa. Tad viņš palūkojās pulkstenī un pārmetoši sacīja klausulē:

— Tagad ir jau pāri deviņiem! Kāpēc neziņojāt agrāk? Kāpēc tik ilgi turējāt mūs nervu sasprindzinājumā?

— Neuzdrošinājos, Andrej Aleksandrovič, — bija atbilde. — Es jau nupat paskaidroju biedram Vasņecovam. Jūs taču zināt, ka ledus izlūkošana notikusi daudzkārt, taču izlūkotāji allaž atgriezās bez labām ziņām. Astotajā kilometrā ceļu aizšķērsoja ūdens, Baidījos, vai šodien nebūs tāpat. Bet tagad pagājušas vairāk nekā četras stundas un viņi nav atgriezušies, tātad izdevies vai nu ūdeni apiet, vai arī iepriekšējā diennaktī tas pārklājies ar ledu.

— Saprotu jūs, — Zdanovs sacīja parastajā, mierīgajā balsī. — Vēlreiz pateicos. Gaidīsim jūsu turpmākos ziņojumus ... No tā ir atkarīgs... — Viņa balss pēkšņi iedrebējās. — Vārdu sakot, jūs pats visu saprotat. Uz redzēšanos!

Nolicis klausuli, Zdanovs pārlaida skatienu pārtrauktās sēdes dalībniekiem. Kā bija pārvērtušās viņu sejas! Pirmīt, kad viņš gāja ārā, lai dotos uz sakaru mezglu, tās bija bēdīgas, drūmas un šķita, ka tajās nekad vairs neparādīsies smaids. Bet pašreiz smaidīja visi. Pat Pavlovs!

— Nākamie Lagunava ziņojumi būs ilgi jāgaida, — Vasņecovs ar nožēlu piebilda. — Pat vislabvēlīgākajos apstākļos līdz Kobonai ir ne mazāk kā sešas stundas ilgs gājiens. Pašlaik būs vajadzīgas vismaz deviņas vai desmit stundas. Tātad, — viņš palūkojās pulkstenī, — jāgaida vēl piecas sešas stundas.

— Jā, ne mazāk kā piecas, — Zdanovs apstiprināja, — ja vien, — viņš ierunājās klusākā balsī, — viņiem vispār izdosies līdz turienei aiziet...

Sai mirklī viņš sajuta, ka joprojām žņaudz saujā papīra lentes ritulīti. Zdanovs sadrūmis stingri sacīja:

— Tāpat vien sēdēt un gaidīt priecīgas vēstis — to mēs nevaram atļauties. Mums ir daudz neatliekamu darīšanu. Saņemts Galvenās mītnes uzdevums. Sēdieties, biedri...

Viņš pirmais piegāja pie garā, ar zaļu tūku klātā galda.

Rotas komandieris otrā ranga kara tehniķis Sokolovs saņēma pavēli astoņos rītā ierasties tiltu būves bataljona štābā. Iedams turp, viņš nemaz neiedomājās, ka viņam varētu uzticēt tādu uzdevumu, no kura izpildes daudzējādā ziņā būs atkarīga divarpus miljonu ļeņingradiešu dzīvība vai nāve. Tas, kas šai aukstajā rītā notika Lādogas ezera, pareizāk sakot, tā dēvētā Sliselburgas līča rietumkrastā, ārēji nemaz neizskatījās nozīmīgs.

Bataljons bija izvietots Kokorevas sādžiņas rajonā, un gandrīz līdz novembra vidum tā galvenais uzdevums bija atjaunot piestātni, ko vācieši katru dienu sabojāja, apšaudīdami ar artilēriju vai bombardēdami no gaisa. Kamēr Sliselburgas līcis nebija aizsalis, šai piestātnē pietauvojās kara flotiles kuģi un Ziemeļrietumu upju kuģniecības liellaivas. No Kokorevas uz austrumu krastu tajās veda Ļeņingradā izgatavoto munīciju un kara tehniku, bet atceļā no turienes — pārtikas kravas.

Tiltu būves bataljonu komandēja inženieris Brikovs, kas armijā bija iesaukts tikai augusta beigās un līdz tam bija vadījis Vissavienības ceļu projektēšanas institūta kantori Ļeņingradā. Par viņa vietnieku tehnikas jautājumos bija kļuvis inženieris Gusinskis, speciālists tiltu būvēšanā. Ceļu būves inženieri bija arī rotu komandieri Sokolovs, Kačurins un Kostjurins. Tāpat augstākā tehniskā izglītība bija vadu komandieriem Dmitrijevam, Sta-fejevam, Aševskim, Smirnovam, Radzevičam, Lačinovam, Krotkovam un Mordaškinam; savus karavīra dokumentus viņi bija saņēmuši, atdodami tā paša ceļu projektēšanas kantora vai šoseju pārvaldes darbinieka apliecības. Ierindnieku un seržantu vidū pārsvarā bija agrākie galdnieki, namdari, mūrnieki — parasti gados paveci vīri, kas karadienestam derīgi tikai daļēji.

Visā bataljonā, šķiet, vienīgi pats Sokolovs varēja saukties par pieredzējušu karavīru — viņš jau četrdesmitajā gadā bija piedalījies kaujās Karēlijas zemes šaurumā. Taču arī viņš, ar savu rotu ieradies šeit naktī uz 10. oktobri, sākumā jutās diezgan nedrošs. Viņš bija pieradis ierīkot ceļus — spridzināt kalnus, aizbērt purvus, noklāt ar asfaltu zemesceļus. Bet te bangoja bezgalīgs, jūrai līdzīgs ezers, piestātnē stāvēja apledojuši kara kuģi, kuri izskatījās, it kā nupat atgriezušies no tāla brauciena pa Arktiku, un kā pirksts, kas norāda, kur ir zemes mala, slējās gaisā Osinovecas bāka — augsts mūra tornis, kurā no apakšas līdz pat augšai mijās sarkanas un baltas horizontālas svītras. Uz krastu veda ce]š, ko galīgi bija izdangājušas ienaidnieka aviācijas bumbas, pāri ezeram nosūtāmo smago tanku kāpurķēdes un buksējošu automašīnu riteņi. Pa kreisi no ceļa melnoja jauktu koku mežs — nīkulīgi bērziņi, apses un priedes, — un arī to bija stipri sakropļojis karš.

Bataljons tūdaļ sāka atjaunot piestātni. Zemnīcas dzīvošanai raka vēlāk, lielākoties naktīs.

Grūta darbā pagā|a viena nedēļa, tad otrā, trešā. Rudenīgi vētrainais Lādogas ezers pamazām pierima. Taču tas bija nāves miers. Pa svina pelēko ūdeni peldēja vižņi. Kuģi Osinovecā piestāja aizvien retāk. Tikai stiprākie no tiem spēja izlauzties cauri vižņiem un ledus sablīvējumiem. Lādogas ezers vairs nebija kuģojams.

Novembra vidū Ļeņingradas frontes aizmugures priekšnieks ģenerālis Lagunovs sapulcēja visu Kokorevas tuvumā izvietoto karaspēka daļu komandierus un čērkstošā, aizsmakušā balsī paziņoja, ka nekavējoties jāsāk gatavoties, lai pāri Lādogas ezeram ierīkotu ceļu automašīnām un pajūgiem. Pie reizes viņš iepazīstināja ar trešā ranga kara inženieri Jakubovski, kas bija iecelts par būves priekšnieku.

No tā laika piekrastes mežā dienu un nakti bez mitas klaudzēja cirvji un spiedza zāģi: tika gatavotas ceļa zīmes, stigmieti, pārvietojamas laipas. Vienlaikus ierīkoja arī piebraucamos ceļus automašīnām un pajūgiem un attīrīja laukumus kravu novietošanai.

Ziema iestājās pa īstam. Bagātīgi sniga sniegs, reizumis puteņoja. Tomēr ledus, kas klāja Lādogas ezeru, pagaidām bija pārāk plāns.

Katru ritu pa slīpo Vaganovas nobrauktuvi uz šo nedrošo ledu steidzās izlūki pārbaudīt, cik daudz tas pa nakti kļuvis biezāks. Viņu ziņojumi bija pretrunīgi. Vieni apgalvoja, ka ledus biezums palielinājies par vienu līdz diviem centimetriem. Otri, kas mērija vairāk uz dienvidiem vai ziemeļiem, atgriezušies ziņoja, ka ledus, gluži otrādi, kļuvis plānāks, acīmredzot vainīgas siltas straumes, kas pastāvīgi maina virzienu. Trešie dažus kilometrus no krasta atklāja plašu rajonu, kas vispār nebija aizsalis.

... Paies dažas nedēļas, un Lādogas ezeru teiks un slavēs simtiem tūkstošu, nē, miljoniem cilvēku. Trasi pāri ezeram sirsnīgi un atzinīgi dēvēs par Dzīvības ceļu. Taču tai laikā, kad milzīgais ezers sasala pārāk lēni un nevienmērīgi, to mēdza lādēt. No glābējas artērijas, pa kuru lielais donors — Padomju zeme — iepludināja asinis dzīvības spēkus zaudējošās Ļeņingradas dzīslās, Lādogas ezers kļuva par vācu sabiedroto.

Jakubovskis vairākas reizes arī pats devās uz ledus. Katru dienu, dažkārt pat divas trīs reizes diennaktī viņam no Smoļnija zvanīja Lagunovs. Zvanīja tikai tāpēc, lai uzdotu vienu vienīgu jautājumu, izrunātu tikai dažus vārdus:

— Kā ir ar ledu?

Atbildes skanēja dažādi, taču pēc satura bija vienādas:

— Plāns.

— Vēl neizturēs.

— Ceļā ūdens ...

Zvanīja ari Zdanovs un Vasņecovs. Jautāja gan prasīgi, gan lūdzoši, gan izmisīgi. Pastāstīja, cik daudz cilvēku iepriekšējā diennaktī nomiruši badā: četri simti... seši simti...

Taču arī viņi saņēma vienu un to pašu atbildi. Mainījās vienīgi attālums, ko izlūki bija varējuši noiet pa ledu.

— Nogājuši trīs kilometrus.

— Nogājuši četrus.

— Nogājuši sešus, bet tālāk — ūdens...

Ar ledus izlūkošanu nodarbojās daudzi. Frontes hidro-meteoroloģiskais dienests. Kara flotiles hidrogrāfiskais dienests. Baltijas flotes izlūki. Robežsargu karaspēka daļas. Inženiertehniskās daļas.

Lai ledus izturētu cilvēka smagumu, pietiek ar septiņu centimetru biezumu. Zirgam ar tonnu smagu kravu ragavās nepieciešams vismaz piecpadsmit centimetru biezs ledus, bet piekrautai pustonnīgai automašīnai — ap divdesmit centimetru.

Septiņi, piecpadsmit, divdesmit — par šiem skaitļiem cilvēki sapņoja nomodā un nakts miegā. Taču maksimālais ledus biezums joprojām nebija lielāks par astoņiem centimetriem.

Beidzot sals sasniedza divdesmit divus grādus. Tad arī

uz tiltu būves bataljona štābu tika izsaukts rotas komandieris Sokolovs.

Izsaukuma iemeslu viņš nezināja un par to daudz ari neprātoja. Rotu komandierus izsauca bieži, daždažādu iemeslu dēļ.

Rīts bija nomācies. Mežā būtu bijis pavisam tumšs, ja nebijis sniegs uz zemes un sarmojums uz kailajiem apšu zariem un priežu skujām.

Tuvodamies štāba zemnīcai, pie kuras no sniega līda ārā sasaluši avenāji, Sokolovs pavilka uz augšu piedurkni un paraudzījās pulkstenī. Bija bez trim minūtēm astoņi.

Pie ieejas zemnīcā saldams mīņājās sargkareivis. Vairāk nevienas dzīvas dvēseles nebija. Sokolovam tas likās dīvaini: acīmredzot bija izsaukts tikai viņš viens, nevis kā parasti visi rotu komandieri.

— Vai pārējie jau sanākuši? — viņš tomēr apvaicājās sargkareivim.

Tas uz mirkli pārtrauca mīņāšanos, nodrebinādamies paraustīja plecus un no aukstuma aizsmakušā balsī atbildēja:

— Komisārs un inženieris ir tur iekšā, biedri otrā ranga kara tehniķi.

— Un bataljona komandieris?

— Nu jau būs pusstunda, kopš viņš aizgāja.

Sokolovs sāka pa apledojušiem pakāpieniem kāpt zemnīcā. Atvēris durvis, brezenta aizsegu viņš neaiztika un pārspīlēti ska|i, kā jau parasts tādās reizēs, jautāja:

— Atļausiet?

— Jā, jā, Sokolov, nāc iekšā! — komisārs atsaucās.

Sokolovs pavilka sāņus aizsegu un pārkāpa pār zemnīcas slieksni. Zemnīcā bija divas pavisam mazas telpas.

Pirmajā pie kvadrātveida galdiņa — gludi noēvelēta dēļa, kas piesists pie stāvus nolikta īsa, resna baļķīša — sēdēja bataljona komisārs Jurevičs un komandiera palīgs tehnikas jautājumos Gusinskis. Virs galda no griestiem nokarājās elektriskā spuldzīte. Zemnīcas otrai pusei durvju nebija, bija tikai durvju aila, un dziļumā varēja saskatīt tukšas lāviņas.

Sokolovs pielika roku pie ausaines un ziņoja par ierašanos.

— Sēdieties, biedri Sokolov! — komisārs uzaicināja.

Patiesību sakot, nemaz nebija kur apsēsties: uz šaurajiem, īsajiem soliņiem, kas atradās abās pusēs galdam, \

varēja novietoties tikai pa vienam cilvēkam, it īpaši tad, ja mugurā bija puskažoks. Gusinskis pavirzījās tālāk līdz pašai sienai un ar acīm norādīja uz atbrīvoto soliņa galu.

Parasti, kad tuvumā nebija kareivju, bataljona komisārs rotu komandierus uzrunāja vārdā un tēva vārdā. Šoreiz viņš sacīja nevis ierasto «sēdieties, Leonīd Niko-lajevič», bet sauca rotas komandieri par biedru Soko-lovu, un tas komandieri darīja uzmanīgu.

Sokolovs rūpīgi pievilka sev klāt puskažoka malas un piemetās blakus inženierim. Tikai tagad viņš ieraudzīja, ka uz galda izklāta liela, ar roku rasēta Šliselburgas līča shēma, kur atzīmētas arī apdzīvotās vietas abos krastos.

— Nu ko tad, inženieri, sāc vien! Paskaidro rotas komandierim, kāpēc esi viņu izsaucis! — Jurevičs teica, lūkodamies kaut kur sāņus.

Dažus mirkļus Gusinskis klusēja, it kā apsvērdams, ar ko būtu jāsāk. Tad paņēma sarkanu zīmuli un, strupo galu piespiedis pie melna punkta rietumu krastā, sacīja:

— Tātad šī te ir Kokoreva. Bet te otrā krastā, — viņš pārlaida zīmuli pār jau ievilktu līniju, kas dalīja līci uz pusēm, — atrodas Kobona. Pa šo līniju tad nu arī jāiet autoceļam. Tā ir? — viņš pagriezās ar seju pret Soko-lovu.

Sokolovs neizpratnē paraudzījās uz inženieri. Tas, ko viņš dzirdēja pašlaik, bija zināms ne tikai rotu komandieriem, bet arī visiem tiltu būves bataljona kareivjiem. Kopš Lādogas ezerā bija parādījušies pirmie vižņi, šeit visi dzīvoja vienās gaidās, kad šo ceļu varēs ierīkot.

— Attālums, — Gusinskis turpināja, atkal raudzīdamies kartē, — ir trīsdesmit kilometru, bet, ja ceļu laidīsim pāri Zeļeņecas salai, var teikt, būs trīsdesmit divi. — Viņš piegrūda zīmuli pie ezerā iezīmēta punkta, kas atradās tuvāk austrumu krastam. — Mums ir svarīgi, lai trase vismaz gabaliņu ietu pa cietzemi, kaut gan ceļš tad mazliet pagarinātos.

«Kāpēc Gusinskis to stāsta?» Sokolovs pūlējās izprast.

Viņš labi zināja gan nākamās trases virzienu, gan to, ka šai virzienā katru dienu no bataljona tiek sūtīti izlūki. Izlūkošanā devās pēc kārtas divu vadu komandieri — Dmitrijevs un Stafejevs. Un katrreiz, nogājuši četrus, sešus vai visaugstākais astoņus kilometrus, izlūki atgriezās krastā noguruši, nosaluši, tik tikko spēdami pavilkt apledojušos zvejnieku ledus laužņus. Atgriezās, lai zi-ņotti: «Ledus biezums nepārsniedz septiņus, astoņus, augstākais desmit centimetrus. Ari tas ir tikai maršruta sākumā. Tālāk ceļu aizšķērso ūdens ...»

Pēkšņi Sokolovs saprata. Visu saprata. Lādogas ezers beidzot aizsalis! Kārtējā izlūkgrupa droši vien aizgājusi līdz Kobonai, bet atgriezusies vēlā naktī, un jaunā ziņa vēl nav paguvusi izplatīties bataljonā. Tātad viņš ir izsaukts saņemt norādījumus, uz kurieni viņam jāved sava rota, lai iekārtotu ledus ceļu.

Nespēdams valdīties, Sokolovs pielēca kājās un priecīgi izsaucās:

— Kurš aizgāja pirmais? Stafejevs? Dmitrijevs?

Viņam neatbildēja.

Sokolovs neizpratnē novērsās no Gusinska un paskatījās Jurevičā. Arī tas klusēja.

Beidzot Jurevičs sacīja:

— Sēdies, Sokolov! Līdz galam neviens vēl nav ticis. Vakar Stafejevs nogāja tikai astoņus kilometrus. Tālāk — atkal ūdens.

— Tad nekā nevar līdzēt, ja ir ūdens, — Sokolovs drūmi noteica. Labais noskaņojums uzreiz bija pagalam.

— Ir nu gan spriešanai — Gusinskis īgni ierunājās.

— Visi tikai atkārto vienu vārdu: ūdens, ūdens! Bet kas tas ir par ūdeni? Kurš to zina? Varbūt tur ir tikai lāsme-nis, ko var apiet?

— Kāpēc nav mēģināts to darīt? — Sokolovs jautāja tādā pašā drūmā balsī.

— Tāpēc, ka mēs.dodamies uz ledus bez jebkāda inventāra, lūk, kāpēc, — Gusinskis joprojām bija sašutis.

— Bez ragavām, bez laipām, bez virvēm. Ja ejam pa ledu ar velteņiem kājās, tie samirkst. Ja uzvelkam zābakus, zoles uz ledus slīd. Pārtiku ņemam līdzi augstākais vienai diennaktij, bet dažreiz arī mazāk — jau iepriekš esam pārliecināti, ka atgriezīsimies tai pašā dienā. Izlūkošana... Pietiek izlūkot, mums jāizveido pētnieciska ekspedīcija, jārīkojas tāpat kā miera laikā.

— Miera laikā vāciešu Šliselburgā nebija, — Sokolovs iebilda, nikni pasmīnēdams.

— Un tomēr! ... Es to saku tādā nozīmē, ka grupai, kas dosies uz ledus, ir jāsagatavojas solīdi, pēc visiem noteikumiem. Jāņem līdzi ragavas, saliekamas laipas, laužņi, virves, glābšanas riņķi, medikamenti.

— Jūs gribat teikt... — Sokolovs iesāka, bet viņu pārtrauca bataljona komisārs Jurevičs:

— Jā, jā, tu esi pareizi sapratis, tieši to viņš grib sacīt. Organizēt nevis izlūkgājienu, bet pētniecisku ekspedīciju. Cilvēkus trīsdesmit, ne mazāk. Atlasīt visspēcīgākos, visizturīgākos. Visizturīgākos dažādā nozīmē, saprati? Gan garā, gan miesā. Un aiziet līdz Kobonai — lai tur vai kas! Neatgriezties ar ziņojumu, ka te ledus plāns, tur atkal ūdens, bet atrast ceļu. Atrast — tāds ir galvenais uzdevums. Atrast! — Šo vārdu Jurevičs izrur nāja ar īpašu uzsvaru. — Jā, atrast uz ledus drošu ceļu, kas spētu izturēt vismaz zirgu ar piekrautām ragavām.

Sokolovs gribēja vaicāt: «Kur to īsti meklēt? Vai pa visu Šliselburgas līci, kura platība sasniedz apmēram deviņsimt kvadrātkilometru? Ceļš taču jāierīko pa visīsāko, vistaisnāko līniju, un tā jau ar sarkanu zīmuli ir ievilkta kartē.» Taču viņš savaldījās. Sokolovs saprata, kāda briesmīga alternatīva ir pretstatā vārdiem «atrast ceļu». Viņš zināja, ka Ļeņingradā ar katru dienu vairāk cilvēku nomirst badā. To visu laiku atgādina Lagunovs. To, sākdams sarunu ar tiltu būvētājiem, katrreiz piemin Jakubovskis. «Atrast ceļu» — tas nozīmē pārvest uz Ļeņingradu pārtiku, kas uzkrājusies Lādogas ezera aus-trumu krastā. «Neatrast ceļu» nozīmē, ka Ļeņingradai beigas. «Atrast» nozīmē dāvāt ļeņingradiešiem dzīvību. «Neatrast» — nolemt drošai nāvei simtiem tūkstošu cilvēku.

— Kurus puišus tu vari ieteikt tādai pētnieciskai ekspedīcijai, rotas komandieri? — Jurevičs stingri vaicāja.

Sokolovs sāka minēt uzvārdus, pēc katra uzvārda saliekdams pa pirkstam. Kad pirkstu vairs nepietika, viņš savilka rokas dūrēs, it kā baidīdamies pazaudēt kādu no minētajiem cilvēkiem ...

— Pagaidi! — Jurevičs viņu pārtrauca. — Cilvēkus tu pazīsti, par to es nešaubos. Bet atbildi vēl uz vienu jautājumu: ko lai ieceļ par tādas ekspedīcijas priekšnieku?

Sokolovs saprata, kādu atbildi no viņa gaida. Viņa sirdī pašreiz cīnījās it kā divi dažādi cilvēki. Viens no tiem bija inženieris, kas savas domas pieradis pamatot ar precīzu aprēķinu un nemēdz pieņemt neapdomātus, pārsteidzīgus lēmumus, katru jaunu uzdevumu allaž skata sakarībā ar sekmēm vai neveiksmi iepriekšējo uzdevumu izpildē. Otrs cilvēks bija citāds. Tas bija dzimis 22. jūnijā pēc divpadsmitiem dienā, kad Mololovs teica runu un

miljoniem cilvēku, viņu vidū ari Sokolovam, kļuva skaidrs, ka šai brīdī karš nepielūdzami novilcis stingru robežu starp to, kas ir bijis, un to, kas ir. Pārkāpjot šo robežu, jāatsakās no ierastā, pazīstamā, iepriekš aprēķinātā, tikpat savos, kā visas tautas plānos paredzētā, jāprot dzīvot blakus nāvei un jāpieņem lēmumi, kuru vienīgais pareizuma kritērijs ir to ieguldījums-nākamajā uzvarā pār ienaidnieku.

Šis otrs cilvēks, Sarkanās Armijas komandieris, kas apzinājās, ka viņa izvēle ir pavisam vienkārša — uzvara vai nāve —, guva virsroku pār miera laika inženieri.

Sokolovs tikko manāmi pasmīnēja un paklusi, pat tīšām vienaldzīgi teica:

— Ja uzticat, varu iet es.

— To mēs arī gaidījām no tevis, Leonīd Nikolajevič! — Gusinskis izsaucās. Un tūlīt oficiāli, katram vārdam piešķirot īpašu jēgu, paziņoja: — Otrā ranga kara tehniķi Sokolov! Jūs esat iecelts par pētnieciskās ekspedīcijas komandieri. Vai jautājumi ir?

Sokolovs nekā neatbildēja. Ne jau tāpēc, ka viņam nebūtu bijis ko jautāt. Viņam tikai likās bezjēdzīgi to darīt tā uzreiz, bez apdoma.

«Pētnieciska ekspedīcija!» viņš klusībā atkārtoja mazliet ironiski. Šis nosaukums asociējās ar daždažādiem mērniecības instrumentiem, transportlīdzekļiem, lauka virtuvi... Un vai tad līdz šim kāds ir ierīkojis ceļu uz ledus? Kam tas ir bijis vajadzīgs?...

Gusinskis šo Sokolova klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta:

— Tātad jautājumu nav? Nekas, gan jau vēl radīsies. Bet pagaidām skaties un klausies!

Pagriezis zīmuļa smailo galu pret karti, viņš gandrīz paralēli treknajai, sarkanajai līnijai ievilka otru — punktētu līniju uz Zeļeņecas salas apzīmējumu. Punktētā līnija novirzījās no nepārtrauktās līnijas mazliet uz dienvidiem.

— Iznāk tuvu vāciešiem, — Sokolovs nedroši ierunājās. — Viņi ceļu apšaudīs ar artilēriju.

— Tur nekā nevar līdzēt, — Gusinskis noraidīja šo iebildi, — mēs nestrādājam miera laikā. Toties no Zeļeņecas pagriezīsimies mazliet uz ziemeļaustrumiem. Luk, tāl

Un viņš turpināja punktēto līniju līdz tai vietai aus-trumu krastā, kur skaidri, kaligrāfiski bija uzrakstīts «Kcbcna».

— Vai uzdevums saprotams? — Gusinskis vēlreiz jautāja, sažņaugdams zīmuli plaukstā.

Sokolovs apstiprinādams pamāja ar galvu. Bet tad pēkšņi it kā atģidās.

— Zināt, biedri kara inženieri, es tomēr mānītu gan sevi, gan jūs, ja apgalvotu, ka uzdevums man ir pilnīgi skaidrs. Iezīmēt trasi uz ledus man vēl nekad nav bijis vajadzīgs. Domāju, ka arī jums ne. Uzvilkt uz papīra ir viegli...

— Mēģiniet izmest no galvas domu, ka zem jums ir ledus! — Gusinskis viņu pārtrauca. — Iedomājieties, ka jūsu acu priekšā ir parasts, piesnidzis klajums un jums šai vietā jāatrod visizdevīgākais virziens, lai ierīkotu, teiksim, trīsdesmit divus kilometrus garu šoseju.

— Ziemas salā šosejas nebūvē, to jūs zināt tikpat labi kā es, — Sokolovs pavīpsnāja. — Taču tas nav galvenais. Jūs sacījāt — aizmirstiet ledu! Bet kā lai es to aizmirstu, ja izlūkošana ir parādījusi...

— Arī vārdu «izlūkošana» aizmirsti, Leonīd Nikolajē-vič! — šoreiz viņu dedzīgi pārtrauca Jurevičs. — Kas tā, velns, par izlūkošanu! Tādas izlūkošanas ziņas mums jau ir līdz kaklam — «Te ledus plāns», «Te ūdens» ... Bet Ļeņingradā mirst cilvēki. Pietiek! Mums pašreiz vajadzīgs kaut kas cits. — Pavēries Gusinskī, viņš pavēlēja: — Turpiniet, biedri kara inženieri!

— Tātad uzdevums ir tāds, — Gusinskis atkal ierunājās. — Izveidot pētniecisku ekspedīciju. Tas vispirms. Atrast piemērotu vietu un atzīmēt ar stigmietiem trasi, pa kuru ies automašīnu un pajūgu ledus ceļš no Kokore-vas sādžas līdz Kobonai, iegriežoties Zeļeņecas salā. Tas otrkārt. Ja ceļā gadās lāsmenis, no ledus brīvs ūdens, tam katrā ziņā jāapiet. apkārt. Tas treškārt. Par rezultātiem ar ziņnešiem ziņot uz šejieni, uz bataljona štābu. Pirmoreiz, kad būsiet nogājuši desmit kilometrus no rietumu krasta, otrreiz, kad būsiet sasnieguši Zeļeņecas salu, un trešo reizi — no galapunkta, no Kobonas. Konkrētus priekšlikumus par pētnieciskās ekspedīcijas dalībniekiem un tās tehnisko apgādi iesniedziet apstiprināšanai bataljona komandierim ... — Gusinskis parāva uz augšu puskažoka piedurkni un palūkojās pulkstenī, — teiksim,

divpadsmitos nulle nulle. Priekšdarbus sāciet tūlīt. Jāiziet uz ledus rīt mazā gaismiņā. Esmu beidzis.

Viņš piecēlās. Arī Sokolovs darīja to pašu.

— Vēl pāris vārdu, Leonīd Nikolajevič, — teica Jure-vičs, arī pieceldamies. — Negribu no tevis nekā slēpt. Uzdevums ir grūts. Visi apgalvo, ka ledus vēl plāns... Tas gan tika ziņots vakar dienā, bet pēc tam ir vakarā, ir naktī pamatīgi sala. Par ūdeni... arī negribu slēpt. Vakar mēs runājām ar šejienes zvejniekiem. Viņi domā, — Jurevičs ierunājās klusākā balsī, — ka tur tālāk ūdens neaizsalst arī ziemā. Ja nu tā, tad... — Viņš bezcerīgi atmeta ar roku un ar pēkšņu niknumu balsī sacīja: — Vārdu sakot, viss jānoskaidro līdz galam. Varbūt viņi biedē veltīgi — paši lāgā nezina, kā tur ir. Neviens no viņiem agrāk ziemā Lādogas ezeru nav šķērsojis. Tomēr kādu no vietējiem zvejniekiem ņemiet līdzi. Viņiem vismaz labi pazīstami šejienes apstākļi. Un pēdējais ir priekšlikums par pētnieciskās ekspedīcijas komisāru iecelt Bruku. Kādas ir jūsu domas?

Sokolovs labi pazina šo gados ne visai jauno vecāko politisko vadītāju, Pītera kadru strādnieku, ādmini no Vasilija salas.

— Būs piemērots, — viņš droši sacīja.

— Galvenās mītnes prasība, biedri, ir tāda... — Ždanovs pateica un skaļi nolasīja to telegrāfiskās sarunas daļu, kas attiecās uz ieroču un munīcijas piegādi pie Maskavas savilktajām rezerves armijām.

— Cik es saprotu, — Popkovs ierunājās pēc īsa vispārēja klusuma, — problēma jau nav tikai tā vien, kā visu to saražot, lai gan, atklāti sakot, es nezinu, kā mēs pašreizējos apstākļos tiksim galā ar tādu uzdevumu. Bet, ja nu arī tiksim, kā mēs nogādāsim Lielajā zemē to, ko būsim saražojuši?

— Atsūtīs lidmašīnas, — 2danovs atbildēja.

— Bet ko darīs ar lielgabaliem? Vai arī tos vedīs lidmašīnās?

— Lielgabalus varēsim nosūtīt, kad būs ierīkots ceļš. Kauja par Maskavu ilgs ne tikai vienu dienu vien. Bet

automāti un mīnmetēji vajadzīgi tūlīt... — Un pēkšņi bez redzamas sakarības Ždanovs jautāja, vērsdamies pie visiem klātesošajiem: — Vai viņiem ir ari rācija? ... Nu tur — uz Lādogas ezera? Aizmirsu pavaicāt Lagunovam.

Visi saprata, ka pat tagad Ždanovs domā par tiem, kas šorīt agri bija izgājuši uz Lādogas ezera ledus, ka pēc telefoniskās sarunas ar Lagunovu viņš nevar, viņš nespēj ne uz mirkli aizmirst ledus ceļu. Sapratuši to, visi apspriedes dalībnieki sirds dziļumos nopriecājās, jo arī viņi nespēja sevi piespiest vismaz uz laiciņu aizmirst Lādogu.

Kopš tā brīža, kad bija zvanījis Lagunovs, domas par to nemitīgi izraisīja nemieru, ko nespēja nomākt nekādas citas rūpes un pārdomas. Prātā aprēķinādami, cik daudz no vajadzīgās kara tehnikas spēj saražot Ļeņingradas rūpniecība, visi tie, kas bija sapulcējušies Zdanova kabinetā, vienlaikus ar trīsošu sirdi gaidīja jaunas vēstis no Osinovecas.

Zdanova jautājums nevienu nepārsteidza.

— Cik es sapratu no sarunas ar Lagunovu, — Vasņe-covs atbildēja par visiem, — rācijas šai izlūkgrupai nav. Taču laiku pa laikam Kokorevā atgriezīsies ziņneši ar ziņojumu par ledus stāvokli.

— Būs vien jāgaida, — Ždanovs klusi sacīja, pavērdamies pulkstenī. Arī pārējie — gluži kā pēc komandas — pagrieza galvu uz apaļā sienas pulksteņa pusi pa labi no durvīm. Tas rādīja bez ceturkšņa desmit.

— Ja viņi devušies uz ledus rītausmā, — Ždanovs skaļi prātoja, — tad droši vien viņi jau būs nogājuši ne mazāk kā desmit kilometru.

Neviens neuzdrošinājās atbalstīt vai noraidīt šo pieņēmumu. Vai tad iespējams uzminēt, kas tur ceļā var gadīties — plāns ledus, ledus blāķu sablīvējums vai neaizsalusi vieta?

— Labi, nezīlēsim, — Ždanovs teica, it kā uzminēdams šo neizteikto domu, un turpināja apspriedi. — Laiks negaida, biedri! Mums tūlīt pat jāizlemj, kā mēs izpildīsim Galvenās mītnes uzdevumu. Taču vispirms ... — Ždanovs palūkojās Vasņecovā un atgādināja viņam: — Šķiet, jūs gribējāt kaut ko teikt sakarā ar biedra Pavlova ziņojumu.

— Es gatavojos, Andrej Aleksandrovič, runāt par pasākumiem pret masveida saslimšanu ar cingu, — Vasņecovs atbildēja. — Pareizāk sakot, par puspasākumiem. Mediķi

apgalvo, ka skujās esot prāvs daudzums C vitamīna. Ja no tiem izgatavotu izvilkumu... īsi sakot, ir priekšlikums sagādāt skujas lielā daudzumā. Mēs esam aprēķinājuši: lai ar tādu izvilkumu apgādātu visas pilsētas ēdnīcas, jāsagatavo ne mazāk kā trīsdesmit tonnas skuju diennaktī.

— Kas tad to darīs? — Ždanovs jautāja.'

— Manuprāt, tāds uzdevums dodams komjaunatnei.

Ždanovs uz mirkli kļuva domīgs. Viņš labi zināja, ka

jau tūkstošiem Ļeņingradas komjauniešu, par spīti badam un aukstumam, gāž kokus Pargolovas un Vsevoložskas mežos, lai vismaz kaut cik palīdzētu pilsētai, kas palikusi bez kurināmā. Citi būvēja apkārtceļu no Zaborjes uz Lā-dogas ezeru. Citi naktīs dežurēja uz mēju jumtiem, lai dzēstu degbumbas, atraka ievainotos, kas atradās vācu fugasa bumbu sagrauto māju drupās, dienēja iznīcinātāju bataljonos. Ždanovs atcerējās arī tos Ļeņingradas jaunekļus un jaunietes, no kuriem pašās pēdējās dienās bija izveidotas daudzas vienības, lai palīdzētu galīgi novārgušajiem cilvēkiem, kas vairs nespēja piecelties no gultas, atnestu viņiem ūdeni, saņemtu maizes devu...

«Vai jaunie pleci spēs izturēt vēl vienu smagumu?» Ždanovs skumji nodomāja. Taču skaļi viņš teica:

— Labi. Uzticēsim komjaunatnei arī to.

— Ir vēl viens ierosinājums, -r- Vasņecovs atkal ierunājās, — organizēt zveju zem ledus.

— Kur?

— Visur, kur vien iespējams. Lielākoties Somu jūras līča piekrastē no Krestovskajas salas līdz Sestroreckai. Vārdu sakot, visā piecus kilometrus garajā dienvidpie-krastes joslā līdz Storožnas zemes ragam. To es ierosinu uzdot trestam «Ļenriba».

— Pieņemts, — Ždanovs teica. — Vai visu esat pasacījis?

— Nē, ne visu. Manuprāt, mums būtu jāveic vēl viens ārkārtējs pasākums. Galvenā pasta bāzēs un dzelzceļa noliktavās uzkrājies zināms daudzums pārtikas sūtījumu, kurus pagaidām neviens nav pieprasījis. Domāju, ka tos vajadzētu konfiscēt un nodot biedra Pavlova rīcībā. Kopīgā katlā.

Ždanovs klausījās Vasņecovā, galvu noliecis.

— Ko lai citu dara, pieņemsim arī šo priekšlikumu,— viņš teica, galvu nepaceldams. Tad, paskatījies pulkstenī, neapmierināts paraustīja plecus, pastiepa roku un nospieda vienu no zvana pogām.

Durvīs parādījās dežurējošais sekretārs.

— Lūdzu, Jakubovski! — Zdanovs deva rīkojumu.

Visi apspriedes dalībnieki arī pagriezās un pat mazliet

paliecās uz sekretāra pusi, it kā klusi apstiprinādami: «Jā, jā, Jakubovski! Un labi drīz, labi drīz!...»

Taču Zdanovs nejāva viņiem atrauties no darba, sacīdams:

— Tagad, biedri, vienosimies, ko mums konkrēti darīt, lai izpildītu Galvenās mītnes uzdevumu. Es domāju, ka vispirms jāaprēķina, cik daudz nepieciešamās kara tehnikas mēs varam dot virs plāna, un pēc tam visiem jābrauc uz uzņēmumiem un jāizskaidro, kādiem mērķiem šī tehnika vajadzīga.

— Vai mēs drīkstam par stāvokli pie Maskavas teikt kaut ko vairāk, nekā rakstīts avīzēs? — Štikovs šaubījās.

— Jūs baidāties no panikas, Terentij Fomič? — Zda-novs atjautāja. — Pret paniku Ļeņingrada ir nodrošināta. Pret badu un nāvi — ne. Bet pret paniku — jā! Sakiet cilvēkiem atklāti: izšķiras Maskavas liktenis. Citādi...— Zdanovs mazliet sastostījās, — viņiem nepietiks spēka izpildīt šo uzdevumu ...

Kabineta durvis klusi pavērās. Dežurējošais sekretārs ziņoja, ka Jakubovskis gaida pie aparāta. Zdanovs steidzīgi piegāja pie telefonu galdiņa un paņēma klausuli.

— Sveicināti, biedri Jakubovski! Gribu uzzināt, vai no ekspedīcijas nav saņemtas kādas jaunas ziņas.

Istabā iestājās klusums, ko traucēja tikai vienmērīgi metronoma tikšķi.

— Saprotu. Pateicos, — Zdanovs sacīja un, atgriezies pie krēsla, nevis apsēdās, bet tikai atbalstījās pret atzveltni im ziņoja: — Pagaidām nekā jauna nav. Ziņneši nav ieradušies. Pēc Jakubovska aprēķiniem, pirmais ziņojums gaidāms ne agrāk par divpadsmitiem. Ja vien ... arī šoreiz gājiens nebūs neveiksmīgs.

Neapsēzdamies viņš pabeidza apspriedi.

— Tātad, biedri, uzdosim apgabala un pilsētas komitejas rūpniecības nodalu darbiniekiem stundas laikā noteikt mūsu uzņēmumu iespējas un tūlīt visu organizēt uz vietas. Uz galvenajām rūpnīcām lai brauc apgabala komitejas un pilsētas komitejas sekretāri. Uz Kirova rūpnīcu sūtīsim...

— Atļaujiet uz Kirova rūpnīcu braukt man! — pieteicās Vasņecovs.

«Kur pašreiz atrodas ekspedīcija?» Zdanovs atkal jautāja sev, tiklīdz bija palicis viens.

Viņš iztēlojās baltos, bezgalīgos Lādogas ezera plašumus un kaut kur uz ledus cilvēku bariņu. Ko viņi dara šai brīdī? Dodas uz priekšu, uz Kobonu vai bezpalīdzīgi stāv pie tumša, svina pelēka ūdens, kam nespēj tikt pāri? Bet varbūt viņi iestrēguši ledus blāķos — izlūkošanā no gaisa pēdējās dienās bieži bija konstatēti ledus sablīvējumi visā platībā starp rietumu un austrumu krastu...

Ja tuvākajās trijās, četrās, ilgākais piecās dienās neizdosies atklāt ceļu, pilsēta būs lemta bada nāvei. Visi niecīgie krājumi, par kuriem pavisam nesen bija ziņojis Pavlovs, būs izmanot). Bads sāksies arī armijā. Tad pat visvairāk rūdītie cīnītāji, kas gandrīz mēnesi noturēja ienaidnieku pie Lugas aizsardzības līnijas, bet vēlāk atsita niknus uzbrukumus pie Pulkovas augstienes, vairs nespēs stāties pretim kārtējam vācu spiedienam...

Zdanovs atcerējās vakarējo pilsētas milicijas priekšnieka ziņojumu: bada cietēji ienaidnieka ugunī klīst pa pilsētas nomalēm un ar lāpstu atrok sniegu, meklēdami rudenī nenovāktus kartupeļus un dārzeņus. Milicijas priekšnieks vaicāja: «Ko darīt? Nelaist cilvēkus uz turieni, kur viņi katnl mirkli riskē kļūt par ienaidnieka artilērijas un pat ložmetēju upuriem, vai skatīties uz to caur pirkstiem?»

Vakar braukdams pa pilsētu, Zdanovs pats bija redzējis ļeņingradiešus, kas vāc sasalušus zemes kukuržņus nodegušo Badajeva noliktavu teritorijā. Viņš bija prasījis: «Kāpēc?» — un saņēmis atbildi: «Lai vārītu šo ar cukuru piesūkušos zemi un dzirdinātu bērnus ar saldenu ūdeni...»

Ar visām domām pievērsdamies nākamajam Lādogas ceļam, Ždanovs nespēja, pareizāk sakot, negribēja prātot par to, ka šis ceļš vēl nav glābiņš. Viņš nevēlējās atzīties pats sev, ka pa ceļu varēs pārvest tikai to pārtiku, kas jau nogādāta Lādogas ezera austrumu krastā, jo dzelzceļa mezglu Tihvinu ieņēmis ienaidnieks. Un tomēr sirdi kremta nemiers. «Pārvedīsim visu, kas uzkrājies krastā... Bet kas būs tālāk?» Ždanovs uzstājīgi jautāja pats sev. «Ko mēs darīsim pēc tam? Varbūt cerēt uz apkārtceļu, kas ved no Zaborjes uz Lādogas ezeru? Bet tas būs gatavs ne agrāk kā pēc divām trim nedēļām.»

«Jābūt gatavam agrāk!» Ždanovs domās kliedza.

«Labi, pieņemsim, būs gatavs mazliet agrāk,» viņš sev atbildēja. «Bet vai tāpēc stāvoklis daudz mainīsies? Šī divsimt kilometru garā pagaidceļa caurlaides spēja būs niecīga. Vismaz piecas dienas, bet iespējams arī, ka veselu nedēļu pārtikas kravas vilksies no Zaborjes uz Ļeņingradu pa daļai pajūgos, pa daļai automašīnās. Nē, apkārtceļš nav nekāds glābiņš. Kopā ar ceļu pāri Lādogas ezeram tas spēj Ļeņingradas aizstāvjus noturēt uz dzīvības un nāves robežas tikai pagaidām.»

Ždanovs trieca projām drūmās domas, pārliecinādams sevi, ka pašreiz galvenais ir ierīkot ledus ceļu. Bez šī ceļa Ļeņingradai neizbēgami ir gals. Un tomēr viņš apzinājās, ka Lādogas ezera trase var kļūt par īstu dzīvības ceļu tikai tad, ja pārlika, ko Ļeņingradai sūta no valsts dziļākajiem rajoniem, Lādogas ezera krastā tiks nogādāta pa agrāko visīsāko ceļu — caur Tihvinu un Volhovu. Pa tērauda sliedēm, nevis pa ļodzīgiem fašīnu ceļiem.

Taču Tihvina kopš 8. novembra bija vāciešu rokās. Volhovu gan izdevās noturēt, tomēr ienaidnieks joprojām atradās tās pievārtē.

Jāatgūst Tihvina un vācieši jāatsviež tālāk no Volho-vas! ...

Ždanovam priekšā uz galda blakus dziļam, ar papirosu galiem pilnam pelnu traukam bija nolikta telegrāfa lente. Viņš paņēma lenti un sāka meklēt to vietu, kur Maskava ziņoja, ka gatavo uzbrukumu Tihvinai. Te nu tā bija: «Galvenā mītne devusi Mereckovam norādījumu forsēt uzbrukumu Tihvinai.»

Kā tas veiksies? Cik daudz laika paies? Vai uzbrukums beigsies sekmīgi?

Ilgajos kara mēnešos piedzīvojis daudz neveiksmju un vilšanos, viņš nespēja ļauties ilūzijām, baidījās vēlamo pieņemt par īstenību. Turklāt Ždanovs nebija pietiekami informēts par operatīvo stāvokli pie Tihvinas. Atbrīvot šo pilsētu Galvenā mītne bija uzdevusi ģenerāļa Merec-kova komandētajai 4. armijai, kas Ļeņingradas frontes pavēlniecībai nebija pakļauta.

«Bet par Volhovu atbildi tu!» Ždanovs domās noteica.

Jā, par Volhovu, pareizāk sakot, par ienaidnieka Vol-hovas grupējuma sagrāvi atbildēja viņš. Kopā ar Hozinu. Tieši tāpēc visu pēdējo laiku frontes pavēlnieks uzturējās karaspēkā, kas atradās viņpus Lādogas ezera, un kopā ar Fedjuņinski organizēja trieciengrupējumu, kurš spētu ienaidnieku atsviest uz izejas pozīcijām.

Ždanovs uzturēja ar Hozinu sakarus pa telefonu un telegrāfu. Spriežot pēc pavēlnieka ziņojumiem, triecien-grupējuma organizēšana noritēja pilnā sparā, tomēr tas bija vēl pārāk vājš, lai panākums būtu drošs. Nepietika karaspēka. Arī Volhovas operācija lielā mērā bija atkarīga no tā, vai izdosies drīzā laikā atklāt kustību pa ledus ceļu: pārsviest 54. armijai pastiprinājumus bija iespējams vienīgi pa Lādogas ezera ledu.

Tā nu tajās draudīgajās dienās satinās kopā vienā kamolā viss: Maskava, Ļeņingrada, Tihvina, Volhova, nākamais Lādogas ezera ceļš. Ždanovam pirmajā vietā tomēr bija Lādoga. Bez ceļa pa ezera ledu nebija iespējams pietiekami efektīvi manevrēt ar frontes rīcībā esošajiem spēkiem, nosūtīt uz Maskavu Ļeņingradas rūpnīcās saražotos lielgabalus, ievest Ļeņingrada pārtiku, evakuēt no frontes joslā nokļuvušās pilsētas sirmgalvjus, sievietes un bērnus.

Ždanovs vēlreiz pārlasīja telegrāfa lenti un juta sirdsapziņas pārmetumu, «Es taču neliku Kara padomes locekļiem izstāstījis visu, par ko es runāju ar Sapošņikovu. Noklusēju pat to, ka tiek gatavots uzbrukums Tihvinai. Bet varbūt arī pareizi darīju, ’to noklusēdams. Hozins taču zina. No militārā viedokļa ar to pilnīgi pietiek...»

Zdanovs piegāja pie rakstāmgalda. Tur viņu gaidīja vesela kaudze visādu papīru. Armiju kara padomju un pretgaisa aizsardzības štāba ziņojumi. Pilsētas veselības aizsardzības nodaļas pārskats. Pārskats par iepriekšējā diennaktī saražoto kara rūpniecības produkciju. Vēstules, kurās mātes, sievas un māsas lūdza palīdzēt badā mirstošiem vīriem, dēliem un brāļiem, — tādu vēstuļu bija aizvien vairāk un vairāk.

Pašā virsū gulēja avīzes «Ļeņingradskaja pravda» ievadraksta novilkums. So apgabala komitejas biroja uzdevumā sagatavoto rakstu bija paredzēts publicēt nākamajā avīzes numurā — sakarā ar gaidāmo, pēc kārtas piekto pārtikas normu samazināšanu.

Ždanovs izlasīja pirmās rindas:

«Boļševiki tautai nekad neko neslēpj. Viņi vienmēr saka patiesību, lai cik nežēlīga tā būtu. Kamēr pastāv blokāde, nevar cerēt, ka pārtikas apgāde uzlabosies. Mēs esam spiesti samazināt izsniedzamo produktu normas, kamēr ienaidnieks nebūs atsviests atpakaļ, kamēr nebūs pārrauts blokādes loks. Grūti? Jā, grūti, bet citas izejas nav...»

Viņš. gurdi atlaidās pret krēsla atzveltni. Paskatījās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa divpadsmit. Uz augšu pacēlušies pulksteņa rādītāji it kā iedūrās viņam smadzenēs.

«Kas pašreiz notiek tur — uz Lādogas ezera? Kāpēc viņi klusē? Varbūt cilvēki, kas bija sūtīti izlūkot ledu, ir jau atgriezušies ar neapmierinošiem izpētes rezultātiem, bet Lagunovs un Jakubovskis neuzdrošinās ziņot par kārtējo neveiksmi? Vai arī izlūki iet uz priekšu, bet ziņneši vēl nav paguvuši atgriezties? Varbūt notikusi kāda nelaime?»

Uz pēdējo jautājumu pašreiz nebūtu varējis atbildēt neviens. Ne Lagunovs, ne Jakubovskis, ne tiltu būves bataljona komandieris Brikovs. Kopš tā brīža, kad trīsdesmit kareivji un komandieri bija uzgājuši uz ledus un izzuduši Lādogas ezera miglā, sakari ar viņiem bija pārtrūkuši.

«Pietiek!» Ždanovs sev pavēlēja. «Nevienam no tā nekļūs vieglāk, ja es sevi un citus mocīšu ar vieniem un tiem pašiem jautājumiem, ik pēc brītiņa zvanīšu pa telefonu. Ir notikumi, kurus nav iespējams pasteidzināt. Kad būs kaut kāda skaidrība, man tūlīt paziņos. Bet tagad — pietiek! Uz kādu laiku Lādogas ezers man vairs nepastāv ...»

Nepabeidzis izskatīt papīrus, viņš piegāja pie kartēm, kas bija izkārtas kabinetā pie sienas.

Viena no tām rādīja stāvokli pie Ļeņingradas. Tas visumā bija tāds pats kā septembra otrās nedēļas sākumā. Zilais, lauzītais blokādes loks sākās Somu jūras līča piekrastē, šķērsoja jūrmalas dzelzceļa līniju, kas iet uz Oranienbaumu, atdūrās pret Pēterhofu, pēc tam stiepās gar pašu krastu, ietverot Streļņu un Uricku, no turienes noslīdēja lejā uz Puškinu un Kolpinu, tad atkal pacēlās uz augšu un tur izveidoja divžuburi — uz Sliselburgu un Mgu. Pretējā pusē, aiz Sestroreckas, Ļeņingradu atgrieza no pārejās zemes tāda pati zila līnija, šķērsodama Karē-lljns zemes šaurumu no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem. Jauns šai kartē bija otrs blokādes loks, kas bija radies 8. novembrī. Tas stiepās uz Lādogas ezera dienvidu piekrasti, atrazdamies mazliet uz leju no Volhovas, un tad novirzījās uz dievidaustrumiem, ietverdams Tih-vinu.

Sī karte vienmēr bija Zdanova acu priekšā. Viņš to redzēja, pat nebūdams kabinetā. Tā rādījās viņam sapņos.

Blakus karājās karte, kas atspoguļoja stāvokli Rietumu un Dienvidu frontē. Tagad to mainīja katru dienu — notikumi Rietumu frontē risinājās ļoti strauji.

Pametis galdu, Zdanovs devās tieši pie šīs kartes. Vienīgi bažas par Maskavas likteni spēja uz brīdi aizēnot visas citas bažas.

Viņš raudzījās uz izliektajām zilajām bultām, kuru

smailes tiecās uz Maskavu, un nevilšus iedomājās to dzīvo ļaunuma iemiesojumu, kas bija noteicējs par šīm bultām, — iedomājās Hitleru un vācu ģeneralitāti.

Zdanova redzes atmiņā Hitlers izskatījās tāds, kādu viņu attēloja mūsu karikatūristi': tievs kā žagars, pirksti sažņaugti dūrēs, seju izkropļojušas patoloģiskas grimases, uz pieres nedabiski gara matu šķipsna, kas aizsedz ne tikai pieres kreiso pusi, bet arī aci. Zdanovs tomēr saprata, ka Hitlera karikatūra, lai cik tā būtu tuva oriģinālam, neatspoguļo visā pilnībā daudzus miljonus lielās noziedznieku bandas barveža briesmīgo būtību.

Stāvēdams pie kartes un pūlēdamies izprast dramatiskos notikumus, kuri norisinājās gandrīz pašā galvaspilsētas pievārtē uz Ļeņingradas, Volokolamskas, Možaiskas un Serpuhovas šosejas, Zdanovs centās arī uzminēt, kur pašreiz atrodas pats maniaks, kas nolēmis ar vismodernākajiem ieročiem likt pasaulei atgriezties viduslaikos, atbīdīt atpakaļ vēstures pulksteņa rādītājus. Karaspēkā? Kaut kur Minskā, Vitebskā vai Smoļenskā? Bet varbūt viņš palicis Vācijā un sēž tur rāciju, telefona un telegrāfa aparātu vidū? Paslēpies aviobumbām neaizsniedzamā patvertnē un dod no turienes pavēles saviem paklausīgajiem ģenerāļiem?...

No visiem Hitlera ģenerāļiem, ja neskaita fon Lēbu, Zdanovam bija diezgan skaidrs priekšstats tikai par vienu. Tas bija 2. tanku armijas pavēlnieks Guderians. Neilgi pirms kara Zdanovam bija gadījies krievu tulkojumā izlasīt viņa grāmatu «Uzmanību, tanki!». Grāmatas sākumā bija krāsās iespiesta autora ģīmetne. Spriežot pēc šīs ģīmetnes, Guderianam jau toreiz bija manāmi izkrituši mati pieres pusē un piere tāpēc šķita neproporcionāli liela, bet pilnīgās sejas apakšdaļa, uz leju no šaurajām acu spraugām, — nesamērīgi maza.

Grāmatas priekšvārdā bija teikts, ka to uzrakstījis cilvēks, kam Vācija ir parādā pateicību par savu varenību tanku ziņā, cilvēks, kas ir viens no zibenskara teorijas pafnatlicējiem; pēc šīs teorijas par galveno triecienspēku bija izmantojami tanki. Pie mums Guderiana grāmatu neņēma nopietni. Tā atstāja avantūristiska sacerējuma iespaidu, jo atradās kliedzošā pretrunā ne tikai ar marksistiski ļeņinisko teoriju kara jautājumos, par kuru autors droši vien nebija pat dzirdējis, bet arī ar Klauzevica uzskatiem, kas vācu militārajās aprindās pēc tradīcijas bija lielā cieņā.

Zdanovs atcerējās, kā reiz pēc Politbiroja sēdes jau neoficiālā noskaņā sākās saruna par Guderiana grāmatu. Toreiz, šķiet, Vorošilovs sacīja: «Šis ģenerālītis fetišizē tankus. Viņš par zemu vērtē visas citas mobilās ieroču šķiras, piemēram, kavalēriju. Jebkurā karā galvenā loma būs cilvēkiem.» Staļins pamācošā balsī precizēja: «Cilvēkiem, kas vada mašīnas.»

Uz kartes, kas tagad karājās pie sienas Ždanova acu priekšā, zem kādas zilas bultas, kura tiecās uz Maskavu no dienvidiem, bija atzīme «2.TA» — 2. tanku armija. Tā pati armija, ko komandēja Guderians.

Šķiet, tas bija otns gadījums, kad Zdanovs kara laikā atcerējās Guderianu. Pirmoreiz grāmatas «Uzmanību, tanki!»» autora uzvārds atausa atmiņā augustā, kad Guderiana divīzijas pārrāva Brjanskas fronti. Zdanovs to uzzināja telefona sarunā ar Staļinu. Toreiz Staļins arī teica, ka nosūtījis par Brjanskas frontes komandieri ģenerāli Jerjomenko un viņš nozvērējies ne tikai apturēt, bet arī sakaut «neģēli Guderianu».

Tagad šis neģēlis Guderians tiecās ieņemt Tulu un lauzās uz Maskavu.

Kartē parādītā situācija jau bija paguvusi novecot. Tā atspoguļoja iepriekšējo dienu, bet aizritējušajā diennaktī stāvoklis pie Maskavas bija pasliktinājies un pasliktinājās joprojām — tas nepārprotami izrietēja no nesenās sarunas ar Šapošņikovu.

«Kāpēc neapmaina karti?» Ždanovs īgni nodomāja. «Kas ir teikts pēdējos Ģenerālštāba pārskatos?»

It kā to izdzirdis, kabinetā ienāca ģenerālis Gusevs.

— Te būs Ģenerālštāba pārskats, Andrej Aleksandro-vič, — viņš paklusi sacīja, un, attaisījis sarkanu mapi, nolika uz rakstāmgalda vairākas zīdpapīra lapiņas.

Ždanovs noliecās pār šīm lapiņām un sāka aizrautīgi lasīt īsi un kodolīgi uzrakstītās rindas. Tajās nebija nekā nomierinoša. Pārskats liecināja, ka niknas kaujas pašreiz notiek visā Rietumu frontē. Tās dienvidu flangā, Tulas rajonā, ienaidnieks uzbruka ar četrām kājnieku divīzijām, trim motorizētajām divīzijām, četrām tanku divīzijām un vēl piedevām ar motorizētu brigādi.

Pēc brīža kabinetā ienāca pulkvedis Korolovs, nezdams jaunu karti. Sasveicinājies ar Ždanovu, viņš šo karti klusēdams piestiprināja novecojušās vietā.

— Kādas ir jūsu turpmākās prognozes, Dimitrij Niko-lajevič? — Ždanovs jautāja frontes štāba priekšniekam, nepaceldams acis no zīdpapīra lapiņām.

— Domāju, ka Guderians apies Tulu no austru-miem, — Gusevs padomājis atbildēja.

— Es jautāju par galveno, — Ždanovs nepacietīgi teica. — Ko jūs, karavīrs, domājat par Maskavas nākotni?

Gusevs klusēja. Ne jau tāpēc, ka jautājums būtu bijis negaidīts. Par Maskavas likteni toreiz domāja visi. Gu-sevu pārsteidza kas cits: tas, ka viņam to vaicāja Centrālās Komitejas sekretārs, Politbiroja loceklis, kas, protams, bija par visu informēts daudz labāk nekā frontes štāba priekšnieks.

Taču Ždanovs gaidīja atbildi. Un Gusevs arī atbildēja pietiekami pamatīgi, rūpīgi apsvērdams katru vārdu:

— Manuprāt, Andrej Aleksandrovič, turpmākā notikumu norise būs atkarīga no tā, cik neizmantotu rezervju vēl ir Galvenās mītnes rīcībā, kā arī no trīsdesmitās un sešpadsmitās armijas pavēlnieku prasmes un neatlaidības, jo ienaidnieks ar savu ziemeļu grupējumu visspēcīgākos triecienus acīmredzot devis šīm armijām, Diezgan daudz kas atkarīgs arī no tā...

— Pagaidiet! — Ždanovs viņu pārtrauca un, galvu pacēlis, raudzījās viņā ar brūno acu vērīgo skatienu. — Es saprotu, jūs kā militārais speciālists domājat vispirms tīri militārās kategorijās. Bet man gribējās jums vaicāt... — Viņš pēkšņi apklusa, jo nākamie vārdi, kurus viņš grasījās teikt, bija: «Vai ienaidniekam izdosies ieņemt Maskavu?» Šos vārdus Ždanovs tomēr neizteica, jo nosprieda, ka tos var atļauties jebkurš cits, tikai ne viņš — vadītājs, politiķis. Gusevā vairs neskatīdamies, viņš sacīja īgni, gandrīz kā rādamies: — Vai jums nešķiet, ka pēdējā laikā mūsu prese pārlieku bieži piemin Napoleonu? Pārmērīgi daudz pļāpā par to, ka Maskavas ieņemšana viņam maksājusi pilnīgu sakāvi. Tā ir kaitīga pļāpāšana.

Gusevs bija nokļuvis strupceļā: par bēdīgo Napoleona likteni ne vienreiz vien bija atgādinājis Ždanovs pats, bet tagad viņš tādu atgādināšanu nosodīja. Un kāds sakars štāba priekšniekam ar rakstiem, kas nav patikuši Ždanovam?...

Viņš nepamanīja, ka Ždanovs pašreiz strīdas pats ar sevi. Uz īsu jo īsu mirkli Gusevam bija mazlietiņ atsedzies parasts mirstīgais ar ievainojamu dvēseli, ar nerviem, kuri sasprindzināti līdz pēdējam, ar sirdi, kas nav nodrošināta pret bēdām, vilšanos, spēku izsīkumu un, galu galā, arī pret bailēm. Taču Ždanovā tūdaļ iedarbojās ārkārtīgi stingras paškontroles mehānisms. Kopš jaunības gadiem viņš apzinājās, ka viņam nav tiesību ne uz vājumu, ne uz nogurumu un vēl jo mazāk uz bailēm, ka viņam ir daudz vairāk pienākumu nekā tiesību. Viņa pienākums ir laikā atbalstīt vājāko, laikā palīdzēt nogurušajam, visur allaž atbildēt par apkārtējo cilvēku noskaņojumu, prāta ievirzi un rīcību.

— Maskavu mēs neatdosim, — Ždanovs izaicinoši sacīja, raudzīdamies Gusevam acīs. Un tūlīt viņu samulsināja ar jaunu jautājumu: — Ko jūs pašreiz darītu, ja būtu Zukova vietā?

Paraustījis plecus, Gusevs atbildēja:

— Man grūti ko izlemt Žukova vietā, kad pats atrodos te. Bet to, kas man jādara savā vietā, es skaidri zinu: jāpalīdz Maskavai. Kā to izdarīt? Vispirms jādod prettrieciens Tihvinas un Volhovas rajonā. Pavēlnieks man teica, ka Galvenā mītne tādu operāciju esot jau ieplānojusi.

— To es zinu, — Ždanovs sacīja. — Taču šai operācijā izšķiroša nozīme būs ceturtajai armijai, un tā mums nav pakļauta.

— Mums ir piecdesmit ceturtā armija. Manuprāt, Andrej Aleksandrovič, Fedjuņinskim jādod pastiprinājumi.

— Hozins pašreiz ar to arī nodarbojas.

— Jā, tomēr spēku tur joprojām ir pamaz. Mūsu rezerves atrodas šeit, Ļeņingradā.

— Vai jūs domājat par ledus ceļu? — Ždanovs vērīgi jautāja.

— Tieši tā, — Gusevs apstiprināja. — Ledus ceļš vajadzīgs ne tikai pārtikas pārvadāšanai vien.

Ždanovs domīgi klusēja.

— Vai atjausiet būt brīvam? — nomācošo klusumu pārtrauca Koroļovs, kas bija pabeidzis karšu apmaiņu.

Ždanovs piekrizdams pamāja ar galvu un tūlīt reizē ar Korojovu atlaida arī Gusevu.

Kad viņi abi bija pametuši kabinetu, Ždanovs palūkojās pulkstenī. Rādītāji stāvēja taisnā leņķī — bija ceturksnis uz vieniem.

Ždanovs izsauca no pieņemamās istabas dežurantu un pavēlēja:

— Lagunovu vai Jakubovski! Nekavējoties!

Sekretārs izgāja, aizvērdams durvis. Bet Ždanovs

palika nekustīgi sēžam, ar rokām atspiedies pret galda malu. Viņu atkal mocīja tas pats jautājums: «Kas notiek uz Lādogas ezera? Kas?»

IX

Tai agrajā, dūmakainajā rītā, kad Ždanovu izsauca uz sakaru mezglu pie telegrāfa aparāta, kas Smojniju tieši savienoja ar Kremli, grupa kareivju un komandieru pagāja garām miglā tik tikko saskatāmai Osinovecas bākai un nokļuva uz Lādogas ezera ledus. Pavisam grupā bija trīsdesmit cilvēku.

Šiem trijiem desmitiem cilvēku aiz muguras atradās ienaidnieka artilērijas plosītā Ļeņingrada, kas smaka bada žņaugos. Taču gājiena sākumā viņiem šķita, ka pašreiz karš un blokāde aizvirzījusies kaut kur tālu. Uz baltā, tuksnesīgā, ledus klātā Lādogas ezera bija grūti iedomāties, ka pavisam tuvu plosās uguns un nāve.

Ekspedīcijas ceļš bija neziņā tīts. Par Lādogas ezera viltīgumu klīda tik daudz ir patiesu stāstu, ir leģendu. Sokolovs un viņa biedri bija ne mazumu dzirdējuši gan par Lādogas ezera rudens vētrām, kas esot tikpat spēcīgas kā vētras jūrā, gan par to, ka ziemu ezerā nepārtraukti pārvietojoties ledus masas, ka dažās minūtēs izveidojoties nepārskatāmi lāsmeņi tur, kur nupat vēl ledus licies stiprs un nesakustināms, un rodoties nepārvarami ledus sablīvējumi, kas atgādinot Arktiku...

Tagad trim desmitiem cilvēku vajadzēja tam pārvilkt pāri svītru vai to apstiprināt. Taču jebkurā gadījumā bija jāatrod ceļš, pa kuru uz Ļeņingradu, kas mira no spēku izsīkuma, varētu nemitīgi plūst varenas dzīvības strāvas.

Visa iepriekšējā diena bija pagājusi, sagatavojot ekspedīciju. Tai laikā, kad Smoļnijs bija pilnīgi nodevies rūpēm par karaspēka pārgrupēšanu, jaunu aizsardzības mezglu izveidošanu, jauniem distrofiķu stacionāriem un bāreņu namiem, tai laikā, kad desmitiem tūkstošu ļeņingradiešu strādāja pie darbgaldiem, sasprindzinādami pēdējos spēkus, lai no vājuma nepakristu, — tai laikā Lādogas ezera krastmalas mežā netālu no Kokorevas sādžas ne ar ko neievērojams tiltu būves bataljons taisīja ragavas un gatavoja dēļu plāksnes, kuras varētu izmantot kā laipas pār neaizsalušām vietām, sagādāja stigmletus, ar ko uz ledus iezīmēt trasi, izmeklēja ekspedīcijas dalībniekiem labākās slēpes un stiprākos laužņus.

Visgrūtākais tomēr bija izraudzīties ekspedīcijai cilvēkus.

Piecos kara mēnešos mūsu kareivji un komandieri bija daudz iemācījušies: kauties uz dzīvību un nāvi, bet ienaidnieka karaspēka spiedienam nepadoties, izlauzties no aplenkuma, cīnīties divkaujā ar vācu tankiem, kad pašam ir vienīgi pudele ar aizdedzinošu šķidrumu, ienaidnieka viesu lugunī pāri upēm būvēt tiltus, bombardēt Berlīni, nolidojot milzīgo attālumu, kas šķīra fašistiskās Vācijas galvaspilsētu no Somu līča salām, negulēt vairākās naktis no vietas vai tikai pa brītiņam nosnausties slapjos ierakumos un tranšejās, apgūt jaunu kara tehniku. Taču nevienam no viņiem, kas tik daudz bija iemācījušies, vēl ne reizi nebija vajadzējis ierīkot autoceļu uz ledus, uz tāda ledus, kura biezums nav īsti zināms, uz ledus, zem kura atrodas bezdibenis, uz ledus, kuru jebkurā mirklī var sašķaidīt fugasa bumbas un artilērijas

šāviņi____ Turklāt tiltu būves bataljons bija izveidots

lielākoties no tiem, kas nebija derīgi dienestam priekšējās pozīcijās. Lai nu kā tas bija, ekspedīciju tomēr sakomplektēja, sagatavoja ceļam un apbruņoja, pievienojot katra ekspedīcijas dalībnieka personiskajam ierocim — šautenei vai naganam — dažas rokas granātas...

Vēlu vakarā komisārs Bruks sapulcēja piesnigušā meža klajumiņā komunistus un komjauniešus, kas veidoja ekspedīcijas kodolu. Pirms sarunas viņš ikvienu vērīgi aplūkoja. Dūrās acīs, ka viņi ir slikti apģērbušies. Kājās nevis velteņi, bet brezenta ūdenszābaki vai puszābaki ar stilbtiņiem. Ne jau visiem bija ausaines, daudziem — no auduma šūtas budjonovkas, kas bija aizķērušās kaut kur intendantūras noliktavās. Tikai daļu kareivju bija izdevies apģērbt puskažokos, pārējiem mugurā bija vatenis vai šinelis, kam virsū uzspīlēt» maskēšanās virsvalks. Ko lai dara: puskažokl, velteņi, kažokādas vestes un ausaines sūtāmas vispirms uz priekšējām pozīcijām. Pat maskēšanās virsvalkus ekspedīcijas vajadzībām bija izdevies dabūt tikai ar Jakubovska palīdzību. Viņš bija izgādājis ekspedīcijas dalībniekiem arī pārtikas papilddevu: virs pastāvošās trīsdienu normas katrs saņēma arī trīs sausiņus, vienu siļķi un gabaliņu caurcaurēm sasalušas desas, kas bija cieta kā akmens.

Komisāra runa bija īsa. Tā varēja būt vēl īsāka — runas saturs bija pilnīgi ietverams divos teikumos: «Aiziet līdz Kobonai! Aiziet; lai notiek kas notikdams!»

No šīs sapulces ekspedīcijas komandieris Sokolovs tūlīt devās uz bataljona komandpunktu, lai bijušajam Vissavienības ceļu projektēšanas institūta apgabala kantora vadītājam, tagadējam bataljona komandierim Briko-vam, ziņotu par gatavību doties ceļā.

...Un, lūk, agrā rītā ekspedīcija izgāja uz ledus.

Par to nekas nebija teikts kārtējā Padomju informācijas biroja ziņojumā. Par to ne vārda nebija minēts laikrakstā «Ļeņingradskaja pravda» vai vismaz frontes avīzē «Na straže rodini». To zināja tikai dienesta biedri un vēl daži cilvēki Kokorevas meža zemnīcās, kur atradās Jakubovska štābs, un Smoļnijā.

Ekspedīcija virzījās uz priekšu trijās grupās.

Pirmajā bija pieci cilvēki. Priekšgalā gāja Sokolovs ar diviem vada komandieriem — Dmitrijevu un Smir-novu —, kuri jau vairākas reizes bija devušies izlūkot ledu. Sokolovam vai uz papēžiem mīdams, gāja viņa sakarnieks — visjaunākais bataljona kareivis, deviņpadsmit gadu vecs puisis, uzvārdā Kušeļovs. Viņš ilgojās nokļūt priekšējās pozīcijās, un viņam ari it kā bija visas dotības, taču dīvainas likteņa kaprīzes dēļ vai drīzāk gan kara komisariāta rakstveža nevīžības dēļ viņš bija nokļuvis tiltu būves bataljonā. Izdzirdis tur, ka viņu ieceļ par rotas komandiera sakarnieku, puisis sākumā pavisam sašļuka. Šis dienests viņam likās līdzīgs pastnieka darbam. Taču noskaidrojās, ka patiesībā ir pavisam citādi, un drīz vien Kušeļovs sāka pat lepoties ar savu amatu: bez viņa komandieris būtu tikpat kā bez rokām. Savu komandieri Kušeļovs ne tikai cienīja, bet arī dievināja viņa agrāko kara gaitu dēļ. Tagad, iedams tūlīt aiz Soko-lova, sakarnieks no viņa ne acu nenolaida, bija gatavs doties viņam palīgā, tiklīdz radīsies nepieciešamība.

Tai pašā pirmajā grupā gāja arī pavadonis — vietējais zvejnieks, drūms, pavecs virs, kas centās turēties savrup un droši vien tāpēc Sokolovam lāgā nepatika.

Pēc pirmās grupas apmēram desmit metru atstatumā gāja ekspedīcijas «galvenie spēki» — Dmitrijeva vada kareivji ar laužņiem rokās un ar ragaviņām, kurās bija sakrauti stigmieti.

Trešā grupa it kā veidoja ekspedīcijas aizmuguri un rezervi. Tā vilka sev līdzi uz tādām pašām ragaviņām sakrautas masīvas dēļu plāksnes un citus piederumus. Vēlāk no šīs grupas bija paredzēts ņemt ziņnešus, lai nogādātu ziņojumus Osinovecā.

Pēdējais gāja ekspedīcijas komisārs Bruks.

Pēc katriem simt līdz simt divdesmit metriem Dmitrijeva kareivji ar laužņiem izsita ledū caurumus, iegremdēja tur īpašu koka mēru un, pārliecinājušies, ka ledus ir vismaz piecpadsmit centimetru biezs, tūlīt iesaldēja stigmietus, kas iezīmēja nākamo trasi.

Rītausmas migla vēl nebija izklīdusi. Strādāt pustumsā, protams, bija grūti. Tomēr vajadzēja steigties. Visi saprata, ka ceļš līdz Kobonai ir tāls, un nokļūt tur gribējās, kamēr vēl gaišs.

Virzīšanos uz priekšu kavēja arī ledus sablīvējumi. Tie sākās jau kādu kilometru no krasta. Dažreiz tiem bija jāiet apkārt.

Sokolovam tomēr bija gluži labs noskaņojums. Iepriecināja tas, ka ledus visur bija pietiekami biezs, lai izturētu ne tikai cilvēku, bet arī zirgu ar ragavām un varbūt pat pustonnīgu automašīnu.

— Kā tad ir, Susaņin, '— viņš jokoja, pievērsdamies pavadonim, — rādās, tā jūsu Lādoga nemaz nav tik briesmīga!

Sokolovs pavadoni nosauca par Susaņinu tikai tāpēc, ka bija aizmirsis šī drūmā cilvēka īsto uzvārdu. Ciema padomes priekšsēdētājs pavadoni bija atvedis pašā pēdējā brīdī, kad ekspedīcija jau atradās uz Vaganovas nobrauktuves. Tad arī tika minēts viņa uzvārds. Vienu vienīgu reizi.

Bārdainais zvejnieks ar kažoku mugurā tiešām bija līdzīgs teiksmainajam Susaņinam. Uz joku viņš atbildēja nopietni:

— Nesteidzies, komandieri, nesaki «hop!», kamēr... Redz, sāk snigt. Tā tikai vēl trūka...

Sniegs uznāca pēkšņi, it kā augšā debesīs vienā mirklī būtu pasprucis vajā milzu maiss ar baltām, pūkainām pārslām.

«Tādu sniegu var redzēt vienīgi filmās,» Sokolovs pasmīnēdams nodomāja.

Neatlika nekas cits kā iet lēnāk. Viņi tagad virzījās uz priekšu gluži kā akli: gausi, piesardzīgi, vispirms ar laužņiem pārbaudīdami ledu.

Ik pēc simt līdz divsimt soļiem Sokolovs apstājās, novilka dūraiņus, tad, iespiedis tos padusē, izņēma no šineļa kabatas kompasu un iešanas virziena pareizību pārbaudīja pēc kartes, kas atradās planšetē zem celuloīda. Parastos apstākļos vest kolonnu pēc azimuta bija vienkāršs uzdevums, bet pašreiz, kad sniegs ķepināja ciet acis, vienā mirklī pārklādams ar pārslu kārtiņu gan kompasu, gan planšetē ielikto karti, un aukstums stindzināja pirkstus, šis uzdevums komandierim kļuva par grūtu pārbaudījumu.

Pagaidām viņi tomēr gāja pareizi — pa visīsāko ceļu uz Kobonu, tikai mazlietiņ novirzīdamies uz dienvidiem, kā arī bija iecerēts, jo tur atradās Zeļeņecas sala. Tiesa, Sokolovs gan nespēja iedomāties, kā viņi sameklēs šo niecīgo saliņu, ja sniegputenis nepāries, jo tā droši vien ir apsniguši tāpat kā viss Lādogas ezers. Taču ekspedīcijas priekšnieks pagaidām centās par to nedomāt: līdz salai vēl bija vismaz divas trešdaļas ceļa. Gan pats sevi, gan ceļa biedrus Sokolovs uzmundrināja ar to, ka neaizsaluša ūdens, paldies dievam, vēl nav, lai gan viņi būs jau nogājuši kādus septiņus kilometrus. Apmēram pēc stundas varēs sūtīt ziņnešus uz Osinovecu: būs noieti desmit kilometri.

Tā kā, nepaļaudamies uz ledus biezumu, ekspedīcijas dalībnieki virzījās uz priekšu ķēdē cits no cita pusotra vai divus metrus lielā atstatumā, viņi gandrīz nesarunājās. Sarunāties kavēja arī pretvējš. Tas kļuva aizvien stiprāks un izvērtās par sniega vētru. Bagātīgais sniegs vairs nekrita uz ledus rāmi, bet griezās mežonīgā dejā, vējam gaudojot un svilpojot.

Sokolovs atcerējās Jureviča vārdus, ko tas bija teicis atvadīdamies: «Klīst valodas, ka tur tālāk ezers vispār neaizsalstot...» Sirds nodrebēja: «Ka tikai neiesperamies neaizsalušā ūdenī! Tālāk par diviem soļiem ne velna nevar redzēt.» Tad pēkšņi Sokolovs juta, ka viņam kaut kas savādi dursta pēdu apakšas, it kā zem zeķēm autos būtu iekļuvuši sīki akmentiņi. Nospriedis, ka kājas tāpat vien salst, viņš ejot mēģināja enerģiski kustināt kāju pirkstus, tomēr durstīšana nerimās. Pat kļuva stiprāka. Būtu vajadzējis noaut zābakus un izkratīt dīvainā kārtā tur nokļuvušos akmentiņus vai kaut ko citu... Taču negribējās tādā salā aut nost kājas.

«Kur te varēja rasties akmentiņi?» Sokolovs prātoja.

«Varbūt zābakos sabira ledus smelkne, kad līdām pāri ledus blāķiem, bet tā jau būtu ātri vien izkususi...»

Durstīšana kļuva aizvien neciešamāka. Un tad viņš saprata — tās ir naglas. Iešanu traucē nevis akmentiņi vai ledus smelkne, bet nolādētās naglas, kas no iekšpuses sadzītas zābaku zolēs.

Ekspedīcijas komandieru zābaku zolēs no iekšpuses sadzīt naglas bija ierosinājis kāds bataljona kurpnieks. Viņš bija pārliecināts, ka tādējādi varēs izglābties no slīdēšanas tur, kur ledus ir kails: zābaki būs kļuvuši līdzīgi naglenēm. Tas, ka zem cilvēka smaguma naglas pamazām līdīs atpakaļ zābakos un to galviņas spiedīsies kāju pēdās, nebija prātā nācis ne izdomas bagātajam kurpniekam, ne viņa eksperimentam pakļautajiem klientiem. Nav ko slēpt: sākumā Sokolovs bija tikai priecājies par šīm pašdarinātajām nagleņu zolēm. Diemžēl prieks bija īss. Tagad draudēja nelaime.

Sokolovs skaudīgi palūkojās uz zvejnieku, kas gāja pa labi no viņa. Zvejnieks droši spēra ūdenszābakos ieautās kājas. Bataljona kurpnieka racionalizācijas priekšlikums, par laimi, viņu nebija skāris.

— SmimovI — Sokolovs pasauca vada komandieri, kas gāja kreisajā pusē. Sokolovs labi zināja, ka ari viņa zābakos no iekšpuses sadzītas naglas. Kad viņš bija pienācis tuvāk, Sokolovs, ar cimdoto roku sargādams pieri un vaigus no asajām sniega pārslām, kas sitās sejā kā stikla drumslas, piesardzīgi vaicāja: — Kā tev ir ar kājām, Ivan Ivanovič?

— Ar kājām? — jaunākais leitnants atjautāja.

«Tātad viņam viss kārtībā», Sokolovs nomierinādamies

sprieda un, lai ar savu jautājumu neizraisītu nekādas aizdomas, it kā starp citu turpināja:

— Es tev prasu, vai neesi noguris.

— Par agru to jautāt, komandieril — Smimovs atsaucās.

— Nu tad labi, — Sokolovs apmierināts noteica un juta, ka sāpes pēdu apakšās it kā kļuvušas mazākas.

«Par sāpēm nedrīkst domāt, tām nedrīkst pievērst uzmanību, jāiestāsta sev, ka nekādu sāpju nav un nevar būt, tad tās pāries kā nebijušasl» Sokolovs nosprieda un paraudzījās apkārt. Pa labi neskaidri bija saskatāms Kuše-ļovs un zvejnieks. Pa kreisi — Smimovs un mazliet tālāk Dmitrijevs. Pārējos ekspedīcijas dalībniekus, kas ieturēja zināmu attālumu cits no cita, nevarēja saskatīt.

Sokolovs satraucās: «Tikai nepazaudēt cilvēkus šai bezgalīgajā ledus tuksnesīl Biju gan vieglprātīgs, pats pieteikdamies vadīt ekspedīciju!»

Viņš tūlīt norāja sevi par mazdūšību, tomēr satraukums nepārgāja. Sāka mocīt jautājumi: «Pēc kādām pazīmēm tu atradīsi ceļu šai sniegotajā tuksnesī? Pēc kompasa, pēc kartes? Bet kas tad ir tai tava kartē? Tikai gaišzilā plankumā ievilkta sarkana svītra. Kādas pazīšanas zīmes vai dabiski orientieri? Uz ezera ledus nav nedz apdzīvotu vietu, nedz augstieņu, nedz gravu, pēc kurām varētu orientēties... Bet varbūt tev ir Arktikas ekspedīcijās gūta pieredze? Varbūt arī tu, tāpat kā čeļuski-nieši un Papaņins, esi iemantojis tādu pieredzi jau pirmskara dzīvē?

Tikai nedomāt, nedomāt par to! Sokolovs klusībā pūlējās sev iestāstīt. «Trīsdesmit kilometru... nē, ne trīsdesmit, tagad tikai nedaudz vairāk par divdesmit — tas taču ir sīkums! Vienas diennakts ceļa gabals parasta forsēta pārgājiena apstākļos...

Kas nu tas par parastu pārgājienu? Par ko tu domā, vieglprātīgo cilvēk? Vai tad kāds dodas pārgājienā nepārskatāmā ledus tuksnesī, kur pietiek ar vienu vienīgu kļūmīgu soli, lai aizietu bezdibenī? Tu ej pa tādu vietu, kur cilvēks nav vēl kāju spēris. Tu ej uz turieni, līdz kurienei vēl neviens nav aizgājis. Neviens! Visi pagriezās atpakaļ. Bet tu ej ...

Nedomāt, nedomāt par to, atcerēties vienīgi mērķi, vienīgi mērķi!» Sokolovs sev pavēlēja. «Cilvēki ir pārvarējuši daudz lielākus attālumus. Gandrīz vai vienatnē sasnieguši ziemeļpolu. Sasnieguši, lai gan bijuši izbadējušies un nosaluši. Salīdzinājumā ar to mūsu gājiens ir tīrā bērnu spēle... Bet vai tad tavs vienīgais pienākums ir aiziet līdz Kobonai? Kam tu būsi tur vajadzīgs, ja līšus aizlīdīsi, aizmirsis visu, kas palika aiz tevis? Tavs pienākums ir nospraust trasi. Trasi! Vai saproti, ko nozīmē šis vārds? Tev jānosprauž trase, kur vēlāk varēs braukt piekrautu mašīnu kolonnag. Redz, tu sper vienu soli, otru, trešu un esi pārliecināts, ka tuvojies mērķim. Taču izmērī ledu, varbūt tā biezums šeit spēj noturēt tikai tevi, bet tas nozīmē, ka tavi grūti spertie soļi ir bijuši veltīgi...»

«Līdz viņai pusei vēl neviens nav aizkļuvis!» gaudoja vējš. «Neviens... neviens ... neviens ...» n

«Bet mēs aizkļūsim, aizkļūsim, aizkļūsim!» Sokolovs tam stūrgalvīgi atbildēja, aplaizīdams ar sniegu aplipušās lūpas.

No atmiņas dzīlēm iznira sensenis, droši vien jau bērnībā lasīta grāmata. Tā saucās «Kapteiņa Haterasa ceļojumi un piedzīvojumi». Liekas, to uzrakstījis Zils Verns... Brīnišķīgās pasakas vietā jau sen stājusies īstenība. Pēc kapteiņa Haterasa ir ceļojuši un laikam gan ir sveiki un veseli vēl šobaltdien ledus jūru braucēji — kapteiņi Vo-roņins un Badigins, visa pasaule pazīst polāro apgabalu pētniekus Oto Šmitu un Ivanu Papaņinu. Reālie varoņi ilgu laiku bija Sokolova apziņā aizēnojuši grāmatu varoņus.

Bet tagad viņa acu priekšā atkal parādījās iespaidīgais nelokāmā kapteiņa Haterasa tēls.

«Mums jātiek līdz galam,» Sokolovs viņam čukstēja un atkārtoja, gluži kā burvju vārdus skaitīdams: «Jātiek!

Lai tur vai kas! Par spīti visam!»

— Smirnov! — viņš atkal sauca, pagriezies pa kreisi.

— Es esmu te, komandieri! — atbildēja vēja nomākta balss. Pēc brītiņa Smirnovs jau bija viņam blakus. — Kas noticis?

Sokolovam gribējās teikt, ka pagaidām nekas nav noticis, ka viņš pasaucis savu uzticamo draugu jau no pirmskara laika tāpēc, lai apklusinātu vientulības izjūtu, lai nejustos pamests šajos ledājos viens pats. Taču viņš to nepateica, bet bargi jautāja komandiera tonī:

— Vai mērīts tiek?

— Pēc katriem simt metriem, kā pienākas, — Smirnovs atbildēja mazliet izbrīnījies.

— Rezultāti?

— Pagaidām ledus nav plānāks par piecpadsmit centimetriem.

— Maz, — Sokolovs neapmierināts sacīja, — mašīnu

tas neizturēs.

— Toties zirgu ar ragavām droši izturēs. Bet vēlāk varēs braukt arī mašīnas. Sals taču aizvien pieņemas...

— Labi, — Sokolovs norūca un pēkšņi ievaicājās: —. Paklau, Ivan, kur tu pēc kara strādāsi? Vai pie ceļu projektētājiem?

— Ko tu teici? — Smirnovs atjautāja. Viņam šķita, ka vēja gaudoņā viņš ir pārklausījies.

Sokolovs neuzdrošinājās jautājumu atkārtot. Viņš to bija uzdevis tāpat vien — tikai tāpēc, lai izklaidētos. Tagad viņam pašam tāds jautājums likās aplams, nelaikā pateikts. Gribējās šo aplamību izlabot, pasacīt ko citu, bet tai mirklī kaut kas spalgi iebrikšķējās un kāds izbailēs iekliedzās. Pagriezies uz brīkšķa pusi, Sokolovs pamanīja, ka parastajā vietā nav Kušeļova. Sakarnieks likās sniega vētrā kaut kur pagaisis. Mazliet sāņus slējās ledus blāķi. Sokolovs metās uz to pusi, pilnā balsī saukdams:

— Kušeļov! Kur tu esi. Kušeļov?

— Te, es esmu te, biedri otrā ranga kara tehniķi! — atbildēja neredzamais Kušeļovs.

Sakarnieka atsaukšanās precīzi pēc reglamenta Soko-lovu mazliet nomierināja. Atbalstīdamies uz laužņa, viņš uzkāpa uz ledus blāķa un ieraudzīja, ka Kušeļovs it kā balansē uz vienas kājas.

— Kas tev notika? — Sokolovs satraukts jautāja, lai gan nekāda atbilde vairs nebija vajadzīga: viņš pats saprata, kas noticis. Viena kāja Kušeļovam bija ūdenī gandrīz līdz zābakstulma augšai. — Smirnov, nāc šurp! —

Pagriezies atpakaļ, viņš vēl skaļākā balsī kliedza necaurredzamā sniega plīvura slēptajiem cilvēkiem: — Paziņojiet cits citam — visiem palikt uz vietasl Visiem!

Sokolovs dzirdēja, kā viņa pavēli pakāpeniski aizvien klusāk daudzas reizes atkārto dažādas balsis. Piesteidzās Smirnovs. Divatā viņi satvēra Kušeļovu zem padusēm un viegli pacēla uz augšu.

— Kā tev tā lēcās? — Sokolovs stingri jautāja sakarniekam, kad viņš jau ar abām kājām stāvēja uz ledus.

— Velns viņu zina, biedri kara tehniķi, — Kušeļovs atbildēja kā nogrēkojies un, purinādams kāju, bažīgi raudzījās uz nelielo caurumu ar asām malām un melnu jo melnu burbuļojošu ūdeni. — Gribēju pārlēkt pāri ledus blāķim, un redz, kā...

— Te nav nekāds cirks, kur jālēkā! — Sokolovs viņu dusmīgi pārtrauca.

Kušeļovs joprojām raudzījās komandieri tā, it kā būtu nogrēkojies, tomēr nesaprata, kāpēc viņš dusmojas. Taču Sokolovs nemaz nedusmojās, viņš neizsakāmi priecājās par Kušeļova izglābšanos. Komandiera nervozitātei bija citi cēloņi: ledus nedrošums izraisīja jaunus bažu uzplūdus.

Viņš pasauca Dmitrijevu.

— Dmitrijevs ir te! — skanēja atbilde.

— Dod rīkojumu izmērīt ledu!... Tajās vietās, kur cilvēki pašreiz stāv! — Tad, atkal pievērsdamies Kuše-ļovam, labsirdīgi apvaicājās: — Vai ūdens aiz stulma nav aizlijis?

— Neviena lāse! — sakarnieks steigšus atbildēja. — Piedodiet man, biedri otrā ranga kara tehniķi!

— Labi, tikai yairs nelēkā!

— Es jau nerunāju par to! Man pienākas sargāt jūs, — Kušeļovs joprojām runāja, kā vainīgs būdams, — bet šoreiz iznāca otrādi...

Sokolovs pateicīgi un mīlīgi paraudzījās uz patīkamo puisi, tad, noliecies pār izlauzto caurumu, mēģināja pēc acumēra noteikt ledus biezumu.

Viņu iztraucēja Dmitrijeva balss:

— Ledus kļūst plānāks, biedri komandieri. Pēc jūsu tuvumā izdarītajiem mērījumiem tas ir seši septiņi centimetri biezs.

— Pasakiet cits citam: iet lēnām, piesardzīgi! — Sokolovs pavēlēja, un, kad Dmitrijevs vairs nebija saskatāms

aiz sniega auta, viņš ieraudzīja blakus stāvam Smirnovu,

— Kur tad palicis mūsu Susaņins? — Sokolovs jautāja.

Tiešām, zvejnieks bija kaut kur pazudis. Likās dīvaini,

ka viņa nav tuvumā pat pēc Kušeļova kliedziena.

— Droši vien būs aizgājis mājās, — Smirnovs izteica minējumu.

— Lai viņu velns rāvis! — Sokolovs nikni sacīja.

— Lai tup uz krāsns, ja viņam nav sirdsapziņas. Tiksim līdz galam arī bez pavadoņa. Kaut vai līšus, bet Kobonu sasniegsim.

Viņš pavilka uz augšu maskēšanās virsvalka piedurkni un paraudzījās pulkstenī. Bez desmit minūtēm vienpadsmit. Kopš tā brīža, kad viņi uzkāpa uz ledus, apritējušas vairāk nekā piecas stundas, taču, pēc visa spriežot, viņi nogājuši tikai kādus septiņus kilometrus. Tātad viņu kustības ātrums ir pusotra kilometra stundā Diez cik aši tas nav.

Sokolovs tomēr saprata, ka cilvēkiem jādod iespēja atpūsties.

— Dmitrijev! — viņš sauca. — Izziņo atpūtu uz piecpadsmit minūtēm! Lai cilvēki ieēd. Un aizej palūkot, kā jūtas komisārs tur astē, — Pagriezies uz Smimova pusi, viņš uzaicināja: — Apsēdīsimies, Vaņa, tur — aiz tā ledus kalna!

Ar savām daudzajām, smailajām, sniega apputinātajām virsotnēm šis ledus blāķis izskatījās nevis pēc ledus kalna, bet gan drīzāk pēc pasaku pils miniatūrā. Viņi apsēdās aizvēja pusē pie blāķa paamtnes, piespiezdamies pie tā ar muguru.

— Vai gribi iekost, komandieri? — Smirnovs jautāja un, nolicis uz ceļiem karabīni un lauzni, nokratīja no pleciem somas lences.

— Gribu arī to, — Sokolovs atbildēja. — Taču vispirms palīdzi novilkt zābaku!

— Atjaujiet, es palīdzēšu! — atskanēja Kušejova balss. Viņi nemaz nebija pamanījuši, ka sakarnieks ir turpat blakus.

— Tu... ej stāvi sardzē! — Sokolovs pavēlēja un, redzēdams, ka Kušeļovs atkāpjas tikai vienu soli, bargāk piemetināja: — Ej, ej tālāk, aiz ledus!

Kad Kušeļovs vairs nebija redzams, Sokolovs mēģināja novilkt zābakus pats saviem spēkiem, bet tas viņam neizdevās.

— Tā jau es domāju, ka nenovilkšu. Auts sarotljies,— viņš murmināja. — Palīdzi nu, Ivan Ivanič!

Smirnovs pieslēja pie ledus blāķa karabīni un lauzni, nolika sniegā mugursomu un, saķēris Sokolova zābaku, to spēcīgi pavilka uz savu pusi.

Uz vilnas zeķes uztītajā autā bija skaidri iezīmējušies sarkani plankumi.

— Tā ... — Smirnovs noteica, īgnumu neslēpdams.

— Vai tu domā, ka esmu kāju noberzis? — Sokolovs satrūkās.

— Nedomāju vis, komandieri. Naglas vainīgas.

— Kā tu to zini?

— No paša pieredzes ...

— Tātad arī tev ir tāpat? ...

— Visu kājas apakšu sagandējušas, — Smirnovs atzinās. — Mēģināju ar karabīnes laidi atkal izdzīt ārpusē, bet šīs, nelietes, lien atpakaļ.

— Kā tu vari paiet?

— Un tu?

— Skaidrs ... — Sokolovs pamāja ar galvu, cenzdamies atcerēties, kam vēl ir atjautīgā kurpnieka apstrādāti zābaki.

— Būtu bijušas knaibles, mēs šīs velna naglas varētu izvilkt. Ar pirkstiem nekas nesanāk, esmu jau mēģinājis,— Smirnovs bezcerīgi sacīja.

Noautā kāja aukstumā sāka salt. Sokolovs nolika zābaku uz ledus, paņēma Smirnova karabīni, iebāza laidi zābakā un dažas reizes spēcīgi uzsita. Tad izplāja asiņaino autu, atkal aptina zeķē ieauļo kāju, auta galu nostiprināja virs potītes un iebāza kāju zābakā.

— It kā būtu labāk, — Sokolovs nedroši teica.

— Pēc desmit soļiem atkal sāks durties, — Smirnovs atsaucās. — Te vajadzīgas parastās knaibles vai plakan-knaibles.

— Neviens cits nav žēlojies? — Sokolovs jautāja.

— Neviens arī nežēlosies, — Smirnovs pārliecināts noteica. — Zina, kāpēc ejam, uz kurieni ejam. Pacietīs.

— To... droši vien pacietīs. Bet ja neaiziesim līdz galam?

— Ko?

— Es saku: naglas pacietis. Bet kas izvilks naglu no sirds, ja mēs nenospraudīsim trasi?

Smirnovs klusēdams izņēma no mugursomas sausiņu, pārlauza to un pusi sniedza Sokolovam.

— Nu labi, sāksim ar taviem, — Sokolovs piekrita un, pataustījies pa savu somu, izvilka papīrā ietītu desu. Mēģināja arī to pārlauzt uz divām daļām, bet tā nepadevās.

— Dod šurp lauzni! — viņš palūdza Smirnovu.

Tas pasniedza vienu no diviem laužņiem, kas bija pieslieti pie ledus blāķa. Sokolovs ar pūlēm pārcirta nepadevīgo desu un pusi pasniedza Smirnovam.

Bridi viņi ēda klusēdami, ar pūlēm grauzdami tumšsarkanos sasalušās desas gabaliņus. Tad, dodams atpūtu zobiem, Smirnovs painteresējās:

— Ko tu man jautāji par ceļu projektēšanas kantori? Es lāgā nesapratu.

— Ek, blēņas ienāca prātā... Jautāju, kur tu domā strādāt pēc kara, — Sokolovs atbildēja, arī pārtraukdams ēšanu.

— Atradis, par ko runāt! — Smirnovs pasmīnēja.

Brīdi abi ēda klusēdami. Tad pēkšņi Smirnovs atsāka

pārtraukto sarunu.

— Līdz tam «pēc» vēl jānodzīvo.

— Par ko tu runā? — Sokolovs sākumā nesaprata — viņš jau bija paguvis aizmirst savu jautājumu, kas tiešām neiederējās šādos apstākļos. Atcerējies viņš tomēr gribēja saņemt atbildi: — Bet ja nu nodzīvosim?

— Nu, tad atgriezīsimies savās vecajās vietās.

Tāda atbilde Sokolovam nepatika.

— Tas nav pareizi, Ivan Ivanovič, — viņš iebilda.

— Kas nav pareizi?

— Pēc tāda kara atgriezties vecajās vietās.

— Kāpēc tad ne?

— Nedz mēs vairs būsim tie paši, nedz vietas būs tās

pašas.

— Nesaprotu. Kādā ziņā?

— Pārnestā nozīmē, pārnestā! Cilvēki kļūs citādi.

— Noguruši?

— Nē. Labsirdīgāki un gudrāki. Pēc kara daudz kas pārmainīsies. Tam, par ko mēs karojam, protams, ir jāpaliek. Bet tam, kas kavēja strādāt labāk un cilvēkiem kļūt laimīgākiem, katrā ziņā jāizgaist. Dzīvē, brāl, nekas neiet zudumā. Padomā: mēs, redz, nospraudīsim trasi, pa to plūdīs uz Ļeņingradu milti, pēc tam pienāks vasara, un tajā vietā atkal būs ūdens. Kā tad ir tavuprāt: vai šī trase izzudīs bez pēdām?

— Atkal pārnestā nozīmē?

— Nē, tagad jau tiešā. Sī trase paliks cilvēku sirdīs, lūk, kā! Uz mūžīgiem laikiem.

— Vispirms tā ir jānosprauž. Bet citādi — piedod, ka runāšu ar tevi atklāti, kā ar vecu draugu — sēž divi muļķi uz ledus un nez ko spriedelē.

— Tur tev ir taisnība. Celties! ... Vai naglas izturēsi?

— Stāsta, ka indiešu faķīri kailām kājām staigājot pa stikla lauskām un viņiem no tā ne silts, ne auksts. Staigāšana pa naglām taču jo vairāk ir cilvēka iespēju robežās.

— Labi, faķīr! — Sokolovs pasmaidīja un varbūt pirmoreiz šajās grūtajās dienās pateica vārdus, kas drīz vien kļuva par visas Sarkanās Armijas uzvaras saucienu:

— Uz priekšu! Tikai uz priekšu!

Pēkšņi uzradās pavadonis. Viņš iznira no sniega virpuļa, it kā pavērdams tajā durvis, un, izdzirdis Sokolova pēdējos vārdus, bezcerīgi atsaucās:

— Nekur uz priekšu netiksim, biedri komandieri.

— No kurienes tad tu, tēvoci? — Sokolovs brīnījās.

— Mēs jau sākam domāt... — Viņš sastostījās un pabeidza ar joku: — Domājām, ka esi devies ciemos pie pazīstamām zivīm, pakļuvis zem ledus ....

— Es gan nepakļūšu, biedri komandieri, — večuks atbildēja aizsmakušā balsī. — Es te visu esmu izstaigājis krustām šķērsām. Nebūtu snidzis, es tev parādītu, kur mums aizvakar bija āliņģi. Taču tālāk mēs netiksim. Jau krastā to teicu un tagad atkārtoju to pašu.

— Neķērc, nepiesauc nelaimi! — Sokolovs saīga.

— Ķērc tikai vārnas ... — Zvejnieks apvainojās. — Es runāju nopietni: tālāk netiksim.

— Ja tev bail, ej atpakaļ! — Sokolovs skarbi sacīja.

— Cilvēkus baidīt es neļaušu.

— Zvejnieku tikums liedz pamest biedrus, — pavadonis cienīgi atbildēja. — Kopā izgājām, kopā arī atgriezīsimies. Visi esam ar vienu valgu saistīti.

— Atgriezīsimies pēc tam, kad būsim sasnieguši Ko-bonu, — Sokolovs teica, joprojām iedams uz priekšu un pavadonī neskatīdamies.

— Tur nu komandierim ir tā noteikšana, — pavadonis sacīja tikpat nosvērti kā allaž. — Es taču arī esmu bijis zaldāts. Zinu: pavēle paliek pavēle.

— Tas nu ir pareizi teiktsl — Sokolovs noburkšķēja.

Un viņi turpināja ceļu agrākajā kārtībā: ekspedīcijas

priekšnieks pirmais, Dmitrijevs un Smirnovs pa kreisi, Kušeļovs pa labi un mazliet atstatu no viņa — pavadonis, vietējais zvejnieks.

Līdz pusvieniem Zdanovs veltīgi gaidīja, ka zvanīs no Osinovecas. Divpadsmitos trīsdesmit sākās iedzīvotāju evakuācijas komisijas sēde. Pilsētā vēl aizvien bija daudz bērnu un vecu cilvēku, kurus katrā ziņā vajadzēja izvest uz Lielo zemi. Gan tāpēc, lai glābtu viņiem dzīvību, pasargātu viņus no bada un aukstuma, gan arī tāpēc, lai pie reizes pilsētu atbrīvotu no liekām mutēm: katrai maizes šķēlei pašreiz bija milzīga vērtība.

Evakuēt tos, kuru klātbūtne frontes pilsētā nebija nepieciešama, kā arī speciālistus, bez kuriem grūti bija iedarbināt uz austrumiem pārvestos Ļeņingradas uzņēmumus, sāka jau drīz pēc tam, kad bija izcēlies karš. Vispirms cilvēkus izveda pa dzelzceļu, vēlāk — pāri Lādogas ezeram. Taču, kopš ezers sāka aizsalt un kuģošana bija pārtraukta, evakuācija pagaidām nenotika.

Tagad tā būs jāatsāk...

Drīz pēc vieniem evakuācijas komisijas sēde beidzās, tomēr Lagunovs joprojām nezvanīja.

Pusdivos Ždanovs neizturēja un piezvanīja uz Osino-vecu pats. Nekā iepriecinoša tas nedeva. No Sokolova grupas neviens vēl nebija atgriezies.

Ap diviem dienā sākās kārtējā Ļeņingradas ielu apšaude. Ždanovs tomēr kabinetu nepameta: no pretgaisa aizsardzības štāba bija ziņots pa telefonu, ka vācu lielgabali apšauda Kirova un Volodarska rajonu, kuri atrodas pietiekami tālu no Smoļnija.

Ždanovs sēdēja, ieklausīdamies dobjajos šāviņu sprādzienos un drudžainajos metronoma tikšķos, taču visas viņa domas bija pievērstas Lādogas ezeram un vientulīgajai Sokolova pētnieciskajai grupai bezgalīgajos ezera ledus plašumos.

«Kur šie cilvēki pašreiz atrodas? Kas ar viņiem notiek? Varbūt, noguruši līdz pēdējam, viņi guļ kaut kur uz ledus? Bet varbūt tomēr dodas uz priekšu, apiedami lās-meņus un pārvarēdami ledus sablīvējumus? Varbūt viņi ir nokļuvuši Sliselburgā izvietotās ienaidnieka artilērijas ugunī? Varbūt viņus apšauda no lidmašīnām?... Bet ja nu viss notiek labvēlīgi, kāpēc tad neviens nav atgriezies Kokorevā un nav atnesis ziņojumu ne divpadsmitos, ne vienos, ne divos?»

Atbildes nebija ne uz vienu no šiem jautājumiem. Osi-novecā par ekspedīciju nezināja vairāk kā Smoļnijā.

Gan Lagunovs, gan Jakubovskis, gan tiltu būves bataljona komandieris Brikovs, gan komisārs Jurevičs laiku pa laikam te vienatnē, te visi bariņā aizgāja līdz ledum un pielika pie acīm tālskati, taču viltīgais Lādogas ezers joprojām glabāja savu noslēpumu. Ezera ledu klāja biezs miglas auts, tad miglu nomainīja vēl mazāk caurredzams bagātīgi krītoša sniega aizsegs, un pēc tam sāka plosīties putenis. Neko nebija iespējams saskatīt. Pat tālskatī ne...

Trijos Ždanovam piezvanīja Vasņecovs. Viņš aizvien vēl atradās Kirova rūpnīcā un ziņoja, ka paliks tur līdz vēlam vakaram, varbūt pat visu nakti. Stāstīdams, kas tiek darīts, lai no rūpnīcas cehiem un noliktavām izvilktu dienas gaismā visas tur esošās tanku motoru detaļas, iesaiņotu un sagatavotu nosūtīšanai uz Maskavu, pavēstīdams, cik daudz lielgabalu rūpnīca spēs tuvākajās dienās izgatavot vai izremontēt, Vasņecovs bieži vien apklusa, it kā kaut ko gaidīdams. Ždanovs saprata, ka Vasņecovs gaida to pašu, ko visu šo laiku mokoši gaidīja viņš, — ziņojumu par stāvokli uz Lādogas ezera. Taču nebija nekā tāda, ar ko varētu Vasņecovu iepriecināt...

Pusčetros ieradās frontes štāba priekšnieks ģenerālis Gusevs ar kārtējo Ģenerālštāba operatīvās pārvaldes pārskatu un pats izdarīja labojumus Rietumu frontes kartē. Viena no zilajām bultām ar melnu rombu vidū tagad jau liecās apkārt Tulai no austrumu puses, tiekdamās uz Kaširu un Kolomnu.

Uz mirkli Ždanova atmiņā atkal parādījās gaļīgais Gu-deriana ģīmis ar asimetriski atkailinātu pieri.

«Vai tiešām viņa nolādētajiem tankiem būs lemts ar savām kāpurķēdēm rāpot pa Sarkanā laukuma akmeņiem?» Ždanovs nikni nodomāja.

Netālu sprāgstošu šāviņu dārdi it kā ar varēm izlauzās cauri viņa grūtajām pārdomām. Tai mirklī uz kabineta sliekšņa parādījās Kuzņecovs.

— Šauj uz Smoļniju, Andrej Aleksandrovič, — viņš ziņoja. — Jādodas lejā.

Zdānovs ar izklaidīgu, nekā neredzošu skatienu pavērās savā palīgā. Dziļā vienaldzībā viņš nodomāja: «Kāda tam visam nozīme, ja kritīs Maskava?»

— Andrej Aleksandrovič, — Kuzņecovs neatlaidīgi atkārtoja, — jāiet lejā. Jūs taču zināt — kamēr neiesiet jūs, augšā paliks visi apgabala un pilsētas komitejas darbinieki.

— Jā, jā, — Ždanovs noteica, apzinādamies savu vainu, un devās uz durvīm, pa ceļam ieskatīdamies pulkstenī. Tas rādīja divdesmit minūtes uz pieciem.

Kad Ždanovs jau bija pie durvīm, pēkšņi uz telefona galdiņa iezvanījās kāds aparāts. Ždanovs pagriezās ar jauneklīgu straujumu un gandrīz skriešus metās pie aparāta.

— Andrej Aleksandrovič! — Kuzņecovs izsaucās sašutuma pilnā balsī. — Kāpēc? Es tūlīt došu rīkojumu, lai aparātus pārslēdz uz leju.

Taču Ždanovs viņu nedzirdēja. Viņš nedzirdēja arī to, kā grand šāviņi, sprāgdami pavisam tuvu pie Smoļnija sienām. Paķēris telefona klausuli, viņš priecīgi izsaucās:

— Jā! Klausoši

— Pie jums ir apšaude, Andrej Aleksandrovič? — viņš izdzirda Lagunova balsi. — Pēc piecām minūtēm piezvanīšu jums uz leju.

— Nē, nē! — Ždanovs iebilda. — Runājiet tūlīt!

Viņš ciešāk piekļāva klausuli pie auss un ar kreisās

rokas plaukstu aizspieda otru ausi, lai nedzirdētu sprādzienu dārdus.

— Ziņoju, — Lagunovs turpināja. — Beidzot ieradušies Sokolova vēstneši. Noieti desmit kilometri. Ledus ir pietiekami stiprs pajūgiem un varbūt ari automašīnām.

— Bet atlikušie divdesmit kilometri? — Ždanovs nepacietīgi jautāja.

Tuvumā atkal nodārdēja sprādzieni.

— Andrej Aleksandrovič, — klausulē bija dzirdama Ļagunova balss, kas šoriez skanēja kategoriski, — kā gribat, bet es ziņojumu pārtraucu. Pēc piecām minūtēm piezvanīšu jums uz komandpunktu.

Un telefons apklusa.

Ždanovs nometa klausuli un strauji devās uz durvīm. Pa plato, ar grīdsegu klāto gaiteni viņš gandrīz skrēja, neievērodams pretimnācēju neizpratnes un satraukuma pilnos skatienus, kad tie steidzīgi deva viņam ceļu Viņš nokāpa pirmajā stāvā un tikai pie durvīm, aiz kurām sākās šauras, neērtas kāpnes, kas veda uz patvertni, brītiņu apstājās, lai atvilktu elpu...

Sava palīga un apsardzes darbinieka pavadībā Ždanovs pagāja garām sakaru mezglam, no kurienes tik tikko bija dzirdami telegrāfa aparātu klaudzieni, sasniedza smagas, ar metāla plāksnēm apsistas durvis, ar kurām beidzās nelielais gaitenis, un sāka kāpt vēl pa vienām kāpnēm uz leju, uz turieni, kur atradās viņa pazemes kabinets, kā arī pavēlnieka un citu Kara padomes locekļu kabineti.

Tur bija’ pavisam kluss. Varēja dzirdēt vienīgi to, kā ventilatori dūkdami pievada svaigu gaisu.

Aizmugures priekšnieks nelika uz sevi gaidīt. Viņš piezvanīja, tiklīdz Ždanovs bija apsēdies pie rakstāmgalda.

— Jā, jā, es klausos, — Ždanovs atsaucās, vēl nepaguvis klausuli pielikt pie auss. — Jūs man nepateicāt, kā ir ar atlikušo ceļa gabalu līdz Kobonai.

— Par to man pagaidām ziņu nav, — Lagunovs atbildēja, kā Ždanovam likās, mazliet vājākā balsī.

— Kad varēs no jums gaidīt nākamo ziņojumu? — Ždanovs jautāja.

— Andrej Aleksandrovič ... jūs taču saprotat... precīzi aprēķināt laiku nav iespējams, — Lagunovs atbildēja ar tādu kā vainas apziņu vai pārmetumu balsī.

— Jā, jā, jums taisnība, — Ždanovs steidzās piekrist. — Un tomēr — kad vismaz aptuveni var cerēt uz ziņu no Kobonas?

— Man gan negribētos nodarboties ar pareģošanu, Andrej Aleksandrovič ...

Ždanovam ienāca prātā fotouzņēmumi, kas pēdējās dienās bija izdarīti no gaisa. Parasti tie bija neskaidri, jo virs Lādogas ezera neatlaidīgi turējās migla, bet, ja arī miglas nebija, fotografēšanu no gaisa traucēja zemi mākoņi, kuros tikai pavisam reti bija kāda sprauga. Taču arī ar to, ko izdevās neskaidrajos uzņēmumos saskatīt, pietika, lai secinātu, ka Lādogas ezera ledus nav nekāds gludais.

— Labi, es jūs sapratu, — Ždanovs sacīja. — Vai esat pateicis visu?

— Pagaidām — jār Andrej Aleksandrovič, — Lagunovs atbildēja. — Protams, es ziņošu atkal, tiklīdz būs kas jauns.

— Pateicos, — Ždanovs sacīja un nolika klausuli.

Kad Sokolovs bija uz rietumu krastu nosūtījis ziņnešus ar vēsti, ka pirmos desmit kilometrus ekspedīcija ir nogājusi, sniegputenis norima tikpat pēkšņi, kā bija sācies. Retas sniega pārslas vēl nolaidās uz ledus, bet loti lēni, tā kā negribīgi. Pēdīgi vairs nebija pat šo laisko snieg-pārsliņu: tās it kā izkusa gaisā, zemi nesasniegušas.

Redzamība uzreiz uzlabojās. Taču tas nebija uz ilgu laiku. Tiklīdz vējš bija mitējies, pār ezeru sāka klāties migla.

Klusumā, kas bija iestājies, retumis varēja dzirdēt vieglus sprakšķus. Tur zem kājām sprēgāja ledus, kas pakāpeniski kļuva aizvien plānāks.

Sokolovs saprata, ka viņa biedri šo draudīgo sprak-stoņu dzird tikpat labi kā viņš, un, lai uzlabotu citiem noskaņojumu, pārspīlēti moži uzsauca pavadonim, kas gāja metrus piecus no viņa:

— Kur tad ir palicis tas ūdens, tēvoci?

— Vēl par agru, — viņš atbildēja nesatricināmā mierā.

— Mēs esam nogājuši ne mazāk kā divpadsmit kilometru! — Sokolovs priecīgi turpināja.

— Divpadsmit esam gan, — drūmais pavadonis apstiprināja.

Atkal sāka pūst ass vējš, izdzenādams miglu, un kaut kur tālumā kļuva dzirdama aizvien skaļāka gaudoņa. Sokolovs ieklausījās. Nē, tas nebija vējš,.. Un pēkšņi viņš visā spēkā iekliedzās:

— Gulties!

Lidmašīnas parādījās pēc dažiem mirkļiem. Četri hen-keļi lidoja tik zemu, ka pat ierobežotās redzamības apstākļos viegli varēja saskatīt melnus krustus uz fizelāžas. «Tūlīt sāks bērt no ložmetējiem... tūlīt... tūlīt!» Sokolovs grūtsirdīgi domāja. Viņš nekā vairs neredzēja, jo seju bija iespiedis starp kopā saņemtām rokām. Tikai dzirdēja lidmašīnu motoru rēkoņu un sajuta, ka mugurai uzgulst kāds smagums. «Tūlīt, tūlīt sāks bērt no ložmetējiem ...» Sokolovs domās atkārtoja, apzinādamies, cik bezcerīgs ir stāvoklis. «Klajā vietā apšaut trīsdesmit cilvēku četrām lidmašīnām ir dažu mirkļu darbs...»

Taču ložmetēji neizšāva nevienu kārtu. Aviācijas motoru rūkoņa sasniedza vislielāko skaļumu un tad sāka pamazām apklust. Joprojām neticēdams, ka noticis brīnums un lidotāji nav pamanījuši maskēšanās virsvalkos ģērbušos cilvēkus, kas izstiepušies gulēja uz ledus, Sokolovs sakustējās, lai pieceltos. Taču nezināmais smagums joprojām viņu spieda pie ledus. Tad šis smagums izgaisa.

— Celieties, biedri komandieri, — viņš izdzirda sev virs galvas Kušeļova balsi.

— Kas ar tevi noticis, sajēgu esi zaudējis, vai? — Sokolovs viņam uzbļāva, celdamies kājās un nopurinādams sniegu no maskēšanās virsvalka. — Pēc komandas «Gulties!» jāliekas uz ledus, nevis man virsū! Bet varbūt tu ... — Sokolovs pēkšņi aprāvās, sapratis, ka sakarnieks bija uzgūlies viņam virsū nevis apjukuma dēļ, bet tāpēc, lai ar savu augumu pasargātu komandieri. — Citreiz nedzenies pakaļ lodei, kas nav domāta tev! — Sokolovs pamācošā balsi piebilda. — Sargies pats no savas! Vārdu sakot, lai tā būtu pēdējā reize.

— Tieši tā, pēdējā reize, biedri otrā ranga kara tehniķi! — Kušeļovs kā skaldīt noskaldīja.

Sokolovs pavērās apkārt. No ledus bija piecēlušies visi un, pagriezušies pret dienvidiem, noskatījās, kā tālumā izzūd lidmašīnas, kuru aizvien klusākā rūkoņa vēl bija dzirdama.

«Lai ceļu droši nosargātu no gaisa, būs vajadzīgs daudz zenītlielgabalu!» Sokolovs nodomāja un, atkal cenzdamies uzmundrināt savus ļaudis, pār kuriem tikai pirms brīža bija aizdrāzusies nāve, kas šķita neatvairāma, skaļi pavēstīja:

— Līdz Zeļeņecai palikuši pieci kilometri, bet no turienes līdz Kobonai ar roku var aizsniegt. Ejam, biedri!

Priekšā, cik tālu vien sniedzās skatiens, ledus bija pavisam gluds — nedz sablīvējumu, nedz sniega kupenu. Ne vairāk kā pārsimt metru attālumā kailas Lādogas ezera ledus bruņas vizēja kā svins.

— Būtu mums bijušas slidas, pa tādu ledu mēs būtu kā vējš drāzušies tālāk, — Sokolovs jautri turpināja.

— Te vajadzīgas nevis slidas, bet gan kārtīga laiva! — pavadonis paklusi iebilda, nostādamies viņam ceļā. — Tas, komandieri, nav ledus, tas ir ūdens.

Sokolovs juta, ka no šiem vārdiem viņš viscaur nodreb, tomēr negribēja dzirdētajam ticēt.

Viņš gāja uz priekšu, aizmirsis lidmašīnas, kas nupat bija rūkušas virs galvas, nejuzdams naglu galviņu radī-lās sāpes pēdu apakšās, nedzirdēdams, kā sprakšķ zem kājām ledus. Taču, nogājis vēl kādus simt piecdesmit metrus, Sokolovs pats pārliecinājās, ka tas tiešām ir vaļējs ūdens. Draudīgi tumšais lāsmenis bija apmēram trīsdesmit metru plats, bet pa labi un pa kreisi tas sniedzās līdz pašam apvārsnim, un tā gali nebija saskatāmi.

Sokolova pirmā doma bija: saukt atpakaļ ziņnešus, kas ar labu vēsti nosūtīti uz rietumu krastu. Taču viņi droši vien jau tuvojās Osinovecai. Sokolovs iztēlojās, cik priecīgi viņus tur sagaida bataljona komandieris un komisārs, kā tie nekavējoties zvana Jakubovskim, bet tas steidzas iepriecināt Lagunovu. Taču iznāk tā, ka pagaidām nav par ko priecāties: pētnieciskā ekspedīcija bezpalīdzīgi apstājusies pie nepārejama lāsmeņa, nezinādama, ko darīt tālāk...

Ne pēc stundas, ne pēc divām un arī ne pēc trim stundām Zdanovs nesagaidīja jaunas ziņas no Lādogas ezera. Pienāca vakars. Apšaude galu galā beidzās, un viņš atkal uzkāpa Smoļnija otrajā stāvā. Viņš deva palīgam rīkojumu:

— Sazvanieties ar Kirova rūpnīcas partijas komiteju, palūdziet sameklēt Vasņecovu un viņam pašam pasakiet, ka pirmie desmit kilometri pa Lādogas ezeru ir noieti, bet par turpmāko pagaidām ziņu nav. Viņam pašam to pasakiet! — Ždanovs.atkārtoja.

To viņš būtu varējis arī neatgādināt: palīgs ļoti labi zināja, ka ceļa ierīkošana uz ezera ledus ir valsts noslēpums: visīsākais ceļš no Šliselburgas līča rietumu krasta līdz austrumu krastam bija aizsniedzams vācu tāl-šāvējai artilērijai.

... Kā bija paredzēts Zdanova darba dienas, pareizāk sakot, diennakts kārtībā, viņš, uzgājis kabinetā, vispirms pieņēma Mežtehnikas akadēmijas rektoru.

Šī akadēmija pašreiz izstrādāja metodi, kā no celulozes izgatavot barības raugu.

Rektors, ko pašu bija nomocījusi badošanās un aukstums, svinīgi paziņoja, ka ieteiktā metode ir pilnīgi reāla un sekmīgi izturējusi pārbaudi laboratorijas apstākļos.

Beidzis sarunu ar veiksmes aplaimoto rektoru, Ždanovs piezvanīja uz Mikojana konditorejas izstrādājumu fabrikas direkciju un jautāja, kā sokas būvdarbi speciālajā cehā, kas paredzēts mākslīga olbaltuma izgatavošanai no "koksnes. Fabrikas direktors sacīja, ka ceha laišanu darbā aizkavē gaisa pūtēju trūkums. Bez tā nekādi nav iespējams sākt rauga ražošanu.

— Vai tad Ļeņingradā to nevar sameklēt? — Ždanovs bargi vaicāja.

— Mums tas nav izdevies, — direktors atbildēja un, mazliet pavilcinājies, papildināja: — Pēc nepārbaudītām ziņām, vienā vietā gaisa pūtējs ir, bet no turienes to grūti paņemt.

Atsaukšanās uz grūtībām jau sen bija svītrota no lietišķā ļeņingradiešu leksikona, tādēļ Ždanovs drusciņ izbrīnījās par fabrikas direktora enerģijas trūkumu.

— Kur šis gaisa pūtējs atrodas? — viņš jautāja vēl bargāk.

— Kaut kur astotās spēkstacijas tuvumā ...

Tālāki paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Atvadījies no fabrikas direktora, Ždanovs piezvanīja Gusevam. Vispirms viņš painteresējās, vai pretgaisa aizsardzības štābs ir jau paziņojis, cik daudz upuru prasījusi nesenā pilsētas apšaude ar artilēriju. Gusevs atbildēja, ka, pēc iepriekšējām ziņām, nonāvēti ne mazāk kā trīs simti cilvēku, ievainoti — apmēram pieci simti.

— Lieli zaudējumi... — Ždanovs nopūtās. — Vai no Osinovecas nav nekādu ziņu?

— Nebūt nē.

Brītiņu vilcinājies, Ždanovs sacīja:

— Man ar jums, Dmitrij Nikolajevič, ir vēl kas runājams. Konditorejas izstrādājumu fabrikai steidzīgi vajadzīgs gaisa pūtējs.

— Kas tas tāds? — Gusevs jautāja, nesaprazdams, kas viņam varētu būt kopīgs ar kaut kādu gaisa pūtēju.

— Es teicu: vajadzīgs gai-sa pū-tējs! — Ždanovs atkārtoja pa balsieniem. — Kaut kas līdzīgs kompresoram. Mašīna gaisa sūknēšanai, lai radītu spiedienu.

— Mums tādu mašīnu nav, Andrej Aleksandrovič.

— Tā ir vajadzīga rauga ražošanai, — Ždanovs turpināja. — Saņemtas ziņas, ka viena tāda mašīna atrodas Ņevskaja Dubrovkas rajonā.

— Ak tā! — Gusevs noteica, atviegloti uzelpodams. — Tad es tūlīt došu komandu Bičevskim.

— Sai gadījumā Bičevskis nevarēs līdzēt, — Ždanovs iebilda. — Mašīna atrodas Ņevas otrā krastā, pleķītī, astotās spēkstacijas rajonā. Kaut kur starp mūsu un vāciešu pozīcijām. Uz turieni jānosūta izlūkgrupa, kas gaisa pūtēju sameklētu un pārvestu uz pilsētu. Vai sapratāt?

— Tieši tā. Bet kā izlūki pazīs šo gaisa pūtēju?

— Ar viņiem kopā ies fabrikas inženieris. Viņš var ierasties Dubrovkā jau rīt.

— Skaidrs,. Andrej Aleksandrovič. Tad es došu pavēli ģenerālim Koņkovam ...

— Tā, tā. Tieši viņam. Pateicos, Dmitrij Nikolajevič! Esmu beidzis.

Zdanovs arī pats nevarēja iedomāties, kāda izskatās šī mašīna. Viņš zināja tikai to, ka tā nepieciešama fabrikai, kurai uzdots apgūt pārtikas produktu aizstājēju ražošanu. Un viss, kam sakars ar pārtiku, ir Ļeņingradai ārkārtīgi svarīgs. Viņš zināja ari to, ka mēģinājums vajadzīgo mašīnu sameklēt vāciešu degungalā var maksāt dzīvību konditorejas izstrādājumu fabrikas inženierim un dažam labam izlūku grupas kareivim un komandierim. Taču citas izejas nebija.

Pusdivos naktī Zdanovs nolēma mazliet pagulēt, iepriekš devis rīkojumu viņu nekavējoties uzmodināt, ja piezvanītu Lagunovs.

Uz skapīša pie gultas blakus telefonam bija nolikts modinātājpulkstenis.. Ždanovs zvanu uzgrieza uz pustri-jiem, atpogāja pēc «Staļina piegriezuma» šūto pelēko svārku apkakli — karavīra formas tērpu viņš nebija uzvilcis ne reizi — un nolika galvu uz spilvena. Viņš aizmiga vienā mirklī, tikai miegs nebija nekāds dziļais — pa galvu kā karuselī griezās te viena, te otra dienas rūpē: ledus ceļš... Lagunovs ... pulka lielgabali... mīnmetēji ... raugs ... gaisa pūtējs ...

— Ko mēs darīsim, Leonīd Nikolajevič? — Sokolovs izdzirda klusu Smirnova balsi.

— Nezinu, — Sokolovs atbildēja, plecus paraustīdams. — Mēģināšu aiziet kādus divsimt metrus uz ziemeļiem. Jūs visi pagaidām palieciet tepat!

Viņš sāka enerģiski iet gar lāsmeņa malu uz kreiso pusi, cerēdams, ka neredzamais gals tomēr parādīsies. Taču, jo tālāk viņš aizgāja no tās vietas, kur bija atstājis Smirnovu, Kušejovu un pavadoni, jo platāks kļuva lās-menis. Tātad iet uz ziemeļiem nebija nekādas jēgas.

Viņš pagriezās atpakaļ.

— Kā tad ir? — Smirnovs kliegšus jautāja, tiklīdz bija ieraudzījis Sokolovu nākam atpakaļ.

Sokolovs bezcerīgi atmeta ar roku un pavēlēja:

— Kušeļov, skrien pēc komisāra! Jāapspriežas.

— Komisārs ūdeni neapvārdos, — pavadonis drūmi pavīpsnāja. — Tas aģitācijai nepadodas.

— Jūs, šķiet, esat priecīgs, ka nebūs jāiet tālāk, — Sokolovs sašuta.

— Tur nav ko priecāties. Es jau tiku brīdinājis ...

— Kāda velna pēc tu nāci mums līdzi, ja biji tā pārliecināts, ka mēs pāri netiksim?

— Man, komandieri, Pīterā dzīvo mazītiņa mazmeitiņa. Vai netiki dzirdējis? Bet kas tad tev par to...

Tai faktā, ka zvejniekam ir mazmeitiņa un viņa dzīvo Ļeņingradā, nebija nekā neparasta. Neparasts bija tonis, kādā šos vārdus pateica flegmatiskais zvejnieks. Šoreiz viņa balsī nebija saklausāma vienaldzība, tanī skanēja reizē aizvainojums un izaicinājums.

— Cik gadu ir mazmeitiņai? — kā samierināšanos meklēdams, vaicāja Sokolovs, ko bija mazliet samulsinājusi tāda acumirklīga pārmaiņa cilvēka izturēšanās veidā.

— Astotais gadiņš, — pavadonis atbildēja, raudzīdamies uz ledu.

— Un... vecāki viņai ir? — Sokolovs atkal uzdeva jautājumu, šoreiz lielākoties tāpēc, lai īsinātu laiku līdz Bruka atnākšanai.

— Ve-cāki! — sirmgalvis sarkastiski atkārtoja. — Viņas tēvs, kas strādāja Ižoras rūpnīcā, no turienes aizgāja zemessargos, un kopš tā laika no viņa nav ne ziņas, ne miņas.

— Un māte?

— Māte Ižoras rūpnīcā raujas vīra vietā. Meitenīte augu dienu viena pati. Tikai manas zivis uztur pie dzīvības. Sazvejoju, sasaldēju un, tiklīdz rodas izdevība, nosūtu uz Pīteru. Pasaulē vēl ir labi cilvēki, aizgādā, neaprij ceļā paši... — Vecais vīrs brīdi klusēja un tad nevietā izgrūda: — Cik daudz zivju es būtu saķēris pa to laiku, kamēr kopā ar jums klimstu pa ledu!

Šis pēdējais teikums atkal pamodināja Sokolovā instinktīvu nepatiku pret pavadoni.

— Tu, tēvoc, esi čīkstulis, — viņš saviebies teica un, tālumā izdzirdis skaļo komisāra balsi, pagriezās uz otru pusi.

— Kas noticis, Leonīd Nikolajevič? — tas sauca.

Sokolovs nogaidīja, kamēr Bruks pienāk klāt, un tad

pavisam klusi atbildēja:

— Vai tad neredzi? Ūdens.

Bruks gribēja ko teikt, bet tai mirklī atskanēja tēlam pērkonam līdzīga rūkoņa. Visi apjukuši saskatījās, pulēdamies noteikt, no kurienes ceļas šī biedējošā rūkoņa, kas pakāpeniski pāriet šņirkstoņā — it kā kaut ko spiestu un drupinātu milzīgi dzirnakmeņi.

— Tālāk, tālāk no šejienes! — visi izdzirda valdonīgu pavadoņa balsi un ieraudzīja, kā viņš, kas līdz tam bija stāvējis nomaļus, pacēlis uz augšu kažoka malas, steidzas pie. Sokolovā un Bruka.

Pēc mirkļa tur, kur nupat vēl bija atradies pavadonis, pavērās līkumota, zigzagveidīga plaisa. Tā sākās pie pašas lēsmeņa malas un, pagriezdamās uz rietumiem, izzuda kaut kur miglā.

— Kušeļovl — Sokolovs sauca. — Skriešus pie Dmit-rijeva! Nodod pavēli: visiem saņemt rokā virvi un ejot pie tās pieturēties!

Rūkoņas un sprakšķu vairs nebija. Acīmredzot ledus bija sadrupinājis dažus blāķus un pārvietošanos izbeidzis. Atkal valdīja klusums.

Kādu brīdi neviens nekā nebilda, tikai raudzījās uz lāsmeni. Beidzot vecākais politiskais vadītājs ierunājās:

— Ūdens, par kuru stāstīja Dmitrjjevs, bija tuvāk pie krasta. Tai vietai mēs esam jau pāri. Tātad tur ezers jau aizsalis. Varbūt drīz aizsals arī šis lāsmenis?

— Vai ierosini sēdēt un gaidīt? — Sokolovs jautāja, nīgri smīnēdams. — Ierīkot nometni un gaidīt?... Bet cik ilgi? Vienu diennakti? Divas? Nedēļu?

— Viss Lādogas ezers aizsals ne agrāk kā janvārī,— pēkšņi sarunā iejaucas zvejnieks.

— Pagaidi, tēvoc, tev es jautāšu vēlāk, — Sokolovs teica. — Pirmais lai runā komisārs.

— Liekas iespējams tikai viens lēmums, — Bruks domīgi noteica, — jāmēģina šis ūdens apiet,..

Aizelsies atskrēja Kušeļovs un skanīgā, zēniskā balsī ziņoja:

— Jūsu pavēle izpildīta, biedri otrā ranga kara tehniķi!

— Tad klausies jaunu! — Sokolovs atbildēja. — Dodies vēlreiz pie Dmitrijeva un pasaki, lai apstājas un stāv. — Tad, atkal pagriezies pret Bruku, paskaidroja: — Negribu, lai cilvēki redzētu šo velna ūdeni, kamēr mēs neesam galīgi izlēmuši, ko darīt... Uz ziemeļiem esmu jau gājis, tur lāsmenis nebeidzas.

— Tātad jāiet uz dienvidiem, — Bruks sprieda.

— Kas jums prātā nāk, biedri komandieri! — pavadonis otrreiz iejaucās sarunā. — Nēsājiet līdzi gan kartes, gan kompasu, bet runājat tādas blēņas! Tur taču ir vācietis!

Neviens viņam neatbildēja. Sokolovs un Bruks ļoti labi zināja, ka apmēram desmit kilometru uz dienvidiem no tās vietas, kur viņi pašreiz stāv, atrodas vāciešu ieņemtā Šliselburga. Tiesa, Sliselburgas tuvumā ledu apsargā robežsargi. Bet kur viņi pašreiz atrodas — šie robežsargi? Un cik blīva ir viņu apsardzība? Vai tā spēj novērst ienaidnieka izlūkgrupu nokļūšanu uz ledus? ...

— Ja uz ziemeļiem lāsmenis kļūst platāks, tas jāapiēt no dienvidiem, — Bruks nepiekāpīgi turpināja. — Tas ir riskanti? Jā, ir. Tomēr jāmēģina... — Tā kā Sokolovs domīgi klusēja, viņš vēl piebilda: — Ja gribi, dosimies pie cilvēkiem un jautājumu izlemsim ar balsošanu. Par iznākumu es galvoju.

— Armijā nebalso, — Sokolovs pasmīnēja.

— Zinu. Tomēr ir arī tādi gadījumi, kad drīkst balsot. Neko citu nevar izdomāt, ja komandieri pārņēmušas šaubas un viņam ir grūti izlemt.

— Kur tu ņēmi, vecākais politiskais vadītāj, ka es šaubos? — Sokolovs apvainojās. — Ja gribi zināt, es jau biju izlēmis, pirms tu atnāci. Gribēju tikai uzzināt, ko domā tu kā komisārs.

— Vai tagad zini?

— Tagad zinu. Un darīsim tā: es, Smirnovs un Kuše-ļovs iesim lāsmenim apkārt no dienvidu puses...

— Tu esi aizmirsis mani, — Bruks atgādināja.

Nē, neesmu vis. Tu, komisār, paliksi kopā ar ekspedīciju un gaidīsi mūs atgriežamies.

— Nekā nebūs!

— Būs gan, — Sokolovs stingri noteica. — Man nav tiesību tev pavēlēt, bet es lūdzu. Lūdzu palikt kopā ar cilvēkiem, — viņš atkārtoja vēl nepiekāpīgāk. — Ekspedīciju nedrīkst atstāt bez komandiera un bez komisāra. Šeit var gadīties viss kas. Te ledus sakustēšanās, te lidmašīnas ... Bet tēvoci atbrīvosim: viņš nevar vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ krastā. — Negaidīdams komisāra atbildi, Sokolovs pievērsās pavadonim. — Nu ir viss, tēvoci. Vari būt brīvs. Paldies, ka pavadīji.

Zvejnieks uzmeta viņam niknu, dzēlīgu skatienu no pinkaino, apsarmojušo uzacu apakšas.

— Man, komandieri, nav karavīra šineļa. Esmu baltbi-ļetnieks jau no trīsdesmitā gada.

— Es taču teicu, ka varat būt brīvs! — Sokolovs dusmīgi atkārtoja. — Nav ko pieminēt šineli.

— Šineli es pieminēju tāpēc, lai atgādinātu, ka tavas pavēles man nav jāizpilda. Es esmu brīvs cilvēks.

— Paklau, brīvais cilvēk! — Sokolovs iekarsa. — Jūs vairs neesat mums vajadzīgs. Varat iet uz visām četrām debess pusēm.

— Bet es gribu iet tikai uz vienu, — zvejnieks pacēla

balsi.

— Kā to saprast?

— Tas, komandieri, jāsaprot tā, ka es eju uz dienvidiem kopā ar tevi. Vai apjēdzi?... Nu, tad dodamies tālāk! Nakti nav ko pavadīt te, pie lāsmeņa.

Viņš pagriezās, uzsita ar lauzni pa ledu un sāka iet pa labi gar lāsmeņa malu.

Sokolovs un Bruks saskatījās.

— Ērmots vecis! — Sokolovs noteica. — Labi, nakšņot te tiešām nav parocīgi. Smirnov, Kušeļov, ejami Laimīgu palikšanu, vecāko politisko vadītāj!

— Tev pašreiz laime vairāk vajadzīga, — Bruks klusi sacīja. — Novēlu drīz atgriezties ar labām vēstīm!

— Centīšos. Bet tu pavēli vērot ar abām acīm, kas notiek gaisā. Domājams, ka šie henkeļi te pastāvīgi lido pļaujošā lidojumā. Uzmani, lai būtu kārtībā maskēšanās! Stigmietus un visu pārējo, kas sakrauts ragavās, apsedziet ar maskēšanās virsvalkiem, lai uz ledus nemelno. Tā! Paliec nu vesels...

Sokolovs pamāja ar galvu un gāja pakaļ zvejniekam, kas jau bija labā gabalā. Smimovs un Kušeļovs uzlika ērtāk mugursomas, uzmeta uz pleciem šautenes un devās līdzi Sokolovam.

Zvejnieks gāja nesteidzīgu, tomēr veicīgu soli. Viņa platā mugura un saceltā kažoka apkakle bija redzama diezgan patālu. Tikko dzirdami klaudzēja lauznis, atsizdamies pret ledu.

Priekšā pie paša apvāršņa iedegās un apdzisa zaļa raķete. «Kas tur signalizē? Kam?» Sokolovs prātoja. «Vai vācieši? Bet varbūt mūsu robežsargi? Vai arī...»

Viņš atcerējās gandrīz neticamu notikumu, par kuru bija stāstījis Jakubovskis. Bloķēdami Ļeņingradu no sauszemes puses, vācieši jau 8. septembrī ieņēmuši Šlisel-burgu. Taču Šliselburgas cietoksnis, ko pa jokam mēdza dēvēt par «Riekstiņu», palicis padomju jūrnieku un kājnieku rokās, un garnizons, par spīti visam — badam, aukstumam, graujošai ienaidnieka artilērijas ugunij, biežiem uzlidojumiem un daudzkārtīgiem ienaidnieka kājnieku un tanku uzbrukumiem —, joprojām vēl turas.

Sokolovam nekad nebija gadījies būt Šliselburgā. Cietokšņa varenību viņš spēja iedomāties tikai neskaidri. Taču jau no tā vien, ka cietoksnis joprojām pastāv, ka Šliselburgā atrodas ne tikai vācieši, bet arī padomju cilvēki, — jau no tā vien Sokolovam kļuva siltāk ap sirdi.

Kad viņš ieraudzīja uzliesmojam zaļo, trīsošo raķeti, viņam gribējās ticēt, ka tur «Riekstiņa» garnizons dod ziņu par sevi, signalizē Dzimtenei, ka tas joprojām cīnās. Bet varbūt šī raķete domāta viņam pašam un tiem, kas ir kopā ar viņu, — tā rāda viņiem pareizu ceļu, atgādina, ka viņi nav vieni? ...

Sokolovs nevilšus pasmaidīja, iedomādamies, cik tālu šis ilūzijas ir no īstenības. Protams, tur «Riekstiņā» nevienam nav ne jausmas, ka četri viņu tautieši pašreiz klīst pa Lādogas ezera ledu gar kāda sasodīta lāsmeņa malu. Drīzāk gan šo raķeti būs palaiduši vācieši un tā nozīmē vai nu kārtējās artilērijas apšaudes sākumu tā paša «Riekstiņa» rajonā, vai arī uguns pārtraukšanu.

. .. Viņi turpināja savu nogurdinošo gājienu. Priekšā pavadonis, aiz viņa Sokolovs, Sokolovam tūlīt pa pēdām Kušeļovs, bet kādus piecus soļus aiz viņa — Smirnovs.

Lāsmenis kļuva manāmi šaurāks, tomēr gals vēl nebija redzams. Pavisam tuvu atskanēja pērkonīga dārdoņa, pēc tam — šņirkstoņa. It kā sprāgtu šāviņi, dragādami ledu.

— Gultiesl — Sokolovs instinktīvi izsaucās, tāpat kā tobrīd, kad parādījās ienaidnieka lidmašīnas. Taču toreiz briesmas bija acīm redzamas. Tagad viņš tikai' domāja, ka ledu apšauda artilērija.

Nākamajā mirklī Sokolovs pārliecinājās, ka artilērijas apšaudes nav un nav arī bijis, tikai notikusi kārtējā ledus sakustēšanās. No tā gan nekļuva vieglāk. Drīzāk otrādi.

Tagad no lāsmeņa uz visām pusēm kā zibens 'šautras bija izlocījušās plaisas, bet kādus desmit metrus pa labi no tā pacēlās jauns ledus blāķis ar smailu virsotni. Prātā iešāvās briesmīgs minējums: ja nu kaut kur tālāk uz rietumiem ledus ir ne tikai saplaisājis, bet arī pašķīries, izveidodams vēl vienu lāsmeni, līdzīgu tam, kas bija viņu sākotnējā ceļā? Tad var iznākt, ka viņi visi — Sokolovs pats, Smimovs, Kušeļovs un pavadonis — atrodas uz peldoša ledus gabala, ko straume nes uz ienaidnieka ieņemtā krasta pusi...

Sūtīt Smirnovu vai Kušeļovu izlūkot, kādā stāvoklī ir ledus, Sokolovs neuzdrošinājās, baidīdamies, ka nenotiek jaima ledus pārvietošanās un kāds no viņiem nepazūd. Tā izlēmis, viņš saīgdams atklāja, ka pavadonis atkal pazudis.

— Ei, tēvoci, kur tu esi? — Sokolovs sauca, plaukstas pie mutes pielicis, — nez no kurienes bija uzradies biezs miglas vāls.

Neviens neatbildēja.

— Smimov, izmērī ledu! — Sokolovs pavēlēja.

Smirnovs klusēdams sāka ar lauzni cirst ledū caurumu.

Šai darbā pagāja minūtes desmit.

Ieskatījies caurumā, viņš ziņoja:

— Būs centimetri divpadsmit. Ne mazāk. — Un droši atkārtoja: — Ne mazāk!

Ari Sokolovs ielūkojās caurumā un apmierināts konstatēja, ka ledus kļūst biezāks.

— Uz priekšu! — viņš komandēja.

Pretim jau nāca pavadonis — padevies platumā, mugurā kažoks ar saceltu apkakli, rokā lauznis gluži kā ceļa spieķis, bārda nosarmojusi balta; viņš izskatījās pēc blbeles pravieša vai krievu bajāra pirms Pētera valdīšanas laika.

— Kur tu biji, zvejnieka dvēsele? — Sokolovs priecīgi izsaucās.

Pavadonis atbildēja ar lietišķu dzedrumu balsi:

— Gāju pārbaudīt, kāds ledus ir tālāk. Nekas. Stiprs.

— Un kā ir ar lāsmeni?

— Kļūst šaurāks. Taču pārkāpt pāri nevar tik un tā — vēl būs kādus desmit metrus plats.

— Kaut kur taču jābūt galam! — Sokolovs izsaucās.

— Visam ir savs gals, — zvejnieks piebilda nozīmīgi un it kā mazliet no augšas. — Ceļam līdz Sliselburgai ari ir gals.

— Mēs esam novirzījušies uz dienvidiem tikai kilometrus četrus, — Sokolovs paskaidroja. — Iesim vēl divus kilometrus.

Neviens nevaicāja, kāpēc tieši divus. Tas bija skaidrs tāpat: ejot vēl tālāk, varēja sastapties ar vāciešiem.

Viņi gāja klusēdami. Sokolovs visu laiku raudzījās uz lāsmeni, kas stiepās kreisajā pusē. Kādu laiku sāpes kāju apakšās bija likušās neciešamas, bet tagad tās pamazām pierima. Varbūt tāpēc, ka zābakos nosalušās kājas vairs vispār nekā nejuta. Varbūt arī tāpēc, ka viņš nojauta drīzas lāsmeņā beigas. Tad pēkšņi Sokolovam ne no šā, ne no tā šķita, ka viņa kājas līdz pat ceļgaliem pārņem karstums. Nevis aukstums, bet gan karstums.

Nākamajā mirklī viņš saprata, ka grimst ūdenī. Lai noturētos virspusē, viņš instinktīvi izpleta rokas. Tai mirklī kāds no aizmugures viņu saķēra zem padusēm un ar spēcīgu rāvienu izvilka no ūdens.

Sokolovs ieraudzīja pāri sevi noliekušos baiļu pilnu Kušeļova seju: acis plaši ieplestas, lūpas dreb. Šķita, ka viņu pārņēmis drudzis, it kā pirms mirkļa viņš pats būtu gandrīz aizgājis bojā.

— Kā tad jūs, biedri kara tehniķi...? Kā jūs.,.? Kā jūs...?

Kušejovs atkārtoja tikai šos divus vārdus, bet teikumu pabeigt nespēja.

Sokolovs piecēlās kājās. No maskēšanās virsvalka uz slapjajiem zābakiem tecēja ūdens strūkliņas. Karstumu nomainīja aukstums.

— Paej sāņus! Tālāk no āliņģa! — pavadonis sauca.

Sokolovs pakāpās atpakaļ. Viņam sāka, klabēt zobi.

Taču viņš saņēmās un pārspīlēti mierīgi, pat ironiski teica:

— Ak, es, nolāpītais lempis! — Un bez ļaunuma pārmeta pavadonim: — Bet tu apgalvoji, ka ledus tīri nekas, stiprs...

— Ar ledus stiprumu tam nav nekāda sakara, — pavadonis atbildēja. — Šoreiz tev, komandieri, iezāģējuši mūsu pašu zvejnieki. No rīta kāds te ķēris zivis, izcirtis āliņģus, un tu vienā iespēries.

— Nu, kā jūs ...? Kā jūs...? — Kušeļovs joprojām atkārtoja vienu un to pašu.

— Paldies tev, draugs, par izglābšanu] — Sokolovs aizkustināts viņam sacīja.

— Bet tagad aun nost kājas! — pavadonis teica tādā tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus, un pārplēsa uz pusēm savu garo un plato jo plato adīto šalli. — Ašāk, ašāk! — viņš steidzināja. — Citādi paliksi bez kājām.

Sokolovs apsēdās uz ledus un atmeta sānis samirkušās šineļa malas, kas salā jau sāka kļūt cietas. Kušeļovs apbrīnojami veikli norāva viņam zābakus, izlēja no tiem ūdeni un izgrieza autus. Kāju pāraušana ilga dažas minūtes.

— Ejam! — Sokolovs sacīja pavēlošā balsī.

Viņš paspēra divus trīs nedrošus soļus — kājas bija kļuvušas stīvas un nepadevīgas —, cieši jo cieši sakoda zobus, lai tie neklabētu, un tad pēkšņi sajuta, ka uz pleciem uzgulst kaut kas smags. Pavadonis bija viņam aplicis savu kažoku un pats palicis tikai vatenī.

— Nav nekādas vajadzības! — Sokolovs tiepās, plecus paraustīdams. — Ņemiet atpakaļ!

— Vajadzība ir pat gaužām liela — pēc izpeldēšanās jāsasildās, — vecais teica pamācošā balsī, gluži kā mazam bērnam. — Kad būsi sasilis, ņemšu atpakaļ.

— Paldies, tēvoci, — Sokolovs sacīja, un viņa balss ietrīcējās vai nu no drebuļiem, vai arī no pateicības jūtu pārpilnības.

«Tikai nesaslimt,» viņš bažīgi domāja, cenzdamies iet pēc iespējas ātrāk. «Nekļūt no ekspedīcijas komandiera par tās nastu!»

Iedams viņš visu laiku vēroja pats sevi un drīz vien juta, ka drebuļi pāriet. Atkal iesāpējās pēdu apakšas. Tagad šīs sāpes pat iepriecināja. «Tātad kājas nav apsaldētas!» viņš secināja.

Un, lūk, viņi sasniedza lāsmeņa galu. Apgāja tara apkārt. Ari otrā pusē ledus bija pietiekami stiprs.

No tās vietas, kur viņi bija atstājuši Bruku, viņus tagad šķira vismaz pieci kilometri. Sokolovs paraudzījās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni uz diviem. Bija izredzes atgriezties pie citiem ekspedīcijas dalībniekiem, kamēr vēl ir gaišs. Viņi steidzīgi devās atceļā.

To laimējās noiet stundā un divdesmit minūtēs.

Tieši četros viņi šķīrās no Dmitrijeva. Tas kopā ar dažiem kareivjiem gāja atpakaļ uz Osinovecu, lai aiznestu kārtējo ziņojumu. Sokolovs un pārējie devās vēlreiz apiet lāsmeni.

Jau krēsloja, kad viņi bija to apgājuši un atkal sāka virzīties uz ziemeļaustrumiem — uz Zeļeņecas salu. Tumsā iešana kļuva lēnāka, visi bija arī ļoti noguruši.

Tālumā viņiem aiz muguras dienvidu pusē sākās kano-nāde. Bija grūti noteikt, kā lielgabali tur šauj — mūsu, vāciešu vai arī vieni un otri reizē. Turpat debess juma dienvidu pusē virs apvāršņa šāvās gaisā raķetes — sarkanas, zaļas un sudraboti baltas.

— Paklau, tēvoci, — Sokolovs uzrunāja pavadoni, kas gāja no viņa pa labi, — vai vēl ilgi būs jāiet līdz tai Žeļeņecai?

— Kā lai es to zinu, — zvejnieks noburkšķēja, soli nepalēninādams.

— Tu taču krastā teici, ka esi bijis tai salā, — Sokolovs īdzīgi sacīja.

— Vasarā esmu tur bijis. Ar laivu aizbraucis. Kāda velna pēc tā būtu bijusi man vajadzīga ziemā?

— Tu esi neizprotams cilvēks, tēvoci, — bridi klusējis, Sokolovs atkal ierunājās. — Nespēju tevi saprast... Cik gadu tev ir?

— Gadus prasa meičai, kad taisās viņu precēt, — zvejnieks nepagriezdamies atbildēja.

— Nesaprotu, — Sokolovs turpināja, juzdams, ka, pārtraucis runāt un klausīties, viņš tūlīt apstāsies — nespēs pārvarēt nogurumu, sāpes pēdu apakšās un pretvēju, kas kļuva aizvien stiprāks. — Nesaprotu, — viņš atkārtoja, — kāpēc tu nāci mums līdzi. Nu labi, aizvadīji mūs'līdz lāsmenim, piekrītu, ceļš tev tur pazīstams. Bet kāpēc nāc tagad, ja šīs vietas tev ir tikpat svešas kā mums? Būtu sēdējis savā Kokorevā un vārījis zivju zupu. Vai saldējis mazmeitiņai brekšus. Kāda velna pēc tu dauzies apkārt kopā ar mums?

— Paklau, puisi, — zvejnieks pēkšņi kjuva nikns, — vai tu domā, ka sirds tiek izsniegta tikai reizē ar naganu un šineli?

— Kāds tam sakars?

— Tāds, ka ari man ir sirds krūtīs. Varbūt es pašreiz daru galveno darbu savā mūžā. Vai tu savu galveno darbu esi paveicis? Nē?... Nu, tu vēl esi jauns, ja karš būs žēlīgs un paliksi dzīvs, tu vēl to paveiksi. Bet man tikai divi gadi trūkst no septiņdesmiti

— Neviens nezina, cik ilgi viņam lemts dzīvot, — So-kolovs domīgi teica. — It īpaši kara laikā. Bet par to galveno darbu man tomēr nav gluži skaidrs. Kas tad ir tas tavs galvenais darbs?

— Tas ir grūts jautājums, — brītiņu klusējis, zvejnieks domīgi atbildēja. — Kad biju beidzis karot tai pirmajā karā, es. nodomāju: tā, galveno savā mūžā esmu paveicis. Tad apprecējos un atkal nodomāju: esmu izpildījis galveno, kas man no dzimšanas nolikts, piedzimusi meita, esmu laidis pasaulē jaunu dzīvību. Vēlāk domāju, ka mans galvenais uzdevums ir uzcelt sev māju. Arī to izpildīju ... Vārdu sakot, daudz darbu esmu izdarījis, un ikviens no tiem savā laikā licies galvenais. Bet tagad eju un domāju: tu, vecais, pašu galveno savā mūžā tomēr neesi vēl izdarījis.

— Un kas tas būtu?

— Aizvest j ūs līdz Kobonai.

— Paldies, tēvoci! .

— To es nedaru paldies pēc, — pavadonis nomurmināja un it kā starp citu piebilda: — Tur nu ir tā tava Zeļeņeca, vari pietauvoties!

No pārsteiguma pat nodrebējis, Sokolovs cieši vērēs tumsā, taču spēja saskatīt vienīgi sniega kupenas. Pirmajā mirklī viņš it kā zaudēja valodu, lai gan visa viņa būtne kliedza: «Esam sasnieguši! Divas trešdaļas ceļa aiz muguras!»

Sokolovs uz labu laimi sāka skriet un drīz vien uzgrūdās virsū slideniem, apledojušiem akmeņiem. Pēdējiem spēkiem viņš uzrāpās augšā un tūlīt palika kā pienaglots: kaut kur no apsnigušās, ledū kaltās zemes apakšas līdz viņam atskanēja neskaidra sarunāšanās un kaut kas līdzīgs kareivju katliņu vai kasku šķindoņai.

Viņš nespēja saprast ne vārda. Turklāt saruna pēkšņi apklusa. Tad uzspīdēja uguntiņa un tūlīt apdzisa.

Par to, ka uz salas ir cilvēki, Sokolovam vairs nebija nekādu šaubu.

«Vācieši!» viņš izmisīgi nodomāja. «Protams, tie ir vācieši! Viņi aizsteigušies mums priekšā, sapratuši, ka gribam ierīkot ledus ceļu, un tagad te uz salas ir viņu slēpnis.»

Sī doma izdrāzās cauri smadzenēm vienā mirklī. Nākamajā mirklī viņš pieliecies noslidinājās atpakaļ uz ezera ledus un gāja atmuguriski visu laiku, kamēr sadūrās ar Bruku. Uzlicis viņam rokas uz pleciem un pieliecies pie pašas auss, Sokolovs čukstēja:

— Stāt, komisār, ir vācieši!

— Kur? Kādi vācieši? — Bruks brīnījās.

— Parasti vācieši. Tepat uz Zeļeņecas, — Sokolovs aši atbildēja un tad turpināja stingri, kā pavēli dodams: — Tagad tā — es iešu ar uzbrucēju grupu, bet tu nodrošini aizmuguri!

— Nē, — Bruks iebilda. — Kaujā komisārs iet pirmais. Gājienā pa ledu varu būt ari pēdējais, bet kaujā — nē.

— Izbeigt! ... Komandieris esmu es.

— Bet es esmu komisārs. Tu komandē, un es eju uzbrukumā.

— Ek! — Sokolovs bezcerīgi atmeta ar roku un, pagriezies uz Smirnova pusi, pavēlēja: — Klusām pasakiet cits citam — gatavoties kaujai!

Zdanovu uzmodināja spalgs zvans. Viņš pastiepa roku pēc modinātājpulksteņa un ieraudzīja, ka tas rāda pusseptiņi. Un īgni nodomāja: «Esmu nogulējis veselas piecas stundas. Modinātājs nez kāpēc zvanījis ar novēlošanos.» Sai mirklī vēlreiz ieskanējās zvans, un Ždanovs saprata, ka viņu uzmodinājis nevis pulkstenis, bet telefons. Modinātāju viņš nemaz nebija dzirdējis.

Telefona klausulē atskanēja gavilējoša Kuzņecova balss:

— Tikuši pāri, Andrej Aleksandrovič! Aizgājuši līdz Kobonai!

Zdanovam aizrāvās elpa. Gribējās jautāt: «Kad tas notika? Kas zvanīja? Kur ir Lagunovs?» Taču uztraukumā viņš nespēja izrunāt ne vārda.

It kā no tālienes to juzdams, Kuzņecovs pats atbildēja uz Zdanova neizsacītajiem jautājumiem:

— Zvanīja Lagunovs. Jau pirms stundas.

— Kāpēc nemodinājāt mani? — Zdanovs vaicāja, beidzot atguvis valodu.

— Biedrs Vasņecovs lika to nedarīt. Viņš nesen atgriezās no Kirova rūpnīcas. Mēs domājām ...

— Kur Lagunovs? — Zdanovs viņu pārtrauca. — Vai Smo|nijā?

— Vēl nav. Būs ap divpadsmitiem dienā.

— Kāpēc tik vēlu?

— Nezinu. Viņš tikai teica, ka ...

— Divpadsmitos sapulcējiet Kara padomes locek]us! — Zdanovs viņu atkal pārtrauca. — Ataiciniet arī visus apgabala un pilsētas komitejas darbiniekus, kas bija izbraukuši uz uzņēmumiem I

XI

— Nu, tālāk, tālāki — Zdanovs nepacietīgi izsaucās, kad Lagunovs uz mirkli apklusa.

Tāpat kā iepriekšējās dienas rītā, pašreiz visi atkal sēdēja viņa kabinetā savās parastajās vietās pie garā galda; tur bija Vasņecovs, Stikovs, Popkovs, Gusevs, Pavlovs. Klāt bija nākuši aizmugures priekšnieks Lagunovs, Jakubovskis, kā arī apgabala komitejas un pilsētas komitejas nodalu -vadītāji, kas iepriekšējā dienā bija izbraukuši uz uzņēmumiem, lai nodrošinātu Galvenās mītnes prasību izpildi.

— Pēc tam notika tā, — Lagunovs turpināja čerkstošā, aizsmakušā balsī. — Vada komandieris Smirnovs kopā ar pavadoni devās izlūkot, cik lieli ir vāciešu spēki Zeļe-ņecas salā. Taču noskaidrojās, ka tie nemaz nav vācieši. Zemnīcā atradās mūsu robežsargi. Tālas raķetes gaismā viņi bija ieraudzījuši maskēšanās virsvalkos ģērbušos cilvēkus, kas tuvojās salai, un arī noturējuši par vāciešiem. Vārdu sakot, vēl viens mirklis, un viņi būtu sākuši apšaut cits citu. Beidzās tomēr laimīgi. Sokolovs un viņa vīri uz salas atpūtās, siltumā paēda un devās tālāk. Pēdējos desmit kilometrus līdz Kobonai viņi nogāja trīs stundās. Trase nosprausta visā garumā. Ledus ir stiprs.

Izturēs ne vien zirgu ar ragavām, bet arī automašīnu.., Esmu beidzis.

Lagunova ziņojums bija ildzis ne vairāk kā piecpadsmit minūtes. Taču aiz šīm piecpadsmit minūtēm bija garas, moku pilnas stundas, kuras trīs desmiti padomju cilvēku bija aizvadījuši uz ziemīgā Lādogas ezera, neatlaidīgi lauzdamies uz mērķi cauri sniega vētrai, cauri miglai, cauri ledus blāķu sablīvējumiem, apiedami lāsme-ņus un vājumus, riskēdami ar dzīvību, lai glābtu simtiem tūkstošu ļeņingradiešu dzīvību.

Zdanovs lēnām piecēlās no galda un, veltīgi pūlēdamies slēpt saviļņojumu, sacīja:

— Apsveicu, biedri! Man pašreiz gribētos...

Viņš grasījās teikt, ka pašreiz viņa visdedzīgākā vēlēšanās ir redzēt šeit, savā kabinetā, visus tos cilvēkus, kas veikuši kluso varoņdarbu, apskaut viņus, katru piekļaut pie krūtīm. Taču pēdējā mirklī viņš nez kāpēc sastostījās un pabeidza mazliet oficiāli:

— Visus, kas šai ekspedīcijā ir izcēlušies, ieteikt apbalvošanai! Tūlīt!

Apsēdies atkal pie galda, Zdanovs jautāja Lagunovam:

— Tātad jūs esat pārliecināts, ka pajūgus ledus izturēs?

— Nešaubos, ka tas izturēs arī automašīnas, — Lagu-novs atbildēja.

— Kā jums radusies tāda pārliecība? — Zdanovs neatlaidās.

— Redziet, Andrej Aleksandrovič, — Lagunovs nedroši iesāka, — izskaidrojums tāds... Vārdu sakot, es pats tur tiku braucis ar mašīnu. Visā trases garumā. No Osino-vecas līdz Kobonai un atpakaļ. Tāpēc arī Smoļnijā ierados vēlāk...

Cilvēkiem, kuri bija sapulcējušies šai istabā, tikai divas ziņas spētu sagādāt vēl lielāku prieku nekā tā, ko viņi bija dzirdējuši no Lagunova: ziņa par to, ka Maskava vairs nav apdraudēta, un par to, ka pārrauta Ļeņin-gradas blokāde.

— Tātad jūs domājat, ka transportlīdzekļu kustība pa Lādogas ezeru var sākties? — Zdanovs jautāja.

— Ne vēlāk kā pēc divām trim dienām, — Lagunovs stingri noteica. — Līdz tam laikam mēs būsim ledu vispusīgi pārbaudījuši — vispirms mēs palaidīsim vezumniekus ar ragavām, bet pēc tam arī pustonnīgās automašīnas.

Pūlēdamies apvaldīt satraukumu, Ždanovs nekā nerunāja, tikai staigāja pa istabu. Šai brīdī viņš neredzēja ne istabas sienas, ne cilvēkus, kas sēdēja pie galda. Viņš domās skatīja ar pārtiku piekrautas automašīnu kolonnas, kas šķērso Lādogas ezeru. Tas bija glābiņš!

Ždanovs apstājās aiz krēsla, uz kura sēdēja Pavlovs, un, pievērsdamies vienīgi viņam, sacīja:

— Dmitrij Vasiļjevič! Kā jūs domājat... varbūt mums nevajadzētu steigties ar normu samazināšanu, ko esam paredzējuši? ... Paturot vērā jaunos apstākļus.

Dažus mirkļus valdīja klusums. Visu skatieni bija pievērsti Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotajam pārtikas jautājumos.

— Nē, — Pavlovs beidzot atbildēja klusi, bet stingri un atkārtoja, — nē, Andrej Aleksandrovič, to nedrīkst! Cik es saprotu, pārtiku vajadzīgajā daudzumā Ļeņingrada nesaņems tūlīt. Kādu laiku neizbēgami ilgs organizēšanas posms. Ceļu vēl vajadzēs ar daudz ko apgādāt. Es runāju par apsildīšanās punktiem, medicīnisko palīdzību un tamlīdzīgi.

— Turklāt, — Pavlovu atbalstīja Gusevs, kas visu laiku bija klusējis, — nedrīkst aizmirst, ka nākamajam ceļam katrā ziņā uzlidos ienaidnieka aviācija. Tātad nepieciešams tur radīt drošu zenītartilērijas aizsegu, un arī tas prasīs laiku ...

— Jums taisnība, — Ždanovs piekrita. — Tad man ir

otrs jautājums: vakar vakarā Kara padomes locekļiem tika nosūtīts avīzes «Ļeņingradskaja pravda» ievadraksta novilkums. Vai visi esat paguvuši izlasīt?

Atbilde bija apstiprinoša.

— Tātad iespiedīsim? — Ždanovs atkal jautāja.

— Jāiespiež, Andrej Aleksandrovič, — Vasņecovs atbildēja par visiem.

— Vai nav kādi iebildumi? — Ždanovs pēc īsa brītiņa vaicāja.

Iebildumu nebija.

— Tagad apspriedīsim Galvenās mītnes uzdevuma izpildi, — Ždanovs teica. — Sāksim ar Kirova rūpnīcu. Lūdzu, Sergej Afanasjevič!

Vasņecovs mazliet noliecās pār galdu.

— Pirms sāku ziņot, ko izdevies veikt pagājušajā diennaktī,— viņš sacīja, — uzskatu par nepieciešamu pievērst Kara padomes locekļu uzmanību kādam trauksmainam apstāklim. Mūs nupat iepriecināja biedra Lagunova ziņo« jums par Iedus segu uz Lādogas ezera. Taču aizsalst ne tikai šis ezers. Ar ledu pārklājas arī Somu līcis. Šai sakarā draud briesmas, ka vācieši var ielauzties Kirova rūpnīcā tieši no līča. Līdz šim rūpnīcas pieejas no Pēter-hofas puses sargāja Baltijas flotes kuģi, bet tagad uz tiem vairs nevar cerēt. Nekavējoties jāpastiprina līča krastmalas apsardzība. Ierosinu šo jautājumu apspriest mūsu sēdes beigās. Bet tagad par Galvenās mītnes uzdevuma izpildi...

Xū

Tai brīdī, kad Lagunovs Kara padomei ziņoja par iespeju pēc trim dienām atklāt transporta kustību pa Lādogas ezera ledu, 2danovam, Vasņe-covam un citiem Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem likās, ka pienākusi glābšanās stunda, ka neredzamajam, bet briesmīgajam ienaidniekam badam dots iznīcinošs trieciens. Tomēr arī šai lielās pacilātības brīdī viņi nezaudēja reālu stāvokļa izpratni. Bija acīm redzams, ka paies ne mazums dienu, kamēr ledus ceļš sāks manāmi ietekmēt pārtikas stāvokli Ļeņingradā.

Tā arī notika.

Vezumnieki, kurus nosūtīja izmēģinājuma braucienā no Kokorevas uz Kobonu, nogādāja Lādogas ezera rietumkrastā tikai niecīgu pārtikas daudzumu. Citādi arī nevarēja būt. Badu cieta ne vien cilvēki, bet arī zirgi. Atceļā no Kobonas izmocītie dzīvnieki cits pēc cita krita uz ledus, lai nekad vairs neceltos. Mirstošos zirgus turpat uz ledus steidzīgi nokāva, sacirta gabalos un iekrāva ragavās: zirga gaja ļeņingradiešiem bija kļuvusi par kārotu pārtikas produktu...

Pēc trim dienāiū nolēma riskēt un nosūtīja uz Kobonu smago mašīnu kolonnu. Tā nogādāja pilsētā mazliet vairāk nekā trīsdesmit tonnu miltu. Taču nākamā diena bija nelaimīga — atgriezdamās no rietumu krasta, vairākas mašīnas kopā ar cilvēkiem un ārkārtīgi vērtīgo kravu pakjuva zem ledus. Osinovecā tika izkrautas tikai deviņpadsmit tonnas pārtikas.

Turpmāk kravu piegāde pa ledus ceļu pakāpeniski pieauga un drīz vien sasniedza simt divdesmit astoņas tonim

nns diennaktī. Bet tas dārgi maksāja cilvēkiem, kas strādāja uz šī ceļa, — aukstajā vējā viņi sastinga vārda tiešā nozīmē, četrdesmit smagās mašīnas bija uz neatgriešanos nogrimušas zem ledus vai uz ilgu laiku iestrēgušas ledus sablīvējumos...

Pagaidām nevarēja būt ne runas par 20. novembrī ieviestās maizes normas palielināšanu, lai gan tā bija bada norma. Pat pastāvot šai briesmīgi samazinātajai normai, pilsētā pārtika bija palikusi tikai divām dienām ...

Ārkārtējā Kara padomes sēdē nolēma realizēt pavisam galēju pasākumu: izmantot iedzīvotāju apgādei ievērojamu daļu pārtikas produktu, kas atradās flotes noliktavās, kā ari sausiņus no karaspēka neaizskaramajām rezervēm. Taču divarpus miljoni ļeņingradiešu, kas cieta badu, to pat nejuta: pieņemtais lēmums nedeva iespēju manāmi uzlabot viņu uzturu, bet tikai palīdzēja normas saglabāt iepriekšējā līmenī, tas ir, joprojām bija iespējams iedzīvotājiem izsniegt nožēlojamu maizes surogātu, kas bija izgatavots no miltu, celulozes un zāģu skaidu maisījuma, — divsimt piecdesmit gramu strādniekiem un simt divdesmit piecus gramus kalpotājiem, kā arī tiem, kas nestrādā, un bērniem.

Strauji pieauga bada nāves gadījumu skaits. Decembrī katra diena iegrūda kapā gandrīz divus tūkstošus cilvēku, un vēl daudzi tūkstoši atradās uz dzīvības un nāves robežas ...

Uz šīs robežas bija ari Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis.

Viņš vientuļš sēdēja savā kabinetā, kas jau sen bija kļuvis par nolaistu, visādām mantām pieblīvētu istabu ar skārda krāsniņas nokvēpinātiem griestiem, zem kuriem stiepās pa logu izvadīts dūmvads.

No mājām Fjodors Vasiļjevičs izgāja tikai reizi dienā — uz ēdnīcu, kur pēc kartītes izsniedza pusjēlas surogāta maizes gabaliņu un piedevām šķīvi zupas — dzeltenīgu šķidrumu, kurā peldēja kāpostu lapu plāksnītes. Gājiens uz turieni un atpakaļ agrāk Fjodoram Vasiļjevičam būtu prasījis mazāk nekā stundu, bet tagad tas aizņēma trīs stundas. Zaudējis spēkus, bieži apstādamies reiboņa lēkmju dēļ, viņš pa gājēju iemītām taciņām lēnām devās uz Ņevas krastmalu.

Iegriezties Mākslinieku savienībā Vajickim vairs nebija spēka. Taču vakaros viņš sevi piespieda vēlreiz piecelties no krēsla, kas bija nolikts pie krāsniņas, un, tik tikko kājas vilkdams, aizgāja līdz rakstāmgaldam, lai zīmētu plakātu uzmetumus, — viņš cerēja, ka reiz ieradīsies kāds no Mākslinieku savienības un paņems tos.

Tad viņš atkal atgriezās pie krāsniņas — par laimi, kurināmā krājums, kurā bija sētnieka sacirstas melnkoka un Karēlijas bērza mēbeles, pagaidām nebija vēl izsīcis — un vērīgi raudzījās tukšajā krēslā aiz rakstāmgalda ... Ja garajās vakara stundās kāds būtu pamanījis Fjodora Vasiļjeviča skatienu, tas viņam droši vien būtu licies bezmērķīgs. Vai tad kādam bija zināms, ka tur, tai pašreiz tukšajā krēslā, pavisam nesen bija sēdējis Vaļicka dēls Anatolijs?

Jā, bija pagājušas vairāk nekā divas nedēļas kopš Anatolija ierašanās šai istabā un jau astoņas dienas pēc tam, kad viņš aizbrauca atpakaļ uz fronti. Taču Fjodors Vasiļjevičs, raudzīdamies tukšajā krēslā, bez mitas domāja par dēlu un par viņu abu sarunu, ko viņš neaizmirsīs līdz pat nāves stundai.

«Viņš teica ... Es atbildēju ... Viņš teica ... Es atbildēju ...» kustinādams sakaltušās lūpas, Fjodors Vasiļjevičs bez skaņas atkārtoja, jau desmito, jau simto reizi pūlēdamies pilnībā atcerēties grūto sarunu ar dēlu.

«Kā tas īsti notika? Ar ko tas sākās, un kāpēc tā beidzās? ...» Fjodors Vasiļjevičs sev jautāja atkal un atkal.

Anatolijs lēnām kāpa lejā pa tumšajām kāpnēm, turēdamies pie margām, lai uz apledojušajiem pakāpieniem nepaslīdētu kāja. Ausīs viņam vēl skanēja Veras balss, viens vārds, ko viņa bija atkārtojusi vairākas reizes: «Ej! Ej! Ej! ...»

«Nē, nē,» Anatolijs centās pārliecināt pats sevi, vēl lāgā neticēdams tam, kas bija noticis. «Tas viņai ir tikai pārejošs prāta aptumsums. Pašreiz viņa droši vien skrien uz durvīm, lai atsauktu mani, apturētu, pierunātu atgriezties! »

Nogājis vēl dažus pakāpienus zemāk, Anatolijs apstājās un klausījās, vai nevērsies durvis.

Tās tomēr nevērās.

Tad viņš sāka ātri iet lejā, gandrīz vai skrēja, juzdams vairs vienīgi kaunu. Viņš bija padzīts. Viņu bija padzinusi meitene, kas kādreiz zvērēja viņam mīlestību un — pēc Anatolija pārliecības — bija gatava paklausīt ikvienam viņa vārdam. Padzinusi, vēl mezdama pakaļ somu ar produktiem. Jebkura Ļeņingradas sieviete būtu viņa priekšā uz ceļiem līdusi, ja viņš būt tai devis kaut daļu no šī maišeļa satura. Bet Vera to svieda viņam pakaļ.

Anatolijs sāka kāpt lēnāk, atsaukdams atmiņā nupat notikušo un sevi aizvien vairāk uzkurinādams, un, kad viņš nokāpa lejā priekšnamā, viņu bija jau pilnīgi pārņēmis nevis kauns, bet niknums. Anatolijs saprata, ka ir padzīts kā iespējams dezertieris. Un tieši tāpēc, ka to saprata, viņš centās īsto cēloni aizstāt ar citu, ko bija nupat izdomājis.

Anatolijs mēģināja sev iestāstīt:

«Vera ir tikai apvainojusies, tīri sievišķīgi jūtas aizskarta tāpēc, ka es visu nakti pavadīju turpat līdzās, taču viņu neaiztiku. Vai tiešām viņa tik sen nav sevi aplūkojusi spogulī? Vai tiešām viņa neapzinās, ka tagad izskatās pēc mūmijas?» Atriebības alku tirdīts, domās pūlēdamies Veru visādi izķēmot, Anatolijs sev apgalvoja: «No pirmskara Veras viņā nav palicis itin nekā. Sejas āda kļuvusi tumša, vaigi iekrituši, deguns smails. Vienīgi acis, jā, liekas gan, vienīgi tās ir tādas pašas kā agrāk — nedabiski lielās un bezgalīgi dziļās acis, kurās man kādreiz tik ļoti patika lūkoties un par kurām es tā jūsmoju. Tomēr pašreiz šīs acis tikai vēl vairāk izceļ baismīgās pārmaiņas viņas ārienē. Vai tiešām viņa nesaprot, ka neviens vīrietis pat aiz žēlastības nespētu gulties ar viņu vienā gultā? Acīmredzot nesaprot. Tāpēc arī radās šis tēlotais sašutums, kad es izteicu viņai niecīgu lūgumu — palīdzēt man trīs četras dienas aizkavēties Ļeņin grādā. Tikai trīs četras dienas, no kurām varbūt ir atkarīgs tas, vai es dzīvošu vai iešu bojā... Mans dievs!» Anatolijs satraucās aizvien vairāk. «Vai tad es neesmu pelnījis viņas uzticību un mīlestību? Vai es, riskēdams ar dzīvību, nemetos viņu aizsargāt no vāciešiem toreiz Kļopikos? Jā, jā, riskēdams saņemt ne vien kājas spērienus, bet arī lodi pierē. Un vai tagad es neierados pie viņas no frontes, no pašas kara pekles, kur cilvēki ik mirkli ir pakļauti nāves briesmām?»

Patiesībā Anatolijs pie Veras gan nepavisam nebija ieradies no pekles. Viņam bija gadījies nokļūt samērā mierīgā frontes sektorā. Kopš pirmajām dienām pēc iesaukuma armijā Anatolijs dienēja būvbataljonā, kuru komandēja bijušais arhitekts, un viņam akadēmiķa Va-ļicka vārds daudz ko nozīmēja. Bataljona komandieris darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai tā cilvēka dēls, kuru viņš uzskatīja par savu skolotāju, atrastos apstākļos, kur briesmas ir pavisam nelielas. Anatolijs kļuva par kaut ko līdzīgu bataljona komandiera sakarniekam, kuram tomēr netika doti tādi uzdevumi, kas varētu maksāt dzīvību.

Anatolijam allaž laimējās. Formāli ari šoreiz viņam nekā nevarēja pārmest. Viss bija viegli izskaidrojams ar objektīvu, apstākļu sagadīšanos. Viņš nekā nebija lūdzis bataljonā komandierim. Tas rīkojās tikai pēc saviem apsvērumiem un, jādomā, vienīgi dienesta interesēs.

Anatolijs ari pats jau sen tam ticēja. Viņam piemita apbrīnojama spēja gan melot citiem, gan pārliecināt pašam sevi, ka viņa meli nepavisam nav meli, bet gan vistīrākā patiesība. Arī tagad viņš ar mierīgu sirdsapziņu piedēvēja sev kaujas, kurās nekad nebija piedalījies. Iztēlojās sevi visā augumā stāvam ierakumā ar degmai-sījuma pudeli rokā un drosmīgi gaidām vācu tanku, kas nāk aizvien tuvāk ...

Jā, viņš raka ierakumus un, atliekdams nogurušo muguru, stāvēja visā augumā. Taču pirms kaujas šos ierakumus ieņēma citi kareivji.

Jā, viņš bija redzējis un pat turējis rokās prettanku pudeles, taču kritiskos apstākļos tās izmantoja citi kareivji.

Protams, tāpat kā visiem kara laukā, ari Anatolijam vajadzēja slēpties ienaidnieka uzlidojumu un artilērijas apšaudes laikā. Tomēr patiesībā viņš vēl ne reizi nebija piedalījies kaujā. Un tāpēc sevi nemaz arī nenosodīja. Karā, tāpat kā ikdienas dzīē, katrs dara savu darbu. Turklāt — vai tad viņš ir izvairījies no bataljona komandiera pavēļu izpildes? Ari toreiz Kļopikos, kā vien spēdams, viņš izpildīja čekista Kravcova pavēli.

No Kļopikiem atgriezies Ļeņingradā, Anatolijs sevi viegli pārliecināja, ka viņš savu tiesu nāves briesmu ir jau pārdzīvojis, kamēr citi tās vēl nav dabūjuši ne paostīt. Tikai tajos nelaimīgajos mirkļos, kad viņa acu priekšā parādījās dzedrā, sarkastiskas grimases izķēmotā vācu majora Dan vica seja — uzvārdu Anatolijs bija labi iegaumējis —, sirdī sāka smelgt kāda neaizdzīstoša brūce un viņu sagrāba neskaidras bailes ...

Domādams par ļauno nepateicību, ar kuru viņam atmaksājusi Vera, Anatolijs atkal ieraudzīja acu priekšā vācu majoru, kas zobgalīgi sniedz viņam pistoli. Cenzdamies tikt vaļā no šīs apmātības, Anatolijs sāka sevi pārliecināt, ka Danvica jau sen nav starp dzīvajiem. Kopš tā laika taču pagājuši vairāki mēneši, un simtiem tūkstošu gan padomju cilvēku, gan vāciešu nekad vairs necelsies kājās. Kāpēc nāvei būtu vajadzējis mest līkumu ap šo nolādēto majoru, kas, pēc visa spriežot, atradās priekšējās daļās un kam tātad bija visas izredzes kādā kaujā dabūt lodi pierē?

Un atkal, kā jau daudzas reizes bija noticis agrāk, Anatolijam izdevās apspiest instinktīvās bailes, vēlamo pieņemot par īstenību. Lai vēl vairāk nomierinātos, viņš papūlējās sevi pārliecināt arī par to, ka cilvēka dzīvē viss jāvērtē pēc gala rezultāta. Viņš saņēma no Kravcova uzdevumu. Kravcovs gāja bojā no Zogina rokas. Jā, no Zogina rokas!... Bet Anatolijs, izpildīdams pavēli un pats palikdams dzīvs, noveda līdz galam to, ko Kravcovs bija iesācis. Tas ir galvenais, Viss pārējais jāaizmirst...

Taču to, kas bija noticis tikai pirms dažām minūtēm, Anatolijs vēl nespēja aizmirst. Viņam izdevās vienīgi kaunu nomākt ar niknumu. Sis nikums tagad turēja Anatoliju savās spīlēs ne mazāk cieši kā pirmīt kauns.

Pavīdēja arī bailes: ja nu Vera savā neprātībā sadomā viņam atriebties un par viņa lūgumu pastāsta kādam, kam to pienākas stāstīt? Taču Anatolijs sevi tūlīt nomierināja: «Kam tad viņa stāstīs? Un ar ko tāda stāstīšana varētu man ,draudēt?» Viņš taču nebija paguvis viņai pateikt savu lauka pasta numuru. Zemapziņā Anatolijs juta, ka Vera nekad viņam neatriebsies, ka atriebības jūtas viņai ir svešas. Tomēr, uzkurinādams sevī naidu pret Veru, tādu iespēju viņš pieļāva un glābiņu saskatīja vienīgi tai apstāklī, ka Verai nav ne jausmas, kur viņš dienē — kurā karaspēka daļā, kurā armijā.

Arā vēl bija tumšs, taču ielas vairs nebija tukšas: pa taciņām, kas bija iemītas gar aizputinātajām ietvēm, lēnām gāja cilvēki — vīrieši, sievietes un pusaudži. Viņi devās tikai uz vienu pusi — uz Kirova rūpnīcu; tā bija rīta maiņa. Visi izskatījās gandrīz vienādi: neveikli, resni — virs mēteļiem vēl bija uzspīlēti vateņi —, visi bija satuntuļojušies vilnas lakatos, šallēs vai bašlikos. Pat gaitā bija kaut kas vienāds: visi gāja lēni un nedroši, it kā pussnaudā.

«Kā es tikšu mājās?» Anatolijs īgni domāja, iztēlodamies tālo ceļu no Narvas vārtiem līdz Moikai. Naidīgumam pret Veru pievienojās naidīgums pret visu pilsētu — aukstu, izbadējušos un pieputinātu. Ļeņingrada viņam likās sveša.

«Būs jābalso!» Anatolijs nosprieda.

Nepieciešamība «balsot», tas ir, pacelt roku, kad parādās mašīna, kas brauc vēlamajā virzienā, bet pēc tam pierunāt šoferi, lai paķer līdzi, un gaidīt, kamēr tas žēlsirdīgi pamās ar galvu, vēl vairāk sakaitināja Anatoliju. Pēc pieredzes viņš zināja, ka frontes ceļos armijas mašīnas labprāt neuzņem «balsotājus». Taču izvēles nebija: tramvajs tagad negāja, sliedes zem sniega kārtas vairs nebija saskatāmas.

Anatolijs aizbrida līdz ielas malai un sāka gaidīt mašīnu, kas būtu pa ceļam. Viņš nostāvēja minūtes piecpadsmit. Pa to laiku uz Kirova rūpnīcas pusi aizbrauca vairākas pustonnīgās mašīnas, bet pretējā virzienā negāja neviena.

Beidzot viņš izdzirda vienmērīgu žvadzoņu. Tā nāca no tumsas, no rūpnīcas puses, kļūdama aizvien skaļāka. Anatolijs nemaldīgi uzminēja, ka tuvojas smagā mašīna, kurai ap riteņiem aptītas ķēdes, lai tie kupenās nesāktu buksēt.

Ieraudzījis pagaidām vēl neskaidru mašīnas siluetu, viņš pacēla roku. Uz īsu mirkli tumsā uzspīdēja un tūlīt apdzisa bāla un izkliedēta zila gaisma. Acīmredzot šoferis bija Anatoliju pamanījis un signalizēja, lai tas vācas nost no ceļa. Taču Anatolijs, roku nenolaidis, devās pretim ...

Mašīna apstājās kādus piecus metrus no viņa, un kabīnē, kurai, protams, nebija stiklu sānu logos, īgni ierunājās neredzams šoferis:

— Ei! Paej nost!

Taču Anatolijs jau zināja: ja mašīna apstājas, galvenais ir sasniegts. Viņš pieskrēja pie paša radiatora un sauca:

— Uz kurieni braucat, puiši? Uz pilsētu?

— Pie vāciešiem uz pankūkām! — no kravas kastes atskanēja zobgalīga balss.

— Paķeriet mani līdzi, draugi! — Anatolijs lūdza un, pielabinādamies, cenzdamies cilvēkus noskaņot uz jokiem, piebilda: — Paši saprotat, tramvajs te tik drīz nebūs sagaidāms.

— Un taksītis arī ne! — atbildēja tas pats zobgalis.

Kabīnes otrā pusē norūca zema, pavēloša balss:

— Kāpiet kastē! Veicīgi!

— Tieši tā! — Anatolijs iepriecināts izsaucās, aizskrēja pie mašīnas sāniem, uzlika kāju uz pakaļējā riteņa, ar abām rokām ieķērās kravas kastes malā, pavilkās uz augšu un pārmeta tai pāri otru kāju.

Tai pašā mirklī mašīna sāka kustēties, un Anatolijs ar seju atdūrās pret kādu ce|galu, bet ar plecu sāpīgi atsitās pret kaut ko cietu.

— Sargā degunu, kājniek! — kāds no ceļabiedriem augstprātīgi deva padomu.

Anatolijs piecēlās kājās un, kratīgajā mašīnā grīļodamies, saskatīja tur kādus desmit kareivjus. Trīs no viņiem sēdēja, ar muguru atspiedušies pret lielu dzelzs mucu, pret ko viņš droši vien bija sasitis plecu. Tur gan bija ne mazums arī citu priekšmetu, pret kuriem varēja sadauzīties: kravas kastē atradās trofeju benzīna kannas, rezerves riteņi uz kopīgas ass, domkrats un ķēdes.

Kaut kā iekārtojies, Anatolijs sacēla šineļa apkakli, lai pasargātu seju no asā vēja. Tumsā neredzamās nejaušo ceļa biedru sejas arī slēpās aiz šineļu un puskažoku apkaklēm.

— Nu, un tā nu šis šaudās, — no aitādas apkakles neskaidri murmināja kāds kareivis, turpinādams Anatolija pārtrauktu stāstu. — Torņa lūka vaļā, šis sēž augšā un tikai bliež ar automātu uz kolhoznieku vistām. Bliež, bet kopā nelasa — droši vien labi paēdis, velns tāds! Nu, es domāju, tagad tu, Hans, dabūsi saldēdienā žāvētu augļu kumpotu. Un pats visu laiku blenžu tēmēklī, kā tur tanka baltais krusts rādās. Un tad dzirdu Kolobanova komandu: tā teikt, sadod Dzimtenes ienaidniekiem un tā tālāk! Es tūlīt — bauks! Redzu — tanks uzliesmo un tas fricis, kas blieza uz vistām, kā slaucīt aizslaucīts.

Klausītāji atbildēja ar paklusiem smiekliem, un tad iestājās klusums. Acīmredzot šis temats jau bija izrunāts.

Taču stāstītājs drīz vien pievērsās Anatolijam, jautādams:

— Vai tu no Forela slimnīcas, vai?

Anatolijs jautājumu nesaprata.

— Kāpēc no slimnīcas? Es esmu vesels.

Atkal iestājās klusums. Un atkal tas nebija uz ilgu laiku.

— Tātad tu esi vesels? — ziņkārīgais kaimiņš ievaicājās un, atbildi negaidījis, sāka ar plaukstu dobji dauzīt pa kabīnes virsu.

Māšīna apstājās.

— Kas tur atkal? — ierūcās zema, īgna balss.

— Ein Moment, biedri leitnant, — kareivis atbildēja un pāri kastes malai pieliecās pie kabīnes loga.

Viņi klusām kaut ko pārsprieda. Tad skaļi noklaudzēja kabīnes durvis. No tās izlēca puskažokā ģērbies cilvēks ar krusteniski apliktām siksnām uz pleciem un nolaistām cepures ausīm.

— Nu, kāpiet ārā! — viņš pavēlēja.

Anatolijs neizpratnē vēroja, kas notiek. Tad pēkšņi sajuta mugurā grūdienu. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka viens no trim kareivjiem, kas sēdēja atspiedušies pret mucu, tagad piecēlies kājās un stāv draudīgā pozā.

— Tev saka: kāp ārā!

— Bet man vēl... — Anatolijs iesāka.

Kareivis viņu rupji sapurināja.

— Kāp, ja tev pavēli

Anatolijs paklausīgi pārrausās pāri mašīnas malai, nokāpa sniegā un tagad atradās aci pret aci ar to, ko citi sauca par leitnantu.

— Uzrādiet dokumentus! — viņš pavēlēja.

Anatolijs novilka cimdu un sāka taisīt vaļā šineļa āķus.

Ātrāk! — leitnants steidzināja.

Beidzot Anatolijs tika galā ar nepaklausīgo āķi, sataustīja blūzes kabatu un izvilka no tās atvaļinājuma zīmi. Leitnants attaisīja četrkārt salocīto papīra lapiņu un, līdz pusei ielīdis kabīnē, papīru apgaismoja ar kabatas bateriju. Izslēdzis bateriju, viņš tomēr neatdeva Anatolijam viņa vienīgo dokumentu un bargi jautāja:

— No kurienes?

— Kā to saprast — no kurienes? — Anatolijs atvai-cāja.

Ar~'"'ais, kā par spīti, bija aizķēries.

— Vistiešākajā nozīmē. Kur atrodas jūsu karaspēka da|a?

— Es taču... es... — Anatolijs murmināja, bet tad, noskaities uz sevi par šo apmulsumu, ierunājās stingrākā balsī: — Es nesaprotu, biedri leitnant, kas te notiek. Dokuments man ir kārtībā, atvaļinājums man beidzas tikai divdesmit četros nulle nulle. Bet mana karaspēka daļa atrodas Karēlijas zemes šaurumā.

— Kā jūs nokļuvāt šeit? — leitnants jautāja mazliet pielaidīgāk.

— Es ... apciemoju paziņas ... — Anatolijs atkal sastomījās, bet, kļuvis drošāks, izaicinoši piebilda: — Nu, apciemoju kādu meiteni, skaidrs?

Leitnants palūkojās rokas pulkstenī.

— Pēc noteikumiem jūs vajadzētu nodot patruļas rokās.

— Par ko?

— Par to, ka naktī staigājat pa pilsētu, lai gan jums nav caurlaides. Nu labi, pēc piecām minūtēm komandanta stunda būs beigusies. Lieniet atpakaļ mašīnā!

Anatolijs priecīgs paķēra atdoto atvaļinājuma zīmi, steidzīgi iegrūda to blūzes kabatā un pagriezies ieraudzīja, ka no kravas kastes viņam sniedzas pretim vairākas rokas. Neizraudzīdamies viņš pieķērās pie divām no tām un vienā mirklī nokļuva kravas kastē. Mašīna sāka braukt.

— Ak tu zābaks tāds! — incidenta izraisītājs ierunājās neapšaubāmā atvainošanās tonī. — Forela slimnīcā tagad nevis ārstē, bet šaujl .

Dzirdētais Anatoliju pārsteidza. Dzimis un audzis Ļeņin-gradā, viņš it labi zināja, ka šī slimnīca atrodas netālu no Kirova rūpnīcas. Tāpat Anatolijam bija zināms, ka vācieši pienākuši pilsētai gluži klāt. Tomēr grūti bija iedomāties, ka viņi atrodas tik tuvu...

— Labi, — kareivis labsirdīgi turpināja. — Tātad ar savu meiteni dabūji tikties? Ek, puiši, ir gan šim laime!

Visi pārējie arī labsirdīgi iesmējās.

— Un kā tad bija, — kāds jautāja Anatolijam aiz muguras, — vai labi uzņēma kareivi?

— Viss kārtībā! — Anatolijs atsaucās pārlieku nekautrīgi.

— Stāsta, ka Pīterā cilvēki mirstot badā, — ierunājās Vēl viens, pēc mazliet ķērcošās balss spriežot — jau pavecs cilvēks. — Iznāk, ka bads nav vēl galīgi nomocījis, ja kareivis ar ciemošanos ir apmierināts.

— Sūdzēties nevaru, — Anatolijs apstiprināja tai pašā nekautrīgajā tonī.

— Un ko meitene?

— Visi sievieši ir vienādi... — Anatolijs joprojām valšķojās.

Pēkšņi iestājās klusums. Neviens nesmējās, neviens ne ar vārdu neatsaucās uz šo pēdējo teikumu. Tas bija īpašs nomācošs un pārmetuma pilns klusums.

«Lai jūs visus velns parautu!» Anatolijs nikni nodomāja. Klusībā viņš pārmeta arī sev, ka neprot atrast īsto toni sarunā ar šiem kareivjiem, pielāgoties viņu runas veidam, ka nespēj saprast, kas viņiem būtu pa prātam un kas ne.

Tā viņi brauca vēl minūtes piecpadsmit. Tad mašīna apstājās. Anatolijs dzirdēja, ka noblīkšķ kabīnes durvis un pēc tam leitnants saka:

— Sarkanarmieti Vajickil Jums jākāpj ārā. Mēs esam galā.

Ne no viena neatvadījies, Anatolijs pārlēca pāri mašīnas malai. Leitnants aizcirta kabīnes durvis, un mašīna pazuda šķērsielā.

Anatolijs palūkojās apkārt. Viņš atradās Ļiteinija prospekta rajonā. Lai aizietu uz mājām, viņam tagad bija vajadzīgas ne vairāk kā divdesmit minūtes. Sakārtojis mugursomas lences, viņš sāka lēnām iet pa piesnigušo ielu.

Viņam atkal bija laimējies. Iziedams no Veras mājas apvainots un saniknots, Anatolijs nemaz nebija iedomājies, ka komandanta stunda vēl nav beigusies. Protams, viņš varēja uzskriet virsū patruļai — un tad katrā ziņā vairākas stundas būtu bijis jāslaistās pa komandantūru un iznākušam no turienes pa galvu pa kaklu jāskrien uz Somijas staciju, lai pagūtu laikā atgriezties savā karaspēka daļā. Taču tas nebija noticis, un tagad viņa rīcībā bija vesela diena.

Uz mirkli Anatolijam iešāvās prātā pārdroša doma: «Kā būtu, ja es patvarīgi pagarinātu atvaļinājumu un ar noilgušu atvaļinājuma zīmi nokļūtu komandantūras nagos? Varbūt tā arī ir izeja no pašreizējā stāvokļa? Trīs četras dienas es nokvernētu virssardzē, bet vēlāk, kad mūsu bataljons vairs nebūs agrākajā vietā, mani nosūtītu uz citu karaspēka daļu...»

Taču viņš tūlīt atģidās: kara laika bardzības apstākļos tādējādi var viegli tikt pie tribunāla sprieduma.

«Tā nav izeja, nē!» Anatolijs rūgti nodomāja, un viņam kļuva sevis žēl: «Jauns, skaists, nupat tikai sācis dzīvot, bet jau nolemts nāvei..Ņevas pleķītis — tā ir droša nāve...»

Anatolijs bija daudz saklausījies par šo briesmīgo vietu. Pleķītī visus apdraud nāve — gan bataljonu komandierus, gan ierindniekus, gan tos, kas atrodas pirmās līnijas ierakumos, gan arī tos, kam uzdots būvēt Ņevas pārceltuves.

Ienāca prātā, ka, cenzdamās viņu pazemot, Vera bija minējusi kādu kapteini, kas, līdz galam neizārstējies, izbēdzis no hospitāļa, lai drīzāk atgrieztos pie Ņevas. Anatolijs tagad pūlējās atcerēties viņa uzvārdu. Un ari atcerējās — kapteinis Surovcevs. Šis kapteinis viņam šķita truls, aprobežots nejēga, kas neprot novērtēt dzīvi. «Kas no tā mainīsies, ja pasaulē būs par vienu Surov-cevu mazāk vai vairāk?» Anatolijs domāja ar ļaunu izsmieklu. «Tādi cilvēki dzimst un mirst kā zāle. Bet es...»

Kā allaž tādos gadījumos, Anatolija domas sāka risināties īpašā, viņam raksturīgā virzienā. Viņš nepavisam nedomāja par sevi kā par cilvēku, kas grib veikli izlocīties, ar māņiem un viltu saglabāt savu dzīvību. «Ak nē,» Anatolijs sev apgalvoja, «es neesmu izmanīgs cilvēks, neesmu arī gļēvulis. Ja no manas uzturēšanās šai Ņevas pleķītī būtu atkarīga uzvara, es, protams, būtu pats brīvprātīgi pieteicies uz turieni. Bet kļūt par akla gadījuma upuri? Nonākt neatvairāmas nāves draudu varā tikai tāpēc, ka štābā kāds birokrāts, kas pats nav pulveri ostījis, izvēlējies tieši to bataljonu, kurā dienu es, un nevis citu, kurā, teiksim, atrodas šis pats Surovcevs? Aiztaupiet tādu netaisnību! Surovcevam, bez šaubām, ir vienalga — dzīvot vai mirt. Arī pēc kara, ja paliks dzīvs, viņš turpinās agrāko nekam nevajadzīgo veģetēšanu. Bet es spēju dot mūsu zemei milzīgi daudz, es kļūšu par izcilu arhitektu, uzcelšu desmitiem ēku, no kurām dažas varbūt kļūs slavenas visā pasaulē, un tad tāpat kā mans tēvs...»

Te nu Anatolijs pēkšņi pārlēca uz citu domu: pēc brītiņa viņam būs jātiekas ar tēvu.

Pie tēva Anatolijs vakar bija uzturējies ne ilgāk kā pusstundu. Tad pateicis, ka viņam tūlīt jāsameklē Vera. Anatolijam bija licies dīvaini, ka tēvs tik labprāt, pat ar prieku piekrīt viņa aiziešanai. Vecajam vīram pret Veru bija patoloģiskas simpātijas. Ar kādu neviltotu sajūsmu viņš stāstīja par to, ka Vera viņu apciemojusi... «Kas tur ko brīnīties,» Anatolijs bija prātojis. «Viņa ir manī iemīlējusies un, lai uzzinātu kaut ko par mani, ies kaut vai līdz pasaules galam... Bet es?» viņš bija uzdevis sev jautājumu. «Vai es viņu mīlu, vai vismaz esmu kādreiz mīlējis? Esmu bijis patiess pret viņu? Jā, esmu. Vienreiz. Tikai vienreiz...»

Anatolijs atcerējās, kā toreiz tās briesmīgās mājas bēniņos Vera vaicāja: «Tu mani nepametīsi?» Tai mirklī viņš pēkšņi juta, ka viņa agrākās attiecības ar Veru nav bijušas tikai flirts, tikai aplidošana, bet mīlestība, īsta mīlestība. Sīs jūtas pēkšņi līdz malām piepildīja viņa sirdi un Izlauzās uz āru kā nevaldāma vārdu straume. No uztraukuma aizraudamies, viņš apliecināja, ka viņi nekad nešķirsies, ja paliks dzīvi. Vera viņam sacīja to pašu; tikai skumji atgādināja, ka acīmredzot uz laiku viņiem tomēr būs jāšķiras — Anatolijs taču aizies uz fronti, bet viņa to gaidīs ...

Un pēc tam? Pēc tam kļuva dzirdami smagi soļi uz čīkstošām kāpnēm... Žilbinošs kabatas baterijas stars, Veras kliedziens, drausmi milzīga, apkalta zābaka spēriens un skaudras sāpes cirkšņos... Un tad Danvics, Kravcovs, Žogins ...

Bet tagad Vera viņu ir padzinusi. Par ko? Tikai par to, ka viņš bija gribējis būt kopā ar Veru vēl trīs četras dienas.

«Ko es teikšu tēvam?» Anatolijs sev jautāja, jau tuvodamies mājām. «Viņš katrā ziņā mani iztaujās par Veru. Teikt, ka neesmu viņu saticis? Neesmu atradis? Bet kur tad es esmu pavadījis visu nakti? ...»

Un Anatoliju atkal pēkšņi pārņēma naids pret visu. Gan pret auksto, saspringušo pilsētu, gan pret Veru, gan arī pret tēvu, kam būs jāstāsta kaut kādas pasakas un jātaisnojas, lai gan viņš nekā nav noziedzies.

Anatolijs piezvanīja, tad sāka klaudzināt pie durvīm. Viņam atvēra tikai pēc laba brīža. Tēvs no sava tālā kabineta ilgi vilkās cauri visam dzīvoklim — tikpat kā pa ledainu tuksnesi. Dēls skaidri iztēlojās viņa tagadējo lēno un šļūcošo gaitu.

Beidzot durvis atvērās.

Ar galvu pamājis tēvam un nekā nebildis, Anatolijs devās uz savu istabu, pa ceļam noņemdams no pleciem mugursomu.

Pašlaik viņš vēlējās vienīgi to, lai tēvs nenāktu viņam līdzi un nesāktu savu muļķīgo un sentimentālo iztaujāšanu par Veru. Jā, tieši sentimentālo un muļķīgo. Pirms kara gan tēvs bija bijis gudrs un stingrs, allaž atturīgi augstprātīgs un neiecietīgs pret tukšu mēļošanu. Ar viņu varēja runāt tikai tad, kad sarunu uzsāka viņš pats...

Ieiedams savā istabā, Anatolijs cieši aizvēra durvis, nometa somu gultā, noģērba šineli un paklausījās, vai nenāk tēvs. Aiz durvīm bija klusums, un, atviegloti uzelpojis, viņš domās pateicās tēvam par smalkjūtību. Tad paraudzījās pulkstenī. Bija pusdesmit. Tātad viņa rīcībā ir vismaz septiņas stundas...

Ko darīt? Aiziet uz institūtu? Bet kāpēc? Nez vai viņš tur satiktu kādu paziņu — visi jau sen frontē, viņu pašu iesauca kā vienu no pēdējiem. Apciemot kādu no tiem, ar ko viņš draudzējās pirms institūta laikiem? Arī viņu droši vien nav mājās. Turklāt nebija patīkama pati perspektīva vazāties apkārt pa pieputinātajām Ļeņingradas ielām.

Varbūt, negaidot atvaļinājuma beigas, tūlīt doties uz Somijas staciju un no turienes uz savu karaspēka daļu?

Viņš atgrieztos tur dažas stundas pirms noteiktā laika un varētu pārsteigtajam bataljona komandierim sacīt, ka nav spējis to vairs izturēt: Ļeņingradas mokas atstājušas uz viņu tik briesmīgu iespaidu, ka viņš nav uzskatījis par iespējamu slaistīties bez darba un priecāties par tikšanos ar tēvu, kamēr simtiem tūkstošu citu kareivju tāds prieks nav lemts.

Anatolijs it kā no malas ar labpatiku noskatījās, kā viņš izslējies stāv pretim bataljona komandierim un saka šos rūgtuma un dramatisma pilnos vārdus. Vārdus, kuriem viņš pašreiz, šai brīdī, gandrīz vai ticēja.

Taču lēnām uzradās cita doma: nemaz nerunājot par to, kas draudētu vēlāk, pēc atgriešanās karaspēka daļā viņš jau tūlīt zaudētu patīkamo relatīvās drošības izjūtu, jo bataljona atrašanās vieta laiku pa laikam tika bombardēta vai apšaudīta ar artilēriju. Tiesa, vācieši apšaudīja

arī Ļeņingradu. Taču šeit Anatoliju sargāja vecās mājas biezās sienas ...

Viņš to visu iedomājās it kā starp citu un tūlīt nolēma, ka tēva dēl viņam nav tiesību saīsināt savu uzturēšanos pilsētā. Vecais vīrs taču zina, ka dēls var būt kopā ar viņu vismaz līdz sešiem vakarā. Pēkšņi viņu pamest būtu cietsirdīgi — kas zina, vai viņiem būs lemts vēl kādreiz tikties.

Tas bija cildens un pilnīgi humāns iegansts, lai paliktu līdz vakaram.

Un Anatolijs palika...

Istabā bija jūtams tāds kā drēgnums. Viņš piegāja pie loga un uzlika roku uz apkures radiatora. Tas bija auksts kā ledus. «Kā tad, tagad taču nekurina,» Anatolijs nodomāja un atcerējās melno skārda krāsniņu, ko iepriekšējā vakarā bija redzējis tēva kabinetā. Agrāk tādas krāsniņas, kuras nez kāpēc dēvēja par «buržujietēm», viņš bija skatījis tikai grāmatu ilustrācijās un filmās par pilsoņkaru.

Lai kaut cik sasildītos, Anatolijs sāka strauji staigāt pa istabu. Viņš juta izsalkumu — šodien taču nekas vēl nebija ēsts. Mugursoma ar produktiem atradās turpat blakus, tikai nebija nekāda lielā patika klesēt iekšā aukstu kondensēto pienu un piekost klāt sasalušu desu. Anatolijam gribējās iedzert glāzi karstas tējas vai vismaz ūdeni, tikai katrā ziņā karstu.

Viņš paķēra mugursomu un devās uz durvīm.

Kad Anatolijs iegāja tēva kabinetā, Fjodors Vasiļjevičs Va]ickis, trijos līkumos saliecies, sēdēja pie taupības krāsniņas, likdams ugunī apaļus, spoži pulētus koka gabalus. Sākumā Anatolijs neaptvēra, ka tās ir ēdamistabas krēslu kājas.

Vakar viņš nebija daudz ievērojis pārsteidzošās pārmaiņas tēva kabinetā — prātā bija vienīgi vēlēšanās drīzāk sameklēt Veru un tūlīt īstenot savu plānu; tikai Vera varēja viņam palīdzēt aizkavēties pilsētā dažas dienas ilgāk, nekā bija atjāvis bataljona komandieris. Tagad Anatolija domas nekas vairs nesaistīja, un viņš izbrīnījies ieraudzīja, cik nožēlojama izskatās istaba, kur vienmēr bija spīdējis rūpīgi nospodrināts parkets, cienīgi stāvējuši dziļi ādas krēsli un melnkoka rakstāmgalds, majestātiski slējušies grāmatskapji, aiz kuru stikliem bija redzamas biezas grāmatas — kā karaspēks parādes lr>rindā —, no griestiem nokarājusies senatnīga bronzas lustra, pie logiem — smagi aizkari. Un nekur neviena puteklīša, ne vismazākās nekārtības. Katra lieta savā reizi par visām reizēm noteiktā vietā ...

Tagad šī istaba izskatījās pavisam citāda. Grīda kļuvusi tumša, pie krāsniņas pat vietumis apogļojusies. Uz platā ādas dīvāna pavirši pārklāta guļvieta. Pie logiem mazliet uz augšu pavilkti tumšzili vaskadrānas vai dermatīna aptumšošanas aizkari. Pa krēsliem izmētātas visādas drēbes — kažoks, silta veste, šinelis, ausaine un pat savalkāta veļa. Kroplīgs, melns, taisnā leņķī saliekts dūmvads stiepās no krāsniņas uz logu, kur tas bija izvadīts ārā pa spraugu; sprauga ap cauruli bija šā tā aizbāzta ar lupatām. Laikam gan vienīgi rakstāmgalds bija saglabājis kaut ko no agrākā izskata: uz tā bija noliktas rūpīgi sagrieztas papīra lapas un vairāki smaili uzasināti krāsainie zīmuļi.

— Nu tad sveicināts, tēt! — Anatolijs sacīja pārlieku moži. — Tu, protams, brokastis vēl neesi ēdis, vai ne?

To pateicis, viņš atbrīvoja kāda krēsla sēdekli un sāka likt uz tā produktus: sausiņus, speķi, sviestu, kondensēta piena kārbu. Anatolijs to darīja svinīgi, visu laiku runādams līdzi: «Tā ... tā ... tā...»

Fjodors Vasiļjevičs aizvēra krāsniņas durvis, lēnām piecēlās un sāka viņu uzmanīgi vērot.

Tad pēkšņi jautāja:

— Toļa, vai tad veru tev neizdevās satikt?

So jautājumu Anatolijs bija gaidījis un domās pat apsvēris, ko uz to atbildēt, taču galīgi izlēmis nebija — bija ienācis prātā kas cits.

— Nē... kāpēc tā? — viņš apjucis attrauca. — Es biju pie viņas.

— Kālab tad tu neatstāji viņai šos produktus? — tēvs atkal vaicāja.

— Ak, tu runā par to! — Anatolijs novilka, juzdams atvieglojumu. — Savu daļu viņa saņēma. Es atstāju viņai visu, kas vajadzīgs.

— Tik daudz produktu! — Vaļickis nosodošā balsī sacīja, raudzīdamies uz vīstokļiem un konservu kārbām apkrauto krēsla sēdekli. — Vajadzēja viņai atstāt visu.

— Tu esi aizmirsis, ka man ir arī tēvs! — Anatolijs atbildēja ar sirsnīgu pašapmierinātību balsī.

— Tu taču atstāji man ēdamo jau vakar. Bet to vajadzēja ...

— Rimsties taču! — Anatolijs viņu pārtrauca mazliet īgni. — Es viņu apgādāju pietiekami. Uz vairākām dienām. Pārējo viņa atteicās ņemt.

— Kāpēc?

— Ak dievs! Tā paša iemesla pēc. Viņai taču savukārt zināms, ka man ir ne tikai viņa, bet esi ari tu.

Brīdi Vaļickis nekā nebilda. Tad klusi un domīgi sacīja:

— Jā... tāda ir Vera... — Pēc tam viņš ierunājās moži, pat pārlieku moži: — Nu ko tad, Toļa, ja ēšana, tad ēšana! Es tūlīt ieliešu kannā ūdeni, tas man ir virtuvē spainī.

Viņš apmulsis sāka mīņāties uz vietas un raudzīties apkārt, acīmredzot meklēdams tējkannu. Tad devās pie drēbēm apkrauta krēsla, un Anatolijam šķita, ka tēvs mazliet sagrīļojas, uz mirkli it kā zaudē līdzsvaru. Pēc tam viņš tomēr aizgāja līdz krēslam, lai ari ar kājām pa grīdu šļūkādams, un izvilka no drēbju kaudzes tējkannu.

— Es to šeit apsedzu, lai ilgāk turas silta, — Fjodors Vasiļjevičš paskaidroja un pasmaidīja, it kā vainīgs juzdamies. Pacēlis kannas vāku, viņš priecīgi izsaucās: — Oho, tā vēl ir pusē, un ūdens nav atdzisis! Mums pietiks!

— Tad ir lieliski, — Anatolijs sacīja, — mums tūlīt būs karaliskas dzīres. Kur to visu izlikt?

Atbildi negaidījis, viņš sāka vīstoklīšus pārlikt no krēsla uz rakstāmgalda.

— Uzmanīgi ar papīriem! — tēvs viņu brīdināja negaidīti žirgtā un bažīgā balsī.

Šoreiz viņā pavīdēja kaut kas no agrākā Vaļicka. Aši piegājis pie galda, viņš rūpīgi pabīdīja sāņus papīra lapu kaudzīti.

— Tu strādā? — Anatolijs brīnījās.

— Kas nu tas par darbu!... — Fjodors Vasiļjevičs izvairīgi atbildēja un uzlika kaudzītei virsū smagu marmora presi.

Viņš ēda maz. Vairāk uzmanīja, lai ēstu dēls.

Siltums un labais ēdiens izraisīja Anatolijā svētlaimīgu gurdumu. Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, vērīgi palūkojās tēvā, kas sēdēja rakstāmgalda otrā pusē, un rimti sacīja:

— Vai tad cilvēkam daudz vajadzīgs?

Vajickis brīdi nekā neteica, tad, dēlā nepavērdamies, klusi atbildēja:

— Cilvēkam, Toja, vajadzīgs ļoti daudz, precīzāk sakot, ļoti daudz kas. Ir pazemojoši apzināties, ka dzīvē ir tādi posmi, kad cilvēka smadzenes, viņa domas darbība ir atkarīga no cietas maizes donas un karsta ūdens glāzes.

Anatolijam bija tēva skaudri žēl. Vecais vīrs sēdēja viņam pretim pavisam neparasts — sakrities, neskuvies, ar baltiem sariem uz vaigiem un zoda, mugurā kareivja vatenis ar atpogātu apkakli, no kuras spraucas ārā savalkāts apakškrekls.

— Paklau, tēti, — pārliecies pāri galdam uz viņa pusi, Anatolijs sacīja ar neviltotu maigumu un reizē pārmetumu, — kāpēc tu tomēr neevākuējies? Uz turieni — pie mammas? Es nešaubos, ka tev' vieta lidmašīnā katrā ziņā atrastos pat tagad, ja tu to lūgtu apgabala komitejā, nu, teiksim, Ždanovam vai arī Vasņecovam.

— Es... apgabala komitejā? — Fjodors Vasijjevičs jautāja un pacēla galvu.

— Kas tur sevišķs? — Anatolijs izsaucās. — Tam, ka tu esi bezpartejiskais, šai gadījumā nav nekādas nozīmes. Esmu pārliecināts, ka Ždanovam tavs uzvārds ir pazīstams. Un Vasņecovam jau nu noteikti. Tas ir pilsētas komitejas sekretārs... Protams, es jau zinu, kāds tu esi, — viņš turpināja, jau iepriekš paredzēdams tēva atbildi, — tu teiksi, ka neesi ar viņu personiski pazīstams, bet kaut ko lūgt svešiem cilvēkiem neesi pieradis. Pašreiz tās ir blēņasl

— Nē, — Vajickis sacīja, atkal noliekdams galvu, — es gribēju teikt pavisam ko citu... -r- Viņš apklusa pēkšņi, it kā pazaudējis domas pavedienu, it kā aizmirsis, ko īsti bija gribējis sacīt. Tad viņš papurināja galvu, gluži kā nokratīdams kādu smagumu, un, raudzīdamies Anatolijam tieši acīs, vaicāja: — Bet kā klājas tev, Toļa? Vakar mēs taču nepaguvām pat lāgā parunāties. Kur tu īsti dienē?

— Es taču tev stāstīju, tu tikai esi aizmirsis! Es dienu atsevišķā karaspēka daļā. Būvēju nocietinājumus. — Un svarīgi piemetināja: — Priekšējās pozīcijās.

— Kā ir pie Siņavinas, vai tu nezini? — Fjodors Vasiļ-jevičs jautāja, lai gan viņam jau sen bija skaidrs, ka blokādes pārraušanas operācija, par kuru ar tādu aizrautību un pārliecību toreiz oktobrī bija stāstījusi Vera, mērķi nav sasniegusi.

— Pie Siņavinas? — Anatolijs atvaicāja. — Kāpēc tevi interesē šī Siņavina? Mēs karojam citā vietā.

— Esmu dzirdējis, ka tieši tur kaut kādā Ņevas placdarmā notiekot sīvas kaujas, — Vaļickis paskaidroja.

«Atkal šis nolādētais Ņevas placdarms!» Anatolijs īgni nodomāja. «Taisni kā tāds lāsts! Visi, nu, gluži visi, arī mans tēvs, ir gatavi upurēt mani. Visi atgādina, ka tieši tur ir mana vieta...»

Cenzdamies apspiest šo sarūgtinājumu, viņš ar mākslotu zobgalību atbildēja:

— Sīvu kauju, tēt, pietiek arī mūsu sektorā. Bet kāpēc tu uzdod man jautājumus, pats uz manu jautājumu neatbildēdams? Parādi žēlastību un atbildi: kāpēc tu mokies te, Ļeņingradā?

Vaļickis novērsa skatienu sāņus un tikai pēc brīža atbildēja:

— Vai tad es viens to daru, Toļa? Tādā pašā stāvoklī taču ir simtiem tūkstošu cilvēku. Vai tad tu pats neriskē ar dzīvību?

— Ar mani ir pavisam kas cits! — Anatolijs teica, arī šoreiz ar jūtamu pašapmierinātības pieskaņu balsī. — Es esmu jauns, un mans pienākums ir karot. Bet tu? Paklau, tēti, — viņš turpināja, pūlēdamies runāt pēc iespējas pārliecinošāk, — tu taču vienmēr esi bijis racionālisms, nekad neesi cietis jūtelību. Nu tad spried ari tagad no skaidra saprāta pozīcijām: kāpēc tu tā rīkojies? Kāpēc tu tādā vecumā devies zemssargos? Kāpēc nebrauci projām kopā ar mammu?

— No skaidra saprāta pozīcijām?... — Vaļickis nedroši ierunājās, iepriekš palūkojies dēlā. — Nē, Toļa, to es nespēju.

— Nu, redzi! — Anatolijs triumfēja. — Pats nevari atbildēt. Arī neviens cits tavā vietā to nespētu. Tāpēc ka tev palikt te bija bezjēdzīgi.

— Bet citiem?

— Kuriem citiem? Karavīriem? Strādniekiem un inženieriem, kas strādā kara rūpniecības uzņēmumos? Jā, viņiem acīmredzot vajadzēja palikt. Nu, teiksim, ari ārstiem. Ugunsdzēsējiem. Miličiem.

— Vai tu domā, ka ir palikuši tikai viņi?

— Nepavisam nel Bet viņiem bija jāpaliek, — Anatolijs sacīja, uzsvērdams «jā...». — Turpretim pārējiem... Ja gribi zināt manu viedokli, pārējie, manuprāt, ir tikai aizmirsti. Daļa iedzīvotāju paguva aizbraukt, un tu zini to. Viņiem deva transportlīdzekļus un visu pārējo. Bet vēlāk, tā sacīt, vairs nebija laika par to domāt. Lai gan esmu pārliecināts, ka visievērojamākie zinātnieku pasaules pārstāvji tomēr ir evakuēti. Un es nevaru saprast, kāpēc tu neesi bijis viņu vidū. Kādu labumu tu pašreiz dod Ļeņingradai, dzīvodams te aukstumā un badā, nemaz jau nerunājot par apšaudēm? Nu saki — kādu labumu? Vai tu esi kādreiz domājis par šo vienkāršo jautājumu?

— Esmu gan, Toļa, — Vaļickis skumji atbildēja. — It

īpaši ēšanas reizēs.

— Ēšanas reizēs?

— Ne tikai, bet tad jo sevišķi. Tāpēc ka es zinu: ēzdams savu maizes riecienu, es to atņemu tiem cilvēkiem, kas tiešām ir vajadzīgi Ļeņingradai. Tāpat es pašreiz domāju, ka šos te produktus esmu atņēmis Verai.

— Ak dievs, liec taču mierā Veru! — Anatolijam paspruka izsauciens, un, izrunādams šos vārdus, izdzirdis pats savu balsi, viņš juta, ka tajā saklausāms neslēpts niknums.

Tēvs viņā palūkojās izbijies — Anatolijam vismaz tā likās. Un satraukts jautāja:

— Kas noticis, Toļa? Vai sastrīdējāties?

Anatolijs piecēlās un pagāja dažus soļus pa nekārtīgo istabu. Viņam atkal kļuva sevis žēl. Tā kā Anatolijs prata iekveldināt jebkuras savas jūtas — tiklab īstas, kā arī neīstas —, uzkurināt tās līdz tādai pakāpei, ka bija grūti tām neticēt, tad arī tagad tas, ko viņš teica, izklausījās pēc īsta aizvainojuma izpausmes.

— Tēti, kas notiek? Vasarā, kad biju atgriezies... nu, vārdu sakot, no turienes, tu mani pratināji kā tiesā. Cik atceros, Veras liktenis jau toreiz tevi interesēja vairāk nekā mana dzīve. Tagad tu atkal sāc runāt par viņu. Ko tas īsti nozīmē? Izskaidro man beidzot!

Vaļickis pašūpoja galvu.

— Toļa, mīļais, tas ir pārpratums! Toreiz vasarā tu tiešām... mazliet sarūgtināji mani. Bet runa nebija konkrēti par Veru. Tolaik es viņu vispār nepazinu. Man viņa bija tikai meitene, kas braukusi kopā ar tevi un... nav atgriezusies. Tu biji atgriezies, bet viņa ne. Tas... kā lai tev to pasaka... bija pretrunā ar maniem priekšstatiem par vīrieša pienākumu pret sievieti, kas viņam uzticējusies. Bet tagad es tev jautāju tikai tāpēc, ka... esmu viņu iemīļoji.

— Tavā vecumā! — Anatolijs ironiski izsaucās.

— Es nevēlos, lai tu pārvērstu to par joku. Es viņu mīlu tāpēc, ka mīlu tevi.

— Ko tad tu no manis gribi?

— Nezinu. Es gan būtu laimīgs, ja tu un Vera... vārdu sakot, ja viņa... nu, protams, nākotnē... kļūtu tava sieva. Cik es jūtu, viņa tevi ļoti mīl. Acīmredzot līdz jūsu kāzām man nebūs lemts nodzīvot, taču zināt, ka...

— Tēv, par ko tu runā? — Anatolijs viņu histēriski pārtrauca. — Kādā pasaulē tu dzīvo? Mēs visi atrodamies bezdibeņa malā, bet tu — mīl, mīli, sieva, kāzas!

'— Es nedomāju, ka mēs esam bezdibeņa malā! — Va-ļickis pēkšņi aizsvilās.

Anatolijs paraustīja plecus, atkal mazliet pastaigāja' pa istabu, atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās un, palūkojies tēvā, nodomāja: «Viņš vairs nav pie pilna prāta. Bads, apšaudes, vientulība nav palikusi bez sekām.»

— Paklau, tēv, — Anatolijs sacīja stingri un noteikti, — tev tūlīt jābrauc projām no Ļeņingradas. Galu galā tas ir tavs pienākums pret māti. Es tevi lūdzu, es it vienkārši prasu, lai tu brauktu. Tūlīt mēs abi uzrakstīsim vēstuli Zdanovam, pa ceļam uz staciju es to aizvedīšu uz Smoļniju — un esmu pārliecināts, ka jau vistuvākajās dienās tev piešķirs vietu lidmašīnā. Ar to arī beigsim šo sarunu. Es ņemu papīra lapu...

To teikdams, Anatolijs pacēla presi no papīra lapu kaudzītes, paņēma augšējo lapu un izbrīnījies ieraudzīja uz tās zīmējumu, kurā bija attēlots kareivis ar karogu rokās.

— Rimsties, neaiztiec! — Vaļickis spiedzīgi iebļāvās.

— Kāpēc? Kas tas ir par noslēpumu? — Anatolijs apjucis turēja papīra lapu sev acu priekšā. Tad viņš pievērsa skatienu otrai tādai pašai lapai, kas tagad atradās kaudzītes virspusē, — tur bija attēlots tas pats kareivis, tikai mazliet citā pagriezienā.

— Noliec atpakaļ! — Vaļickis atkal uzkliedza, taču Šoreiz nevis spiedzīgi, bet kategoriski, ar vīrišķīgu stingrību. Tā bija agrākā Vaļicka balss, pie kuras Anatolijs bija pieradis kopš bērnības.

Viņš ņolika lapu un pārmetoši vaicāja:

— Tātad starp mums radies noslēpums? Tu man vairs neuzticies?

— Te nav nekādu noslēpumu, — Vaļickis sacīja tik- * pat stingri kā pirmīt. — Tie ir uzvaras pieminekļa meti, un es negribu, lai tu tos redzētu, jo tie ir pārāk nepilnīgi.

— Pieminekļa meti?... — Anatolijs vaicāja, joprojām nespēdams aptvert, par ko īsti tēvs runā. — Kas tas par pieminekli? Kāda uzvara?

— Mūsu uzvara! — Vaļicka acis iezibsnījās.

Anatolijs vēlreiz nodomāja, ka tēvs zaudējis prātu.

— Lūdzu, neskaties uz mani kā uz ārprātīgo! — Vaļickis teica izaicinošā balsī, it kā būtu uzminējis dēla domas. — Es esmu pie pilna prāta un skaidras saprašanas.

— Tādā gadījumā... vai tu apzinies, kas notiek? — Anatolijs izbrīnījies jautāja. — Es nupat uzzināju, ka vācieši faktiski jau ir Ļeņingradā. Vai tu zini, kur atrodas Forela slimnīca?

Vaļickis klusēja.

— Vai tu zini, — Anatolijs turpināja, — ka cilvēki te jau mirst kā mušas? Skaties taču patiesībai acīs!

— Labi, skatīsimies, — Fjodors Vasiļjevičs joprojām runāja stingrā balsī. — Taču vispirms vienosimies: starp mums tiešām nedrīkst būt nekādu noslēpumu... Tie, kas tur atrodas uz galda, ir uzvaras pieminekļa uzmetumi; šo pieminekli varētu pēc kara uzcelt Narvas vārtu rajonā. Uzmetumi ir vāji, nepilnīgi... Tagad man ir jautājums tev: vai tu tici uzvarai?

Sis jautājums Anatoliju pārsteidza. Pirmajos mirkļos viņš nekad nespēja saprast, kā būtu jāatbild. Bet tad viņš sašuta:

— Kā tu vari man tā jautāt? Man — vienam no Ļeņin-gradas aizstāvjiem, kas ar ieroci rokā...

— Pagaidi! — Vaļickis viņu pārtrauca. — Tā nav atbilde. Jā vai nē?

— Nu protams, jā! — Anatolijs izsaucās. — Tikai...

— Kas tas par «tikai»?

Dažus mirkjus ilga klusums. Paklusi un vienmuļi tikšķēja metronoms melnajā reproduktora šķīvī pie sienas.

— Nu labi, — Anatolijs teica, — Ja mēs runājam pilnīgi vaļsirdīgi, tad atļauj...

Pēkšņi viņš jutās briesmīgi noguris. Tas nebija fizisks, bet garīgs nogurums. Nogurums, kas radies tāpēc, ka viņam pārāk bieži bija jāsaka puspatiesība. Vispirms Zvjagincevam. Vēlāk majoram Tuļikovam... Arī institūtā ... Tad Verai un tēvam.

Anatolijs nolēma, ka viņam katrā ziņā jāatbrīvojas no šī noguruma, no šīs nomācošās nepieciešamības puspatiesību klāstīt kā patiesību.

— Labi, — viņš atkārtoja. — Kā jau tiku teicis, uzvarai es ticu. Citādi... citādi es būtu varējis palikt pie vāciešiem! — Sis arguments, kas pēkšņi bija iešāvies prātā, iedvesmoja viņu. — Taču, — Anatolijs turpināja jau enerģiskāk, — uzvaras jēdziens dialektiski nav viennozīmīgs.

— Kā? — Vaļickis apjucis ievaicājās. — Kāds tam sakars ar dialektiku?

— Te nu bija! — Anatolijs līdzjūtīgi pamāja ar galvu. — Bet es institūtā dialektiskajā materiālismā dabūju piecnieku. Man jāpievērš tava uzmanība tam, ka dzīve un tātad arī vēsture attīstās nevis pa taisni, bet pa spirāli. Vai saprati? Gala rezultātā nekas nespēj grozīt dzīves un vēstures attīstību pa augšupejošu līniju. Tātad galu galā fašisms tiks iznīcināts. Tikai nevajag aizmirst spirāli. Atsevišķos posmos, kad reakcijai radušies labvēlīgi apstākļi, tā var arī uzvarēt. Protams, uz laiku... Tā arī rodas spirāle. Bet kas spēj izmērīt, tā teikt, šīs spirāles garumu? No vēsturiska viedokļa tas var likties mirklis. Protams, pēcteču uztverē. Taču ikdienišķā dzīvē šī spirāle var būt izsakāma ar gadu desmitiem, pat simtiem ... Gadījies tā, ka fašistiem pašreiz ir uzvarai labvēlīgi apstākļi. Protams, tā nebūs vienmēr. Taču šobrīd viņiem ir vairāk bruņojuma un tas ir labāks par mūsējo. Viņiem acīmredzot ir arī vairāk kareivju un virsnieku, citādi viņi nebūtu spējuši dažos mēnešos atkļūt līdz Ļeņingradai un, kā dzird stāstām, pieiet gandrīz pie pašas Maskavas...

Anatolijs runāja mierīgi un apdomīgi. Viņam šķita, ka pretim sēž nevis tēvs, bet institūta dialektiskā maleri-

ālisma katedras profesors, kas jāpārsteidz ar spriedumu loģiku un zināšanu dziļumu. Viņš nemaz nepamanīja, ka tēvs viņā raugās ar stingu skatienu un tēva acīs atainojas apjukums.

— Tā nu ir mana atbilde, — Anatolijs pabeidza, neslēpdams pārākuma apziņu. — Vēsturei ir savi dzelzs likumi. Rezultātā vāciešus satrieks. Nākamā paaudze, bez šaubām, dzīvos komunisma apstākļos. Bet es nevēlos, lai mans tēvs jau ilgi pirms tam nomirtu badā vai ietu -bojā no šāviņa šķembas.

Viņš apklusa, tikai tagad ievērodams, cik neparasts ir viņam pievērstais tēva skatiens. Taču, pamanījis šo nepa-rastumu, Anatolijs nodomāja, ka sasniedzis mērķi, — veco vīru pilnīgi satriecis ar spriedumu loģiku, palīdzējis viņam pēdīgi saprast īsto stāvokli.

Fjodors Vasiļjevičs tai brīdī tomēr domāja pavisam ko citu. Anatolija vārdos viņš pašreiz saklausīja savu senāko spriedumu atbalsis. Ļeņina darbus viņš bija lasījis maz, turklāt sen un vienīgi rakstus, kas bija iespiesti avīzēs vēl Ļeņina dzīves laikā. Turpretim vēsturi, pareizāk sakot, vēstures faktus viņš zināja labi. Zināja, ka vēsLurē tiešām bijuši tādi posmi, kad barbarisms bija uzvarējis uz ilgu laiku. Zināja, ka antīko Grieķiju nomainīja Romas vergturu valsts. Zināja, ka domas un mākslinieciskās jaunrades uzplaukuma laikmetu pārtrauca viduslaiki ar saviem dzelžainajiem žņaugiem. Un ne tikai to visu zināja, bet pašā kara sākumā bija par to runājis ar savu draugu Osmiņinu. «Varbūt es tiku tā runājis arī ar Anatoliju?» Vaļickis pūlējās atcerēties. «Varbūt pašreizējos dēla vārdos, kas pateikti tik pašapzinīgi, atbalsojas rūgtuma pilnās domas, kas mani bija pārņēmušas kara pirmajās dienās?... Mans dievs, ja to izdzirdēs kāds cits, ko viņš domās par Anatoliju?»

— Vai tu arī Verai esi to teicis? — Fjodors Vasiļjevičs beidzot jautāja.

Kad Anatolijs izdzirdēja šo jautājumu, viņam pēkšņi uznāca jauni niknuma uzplūdi. Atkal Verai Vai tiešām bez pēdām izgaisis viss, ko viņš nupat bija sacījis tēvam, vēlēdams tam vienīgi labu, gribēdams to glābt, atklāt tam stāvokli, kādā tas atrodas?

Pats neapzinādamies, ko dara, Anatolijs atvēzējies ar plaukstu uzsita pa galdu. Sitiens trāpīja papīra lapu, uz

kuras bija pieminekļa uzmetums. Anatolijs to saņurcīja un iebļāvās:

— Pietiek runāt par Veru! Izliekas par diezin kol Tēlo tādu kā Luīzi Mišelu Parīzes komūnas laikos... Es nevēlos par viņu vairs dzirdēt! Saprati? Nevēlos!

Vērodams, kā tēvs pēc katra viņa kliedziena aizvien vairāk sagumst, iespiežas krēslā aizvien dziļāk un dziļāk, viņš juta tādu kā ļaunu prieku, cietsirdības pilnu gandarījumu. Šie nežēlīgie vārdi sirmgalvim gāzās virsū kā tarāns, kā vēzienīgi vesera zvēlieni.

Pēkšņi Vaļicka rokas ieķērās krēsla parocēs. Viņš piecēlās vienā paņēmienā, izslējās, galvu atmezdams atpakaļ, — tāpat kā bija darījis agrākos laikos, un griezīgi uzkliedza Anatolijam:

— Nerunā tā! Neaiztiec Veru! Tādas kā viņa ir mūsu nākotne. Nerunā! Ne...

Tad pēkšņi Fjodors Vasiļjevičs it kā salūza. Galva noslīga uz leju, zods atdūrās pret krūtīm — tur, kur bija atpogāts vatenis. Viņš paspēra soli sāņus, sagrīļojās un sabruka uz grīdas.

— Tēt! — Anatolijs nobijies izsaucās un palaida vaļā sažņaugto dūri, nomezdams uz grīdas saņurcīto uzmetumu.

Vispirms Anatoliju pārņēma instinktīvas bailes. Nevis bažas par tēva dzīvību, bet tieši bailes, tāpēc ka noticis kaut kas briesmīgs, nelabojams, bet vainīgs ir viņš — Anatolijs.

— Tēt! Kas tev notika, tēt? — viņš bezpalīdzīgi sauca, noliecies pār Vajicki, kas gulēja zemē pie galda.

Apzinātas bažas par tēva dzīvību radās mazliet vēlāk, kad Anatolijs redzēja, ka viņš guļ aizvērtām acīm un nemaz nereaģē uz dēla balsi. Kā allaž, kad Anatolijam gadījās nokļūt kritiskā situācijā, viņš acumirklī zaudēja gribas spēku, spēju valdīt pār savām jūtām un rīcību.

Anatolijs sāka tēvu purināt aiz pleciem. Tad viņš metās pie telefona un paķēra klausuli, vēl nezinādams, uz kurieni zvanīs, taču, atminējies, ka telefons sen vairs nedarbojas, nometa klausuli uz galda...

Tikai pēc laba brīža viņam ienāca prātā atpogāt tēvam vateni, pacelt uz augšu kreklu un pielikt ausi pie sirds. Izdarījis to, viņš ne tik daudz izdzirda kā sajuta tikko jaušamus pukstus. Anatolijs pat sāka šaubīties: pukst sirds vai melnajā reproduktora šķīvī tikšķ metronoms?

Viņš pieskrēja pie sienas, izrāva kontaktdakšiņu ar vadu un, atkal nometies uz ceļiem, pielika ausi pie tēva krūtīm. Jā, sirds pukstēja, tomēr Vaļicka seja izskatījās pelēka kā zeme, acis joprojām palika aizvērtas un elpas nebija.

Anatolijs ar lielām pūlēm pārvilka tēvu uz ādas dīvāna, un viņš tam šķita neticami smags. Tad Anatolijs atkal pielika ausi pie krūtīm, un tagad viņam likās, ka sirds vairs nepukst.

«Izsaukt ārstu, ārstu, tūlīt ārstu!» viņš sevi steidzināja. «Bet kur lai to ņem? Kur?...»

Anatolijs, tāpat kā tobrīd bija ģērbies — vienā pašā neapjoztā blūzē un bez ausaines —, metās uz durvīm un noskrēja lejā pa kāpnēm.

Tagad viņam jau bija mērķis: apturēt pirmo pagadījušos mašīnu, aizbraukt līdz slimnīcai vai ambulancei un — lai tur vai kas — sadabūt ārstu.

Nejuzdams ne sala, ne vēja, nogrūzdams no šaurās, sniegā iemītās taciņas retos gājējus, Anatolijs izdrāzās uz 25. Oktobra prospekta un nostājās ielas vidū. Pirmā parādījās pustonnīga smagā mašīna ar kareivjiem kravas kastē. Anatolijs pacēla roku, taču mašīna aizdrāzās garām, ātrumu nesamazinādama; viņš tikko paguva pakāpties sāņus sniegā. Otra bija emka, bet arī tā neapstājās.

Tad viņš ieraudzīja vēl vienu mašīnu, atkal emku, kas bija baltiem un pelēkiem plankumiem klāta — nokrāsota ziemai piederīgās maskēšanās krāsās —, un stingri nolēma: «Ja tā nepalēninās gaitu, es nogulšos tai priekšā uz ceļa.»

Anatolijs paskrēja mašīnai pretim, rokas vicinādams, un tūlīt ievēroja, ka tā samazina ātrumu. Kādus divus trīs metrus no viņa emka apstājās. Caur mazliet apsarmojušo priekšējo logu Anatolijs ieraudzīja blakus šoferim puskažokā un ausainē ģērbušos cilvēku ar biezām uzacīm; acīmredzot tas bija komandieris. Šis cilvēks atvēra durtiņas un, pa pusei izliecies ārā, stingri jautāja:

— Kas noticis?

— Es lūdzu... es jūs gaužām lūdzu... — Anatolijs elsdams murmināja. — Mans tēvs mirst... Vajadzīgs ārsts... Tūlīt vajadzīgs ārsts!...

— Mierīgi, mierigil — komandieris sacīja tikpat stingri kā pinnīt un sarauca biezās, melnās uzacis. — Kur jūsu tēvs atrodas? Vai darbā?

— Nē, nē, viņš ir mājās... Tas ir tepat blakus... Parisam tuvu, — Anatolijs joprojām murmināja. — Mans tēvs ir arhitekts Vaļickis, plaši pazīstams cilvēks, akadēmiķis. Es jūs lūdzu...

Komandieris satvēra automašīnas durtiņu rokturi, un Anatolijam šķita, ka viņš gatavojas braukt tālāk. Tad Anatolijs ar abām rokām ieķērās durtiņās, izmisīgi kliegdams:

— Es jūs lūdzu, es lūdzu!...

— Nešķiediet veltīgi laiku! — viņš izdzirda atbildi. — Sēdieties aizmugurē!

Anatolijs strauji atrāva pakaļējās durvis, divi auto-mātisti, kas aiz tām sēdēja, pavirzījās tālāk, atbrīvodami vietu viņam. Bet komandieris, adresi neprasījis, pats deva rīkojumu:

— Uz Moiku!

Pēc dažām minūtēm mašīna apstājās pie mājas, kur atradās Vaļicku dzīvoklis. Komandieris izkāpa ārā un pavēlēja šoferim:

— Uz tuvāko poliklīniku! Atvediet ārstu!...

Dzīvokļa durvis bija plaši vaļā. Anatolijs bija aizmirsis

tās aizvērt. Nepazīstamais karavīrs gāja tieši uz šīm durvīm, it kā zinādams, ka tur dzīvo Vaļickis. Tikai priekšnamā, pagriezies pret Anatoliju, svešais vaicāja:

— Kur viņš guļ?

— Šeit, šeit, lūdzu, — Anatolijs kļuva steidzīgs un sāka iet pa priekšu.

Vaļickis joprojām nekustēdamies gulēja uz dīvāna; seja bija pagriezta uz augšu, roka kā nedzīva nokarājās uz grīdas.

'— Kas ar viņu notika? — komandieris jautāja Anatolijam.

— Nezinu... Itin nekā nezinu, — viņš apjucis atsaucās. — Mēs sēdējām, runājām, tad tēvs piecēlās un... nezin kāpēc nokrita.

Komandieris piegāja pie dīvāna un brīdi vērīgi raudzījās Vaļickī. Nepagriezies viņš teica:

— Elpo.

Jā, jā, tagad arī Anatolijs redzēja, ka tēvs elpo. Puskailās krūtis manāmi cilājās. Sis atklājums viņu uzreiz nomierināja.

— Tātad jūs esat viņa dēls? — komandieris vaicāja, tagad aplūkodams Anatoliju.

Anatolijs ari savukārt pārlaida nepazīstamajam pētošu skatienu. Gribējās redzēt viņa dienesta pakāpes atšķirības zīmes, taču tās aizsedza puskažoka ciešā apkakle. Ieiedams dzīvoklī, nepazīstamais bija tikai noņēmis ausaini ar zvaigzni un tagad turēja to rokā.

Taču, lai kādas būtu šī karavīra atšķirības zīmes, viņš neapšaubāmi bija priekšnieks. Anatolijs steidzīgi aizpogāja blūzes apkakli, paķēra siksnu, apjozās un tikai pēc tam atbildēja:

— Jā, esmu viņa dēls, biedri komandieri.

— Kur jūs dienat?

— Divdesmit trešās armijas atsevišķajā būvbataljonā, biedri komandieri.

— Izglītība jums ir?

— Jā. Esmu gandrīz beidzis celtniecības institūtu.

— Tad iznāk, ka dienat savā specialitātē, vai ne?

— Tieši tā.

— Ejiet sagaidīt ārstu! Viņam tūlīt jābūt klāt.

Anatolijs paķēra šineli un ausaini un paklausīgi devās

uz durvīm...

Emka piebrauca pēc minūtēm desmit. No tās izkāpa pavecs cilvēks ar nelielu somu rokās. Anatolijs izķēra viņam no rokas šo somu un steidzās uz durvīm, teikdams:

— Šeit, doktor... Lūdzu, ātrāk...

Kad viņi gāja iekšā Vaļicka kabinetā, komandieris sēdēja pie rakstāmgalda. Ārsts ar viņu sasveicinājās kā ar vecu paziņu:

— Sveicināti, Sergej Afanasjevič!

— Sveicināti! — viņš pieceldamies atbildēja. — Lūdzu jūs steidzīgi izmeklēt slimnieku. Tas ir ļoti vajadzīgs un... ļoti labs cilvēks. Gaužām žēl, ka es pats steidzos neatliekamās darīšanās. Pie jums paliks slimnieka dēls. Ja būs no manis vajadzīga kāda palīdzība, zvaniet.

— Biedri komandieri, — Anatolijs nedroši ierunājās, — pēc divām stundām man jādodas atpakaļ uz savu daļu. Atvaļinājums man ir tikai uz vienu diennakti.

— Dodiet šurp atvaļinājuma zīmi! — nepazīstamais pavēlēja.

Vēl lāgā neapjēgdams, kas īsti notiek, Anatolijs steidzīgi izvilka no kabatas atvaļinājuma zīmi. Nepazīstamais karavīrs atgriezās pie rakstāmgalda, paņēma vienu no zīmuļiem, uzrakstīja kaut ko uz dokumenta un atstāja to turpat uz galda.

Anatolijs izgāja komandieri pavadīt, un, kad viņi bija tukšajā gaitenī divi vien, nepazīstamais pēkšņi teica:

— Tur uz galda ir... zīmējums. Es to atradu uz grīdas. Kāpēc tas ir saņurcīts?

— Es... nezinu, — Anatolijs atbildēja, un viņa balss ietrīsējās. — Varbūt tēvs pats...

— Tas nevar būt! — dīvainais karavīrs viņu pārtrauca tādā tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus. — Pats viņš nevarēja to izdarīt. — Mirkli vilcinājies, viņš pielika roku pie cepures un, pārkāpis pār slieksni, aizcirta aiz sevis durvis.

Anatolijs lēnām gāja atpakaļ uz tēva kabinetu, veltīgi pūlēdamies uzminēt: «Kas ir šis vīrs ar biezajām uzacīm? Kā viņš pazīst manu tēvu, un kā viņš zināja, kur atrodas mūsu dzīvoklis Moikā? Kāpēc viņš tik droši kāpa augšā pa kāpnēm — vai tikai viņš te nav bijis jau agrāk?... Un ko viņš zina par to nelaimīgo zīmējumu?»

Atgriezies Anatolijs vispirms gribēja paskatīties, ko šis cilvēks īsti uzrakstījis uz atvaļinājuma zīmes, bet ārsts to izjauca.

— Domāju, — viņš ierunājās, likdams čemodānā šļirci un stetoskopu, — ka jūsu tēvam ir ļoti saasinājusies hipertonija. Sakiet — vai slimniekam nav bijis kāds pēkšņs satricinājums?

— Nē, ko jūs runājat! — Anatolijs steigšus atbildēja. — Es nupat atgriezos no frontes, un viņš bija tik priecīgs!

— Arī tas varēja būt cēlonis, — ārsts secināja. — Stiprs dvēseles saviļņojums. Varu iedomāties, ja mans dēls... Bet manējais nekad neatgriezīsies: viņš gāja bojā Ņevas pleķītī...

Anatolijs vairs nedzirdēja, ko vēl ārsts teica. Pat neievēroja, kā viņš apģērbjas un iziet. Anatolijs atkal un atkal lasīja ar sarkanu zīmuli uzrakstīto pagarinājumu atvaļinājuma zīmē: «Uzturēšanās Ļeņingradā pagarināta par piecām dienām. Ļeņingradas frontes Kara padomes loceklis divīzijas komisārs Vasņecovs.»

Atguvis samaņu, Fjodors Va-siļjevičs saprata, ka par ātro palīdzību viņam jāpateicas vispirms Vasņecovam, lai gan Anatolijs ilgi un dedzīgi stāstīja, cik grūti viņam, bijis apturēt mašīnu un pierunāt pilsētas komitejas sekretāru piedalīties tēva glābšanā.

Vakarā vēlreiz atnāca ārsts, pārbaudīja Vaļicka pulsu, izmērīja asinsspiedienu, pakustināja pirkstu Fjodora Vasiļjeviča acu priekšā, izdarīja injekciju un sacīja, ka viņam esot biedra Vasņecova rīkojums Fjodoru Vasiļ-jeviču ievietot slimnīcā. Vaļickis dusmīgi pretojās. Nekad savā mūžā viņš nebija gulējis slimnīcā, un tā viņam likās kaut kas līdzīgs viņpasaules priekštelpai.

Fjodors Vasiļjevičs lūdza ārstu godīgi un atklāti pateikt, kādas ir viņa domas par tā fizisko stāvokli. Ārsts atbildēja, ka tas maz atšķiroties no stāvokļa, kādā pašreiz ir lielākā daļa ļeņingradiešu Vaļicka vecumā. Viņš vēl piebilda, ka jaunie dažkārt jūtoties pat sliktāk.

Vaļickis nodomāja, ka būtu daudz labāk, ja viņu izmeklētu Osmiņins, taču tūlīt saprata, cik nepiepildāma ir tāda vēlēšanās: nav zināms, kur, kurā hospitālī pašreiz strādā viņa vecais paziņa. Vispār Fjodors Vasiļjevičs gan sevišķi neuztraucās par savu veselību. Viņu vairāk sarūgtināja tas, ka Anatolijs gandrīz ar varu bija atvedis Vasņecovu un Sergejs Afanasjevičs.viņu bija redzējis tik nevarīgu.

Tai pašā vakarā Vaļickis uzrakstīja pilsētas komitejas sekretāram īsu vēstuli,- kurā pateicās par uzmanību, atvainojās, ka viņa dēļ Vasņecovam bija iznācis atrauties no svarīgiem darbiem, bet beigās pavēstīja, ka jūtoties itin labi un viņam nekā netrūkstot. Otrā rītā Anatolijam vajadzēja vēstuli aiznest uz Smoļniju. Anatolijs pats bija pieteicies to izdarīt un negribīgi — tā vismaz izskatījās — samierinājās ar vecā vīra nevēlēšanos doties uz slimnīcu.

Patiesībā Anatolijs apzinājās: ja tēvu ievietotu slimnīcā, viņam pašam faktiski vairs nebūtu nekāda pamata uzkavēties Ļeņingradā, lai gan, protams, formāli Vasņecova atļauja paliktu spēkā.

Tas tomēr būtu bijis viltojums, bet izdarīt acīm redzamu viltojumu Anatolijs neuzdrošinājās. Viņa rakstura īpatnība bija tā, ka viņš vienmēr apzināti vai neapzināti

tiecās pēc tādiem risinājumiem, kas, būdami viņam izdevīgi, reizē viņu nekādi nekompromitētu.

Nakti Anatolijs pavadīja tēva kabinetā, iekārtojies uz diviem ar ādu pārvilktiem krēsliem, kuru sēdekļi bija sabīdīti kopā. Tēvs izturējās mierīgi, un Anatolijam šķita, ka iepriekšējā dienā notikušo strīdu Fjodors Vasiļjevičs ir aizmirsis. Taču otrā rītā, kad dēls viņu uzrunāja pārspīlēti laipnā balsī, atbilde bija dzedra un strupa. Arī pēc tam vecais vīrs dēlu neievēroja vai izlikās neievērojam.

Anatolijs aizkurināja krāsni un pagatavoja brokastis, tas ir, virtuvē no spaiņa ielēja tējkannā ūdeni, uzvārīja to un salika uz rakstāmgalda produktus; to bija palicis vēl diezgan daudz — pēc Ļeņingradas normām ar tiem varētu iztikt veselu nedēļu. Tēvs klusēdams izdzēra glāzi karsta ūdens un apēda maizes šķēli, bet pārējam nepieskārās. Anatolijs visādi centās viņu pierunāt, taču viņš atbildēja, ka neesot ēstgribas.

Kad Anatolijs apģērbās un teica, ka došoties uz Smoļ-niju, lai aiznestu Vasņecovam vēstuli, tēvs viņu pat nepagodināja ne ar vienu vārdu. Tikai pamāja ar galvu.

Visa diena pagāja klusējot. Nākamā — tāpat. Šī klusēšana bija tīrā mocība. Anatolijs būtu varējis atvieglot savu stāvokli, pārvākdamies uz citu istabu. Taču skārda krāsniņa bija tēva kabinetā. Pārējās istabās valdīja aukstums.

Izmisumā Anatolijs laiku pa laikam paķēra šineli un izgāja uz ielas. Bet arī tur bija auksts, un bezmērķīgi klaiņot ilgāk par stundu viņš nespēja.

Vairākas reizes viņā pamodās dedzīga vēlēšanās aiziet pie Veras. Viņam šķita, ka visu pēdējo nepatikšanu sākotnējais cēlonis meklējams tieši viņā, pareizāk sakot, tai apstāklī, ka viņa bija Anatoliju izdzinusi. Viņš nebūtu spējis loģiski izskaidrot šo ārēji nesaistīto parādību sakarību, tomēr nekādi nevarēja tikt vaļā no domas, ka tām ir kaut kas kopīgs. Un, tiklīdz šis «kaut kas» būs izzudis, viss nostāsies savā vietā.

Šo «kaut ko» Anatolijs meklēja nevis sevī pašā, bet kaut kur ārpusē. Ja kāds viņam būtu teicis: «Paklau, puisi, tas taču ir pavisam vienkārši: tu gaužām baidies no nāves,» — Anatolijs būtu neviltotā sašutumā sācis to apstrīdēt. Viņš jau sen bija sevi pārliecinājis, ka viņa rīcību nosaka nevis bailes, bet vesels saprāts un galu galā tas, kas nāk lietai par labu.

Anatolijs arī tagad bija pārliecināts, ka Vera nav viņu tikai sapratusi, ka viņš nav tikai atradis vajadzīgos, pareizos vārdus, lai pamatotu savu lūgumu, — viņš bija pārāk paļāvies uz to, ka Veras mīlestība, viņas uzticība tādus vārdus padara nevajadzīgus. Saticies ar Veru vēlreiz, Anatolijs spētu viņu pārliecināt, izkliedēt visas aizdomas.

Bet kur tagad meklēt Veru? Toreiz viņš Veru sastapa mājās tikai gadījuma pēc. Kulties uz Narvas vārtu rajonu cerībā, ka notiks vēl viena tāda sagadīšanās, būtu bezjēdzīgi. Kāda adrese ir slimnīcai, kur Vera strādā, viņam nebija ne mazākās nojēgas. Protams, varētu vispirms aiziet uz Kirova rūpnīcu pie Veras tēva — viņš gan noteikti zinātu, kur meita strādā. Bet kas Anatoliju laidīs iekšā rūpnīcā? Un kas zina, vai vecais Koroļovs tagad tur vairs ir? Viņš var būt evakuēts, ievainots, nonāvēts vai nomiris badā.

Palika vēl viena iespēja sameklēt Veru: viņa bija teikusi, ka pie kaimiņienes stāvu augstāk guļot viņas slimā māte. Bet nez vai mirstoša večiņa spētu ko jēdzīgi paskaidrot.

Tātad patiesībā Vera kļuvusi nesasniedzama. Lai cik dīvaini, Anatoliju tas ne tikai sarūgtināja, bet arī iepriecināja. Sarūgtināja tāpēc, ka viņam bija atņemta iespēja noregulēt attiecības ar Veru un reizē, bez šaubām, uzlabot arī attiecības ar tēvu. Bet iepriecināja tāpēc, ka sirds dziļumos Anatolijs baidījās no jaunas tikšanās ar Veru. Viņš intuitīvi juta, ka Vera ir cilvēks, kas spēj lasīt viņa domas, un tas viņu biedēja ...

Pēc bezmērķīgas klaiņošanas atgriezdamies mājās, Anatolijs joprojām cerēja, ka tēva attieksmē pret viņu būs notikušas kādas pārmaiņas: nevar taču neietrīsēties tēva sirds, jūtot drīzu šķiršanos. Pātiesībā tomēr viss palika pa vecam. Tēvs viņu it kā nemaz neievēroja.

Trešajā dienā Anatolijs nolēma visam uzspļaut un vakarā braukt uz savu karaspēka daļu. Taču tādā gadījumā mazinājās izredzes izglābties no Ņevskaja Dubrovkas.

«Kā būtu labāk, kā būtu saprātīgāk?» Anatolijs sev jautāja. «Vēl divarpus dienas paciest traka veča ērmības un vēlāk tās aizmirst vai steigties pretim savai bojā ejai?»

Anatolijs gribēja tēvam kliegt: «Vai tu vairs neatceries, ka tas biju es, kas tevi izglāba no drošas nāves? Es taču apturēju Vasņecova mašīnu, pateicoties manai rīcībai te ieradās ārsts!» Viņam tomēr nebija nekādu šaubu, ka arī šai gadījumā tēvs nebilstu neviena vārda, tikai pavērtos viņā ar tukšu skatienu. Bet varbūt nemaz arī nepaskatītos...

Viņi šķīrās paredzētajā laikā. Salti, kā svešinieki.

— Nu tad ardievu, tēv, — Anatolijs teica.

Viņš stāvēja, jau uzvilcis šineli, vienā rokā aiz lencēm turēdams plānu mugursomu, bet tēvs sēdēja tai pašā krēslā, kur bija sēdējis toreiz viņu strīda laikā.

— Ardievu, — Vaļickis klusi atbildēja.

Tas bija vienīgais, tas bija pēdējais vārds, ko Anatolijs dzirdēja no tēva.

Vērdams ciet kabineta durvis, viņš atskatījās klusā cerībā izdzirdēt vēl ko. Taču neizdzirda nekā. Tēvs klusēdams raudzījās viņā, un, kā Anatolijam likās, tēva acīs bija sastingušas asaras.

Kopš tā laika bija pagājušas vairākas dienas, bet Vaļickis — šķiet, aizvien vairāk — cieta tāpēc, ka toreiz pats bija sevi notiesājis uz klusēšanu.

Viņš atkal un atkal prātoja par to, kas tad viņu bija tik dziļi aizvainojis pēdējā sarunā ar dēlu. Skolnieciskā Anatolija spriedelēšana par vēstures spirālēm? Vārdi, kas bija teikti par Veru? Laikam gan kā viens, tā otrs. Bija vēl arī trešais iemesls: atgādinājums, ka viņam uzturēties Ļeņingradā nav nekādas jēgas.

Ak dievs, vai tad viņš pats nav par to domājis? Vai tad viņa domāšana un rīcība nav attīstījusies pa to pašu spirāli? Kad bija sācies karš, viņš neatlaidīgi meklēja tajā savu vietu. Jutās apmierināts, kad izdevās panākt, lai viņu uzņem zemessargos. Pārcieta rūgtu vilšanos, kad viņu atlaida no divīzijas un viņam atkal nebija ko darīt. Tad vēlreiz vēlēšanās piepildījums — īslaicīgs darbs Ki-rova rūpnīcā. Un atkal bezdarbība. Nē, ne jau nu pilnīga bezdarbība, viņš tomēr kaut ko darīja — zīmēja plakātus. Daži no tiem, vairākkārt palielināti un pavairoti tipogrāfijā, joprojām bija saglabājušies uz Ļeņingradas māju sienām...

Tādas bija šīs «spirāles».

I

Bet tagad šķita, ka viss beidzies. Atspere pilnīgi iztaisnojusies, zaudējusi saspringumu. Spēku gandrīz vairs nebija palicis. To pietika tikai, lai aizkurinātu krāsni un aizietu uz ēdnīcu. Pat ūdeni no Ņevas atnesa zēni, kurus Vaļickis agrāk nekad nebija redzējis, — kādas komjauniešu vienības locekli. Trijās dienās vienu spaini...

Tātad viņš tiešām ir kļuvis' Ļeņingradai par nastu. Labuma no viņa nav nekāda, taču viņš ēd un dzer. Ed maizi, kura tik ļoti vajadzīga tiem, kas stāv pie darbgaldiem vai ar ieroci rokā sargā Ļeņingradu.

To apzināties bija gaužām rūgti.

Taču apbrīnojami! Lai gan loģika un veselais saprāts likās esam Anatolija pusē, Vaļickis pret to, ko bija dzirdējis no dēla, protestēja ar visu savu veco sirdi, kas darbojās ar pārsitieniem, ar visu savu stingstošo ķermeni, no kura lēnām atvadījās dzīvība. _

Fjodors Vasiļjevičs sev vaicāja: kas būtu, ja laiks apstātos? Ja tas pagrieztos atpakaļ un viņam; zinot, kāds būs turpmākais liktenis, atkal vajadzētu izvēlēties — braukt projām no Ļeņingradas vai palikt. Kā viņš rīkotos? Protams, paliktu. Tik un tā paliktu. Pat zinādams, kas viņam būs jāpārcieš, viņš atteiktos pamest Ļeņingradu. Pretēji loģikai un veselajam saprātam ...

Vaļickis nevilšus pasmīnēja. Pirms kara viņš pats droši vien būtu brīnījies par tādu ērmīgu cilvēku. Loģikas, veselā saprāta, skaidra aprēķina ievērošana vienmēr bija piederējusi pie viņa dzīves likumiem. Romantika Fjodoru Vasiļjeviču bija kaitinājusi, viņš to bija uzņēmis kā emocionāli nelīdzsvarotu cilvēku sensenu mēģinājumu attaisnot novirzīšanos no šiem likumiem.

«Minervas pūce izlido krēslā» — plaši pazīstams citāts no Hēgeļa darba. Agrāk Vaļickis to allaž bija iztulkojis vienpusīgi: gudrību un lietu kārtības izpratni cilvēks iegūst tikai vecumā. Taču dzīve ir sarežģīta un gadās tādi vēstures pagriezieni, kas Hēgelim nav ne sapņos rādījušies. Tādi pagriezieni, kad cilvēkam, ja viņš grib palikt īsts cilvēks, jāsāk nicināt praktiskais veselais saprāts un jākļūst par romantiķi. Pagriezieni, kad veselais saprāts diktē bēgšanu no dzīves likstām, bet romantika vedina tās pārvarēt.

«Acīmredzot ir kaut kas augstāks nekā skaidrs aprēķins,» Vaļickis domāja. «Kaut kas nepielūdzams, valdonīgs, kas kritiskos cilvēka dzīves brīžos uzņemas pilnīgu jūtu vadību. Kaut kas tāds, kas nepakļaujas kalkulācijai. Vai tiešām, Anatolij, tev tas ir svešs? Vai tiešām tu nekad neesi jutis, ka šim «kaut kam» ir vara pār tevi?»

Viņš raudzījās tukšajā krēslā aiz rakstāmgalda, un viņam šķita, ka tur joprojām sēž Anatolijs. Un Vaļickis meklēja vārdus, domās veidoja teikumus, kuriem vajadzēja Anatoliju pārliecināt, palīdzēt tam ieraudzīt pašam sevi.

Bet Anatolijs bija sen aizbraucis, un kāda balss Vaļic-kim teica, ka viņi vairs neredzēsies. Nekad!

Viņš sēdēja pie krāsniņas visu pamests un aizmirsts. Kas viņu atcerēsies un atnāks pie viņa? Vera? No sarunas ar Anatoliju viņš saprata, ka jaunieši izšķīrušies uz visiem laikiem, bet tieši Anatolijs, pat nebūdams klāt, bija vienīgais pavediens, kas Vaļicki saistīja ar Veru. Tagad šis pavediens pārtrūcis. Neuzradīsies arī Osmi-ņins — viņš droši vien ir frontē...

Pēkšņi Fjodors Vaļickis skaidri izdzirda paklusu klauvējienu pie durvīm. Vispirms viņš domāja, ka komjaunieši atnesuši ūdeni. Taču parasti viņi ieradās rīta pusē. Turklāt ūdens spainis bija atnests tikai iepriekšējā dienā, tātad zēni nevarētu būt agrāk nekā rīt.

«Būs vien tā licies,» Vaļickis nosprieda.

Klauvējiens tomēr atkārtojās, un šoreiz tas jau bija neatlaidīgāks. Vaļickim vairs nebija nekādu šaubu, ka klauvē pie viņa dzīvokļa durvīm.

Viņš piecēlās un cauri lielo, tumšo neapkurināto istabu anfilādei devās uz priekšnamu. Noņēmis ķēdi, viņš pagrieza roboto šnepera pogu un atvēra durvis.

Kāpņu telpā bija tumšs, tomēr Vaļickis saskatīja, ka tur stāv neliela auguma cilvēks.

— Piedodiet, — atskanēja jauneklīga balss, — man ir vajadzīgs Fjodors Vasiļjevičs.

— Tas esmu es, — Vaļickis atbildēja mazliet apjucis.

— Vai atļausiet man ieiet? — tā pati balss vaicāja un piebilda: — Esmu no radio...

— Piedodiet — no kurienes? — Vaļickis nesaprata. Radio viņam vienmēr asociējās ar melno šķīvi, kas karājās kabinetā pie sienas, un ne ar ko citu.

— No radio, — nepazīstamais atkārtoja.

--- Mans reproduklors ir pilnīgā kārtībā, — Vaļickis sacīja. — Bet, — viņš atģidās, — ja jums jāpārbauda, lūdzu, nāciet iekšā!...

Viņš paspēra soli sānis, dodams ceļu nepazīstamajam. Tas pārkāpa pār slieksni. Vaļickis aizslēdza durvis.

— Nāciet man līdzi, lūdzul — viņš aicināja. — Te ir tumšs, neklūpiet. Reproduktors ir manā kabinetā.

Vaļickis gāja lēniem, šļūcošiem soļiem un dzirdēja, ka aiz viņa nāk montieris, radiotehniķis vai kā nu viņu sauc — dievs vien zina.

Beidzot viņi sasniedza kabinetu. Vaļickis apgriezās. Tagad viņš varēja labi saredzēt apmeklētāju. Mugurā tara bija parasts miera laika kažoks. Kotikādas apkakle bija sacelta un piedevām aptīta ar pelēku vilnas šalli. Cepuri — armijas parauga ausaini bez zvaigznītes — jaunais, melnmatainais cilvēks turēja rokās.

— Te tas ir, lūdzu, — Vaļickis teica, norādīdams uz reproduktoru, no kura pašreiz nāca vienmērīgi metronoma tikšķi.

— Jūs neesat mani pareizi sapratis, — apmeklētājs smaidīdams sacīja, un smaids uzreiz pārvērta viņa novājējušo seju ar iekritušiem vaigiem un smailu degunu — seja kļuva pavisam zēniska. — Esmu pie jums ieradies citā jautājumā. Nāku no radiokomitejas.

Vaļickim nebija gluži skaidra priekšstata, kas tā ir par organizāciju. Tīri teorētiski viņš sprieda, ka jābūt kaut kur radiostudijai, no kurienes notiek pārraides, un radiostacijai, kas pārraidīšanu izdara. Bet kāds ar to sakars nez kādai komitejai?

— Jūs teicāt — no radiokomitejas? — Fjodors Vasiļje-vičs pārvaicāja.

— Gluži pareizi, — jauneklis atbildēja. — Mans uzvārds ir Babuškins.

Šis uzvārds Vaļickim nekā neizteica. Tomēr viņš mazliet palocīja galvu un tūdaļ sacīja:

— Esmu jūsu rīcībā.

Pavirši pārlaizdams skatienu istabai, Babuškins mierīgi, gandrīz svētlaimīgi teica:

— Pie jums ir silti!

— Diemžēl tikai tik ilgi, kamēr kuras. Šīs krāsniņas nepavisam netur siltumu.

— Ar jūsu atļauju es novilkšu kažoku. — Babuškins atkal pasmaidīja.

— Jā, jā, protams, — Vaļickis sarosījās, noņemdams no krēsla savas drēbes un it kā atvainodamies, ka pats

nav uzaicinājis Babuškinu atģērbties. — Lūdzu, iekārtojieties, lūk, šeit!

Babuškins attina šalli, noģērba kažoku, nolika to uz krēsla paroces, tad, atlaidies mīkstajā sēdeklī, pārlika labo kāju pār kreiso un ar rokām apņēma ceļgalu.

— Man ir vadības uzdevums, Fjodor Vasiļjevič!

— Piedodiet, kādas vadības? — Vaļickis neizpratnē uzlūkoja Babuškinu.

— Nu, mūsējās, protams, radiokomitejas vadības.

— Hm-m... Uzdrošinos vaicāt — kas tas īsti ir par uzdevumu?

— Mēs gribam jūs lūgt, Fjodor Vasiļjevič, uzstāties pa radio.

— Ko?! — Vaļickis brīnījās.

— Nu... piedalīties radioraidījumā! — Babuškins paskaidroja un, ar pārliktās kājas pirkstgalu atspiezdamies pret kokgriezumiem rotāto rakstāmgalda skapīti, lietišķi precizēja: — Uzstāšanās īsa — trīs četras minūtes.

Tamlīdzīgu uzaicinājumu Vajickis visā savā mūžā ne reizi nebija saņēmis.

— Piedodiet, kādā veidā man būtu jāuzstājas, kā jums labpatikās izteikties?

— Nu, — Babuškins paraustīja kaulainos plecus, — tagad, kā jūs pats saprotat, temats ir viens — karš, Ļeņingradas aizstāvēšana. Jūs taču zināt, Fjodor Vasiļjevič, ka pie mums regulāri runā Ļeņingradas inteliģences pārstāvji.- Ir runājis Šostakovičs, visu laiku runā Nikolajs Tihonovs, Vsevolods Višņevskis, Olga Bergholce, Ketļin-ska, Sajanovs ...

— Jā, jā, protams, esmu dzirdējis, — Vaļickis steidzīgi apstiprināja. — Radio pašreiz ir gandrīz vienīgais, kas mani saista ar pārējo pasauli. Taču es pats... es pats, piedodiet, neesmu ne mūziķis, ne rakstnieks.

— Strādnieki un karavīri, kas piedalās mūsu raidījumos katru dienu, arī nesacerē ne mūziku, ne dzejoļus, — Babuškins iebilda. — Turklāt mēs šai darbā iesaistām arī izcilus zinātniekus. Ļoti svarīgi ir pateikt Ļeņingradas aizstāvjiem, arī jaunatnei, ka vecā krievu inteliģence ir kopā ar mums, vienā ierindā ar visiem — komunistiem un bezpartejiskajiem padomju cilvēkiem. Ka arī tā ienīst fašismu...

«Vecā krievu inteliģence!» Vaļickis domās atkārtoja. Jaunā cilvēka, gandrīz vēl jaunekļa lūpās šie abstraktie,

lai ari dzirdei ierastie vārdi skanēja citādi, ieguva jaunu, konkrētu jēgu.

«Tātad es esmu vecās krievu inteliģences pārstāvis,» Vaļickis nodomāja, klusībā pavīpsnādams. «Nekad man nebija ienācis prātā, ka es kaut ko pārstāvu. Vienmēr tiku domājis, ka esmu pats par sevi. Bet izrādās, ka citi redz manī kaut ko vairāk nekā es pats. Dīvaini...»

— Pateicos par goda parādīšanu... — viņš mulsi murmināja, — bet jūsu... ē-ē\ .. priekšlikums mani mazliet pārsteidz. Sakiet — kāpēc īsti jūs izvēlējāties mani? Ļeņin grādā ir daudz plašāk pazīstami cilvēki. Arī arhitektu vidū. Kas jums iedeva manu adresi?

— Uzzināt jūsu adresi nebija nemaz tik grūti, mums ir visas pirmskara izziņu grāmatas, arī telefona grāmata, — Babuškins vientiesīgi atbildēja. — Bet pati izvēle? ... Izvēlējos nevis es, bet Hodorenko.

— Kas?

— Mūsu vadītājs — biedrs Hodorenko.

Vaļickis neuzticīgi pašūpoja galvu. Viņš nekad nebija pazinis nevienu Hodorenko un šaubījās, vai tas varētu pazīt viņu.

— Šķiet, jūs man īsti neticat... — Babuškins nez kāpēc apvainojās. — Varu jums uzrādīt savu apliecību.— Un viņš bāza roku vateņa kabatā.

Vaļickis noraidoši pamāja un izsaucās:

— Nē, nē, ko jūs darāt! Man nav nekāda iemesla jums neuzticēties. Esiet tik augstsirdīgs un atvainojiet, ja esmu devis ieganstu tādam pieņēmumam. Taču iedomājieties sevi manā vietai Es neatceros pat to, kad pēdējo reizi esmu runājis saviem kolēģiem arhitektiem. Redziet, es neesmu cilvēks... nu, kā lai to saka... ar sabiedrisku raksturu. Es patiesi esmu izbrīnījies, ka jūsu cienījamais vadītājs ir izraudzījies mani.

— Ne tikai jūs vien, — Babuškins precizēja. — Man ir uzdevums runāt vēl ar vairākiem citiem cilvēkiem. Kā Hodorenko pazīst katru no tiem, dieva vārds, man nav ne jausmas. Esmu gatavs pat pieļaut, ka par dažiem no tiem viņš pats nezina nekā. Iespējams, ka vienu otru uzvārdu viņam minējis biedrs Vasņecovs, pie kura viņš bija šodien no rīta.

«Tad redz, kā!» Vaļickis domās izsaucās. «Tātad manu uzvārdu minējis Vasņecovs. Bet... viņš taču mani

redzēja te pavisam nevarīgu. Jā, tomēr vēlāk es viņam paziņoju, ka jūtos gluži vesels ...»

Šīs domas aiztrauca vienā mirklī. Skaļi Vaļickis sacīja:

— Atkārtoju: es neesmu nekāds orators.

— Oratori mums pašreiz nav vajadzīgi, — Babuškins apgalvoja.

— Tomēr.,, — Vaļickis iesāka, bet Babuškins viņu pārtrauca:

— Fjodor Vasiļjevič! Mūsu sarunas sākumā jūs teicāt, ka vienīgi radio dodot jums sakarus ar ārpasauli. Padomājiet — tas taču ir tikpat pareizi arī attiecībā uz citiem ļeņingradiešiem. No rīta viņi klausās Padomju informācijas biroja ziņojumu, pēc tam iet uz darbu. Cehos nez vai kāds spēj mūsu raidījumus noklausīties uzmanīgi, tur galvenais ir metronoms. Bet mājās, sēžot pie tādas pašas krāsniņas, kad apkārt ir tumsa un vientulība, laikam gan ikviens grib dzirdēt cilvēka balsi. Jūs taču to gribat? Kāpēc jūs atsakāt šo mazo prieku citiem? Kāpēc pats izvairāties no piedalīšanās mūsu... teiksim, kopīgajā sarunā?

— Jūs domājat, ka es spēšu cilvēkiem pasacīt kaut ko... svarīgu? Ka atradīšu, ko teikt? — Vaļickis šaubīdamies vaicāja.

—'Kāpēc jums būtu kas jāmeklē! — Babuškins izsaucās. — Iedomājieties, ka jūs uzrunājat tuvu cilvēku! Gribat viņu uzmundrināt, iedvest viņam garīgu spēku ... Ko jūs tādā gadījumā teiktu, būdams ar viņu divatā? Ari pie mums varat teikt to pašu. Nekas vairāk nav vajadzīgs. Ļeņingradā jūs pazīst daudzi, jūs esat uzcēlis ne vienu vien māju. Bet tiem, kas nepazīst... mēs pastāstīsim par jums.

Tagad Vaļickis uzmanīgi klausījās melnmatainajā jaunajā cilvēkā, kas sēdēja, ceļgalu rokām apņēmis un kurpes purngalu atspiedis pret izgriezumiem rotāto rakstāmgalda skapīti. Tas, kas pirms īsa brīža Fjodoram Vasiļ-jevičam bija šķitis neticams, tagad sāka likties iespējams. Tikai.., ne pašreizējā veselības stāvoklī.

— Man nav spēka, — viņš sacīja Babuškinam, it kā taisnodamies. — Es nemaz nespēšu aiziet līdz jūsu radio-komitejai.

— Tā taču atrodas netālu no jums, gandrīz vai Ņevas prospektā, — Babuškins nepadevās. — Kā tad pie mums

atnāk cilvēki, kas dzīvo pilsētas otrā galā? Viņiem taču nav vairāk spēka kā jums! Starp citu, — Babuškina balss it kā noplaka, — es biju aizmirsis...

— Ko jūs bijāt aizmirsis? — Vaļickis satraucās.

— Man ir dots norādījums... nebūt uzstājīgam, ja jūsu veselības stāvoklis ...

Babuškins piecēlās un sniedza roku pēc kažoka.

— Pagaidiet! ... — Vaļickim paspruka izsauciens. Viņš nezināja ko teikt tālāk. — Lūdzu, ielieciet krāsnī malku, — Fjodors Vasiļjevičs apjucis nomurmināja.

Babuškins paspēra soli uz krāsniņas pusi, bet pēkšņi sagrīļojās un izpleta rokas, it kā gribēdams atbalstīties pret tālajām sienām.

— Kas jums notika? — Vaļickis kļuva uzmanīgs.

Nebija saprotams, kur viņam bija radusies tāda enerģija, bet viņš pielēca no krēsla un satvēra Babuškinu zem padusēm. Taču tas jau stingri stāvēja uz kājām. Atbrīvojies no Vaļicka rokām, Babuškins, it kā nekas nebūtu noticis, piegāja pie kaudzē saliktajiem sacirsto mēbeļu gabaliem, pieliecās un, dažus paņēmis, iemeta tos krāsni.

— Vai jums kļuva slikti? — Vaļickis jautāja.

— Kāpēc jūs tā domājat? — Babuškins sirdīgi atbildēja, uz Vaļicka pusi neskatīdamies. — Jums ir vaskots parkets.

Vaļickis pašūpoja galvu. Tāpat kā citi ļeņingradieši tolaik, viņš labi pazina bada izraisītas nemaņas pazīmes.

— Parkets mūsu dzīvoklī pēdējo reizi vaskots mēnesi pirms kara, — Fjodors Vasiļjevičs sacīja. — Jums, jaunais cilvēk, ir jāpaguļ.

— Man jāapstaigā vēl pieci cilvēki, — Babuškins atbildēja un atkal iemeta krāsnī lakotu, tumšsarkanu koka gabalu.

— Jāapstaigā? Es domāju, ka tādai solīdai organizācijai kā jūsējā ir savas automašīnas.

— Mašīnas tagad brauc uz fronti. Vienīgi uz fronti. Jātaupa degviela.

«Tiešām, es izskatos pēc muļķa,» Vaļickis nodomāja. «Ja nav iespējams pilsētā ievest pat miltus, kur tad var rasties benzīns?» Un vājā balsī teica:

— Jūs nupat sacījāt, ka braucot uz fronti. Kāds stāvoklis tur ir pašreiz?

— Uzlabojas, — Babuškins atbildēja pārspīlēti moži. — Atklāts Lādogas ceļš. Tagad mums ir sakari ar Lielo

Babuškins klusēdams ar īsu kruķi izmaisīja krāsnī ogles, pievēra durtiņas un piecēlās. Vaļickis ievēroja, ka viņš to dara ar pūlēm, smagi atspiezdamies pret krēsla paroci. Arī viņa atbilde bija gurda, it kā ar varēm dabūta pār lūpām:

zemi, tā sacīt, pa sausumu... ja neņem vērā, ka zem ledus ir ūdens.

— To es esmu dzirdējis, — Vaļickis teica. — Bet kāpēc tad nepalielina pārtikas devas? Varbūt mums ļoti maz piesūta? (

— Acīmredzot jums nav pilnīga priekšstata par stāvokli, kādā nokļuvusi Ļeņingrada. Mēs taču atrodamies blokādē.

— To zina visi, — dzedri sacīja Vaļickis, ko bija aizskāris augstprātīgi laipnais Babuškina tonis.

— Mēs esam ieslēgti dubultā lokā, — Babuškins turpināja, it kā Vaļicki nebūtu dzirdējis. — Un otrā loka mezgla punkts ir Tihvina.

— Jā, jā, Tiļtvina, — Vaļickis atkārtoja gluži kā atbalss un apklusa.

— Nu labi, Fjodor Vasiļjevič, — Babuškins teica, un viņa balsī bija jūtams tāds kā atsalums pret Vaļicki,

— ziņošu savai priekšniecībai, ka jūs neesat vesels un pašreiz runāt nevarat. Cerēsim, ka turpmāk...

— Kas jums teica, ka es nevaru runāt? — gluži kā atģidies, Vaļickis izgrūda pats sev par pārsteigumu.

— Jūs taču... — Babuškins iesāka, bet Fjodors Vasiļ-jevičs viņu atkal pārtrauca, ar lepnu, jau sen aizmirstu kustību atmezdams atpakaļ galvu:

— Es tikai šaubījos par savu, tā teikt... kompetenci. Kad man jārunā?

— Tātad jūs piekrītat? — Babuškins kļuva priecīgs.

— Tas taču ir lieliski! Mums gribētos rīt piecos. Protams, ja jums tas ir pieņemams.

— Man ir pietiekami daudz brīva laika.

— Nu tad ir jauki, — nepamanījis rūgto ironiju, Babuškins sacīja tikpat priecīgi kā pirmīt. — Zināt, mēs atsūtīsim uz šejieni savu darbinieku, lai viņš palīdz jums atnākt. Teiksim, rīt ap četriem.

— Pateicos. Tāda palīdzība man nav vajadzīga, — Vaļickis augstprātīgi atsacījās, lai gan ar bailēm domāja par to, ka rīt viņam būs jādodas ne tikai pierastajā gājienā uz ēdnīcu un atpakaļ, bet papildām vēl uz radio-komiteju.

— Jo labāk! — Babuškins viegli piekāpās. — Tad norunāsim tā: puspiecos mūsu cilvēks jūs gaidīs caurlaides telpā. Jūs pateiksiet savu uzvārdu, un viņš jūs aizvedīs uz studiju. Neaizmirstiet paņemt līdzi pasi! Ziniet, pie mums ir stingri noteikumi. Un pēdējais — pēc runas mēs nevienu nesūtīsim.

— Kā tas jāsaprot? — Vaļickim nebija skaidrs.

— Jūs tāpat vien paņemiet runu līdzi.

— Tas ir... man runa vispirms jāuzraksta?

— Protams! Tas vienmēr tiek darīts. Jums taču būs daudz vieglāk runāt, ja būs priekšā teksts.

— Jā, jā, jums taisnība, — Vajickis piekrita.

— Jūs esat lauva, Fjodor Vasiļjevičl — Babuškins izsaucās pavisam puiciski.

Viņš uzģērba kažoku, sacēla apkakli un tai apkārt aptina silto šalli. Vaļickis viņu pavadīja cauri tumšo istabu labirintam un atgriezās kabinetā gandrīz izmisis. Muļķīgā patmīlība! Tiklīdz Babuškinam bija radušās aizdomas par viņa pilnīgu nevarību, viņš tūlīt bija devis piekrišanu darīt darbu, kurā viņam nebija nekādas pieredzes.

Fjodors Vasiļjevičs mēģināja sevi iztēloties pie mikrofona, kas uzkarināts uz balsteņa vai piestiprināts pie tā. «Ar ko es sūkšu?» viņš prātoja. «Kādiem jābūt maniem pirmajiem vārdiem? Biedri? Pilsoņi? Draugi?»

Viņš tūlīt atcerējās, ka pēdējo no šiem trim vārdiem ir jau teicis Staļins 3. jūlija runā. Pirmie divi skanēja pārāk oficiāli.

Vaļickis bija juties pavisam drošs, kad pirms dažiem mēnešiem aizdrāzās uz Smoļniju un tur viņu pieņēma Vasņecovs. Viņu nemaz nemulsināja tikšanās ar cilvēku, kas ieņēma Ļeņingradā tik augstu amatu. Vaļickis toreiz viņam pateica visu, ko uzskatīja par vajadzīgu teikt, un pat piedraudēja, ka sūdzēsies Staļinam ...

Pavisam brīvi Fjodors Vasiļjevičs bija juties arī toreiz, kad Vasņecovs pats viņu pēkšņi apciemoja, — viņš bija pat uzsācis strīdu ar pilsētas komitejas sekretāru.

Un Kirova rūpnīcā? Vai tad Vajickis tur nebija kliedzis uz komandieriem, kad viņu kareivji nepareizi raka ierakumus? Vai tas nebija viņš, kas, pārvarējis visus šķēršļus, reiz ielauzās direktora kabinetā, kur notika svarīga apspriede? .,.

Taču tagad, iedomādamies sevi pie mikrofona, apzinādamies, ka viņa balss skanēs no desmitiem tūkstošu Ļeņingradas reproduktoru, Vaļickis jutās galīgi apjucis.

«Par ko es runāšu?» viņš trīsēdams tincināja pats sevi. «Viegli ir pateikt: uzmundrināt... nostiprināt ticību... iedvest. Bet kā to izdarīt?»

Fjodora Vasiļjeviča atmiņā uznira atsevišķi teikumi, fragmenti no pēdējā laikā dzirdētiem raidījumiem. Uzmanīgi, baidīdamies palaist garām kaut vienu vārdu, Vaļickis klausījās tikai Padomju informācijas biroja ziņojumus. Pārējais viņu interesēja maz. Taču bija runājuši dažādi cilvēki: karavīri, strādnieki, dzejnieki, pat vairāki profesori, kas stāstīja, kā veicas ar dabisko pārtikas produktu aizstājēju radīšanu. Visi Vaļicka mēģinājumi pašreiz atcerēties viņu teiktos vārdus, lai kaut cik pielāgotos radioraidījumos pieņemtajam stilam, tomēr beidzas nesekmīgi.

Vaļickis paraudzījās pulkstenī. Tas rādīja pusseši, līdz viņa rītdienas runai vēl bija gandrīz vesela diennakts, bet viņam šķita — ja arī viņa rīcībā būtu bijusi nedēļa, viņš tik un tā nesadomātu nekā tik svarīga, par ko droši varētu runāt simtiem tūkstošu cilvēku ...

«Es taču kļūšu stīvs un mēms, tiklīdz atradīšos mikrofona priekšā!» Fjodors Vasiļjevičs bažījās. Viņš mēģināja iztēloties, kā notiks runāšana, un atcerējās, ka plašajā priekštelpā ir liels spogulis. Vaļickis devās uz priekšistabu, paņēmis no kabineta kvēpeni, — petroleju, kas vēl bija palikusi, izmantot no seniem laikiem saglabātai lampai būtu bijis pārāk izšķērdīgi.

Kad kvēpene bija nolikta uz skapīša un Vaļickis piegājis pie spoguļa, viņš ieraudzīja savu attēlu visā augumā — novājējusi, sakritusies seja, krietni vien retāki, nodzeltējuši mati, kas pavisam nesen bija izskatījušies sudraboti balti, pārlieku plats vatenis un bezveidīgas, velteņos ieautas vatētas bikses. «Mans dievs, kā es esmu nolaidies!» Fjodors Vasiļjevičs bēdīgs nodomāja, taču viņu nomierināja tas, ka daudzi viņa kolēģi zinātnieki, ar kuriem iznāca tikties ēdnīcā, izskatījās vēl sliktāk.

Viņš pakāpās soli atpakaļ, tad nez kāpēc izstiepa uz priekšu roku un paklusi sacīja:

— Biedri! Man ir tas gods...

Taču, tūlīt skaidri sapratis, ka tāds sākums neder, Fjodors Vasiljevičs noklepojās un jau skaļāk sacīja:

— Augsti godājamie ļeņingradieši! Mani lūdza ...

Nē, tas bija vēl sliktāk. Tam piemita tāda kā iedomības vai augstprātīgas laipnības pieskaņa. Viņu lūdzal Esiet tik žēlīgs un runājiet!...

Beidzot Fjodors Vasiļjevičs atrada piemērotu vārdu:

— Līdzpilsoņi! ...

Taču tālāk par šo vārdu netika. Viņš nezināja, kā turpināt. Sacīt to, ka viņš bijis zemessargos? Zemessargos taču ir bijuši desmitiem tūkstošu ļeņingradiešu, jauni un veci. Un ne tikai bijuši, bet tā arī palikuši priekšējās pozīcijās. To zina ikviena ļeņingradiešu ģimene. Ko viņš izbrīnīs, kā iztēli pārsteigs ar to, ka neilgu laiku arī viņš bijis zemessargos?

Vaļickis brīdi vēl stāvēja pie spoguļa, reizēm pavicinādams roku un murminādams kādus vārdus. Tad viņam sāka reibt galva. Viņš atspiedās pret sienu un, kad vājums bija pārgājis, paņēma kvēpeni un lēnām čāpoja atpakaļ uz kabinetu.

Tur viņš vispirms pagrieza skaņas regulatoru, kas atradās reproduktora melnā šķīvja vidū, nodomādams šai vakarā vērīgi noklausīties visus raidījumus. Kāda jauna cilvēka balss, kas uzreiz bija kļuvusi stipra, skanēja pa visu dzīvokli:

— Es brīdināju savu posmu: uzmanību, virs mums ir pieci meseril Bet tad redzu: viens fricis pamet ierindu un liekas man taisni virsū! Grib taranēt, vai? — es domāju. Nē, es spriežu, nekas tev neiznāks, tavs spēciņš par vāju, bet pats cenšos tikt viņam astē, noķert viņu tēmēklī. Bet šis, maitas gabals, šaudās šurp un turp, grasās tikt man klāt no augšas. Beidzot es šo tomēr noķeru, sadodu šim no lielgabala un redzu: fašists sācis kūpēt un krīt lejā kā akmens. Bet pēc pirmā vēl viens — to bija nogāzuši mani puiši. Pārējie lasījās projām, lai tikai tiktu cauri ar veselu ādu. Tas arī, patiesību sakot, būtu viss.

Jaunā cilvēka balss apklusa.

«Cik vienkārši, cik tas ir vienkārši!» Vaļickis nodomāja, juzdams reizē rūgtumu un sajūsmu. Rūgtumu tāpēc, ka atšķirībā no lidotāja nevarēja pastāstīt ne par vienu savu varoņdarbu, — to nebija. Bet sajūsmu tāpēc, ka lidotājs tik brīvi, bez jebkāda patosa stāstīja par gaisa kauju, kurā ik mirkli bija riskējis ar dzīvību.

Tad ierunājās diktors:

— Mēs pārraidījām eskadriļas komandiera Ivana Sem-jonoviča Frolova runu. Leitnanta Frolova rēķinā ir astoņas iznīcinātas ienaidnieka lidmašīnas. Bet tagad klausieties jaunāko dzejnieces Olgas Bergholces dzejoli.

«Tas nav tas, kas tnan vajadzīgs, nav tas!» Vaļickis izmisīgi domāja. «Ne lidotājs, ne dzejniece nepalīdzēs, nepateiks priekšā, kas jārunā man ...»

— Ļeņingradieši! — viņš izdzirda repToduktorā zemu sievietes balsi. — Es nolasīšu jums dzejoli, kuru esmu uzrakstījusi samērā nesen. Tas saucas «Saruna ar kaimiņieni». Te tas būs...

Gandrīz nemainīdama balsi, it kā sarunādamās ar kādu, kas sēž līdzās, viņa nolasīja pirmās rindas:

— Daiļa, mana kaimiņiene labā, pasēdēsim brīdi divatā, — pasēdēsim, parunāsim abas brītiņu par mieru, kas reiz nāks.

Kauja ilgst pusotra simta dienu, puse gada tā jau nodzīvots, lautai ciešanos. Un mums ikvienam,

Darja Vlasevna, to sīvais smagums dots.. .[1]

Sākumā Vaļickis klausījās izklaidīgi. Viņš gaidīja aicinājumus uz cīņu un lāstus ienaidniekam. Uz mirkli viņam pavīdēja neskaidra cerība vēlāk dzejoli izteikt prozā un izmantot to rītdienas runā.

Taču dzejolis likās rakstīts pavisam par ko citu. Viņš arī neuztvēra šos vārdus kā dzejoli, iztēlē tie nerindojās nošķirtos pantos. Šķita, ka dzejniece tāpat vien apsēdusies līdzās nerunīgai, rūgtās pārdomās iegrimušai sievietei un grib viņu uzmundrināt. Vaļickis sāka klausīties vērīgāk.

— Darja Vlasevna, — nu vēl mazlietiņ, pienāks diena, kad virs galvas mums rimsies svešo lidmašīnu spieti, pēdējais būs trauksmes atsaukums...

Balss uz mirkli apklusa, un Fjodoram Vasijjevičam šķita, ka dzejniece vairs nespēj parunāt, ka viņa pati iztēlē skata nākotni — tālu, vēl skaidri neiedomājamu, tomēr spožu kā sauli... Taču pēc mirkļa atkal ieskanējās Olgas Bergholces balss:

— Un cik tālu, bezgalīgi tālu Mums ar tevi abām šķitīs karš mirklī, kad pār rūti, ausmā bālo, nesegsies vairs papes aizkars garš...

Vaļickis nodomāja, ka arī viņš noraus no kabineta logiem gaužām apnikušos aptumšošanas aizkarus un ieraudzīs, kā pār piesnigušo, apledojušo pilsētu lēnām ceļas karsta un dzirkstoša saule ...

Dzejnieces balss kļuva aizvien skaļāka, it kā viņa justu, ka izdevies iegūt varu pār kaimiņienes Darjas Vlasevnas sirdi un tā jau nepacietīgi gaida jaunus uzmundrinošus vārdus.

— Svaigu maizi lauzīsim ar pirkstiem, rudzu maizi tumši zeltīto.

Glāzēs vīns mums ugunīgi dzirkstīs, kad mēs lēniem malkiem dzersim to,.,

Pieminekli uzcels tev šai skvērā, un ikviens tur, domās grimis, stās.

Nerūsošais, nemirstīgais tērauds tavu tēlu mūžos saglabās.

Darja Vlasevna, ar spēku tavu visa zeme atjaunoties ies.

Vārds šim spēkam — krievu zemes slava.

Kā šī zeme, Darja, stiprinies!

Atkal sāka vienmērīgi tikšķēt metronoms. Tad diktors paziņoja:

— Tagad, biedri, atkārtosim Padomju informācijas biroja rīta ziņojumu. Naktī mūsu karaspēks cīnījās pret ienaidnieku visās frontēs. — Diktors uz mirkli apklusa, kā parasti atdalīdams galveno ziņu no mazāk svarīgajām, pēc tam turpināja: — Biedra Golubeva komandētā karaspēka daļa, kas darbojas kādā no Rietumu frontes

sektoriem, niknā kaujā ar ienaidnieku ieguva astoņus vācu tankus un četrus lielgabalus... Medicīnas māsa biedre Vasjutina iznesusi no kaujas lauka trīsdesmit piecus ievainotos ar visiem ieročiem... Pašaizliedzīgi strādā Gorkijas apgabala darbaļaudis ...

Cerība, kas radās Vaļicka sirdī, kad viņš izdzirda vārdus «Padomju informācijas biroja ziņojums», kā allaž ātri vien izgaisa. Taču dzejnieces vārsmas joprojām skanēja ausīs.

Diemžēl iegūt no tām kaut ko savai rītdienas runai Vaļickis nespēja. Tās bija pārāk personiskas, pārāk intīmas, ja tā var izteikties par tādu tematu.

Vaļickis joprojām klausījās radio. Atkal runāja karavīri, pēc tam rūpnīcas «Sevkabeļ» strādnieks. Viņš stāstīja, kā rūpnīcas kolektīvs izpildījis kādu svarīgu Valsts aizsardzības komitejas uzdevumu, visvisādi izvairīdamies no jebkuras norādes, kāds īsti bijis šis uzdevums.

Arī karavīru runās bija daudz nosacītu apzīmējumu. Nebija zināms, kurā frontes sektorā notikušas kaujas, par kurām viņi stāstīja, kāda nozīme šīm kaujām bijusi galvenā uzdevuma izpildē — Ļeņingradas glābšanā no blokādes. Tas palika tāds pats noslēpums kā Valsts aizsardzības komitejas uzdevums, ko bija izpildījusi rūpnīca «Sevkabeļ». Lai gan runas neapšaubāmi bija teiktas no visas sirds, tās izklausījās līdzīgas cita citai.

Bet kas notiek ar Maskavu? Kur pašreiz ir robeža starp mūsu un hitleriešu karaspēku?

Kara noslēpumu glabāšana arī uz šiem jautājumiem pieļāva tikai ārkārtīgi vispārīgu atbildi, pavisam neskaidrus izteicienus. Vienīgi daži vārdi, kas skanēja kā aicinājums, kā pavēle, kā galvenā prasība katram padomju cilvēkam, bija skaidri un nepārprotami: «Nepadoties! Izturēt! Dot ienaidniekam pretsitienu! Ticēt uzvarai!»

Vaļickim patika Nikolaja Tihonova stāsts, ko tovakar raidīja Ļeņingradas radiotīkls. Taču arī no tā Fjodors Vasiļjevičs nekā nespēja izmantot savai nākamās dienas runai. Tihonovs nebija atdarināms.

Bet Bergholce? Vaļickis lāgā neatcerējās dzejoli, tomēr viņš atminējās un klusībā atkārtoja vārdus «pieminekli uzcels tev šai skvērā». Pēkšņi sajutis negaidītu enerģijas pieplūdumu, viņš devās pie rakstāmgalda. Kreisajā pusē bija ar smagu presi piespiesta papīra lapu kaudzīte. Va-jickis noņēma presi un pievilka papīrus sev tuvāk. Virspusē atradās tā pati lapa, ko bija saņurcījis Anatolijs. Lai gan lapa tagad bija rūpīgi izgludināta, to tomēr klāja juceklīgs liekumu un lūzumu tīkls.

Pēc šķiršanās no dēla Vaļickis uzmetumiem nebija pieskāries un nezināja, ka Anatolijs centies saņurcītajai lapai piešķirt sākotnējo izskatu. Taču viņš saprata, ka to varēja darīt vienīgi Anatolijs. Tātad bija pamodusies sirdsapziņa... «Bet varbūt žēlums ...» Vaļickis aizvainots prātoja, lēnām pārcilādams lapas.

Viņš nebija nemaz domājis, ka to sakrājies tik daudz— ap četrdesmit, ar dažādiem pieminekļa variantiem. Varbūt Anatolijam bija taisnība un tas viss nav nekas vairāk kā bēgšana no dzīves īstenības ...

Cik daudz traģisku notikumu bijis šai laikāl Saslēdzās blokādes loks. Neveiksmīgi beidzās mēģinājums pārraut blokādi. Vairkkārt tika samazinātas pārtikas devas. Sākās bads. Pilsētu nepārtraukti bombardēja un apšaudīja ar artilēriju. Taču viņš zīmēja un zīmēja savus uzvaras pieminekļus, lai gan uzvara ar katru dienu it kā attālinājās aizvien vairāk!...

Tad ienāca prātā doma: «Varbūt dzejniecei Olgai Berg-holcei taisnība — pēc uzvaras vajadzēs uzcelt pieminekli tieši sievietei. Karavīriem pieminekļu netrūks, tas ir dabiski. Bet sievieti, Ļeņingradas sievieti — māti un strādnieci — var arī aizmirst...»

Viņš attaisīja galda atvilktni, izņēma tīru papīra lapu un gandrīz mehāniski sāka zīmēt sievietes tēlu.

Pats to neapjauzdams, viņš bija tās sejā iezīmējis Veras vaibstus. Jā, tā bija Vera. Tikai vairāk pieaugusi, gandrīz vai paveca, taču joprojām slaida, ar vējā plīvojošiem matiem un lielām acīm, kas veras tālumā ...

Bet laiks ritēja.

Pulkstenis, vienīgā dzīvība, kas bija palikusi šai istabā, ja neskaita tās iemītnieku, nosita deviņas reizes.

«Jau deviņi;» Vaļickis bažīgi nodomāja, raudzīdamies uz veco misiņa ciparnīcu, «bet es vēl neesmu sācis rakstīt rītdienas runu!»

Viņš pabīdīja zīmējumu sāņus un izņēma no galda citu — tīra papīra lapu. Taču, lai kā Fjodors Vasiļjevičs pūlējās, doma par to, ka viņam būs jāuzrunā simtiem tūkstošu cilvēku, paralizēja visas citas.

Beidzot viņš uzrakstīja:

«Cienījamie biedri! Šai laikā, kad zemsirdīgais ienaidnieks cenšas ar saviem kaulainajiem pirkstiem sažņaugt ...»

Tiklīdz viņš bija uzrakstījis šīs pāris rindas, darbs sāka veikties. Vārdi un izteicieni, ko Vaļickis jau bija dzirdējis ne vienreiz vien, zem viņa smaili uzasinātā zīmuļa paši no sevis virknējās cits aiz cita...

Nākamajā dienā Fjodors Vasiļjevičs devās no Zinātnieku nama ēdnīcas taisnā ceļā uz radiokomiteju. Līdz noteiktajam laikam vēl bija vairāk nekā stunda, taču pašreiz viņš gāja tik lēni, ka viņam bija vajadzīga vismaz stunda, lai tur nokļūtu.

Pūta stiprs, skaudrs un svelošs vējš. Ņevā stāvēja ledū iesaluši kara kuģi. Pa ledu vienatnē vai labu gabaliņu cits aiz cita gāja cilvēki. Vieni vilka aiz sevis ragaviņas, citi nesa rokās spaiņus. Vaļickis pārlaida Ņevai gurdu skatienu. Nesen šī aina bija kļuvusi pierasta: pilsētas ūdensvads nedarbojās vai arī darbojās ārkārtīgi neregulāri, tāpēc «pastāvīgi darbojošies» ūdens apgādes avoti bija tikai Moikā, Fontankā un Ņevā izcirstie āliņģi.

Iedams garām Ermitāžai, Vaļickis ievēroja, ka ēkai sagrauts balkons un sabojāti marmora atlanti. Vācu aplenkuma lielgabali darīja savus ļaunos darbus.

Pa krastmalu lēnām vilkās sieviete ar ragaviņām, kurās salīcis sēdēja vīrietis. Viņa seju nevarēja redzēt: ausaine bija uzmaukta uz pieres, kakls bija aptīts ar lielu sievietes lakatu; galvu viņš bija atspiedis pret saceltajiem ceļgaliem. «Kur viņa to ved?» Vaļickis skumji domāja. «Uz poliklīniku? Slimnīcu? Darbu? Ir taču daudz cilvēku, kas vēl spēj stāvēt pie darbgalda, bet nespēj noiet ceļu no mājām līdz darba vietai...»

Arī viņš pats ar pūlēm cilāja uztūkušās kājas. Velteņi tām jau bija kļuvuši par ciešiem. Bet pirms pāris nedēļām šie paši velteņi Vaļickim bija likušies pārāk lieli.

Fjodors Vasiļjevičs šķērsoja Uricka laukumu. Sniega kupenas kļāvās pie pašas pils. Lielās spoguļstikla rūtis, kurās kādreiz jautri rotājās saule, tagad bija izdauzītas — to vietā bija finiera plāksnes.

Uz visiem vējiem pieejamā laukuma likās sevišķi auksts, un Vaļickis sacēla šineļa apkakli, dziļāk uzmauca ausaini. Zem Galvenā štāba ēkas arkas šurp un turp staigāja nosalis sargkareivis, reizreizēm sasizdams kopā cimdotās rokas.

Beidzot Fjodors Vasiļjevičs bija ticis pāri laukumam un sasniedza 25. Oktobra prospektu. Šis agrākais Ņevas prospekts izskatījās gandrīz tikpat tukšs kā laukums.

Atvilkdams elpu, Vaļickis reizēm apstājās pie skatlogiem, kas bija aizsisti ar dēliem un aizkrauti ar smilšu maisiem. Arī maisi bija apsniguši un izskatījās pēc kupenām. Pa māju logiem bija izbāzti melni «buržujiešu» dūmvadi. Labajā pusē tuvu ietvei melnoja automašīnu iebraukts ceļš, un pa to gāja ierindā kādi divdesmit vai divdesmit pieci cilvēki — veci vīri un pusaudži, ģērbušies civilās drēbēs, tomēr ar šauteni uz pleca. Dažiem bija apliktas ložmetēju lentes. «Iznīcinātāju bataljona vads,» Va]ickis nekļūdīgi noteica, viņus ar skatienu pavadīdams.

Bija jau divdesmit minūtes uz pieciem. Pēc kādām četrdesmit minūtēm viņam būs jāsaka runa.

Vēlu iepriekšējā vakarā, iebāzis vateņa iekškabatā četras sīkiem burtiem aprakstītas lapiņas, Fjodors Vasiļjevičs bija kļuvis pavisam mierīgs. Šķita, nav nekā vienkāršāka kā nolasīt tās skaļi. Taču pašreiz, kad viņš lēnām tuvojās radiokomitejai, Vaļickis nobijās aizvien vairāk. Viņš baidījās, ka mikrofona priekšā viņam balss pēkšņi pazudīs vai kļūs pavisam vāja.

Cik vien spēdams, Fjodors Vasiļjevičs paātrināja soli, lai drīzāk tiktu galā, pagūtu sadūšoties un iejusties neierastajos apstākļos.

Bija bez ceturkšņa pieci, kad Vaļickis iegriezās Prolet-kulta ielā un, nogājis dažus desmitus soļu, nokļuva pie radiokomitejas ieejas.

Viņš jutās tā, it kā vajadzētu mesties iekšā aukstā Ņevas āliņģī, taču saņēmies atvēra durvis un pārkāpa pār slieksni.

Vaļickis nokļuva nelielā vestibilā, ko blāvi apgaismoja kvēpenes. Kādu četru metru attālumā no durvīm stiepās koka barjera ar šauru eju vidū, un pie tās stāvēja milicis. Formas tērpa mētelis uz izdilušā auguma izskatījās tikpat kā uz karināmā uzlikts.

Piegājis pie barjeras, Fjodors Vasiļjevičs nedroši teica:

— Piedodiet... man sacīja... Mans uzvārds — Vaļickis.

— Kā? — milicis jautāja.

— Mans uzvārds — Vaļickis, — Fjodors Vasiļjevičs atkārtoja skaļāk. — Man teica...

— Fjodor Vasiļjevič! — pustumsā ierunājās sievietes balss. — Mēs gaidām jūs, nāciet iekšā!

Šai mirklī pie barjeras pienāca jauna sieviete. Viņa bija ģērbusies cieši sajoztā vatenī un vatētās, velteņos ieautās biksēs, galvā ausaine, no kuras uz pieres bija izlīdusi matu cirta.

— Pagaidiet! — milicis stingri uzsauca. — Jāuzrāda pase!

— Jā, jā, protams, — Vaļickis kļuva steidzīgs, atcerēdamies Babuškina brīdinājumu iepriekšējā dienā, un ar pūlēm iebāza roku žaketes iekškabatā.

Beidzot viņš pasi sataustīja, izvilka un sniedza milicim. Tas paņēma brūngani pelēko grāmatiņu, atvēra, tad noliecās pār skapīti, kas stāvēja pie ejas, un sāka ar pirkstu lēni vilkt pār kādu papīra lapu.

— Vaļickis Ef Vē. Ir tāds. Ejiet iekšā!

Un atdeva pasi.

— Vai neesmu novēlojies? — Vaļickis bažīgi jautāja vatenī tērptajai sievietei.

— Nesteidzieties, lūdzu, — viņa atbildēja. — Jūsu runa ir atlikta.

— Nemaz nebūs jārunā? — Vaļickis vaicāja, nez kāpēc juzdams nevis atvieglinājumu, bet vilšanos.

— Nē, nē, — sieviete viņu nomierināja, — katrā ziņā būs jārunā. Tikai mazliet vēlāk. Jūs taču nesteidzaties, vai ne?

— Uz kurieni lai es steigtos? — Vaļickis pavīpsnāja.

— Tad ir labi. Bet tagad saņemieties, mums būs jākāpj sestajā stāvā.

Un sieviete pirmā sāka iet augšā pa kāpnēm. Vaļickis gāja līdzi. Viņam bija grūti kāpt, tomēr viņš negribēja parādīt savu nevarību. Viņa pavadone gan arī kāpa diezgan lēnām.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā viņa apstājās, pagriezās pret Vaļicki un tā kā jautāja, kā ierosināja:

— Atpūtīsimies?

Viņi abi atspiedās pret sienu. Brītiņu klusēdami pastāvēja, tad kāpa atkal. Laiku pa laikam pretim nāca cilvēki, bet Vaļickis nespēja izšķirt, kas tie ir — vīrieši vai sievietes —, jo šeit visi bija ģērbušies vienādi: vateņos un vatētās biksēs, tikai vieni ūdenszābakos, bet citi velteņos. Turklāt kāpnes bija tik tikko apgaismotas.

Trešā stāva kāpņu laukumiņā viņi neapstājās, bet ceturtajā stāvā Vaļickis aizelsies teica:

— Lūdzu, piedodiet! Man ir pagrūti.,,, Ja jūs atjautu, es te pastāvētu... Bet jūs kāpiet vien augšā! Tikai pasakiet, uz kurieni man jāiet... nu, istabas numuru... Pats atradīšu. Jums droši vien ir kas darāms...

Sieviete brītiņu klusēja, atkal atspiedusies pret sienu. Arī viņa elpoja smagi.

— Man ir ļoti nepatīkami, ka jums lika mani sagaidīt, — Vaļickis teica, atvilkdams elpu.

— Man neviens nekā nav licis, — viņa atbildēja. — Es biju pagrabā, un man tā kā tā vajadzētu kāpt augšā. Babuškins jau agrāk lūdza mani ap pieciem jūs sagaidīt.

Vaļickim trūka spēka sievietei pavaicāt, kāpēc viņa bijusi pagrabā un kādā amatā viņa šeit strādā. Viņš bija pateicīgs liktenim, ka viņa runa ir atlikta, — pēc tādas kāpšanas Fjodors Vasiļjevičs nebūtu spējis jēdzīgi nolasīt tās dažas lappusītes, kuras bija uzrakstījis.

Pagāja vismaz piecas minūtes, kamēr viņi pa augstām, kvēpeņu tik tikko apgaismotām kāpnēm tika vēl divus stāvus augstāk. Un tad Vaļickis pēkšņi izdzirda raudas. Viņš ieklausījās vērīgāk, domādams, ka varbūt maldās, taču raudas kļuva aizvien skaļākas. Raudāja vīrietis...

— Kas tur notiek? — Vaļickis jautāja pavadonei.

— Nezinu, — viņa atbildēja, plecus paraustīdama, tad piemetināja: — Tūlīt-iesim pie Babuškina. Es jūs iepazīstināšu.

— Mums nav jāiepazīstina, — Vaļickis teica, nesaprazdams, kāpēc Babuškins sievietei nav pastāstījis, ka vakar bijis pie viņa. «Acīmredzot,» viņš domāja, «šai darbiniecei ar manu runu nav nekāda sakara.»

Pavadone tikmēr pagāja dažus soļus uz priekšu pa gaiteni un atvēra kādas durvis. Raudas kļuva dzirdamas vēl skaidrāk.

Vaļickis lēnām tuvojās durvīm, nezinādams, ko darīt. Iet iekšā istabā, kur skaļi raud cilvēks, likās nesmalk-jūtīgi. Taču pavadone jau bija tur iegājusi, un, brītiņu vilcinājies, arī viņš piesardzīgi pārkāpa pār slieksni.

Vaļicki satrieca tas, ko viņš ieraudzīja. Mazajā istabiņā pie rakstāmgalda, zemu nodūris galvu, skaļi raudāja vatenī ģērbies cilvēks. Noliecies pie viņa un uzlicis rokas uz viņa drebošajiem pleciem, stāvēja Babuškins, bet blakus sieviete, ar kuru kopā Fjodors Vasiļjevičs nupat bija kāpis augšā. Viņa bez mitas atkārtoja vienu un to pašu jautājumu:

— Lazar, kas tev noticis?

Babuškins pamanīja Vaļicki, kas stāvēja durvīs, un, lai raudātājs saprastu, ka istabā ienācis svešs cilvēks, tīšām skaļi sacīja:

— Sveicināti, Fjodor Vasiļjevič! Paldies, ka atnācāt!

Raudas apklusa. Cilvēks, kas sēdēja pie galda, pacēla

galvu. Viņš bija jauns, neskuvies un vājš — kā jau visi ļeņingradieši. Ieraudzījis Vaļicki, viņš piecēlās un straujiem soļiem izgāja no istabas.

— Vai savu runu esat uzrakstījis? — Babuškins jautāja mulsi un reizē uzsvērti lietišķi, it kā nekas nebūtu noticis.

— Jā, jā, — Vaļickis apjucis atbildēja.

Vīrieti, kas raud balsī, viņš bija redzējis pirmoreiz.

Babuškins saprata, ko izjūt Vaļickis, un, viņā neskatīdamies, teica:

— Tas bija Magračovs. Viens no mūsu labākajiem reportieriem.

— Kas viņam noticis? Vai gājis bojā kāds tuvinieks? — Vaļickis vaicāja.

— Pagaidām ne, bet izskatās, ka uz to pusi iet, — Babuškins skumji atbildēja un pēc brītiņa paskaidroja: — Komitejas uzdevumā viņš bija aizbraucis uz karaspēka daļu. Uz nedēļu. Šodien atgriezies mājās, viņš ieraudzīja, ka māte, tēvs un citi mājinieki ir jau tuvu nāvei. Noskaidrojās, ka tēvs pirms dažām dienām gājis uz maizes veikalu un pazaudējis kartītes. Visiem ģimenes locekļiem ...

Vaļicka pavadone, to izdzirdusi, gandrīz nikni izsaucās:

— Kāpēc neviens no viņiem to nepaziņoja mums? Vai tiešām mēs nebūtu palīdzējuši?

Babuškins klusēdams paraustīja plecus. Sieviete izgāja no istabas.

Vaļickis labi saprata Magračova traģēdiju. Jaunas kartītes Ļeņingradā neizsniedza itin nekādos apstākļos. Fjodors Vasiļjevičs prātā ātri aprēķināja — līdz mēneša beigām palikušas vairāk nekā divas nedēļas. Tas nozīmēja, ka šī jaunā cilvēka ģimene lēnām mirs viņa acu priekšā.

— Jā, tā ir nelaime... — Vaļickis klusi sacīja.

— Blokāde... — Babuškins piebilda tikpat klusi un tomēr nikni.

Tad viņš apsēdās pie rakstāmgalda, pārlika vienu kāju pār otru, ar cejgalu atspiezdamies pret galda virsu, un pavisam lietišķi jautāja?

— Vai rima jums ir līdzi?

— Protams, protams, — Vaļickis steidzīgi atbildēja un no vateņa iekškabatas izvilka vairākas uz pusi pārlocītas papīra lapiņas.

Babuškins tās paņēma, sameklēja kabatā zīmuli un iegrima lasīšanā. Bet tad atvērās durvis un istabā atkal ienāca Vajickim jau pazīstamā jaunā sieviete. Viņa piegāja klāt Babuškinam, nolika tam priekšā uz galda pārtikas kartīti un teica:

— Atdod viņaml

Babuškins uzmeta skatienu brūnajam papīra gabaliņam, un viņa seja nobālēja.

— Ko tu... ko tu, Oļa, dari? — viņš izsaucās nobijies un izbrīnījies.

— Atdodl — sieviete atkārtoja un tikpat ātri, kā bija ienākusi, izgāja ārā, aizcirzdama aiz sevis durvis.

— Vai tiešām viņai laimējies dabūt jaunu? — Vaļickis jautāja priecīgs un pārsteigts.

— Nekas viņai nav laimējies, — Babuškins atbildēja. — Viņa atdod savu kartīti.

— Bet kā tad dzīvos viņa pati?

Babuškins nometa uz galda Vaļicka aprakstītās papīra lapiņas un sāka aši staigāt pa istabu šurp un turp. Tad pēkšņi apstājās pretim Fjodoram Vasiļjevičam.

— Jūs jautājat, kā viņa pati dzīvos? Bet kā dzīvo mūsu diktors Meloneds, kuru jūs droši vien daudzkārt esat dzirdējis runājam? Aizvakar mēs veselu pusstundu nokavējām pēdējo ziņu raidījumu, jo viņam nebija spēka no patvertnes uzkāpt studijā — pakrita trešajā stāvā. Un kā dzīvo mūsu orķestra mūziķi, kas saņem kalpotāju kartītes? Vai jūs zināt, kāds ir pūtēja darbs? Tas taču prasa lielu fizisku piepūli. Vai jūs zināt, ka mēs divas dienas slēpām pagrabā mūsu izbadējušos mašīnrakstītāju, kuru uz mēnesi noformējām par diktori, lai kaut cik labāk paēdinātu?

— Kāpēc... jūs slēpāt? — Vaļickis jautāja, šo faktu smaguma nomākts.

— Tāpēc, ka viņa rausta valodu, — Babuškins izsaucās. — Bet mūs divas reizes nedēļā pārbauda speciāla komisija. Uzmana, lai nenotiktu ļaunprātības ar kartītēm.

— Bet... bet kā tagad dzīvos šī... Oļa? — Vaļickis atgriezās pie pirmītējā temata.

— Bergholce? — Babuškins atvaicāja un tad mierīgāk ierunājās: — Kā dzīvos, kā... Puiši brauc uzdevumos uz karaspēka daļām, tur ar pārtiku ir labāk — karavīri paēdina, sabāž somā maizes doniņas vai sausiņus. Tas iet mūsu kopīgajā katlā... Tā tas ir. Badā nomirt neļausim. Līdz mēneša beigām vienu cilvēku par visiem kopā kaut kā paēdināsim. Bet Magračovam ir ģimene... Taču viņš vēl būs jāpiespiež ņemt šo kartīti.

Babuškins apklusa un tad kā atģidies atvainojās:

— Piedodiet... Ķersimies pie darba!

Viņš atkal apsēdās pie galda, atkal pārlika vienu kāju pār otru un paņēma rokās Fjodora Vasiļjeviča atnestās lapiņas. Bet tas it kā cītīgi vēroja Babuškinu, taču patiesībā domāja par kaut ko citu. «Tātad tā ir Olga Bergholce! Bet es, vecais muļķis, viņu noturēju par kurjeri... Vakar viņa lasīja dzejoļus par to karsti ilgoto laiku, kad cilvēki ēdīs tumši zeltainu rudzu maizi un dzers dzirkstošu vīnu, bet šodien atdeva to vienīgo, kas pašreiz cilvēkam nodrošina dzīvību — savu pārtikas kartīti... Ak dievs, cik briesmīgā, nežēlīgā un reizē labā pasaulē mēs patlaban dzīvojam...»

Vaļickis gluži kā hipnotizēts vērās nenovērtējami dārgajā pārtikas kartītē, kas gulēja uz galda netālu no Babuškina. Tāds bieza, sagrafēta papīra kvadrātiņš tagad izšķir cilvēka likteni: ar šo kvadrātiņu cilvēkam ir izredzes saglabāt dzīvību, bez tā — bojā'eja.

— Manuprāt, viss pilnīgā kārtībā, — Babuškins lietišķi ierunājās, —'Jums būs jārunā apmēram pēc stundas. Līdz tam laikam mūsu galvenā studija būs aizņemta... kāds neparedzēts pasākums.

Vārds «galvenā» nez kāpēc nobiedēja Vaļicki. Viņš bikli jautāja:

— Vai tad katrā ziņā vajag... galvenajā?

— Tikai galvenajāl — Pasmaidījis Babuškins paskaidroja: — Tāpēc, ka tur ir silts, protams, relatīvi... Tur pieslēgts gan pilsētas radiotīkls, gan ēters.

— Kā tā... ēters? — Valickis murmināja galīgi apjucis. — Vai tad manu runu paredzēts...

— Nu protams, tā nav domāta Ļeņingradai vieni — Ba-buškins aizsteidzās viņam priekšā. — Vai tad es jums to neteicu?... Nē, ne tikai ļeņingradiešiem, bet visai mūsu zemei un visai pasaulei jāzina, ka cīņā pret fašismu ari mūsu bezpartejiskā inteliģence ir kopā ar savu tautu... Tagad iešu dabūt jūsu runai kara cenzora vizu. Piedodiet, tūlīt būšu atpakaļ...

Palicis viens, Vaļickis palūkojās nelielā logā. Pa to varēja redzēt kādas mājas augšējo stāvu un daudzus ar biezu sniegu klātus jumtus. Tālumā bija saskatāma angāram līdzīga ēka, bet pa kreisi no tās — Mihaila pils torņa smaile. No šejienes raugoties, viss šķita kluss un mierīgs, it kā kara nemaz nebūtu.

Babuškins atgriezās drīzāk, nekā Vaļickis bija gaidījis.

— Cenzors pašreiz aizņemts, lasa citus materiālus, — viņš teica. — Bet drīz pienāks kārta ari jūsējam. Laiks mums vēl ir. — Viņš paraudzījās pulkstenī. — Agrāk nekā pēc stundas jums runāt...

Viņu pārtrauca pusteikumā skaļa balss aiz durvīm:

— Babuškin, Makogoņenko, Magračov, Blumberg! Kur jūs esat?

Pēc mirkļa plaši atvērās durvis un istabā ienāca cilvēks, kas bija ģērbies tāpat kā visi citi — vatenī un vatētās, velteņos ieautas biksēs. Spriežot pēc valdonīgās balss, kādā viņš bija izkliedzis darbinieku uzvārdus, Vaļickis saprata, ka šis samērā jaunais cilvēks ir viņu priekšnieks.

Babuškins piecēlās. To pašu darīja arī Vaļickis.

— No štāba zvanīja, ka mašīna izbraukusi, — ienākušais teica. — Mums jāiet. Ko jūs te darāt?

— Pie mums ir arhitekts Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis, — Babuškins sacīja. — Mēs nepaguvām paziņot, ka viņa runa pārcelta uz citu laiku. Un tas ir mūsu vadītājs Viktors Antonovičs Hodorenko, — viņš pabeidza, pievērsdamies Fjodoram Vasiļjevičam.

Hodorenko sniedza Vaļickim roku.

— Priecājos iepazīties. Pateicos, ka atsaucāties uz mūsu lūgumu. Jūsu uzvārdu biedrs Vasņecovs minēja kā vienu no pirmajiem. Tiesa, viņš gan šaubījās, vai esat vesels... Jūs neapvainosieties, ja jums kādu laiku būs vēl jāpagaida?

— Apžēlojieties, es taču... — Vajickis iesāka.

Hodorenko ne]āva viņam pabeigt teikumu.

— Vai vācu valodu protat?

Fjodoru Vasiļjeviču mazliet mulsināja šis negaidītais jautājums, taču viņš cienīgi atbildēja:

— Es protu visas galvenās eiropiešu valodas: franču, angļu un vācu, kā arī lasu itāliski.

— Itāliešu valoda pagaidām nebūs vajadzīga, — Hodorenko smaidīdams sacīja. — Bet, ja protat vācu valodu, nāciet mums līdzi! Jaša, — viņš pievērsās Babuški-nam — ņemiet līdzi arī Fjodoru Vasiļjevičul

Devis rīkojumu, Hodorenko neatvadījies izgāja no istabas.

— Uz kurieni viņš pavēlēja mani vest? — Vaļickis izbrīnījies vaicāja.

Babuškins nez kāpēc neatbildēja, bet jau vilka viņu aiz piedurknes, sacīdams:

— Iesim, iesim!

Babuškina vilkts, Fjodors Vasiļjevičs izgāja gaitenī un kāpņu laukumiņā ieraudzīja to pašu Hodorenko, ap kuru bija sastājušies cilvēki. Hodorenko vērīgi aplūkoja Va-ļicki un apmierināts noteica:

— Tas ir pat labi, ka esat ģērbies šinelī.

— Palicis no tiem laikiem, kad biju zemessargos, — Vaļickis atbildēja mazliet izaicinoši, domādams, ka Hodorenko viņam pārmet švītēšanos svešā šinelī.

Taču Hodorenko izaicinājumu nesaklausīja, viņš tikai piekrītoši pamāja ar galvu un sacīja:

— Par jūsu dienestu zemessargos man pastāstīja Vas-ņecovs...

Lejā uz kāpnēm kļuva dzirdami smagi, noteikti soļi, it kā tur ierindā nāktu vesels vads. Sarunas apklusa, cilvēki pārliecās pāri margām un raudzījās lejā. Arī, Vajickis, kas nekā nesaprata, paliecās uz priekšu virs pārējo mugurām.

Pa kāpnēm nāca divi vācieši. Jā, jā, viņš nebija kļūdījies — tie bija divi vācu virsnieki, ģērbušies mēteļos ar vītiem, sudrabainiem uzplečiem, galvās naga cepures ar augstām, gan stipri sagumzītām virsām.

Pirmajā mirklī Vajickis pat necentās atrast izskaidrojumu, no kurienes, kāda iemesla pēc te uzradušies šie virsnieki. Jau tas vien, ka Ļeņingradas centrā var ieraudzīt dzīvus vāciešus, gaužām satrieca Fjodoru Vasiļje-vicu, un viņš. sākumā nemaz neievēroja divus mūsu kareivjus, kas ar karabīnēm rokās gāja aiz vāciešiem. Gājienu noslēdza vēl viens mūsu karavīrs ar puskažoku mugurā.

Kad līdz kāpņu laukumiņam, kurā drūzmējās radio-komitejas ļaudis, bija palicis viens stāvs, šis karavīrs veicīgi paskrēja garām konvojniekiem un vāciešiem, ar skatienu sameklēja Hodorenko un stādījās priekšā:

— Jaunākais leitnants Kalmikovsl Tulks. Uz kurieni viņus vest?

— Uz šejieni, lūdzul — Hodorenko parādīja ar plašu žestu.

Visi pakāpās malā, atbrīvodami ceļu.

Blāvajā apgaismojumā Vaļickis nespēja lāgā apskatīt vāciešu sejas. Tomēr viņš paguva ievērot, ka viens no viņiem ir vecāks, bet otrs pavisam jauns, taču vienādais formas apģērbs un baiļu izteiksme sejā — mazliet trīsošas lūpas un plaši ieplestas acis — darīja viņus līdzīgus vienu otram.

Hodorenko devās pa gaiteni uz priekšu, viņam blakus gāja tulks, aiz viņiem abi vācieši konvojnieku pavadībā un beidzot visi tie, kas bija drūzmējušies kāpņu laukumiņā. Pēdējais šai gājienā bija Vaļickis, kam nebija skaidrs, kur vāciešus ved un kādā nolūkā to dara. Galu galā Hodorenko apstājās pie kādām durvīm un teica tulkam:

— Sakiet viņiem, lai iet iekšāl

Abi vācieši reizē pārkāpa slieksni. Visi, izņemot kon-vojniekus, sekoja viņiem.

Pēdējais iegāja Vaļickis.

Iegāja un apstulba. Viņa acu priekšā bija ar sniegbaltu galdautu pārklāts galds, uz kura bija salikti šķīvji ar ēdienu. Tiesa, ēdamā bija pamaz — nedaudz plānu desas un siera šķēlīšu, sviesta kārtiņa tik tikko sedza trauka dibenu, porcelāna cukurtrauks ar smalko cukuru bija piepildīts tikai par kādu ceturto daļu, dekoratīvā traukā iebērti daži cepumi. Gar galda malām bija noliktas ar tēju pielietas glāzes melhiora glāzturos. Istabā dega elektriskā spuldze, acīmredzot daļu radiokomitejas apgādāja ar elektroenerģiju. Vaļickim tas viss likās brīnums, mirāža, citas, gandrīz aizmirstas pasaules vīzija.

Istabas sienas bija viscaur apšūtas ar pulētu koku. Pie tālākās sienas stāvēja aizslietnis, bet bija pavisam viegli saskatīt gandrīz visu, kas aiz tā atradās — mazu galdiņu ar kūpošu patvāri un šķīvīšu kaudzi, bet līdzās uz grīdas kaut kādu kannu. Netālu no aizslietņa sēdēja divi karavīri — bataljona komisārs un politiskais vadītājs. Stūrī pa kreisi slējās augsts grīdas pulkstenis, kas droši vien sen vairs negāja — svārsts nekustējās, rādītāji, kuri bija sastinguši uz vietas, rādīja desmit minūtes uz vienpadsmitiem.

— Lūdzu, sēdieties! — Hodorenko uzaicināja, norādīdams uz galdu, un pievērsās tulkam: — Pārtulkojiet viņiem, lai atģērbjas un sēžas pie galda. Un jūs pats, biedri Kalmikov, arī atģērbieties — šai istabā ir diezgan silts.

Vaļickis dzirdēja, kā jaunākais leitnants pusbalsī pārtulko vāciešiem uzaicinājumu. Tie saskatījušies noņēma cepures, noģērba mēteļus un pakāra uz drēbju uzkaramā pie durvīm. Kalmikovs arī novilka puskažoku.

— Lūdzu, sēstieties! — Hodorenko sacīja, šoreiz pievērsdamies bataljona komisāram un politiskajam vadītājam. Viņš iepazīstināja ar tiem pārējos: — Biedri ir no frontes politiskās pārvaldes.

Apsēdies galda malā, Vaļickis tagad varēja labi redzēt vāciešus. Viņš maz ko zināja par viņu dienesta pakāpēm, bet, tņ kā viens no virsniekiem bija gados vecāks, Va-ļickis nosprieda, ka tam jābūt ar augstāku dienesta pakāpi. Šim vācietim arī tagad, ziemā, seja bija kā nokaisīta ar vasaras raibumiem, un mazliet dīvains izskatījās uz augšu sašaurinātais, it kā saspiestais galvaskauss ar tumšiem matiem. Otram vācietim, gaišmatim ar biezām aizvainota bērna lūpām, pēc izskata varēja dot ap trīsdesmit gadu.

— Tātad, — Hodorenko sacīja, kad visi bija apsēdušies, — Ļeņingradas radiokomitejas darbinieki gribētu sagūstītajiem vācu armijas virsniekiem uzdot dažus"jautājumus. Vispirms lūdzu viņus pateikt, kas viņi tādi ir.

Kalmikovs tulkoja gandrīz sinhroni. «Kāpēc Hodorenko pasauca mani?» Vaļickis prātoja. «Kāpēc jautāja, vai es protu šo valodu? Jauneklis ļoti labi tiek galā ar savu uzdevumu...»

Piecēlās vecākais vācietis, izstiepa rokas gar sāniem un ātri nobēra:

— Virsleitnants Kurts Brauns!

Sis vācietis vēl nebija lāgā apsēdies, kad piecēlās otrs un negaidīti smalkā, gandrīz spiedzīgā balsī teica:

— Leitnants Ludvigs Bismarks!

— Ļoti labi, — Hodorenko sacīja, — Pārtulkojiet viņiem, ka es izpildu radiokomitejas vadītāja pienākumus, bet pārējie biedri ir mūsu darbinieki. Ar frontes politiskās pārvaldes pārstāvjiem, cik man zināms, gūstekņi ir jau tikušies agrāk. — Uz mirkli viņš apklusa un tad turpināja: — Tā kā mūsu tauta, mūsu armija cīnās pret hitlerisko Vāciju, kas mums uzbrukusi, bet mēs, Ļeņingradas radio darbinieki, pilsētas iedzīvotājiem stāstām par notikumu norisi, mums gribētos šo to uzzināt tieši no jums — vācu virsniekiem. Kā jums droši vien ir jau sacīts, tā nav pratināšana, bet tāpat vien saruna. Uz mūsu jautājumiem varat arī neatbildēt, saruna notiek pēc brīvprātības principa. Lūdzu, dzeriet tēju, ēdamais ir uz galda.

Kad Hodorenko sāka runāt, vāciešu sejās vēl atspoguļojās bailes. Bet, kamēr Kalmikovs tulkoja viņa vārdus, šīs sejas pamazām ieguva citu izteiksmi — kļuva mierīgākas. Pirmais paņēma tējkaroti un iegrāba tajā cukuru Brauns. Iegremdējis karotīti ar cukuru tējā, viņš sāka to skaļi maisīt, paslepen uzmezdams skatienu Hodorenko. Pēc tam jau drošāk vēlreiz ielika karotīti cukurtraukā... Otrs vācietis paņēma no šķīvja ciesas ripiņu un steidzīgi iebāza to mutē. Va|ickis ievēroja, cik ātri kustas viņa žokļi.

Līdzās Vaļickim sēdēja Magračovs. Viņš bija noslēdzies sevī, pat it kā atrāvies no citiem. Bet, kad vācietis paņēma cukuru otrreiz, Magračovs sakoda zobus tik stipri, ka vaigu kauli, kas jau tā bija izspiedušies, vēl asāk iezīmējās zem plānās, gandrīz caurspīdīgās ādas. Ieraudzījis, ka otrs vācietis iebāž mutē desas šķēli un sāk to košļāt, viņš pat klusītēm izlamājās:

— Redz, kā rij.,. draņķis tāds!

Pats Hodorenko laiski pievilka sev klāt trauku ar cepumiem, it kā negribīgi paņēma vienu no tiem, nokoda kumosiņu un pārējo nolika uz tukšā šķīvja.

— Ēdiet, biedri! — Hodorenko skaļi sacīja, pievērsdamies saviem darbiniekiem. Tad paraudzījās rokas pulkstenī un it kā starp citu piebilda: — No pusdienām jau pagājušas divas stundas, un tik ilgā laikā var rasties izsalkums.

Kalmikovs pārtulkoja arī šos vārdus. Tomēr neviens\ radiokomitejas darbinieks ēdienam nepieskārās.

— Tad nu pirmais jautājums jums, virsleitnant Braun, — Hodorenko teica, šoreiz sevišķi skaļā balsī, lai gan abi vācieši sēdēja blakus. — Ko jūsu priekšnieki stāstīja par apiešanos ar vācu kara gūstekņiem Padomju Savienībā?

Brauns nolika uz galda pa pusei izdzerto tējas glāzi un gribēja pielēkt kājās, bet Hodorenko viņu atturēja.

— Sēdiet, sēdiet!... Tātad?

— Mums stāstīja, ka boļševiki gūstekņus nošaujot. Itin visus. Bet virsniekus — pašus pirmos, — Brauns atbildēja.

— Un jums, leitnant Bismark? Starp citu, vai jūs neesat tā paša Bismarka pēctecis?

— Nekādā ziņā ne! — viņš izbijies iesaucās, un Kalmikovs tulkojumā precīzi atdarināja viņa intonāciju.

— Mans tēvs ir vienkāršs ierēdnis. Bet es... es esmu bijušais sociāldemokrāts.

— Gūstā viņi visi ir bijušie demokrāti, — Magračovs novilka caur zobiem,

Hodorenko uzmeta viņam bargu skatienu, bet tūlīt nesatricināmā mierā turpināja:

— Ļoti labi. Vai arī jums stāstīja, ka pie mums gūstekņus nošauj?

— Jā gan, ģenerāļa kungsl

— Es neesmu ģenerālis, vispār neesmu karavīrs, — Hodorenko pasmaidīja, — jūs jau to dzirdējāt. Tagad, Bismarka kungs, pastāstiet, kā ar jums apgājās, kad bijāt krituši gūstā. Varbūt jūs sita?

— Nē, nē! — abi vācieši izsaucās gandrīz reizē.

— Mērdēja badā?

— Nē, nē! — viņi atkal vienprātīgi izsaucās.

— Draudēja nošaut?

— Boļševika kungs, — virsleitnants pieceldamies teica,

— esmu gatavs ar vācu virsnieka goda vārdu apliecināt, ka ar mums apgājās pilnīgi korekti. Mums apsolīja, ka mūs nosūtīs uz gūstekņu nometni un, tiklīdz būs beidzies karš, ļaus atgriezties Vācijā.

— Kurā karaspēka daļā jūs dienējāt, virsleitnant?

— Astoņpadsmitās armijas trīssimt četrpadsmitās divīzijas ceturtā pulka trešajā rotā, — Brauns kā skaldīt noskaldīja.

— Un jūs, leitnant?

— Trīssimt četrpadsmitās divīzijas ceturtā pulka trešajā rotā!

— Ļoti labi. Kas komandēja jūsu karaspēka da]u?

— Pulkvežleitnants Danvics, — Brauns atbildēja.

— Tātad jūs abi pilnīgi brīvi apgalvojat, — Hodorenko rezumēja, — ka jūs nekādiem spaidiem neesat bijuši pakļauti, ka apiešanās ar jums bijusi laba, ēdiens apmierinošs. Vai tā ir, virsleitnant Braun?... Tā ir, leitnant liismark?

Vācieši pamāja ar galvu.

— Lūdzu jūs atbildēt.

Vācieši viens pēc otra atbildēja:

— Jawohl!

— Tagad man ir jautājums leitnantam Bismarkam. Pie jums atrastajā piezīmju grāmatiņā... — Hodorenko uz mirkli apklusa un, pievērsdamies bataljona komisāram, vaicāja: — Atļausiet?

Bataljona komisārs izvilka no formas svārku krūšu kabatas apbružātu grāmatiņu un iedeva to Hodorenko.

— Jūsu piezīmju grāmatiņā, — Hodorenko turpināja, šķirstīdams lapas, — ir daži krievu valodā rakstīti vārdi. Es lasu: «Lūdzu nešaut uz mani! Saņemiet mani gūstā! Jūsu valodu es nesaprotu.» Kad šie vārdi ierakstīti, un kas tos rakstījis?

Vācietis klusēja.

— Es atkārtoju, — Hodorenko sacīja, — ja negribat,

neatbildat... Tā ir jūsu grāmatiņa?

— Jā, — Bismarks neskanīgi atbildēja.

— Šo lappusi jūs rādījāt mūsu kareivjiem, kad viņi jūs saņēma ciet. Vai ne?

— Jā.

— Bet kā jūs to uzrakstījāt, valodu neprazdams?

— To... neesmu rakstījis es.

— Kas tad?

— Kāds krievs, — Bismarks atbildēja tik tikko dzirdami.

— Lūdzu, skaļāk! Mūsu biedri nedzird.

— Kāds krievs. Gūsteknis.

— Pēc jūsu lūguma?

— Jā.

— Vai tad jums nebija bail, ka viņš par šo lūgumu nepastāsta kādam jūsu priekšniekam?

— Nu nē! — vācietis izsaucās, pēkšņi sarosīdamies.! — Tas bija izslēgts.

— Kāpēc?

— Pēc piecām minūtēm viņu nošāva.

— Par ko?

— Viņš taču bija komisārs!

— No kā jūs to secinājāt?

zvaigzne. Lūk,ļ formas svārka!

— Pēc zvaigznes. Viņam bija sarkana šeit! — Un vācietis norādīja uz savu piedurkni.

Istabā bija dzirdama neskaidra, dobja skaņa, tāda kā : kopīga smaga nopūta.

— Vai jūs devāt komandu viņu nošaut?

— Nē, nē! — Bismarks nobijies izsaucās.

— Kas tad?... Es jautāju: kas tad? — Hodorenko atkārtoja skaļāk.

— Pats pulka komandieris Danvics, — Bismarks pēc brītiņa atbildēja.

— Tātad jūs bijāt pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk nokļūsiet gūstā. Kāpēc?

Vācietis klusēja.

— Labi, varat neatbildēt. Tādā gadījumā cits jautājums: kad izdarīts šis ieraksts?

— Samērā nesen. Ziemā.

— Kāpēc tieši ziemā jums ienāca prātā, ka iespējams gūsts?

— Tāpēc... tāpēc... — vācietis murmināja un tad pēkšņi histēriski iesaucās: — Tāpēc, ka tagad tā ir īsta mocībai Mēs pārāk ilgi stāvam pie Pēterburgas! Stāvam sniegā. Bez siltām drēbēm. Uz mums šauj jūsu smagā artilērija. Gandrīz katru dienu mēs zaudējam kādu kareivi vai virsnieku, ko nozog jūsu izlūki. Es taču arī esmu cilvēks! ...

«Tu esi neģēlis, nelietis, mežonīgs vilks!» Vaļickim gribējās kliegt, un viņš tik tikko novaldījās. «Tu vēlējies saglabāt savu dzīvību, izmantojot cilvēku, kas pats dodas uz soda vietu. Kas tika lemts nāvei tikai tāpēc, ka viņam uz piedurknes bija sarkana zvaigzne. Neģēlis! ...»

— Nomierinieties! — Hodorenko ar uzsvērtu aukstasinību teica vācietim.

Vācietis pārstāja šņukstēt. Pie galda sēdošie cilvēki raudzījās viņā naidīgi, un šo cilvēku acīs bija nicinā-j ums.

Hodorenko vaicāja:

— Vai ir vēl kādi jautājumi?

Neviens neatbildēja, bet tad ierunājās Vaļickis, vāciski vaicādams:

— Un šis komisārs... vai viņš lūdza žēlastību?

— Ai nē! — Bismarks izsaucās, it kā būtu iepriecināts.

— Kā jūs domājat — kāpēc ne? — Vaļickis atkal jautāja, ar pūlēm apvaldīdams satraukumu.

— Tas taču ir izslēgts ... kungs ... kungs ... — vācietis sastostījās un apjucis raudzījās uz kareivja šineli, ko Vaļickis tā arī nebija noģērbis. — Pulkveža kungs, — vācietis negaidīti pabeidza, — komisāri nekad nelūdz žēlastību.

Sos vārdus vācietis pateica tā, it kā viņš tiešām būtu izbrīnījies, kā šis dīvainais krievu virsnieks bez dienesta atšķirības zīmēm uz zīmotnēm, pēc vecuma spriežot, droši vien pulkvedis, nesaprot tik vienkāršas lietas.

— Tad vēl viens jautājums, — Vaļickis nerimās. — Vai jums ir zināms, ka jūsu uzvārda brālis vāciešus allaž brīdināja, ka karš ar Krieviju ir bīstams?

— Mans... uzvārda brālis? — Bismarks apjucis jautāja un tad plati pasmaidīja. — Tas taču bija ļoti sen! Un neviens to neatceras.

— Mēs ... jums ... to atgādināsim, — Vaļickis skarbi noteica un savilka pirkstus dūrēs.

Hodorenko viņā palūkojās ar brīdinošu skatienu.

— Nenodarbosimies ar vēsturi, — viņš sacīja un, atkal pievērsdamies vāciešiem,, jautāja: — Varbūt jūs gribat kaut ko vaicāt mums?. ‘

— Ja jūs atļaujat, mans kungs, man ir jautājums, — ierunājās Brauns, kas ilgi bija klusējis. — Vai... vai jūs vienmēr tā ēdat?

Hodorenko paraustīja plecus.

— Kā tad? — viņš atvaicāja. — Vai gribat sacīt — tāpat vien uzkožat sausu?

Tulks sāka tulkot, taču pie vārdiem «uzkožat sausu» viņš sastostījās.

— Trocken essen, — Vaļickis pēkšņi skaļā balsī pateica priekšā.

— Nē, es gribēju jautāt ko citu, — Brauns iebilda. — Mums stāstīja, ka Pēterburgā cilvēki mirstot badā, aprijot cits citu...

Hodorenko uzmeta īsu un asu skatienu cilvēkiem, kas sēdēja pie galda, un tie iesmējās visi reizē.

— Protams, — Hodorenko sacīja, kad smiekli bija apklusuši, — mēs bijām spiesti stingri ierobežot pārtikas devas. Mūsu galds, kā redzat, ir diezgan trūcīgs...

— Un tomēr jūs esat lemti bojā ejai, — Brauns pēkšņi teica. — Jūs esat ieslēgti divkāršā blokādes lokā. Turklāt — vai tad jums nav zināms, ka mūsu karaspēks stāv pie Maskavas un ja ne šodien, tad rīt būs Kremlī?

To sacīdams, viņš paņēma desas ripiņu un sāka košļāt.

Vaļickis piecēlās un klusi izgāja no istabas. Viņš nezināja, kāpēc Hodorenko bija viņu uzaicinājis piedalīties šai traģikomēdijā; varbūt Hodorenko nepaļāvās uz karavīru tulku, kas, noskaidrojās, bija pietiekami pieredzējis un teicami prata vācu valodu? Bet varbūt viņš tikai gribēja dot Vaļickim iespēju tuvumā paskatīties uz ienaidnieku? Taču Fjodors Vasiļjevičs juta, ka nespēj sevi piespiest vēl ilgāk palikt tur. Viņam bija pretīgi redzēt šos cilvēkus vāciešu formas tērpos, bija pretīgi pat dzirdēt to balsis, — tie droši vien vēl vakar vai aizvakar, nu, Ilgākais, pirms dažām dienām, šāva un kāra viņa tautiešus.

Vaļickis vairs nespēja skatīties uz uzklāto galdu, pie kura sēdēja izbadējušies, vateņos ģērbušies cilvēki, dzēra tēju bez cukura un neviens nepieskārās kaut kam ēdamam. Viņi dzēra mazliet iekrāsotu ūdeni, kamēr vācieši pilnām karotēm bēra tējā cukuru, locīja iekšā desu...

Kāpēc tas tika darīts? Kādā nolūkā? Lai pārliecinātu šos divus draņķus, ka Ļeņingradā nav bada? Bet kam viņi varēs to pastāstīt? Tas viss vēl būtu kaut kā saprotams, ja saruna būtu pārraidīta, pa radio ...

«Taču,» Vaļickis prātoja, «paziņot visai valstij, ka Ļeņingradā netrūkst pārtikas, būtu zaimošana ... Kāpēc tad bija vajadzīga šī izrāde?»

Un pēkšņi Vaļickim iešāvās prātā: «Ja būtu bijis iespējams pārraidīt pa radio kaut vienu, kaut vienu vienīgu teikumu no visa sacītā: «Komisāri nekad nelūdz žēlastību!» Tieši šo teikumu, ko pateica vācietis pats. Tas būtu attaisnojums visam pārējam. Kā šis Bismarks zina, ka tas nošautais bijis komisārs? Ak tā, pēc sarkanās zvaigznes uz blūzes piedurknes... Bet miljoniem padomju cilvēku nēsā tādas pašas zvaigznītes pie laiviņām, naga cepurēm un ausainēm. Arī viņus var uzskatīt par komisāriem...

Arī pie manas laiviņas, ko dabūju zemessargos, bija tāda zvaigznīte...»

Pēkšņi Vaļicka domas atgriezās pagātnē, kas tagad viņam šķita jau tāla. Pie sarunas, pareizāk sakot, pie viņa kabinetā notikušā strīda ar Vasņecovu, kas tik negaidot bija atnācis pie viņa mājās. Par ko viņi toreiz strīdējās? Jā, Valickis apgalvoja, ka Krievija nekad nepakļausies ienaidniekam, tāpēc ka tā ir Krievija. Tāpēc ka arī pagātnē tā nav padevusies nevienai intervencei — ne mongoļu, ne teitoņu, ne zviedru, ne franču. Nedz arī tai, kas bija astoņpadsmitajā gadā. Un ko toreiz atbildējā Vasņe-covs? Sākumā neko. Viņš aplūkoja uz rakstāmgalda nolikto uzvaras pieminekļa uzmetumu. Un pēc tam jautāja, kādā krāsā ir karogs, ko tur rokā kareivis ...

«Jā, jā,» Vaļickis domās teica, «tikpat pamatoti viņš varēja vaicāt, kādā krāsā ir zvaigznīte pie kareivja laiviņas ... Sarkanā krāsa ... Sarkans ir padomju krāsa. Tur slēpās galvenais Vasņecova arguments. Pareizs arguments. Tagad es to zinu. Vasņecovam bija taisnība. Viņu — vāciešu uztverē mēs visi esam komisāri. Visi esam ar zvaigznēm. Viņi neiedziļinās sīkumā, kur šī zvaigzne atrodas — uz piedurknes vai uz pieres. Varbūt tiešām tur nav būtiskas atšķirības...»

Vaļicka pārdomas iztraucēja klusa durvju iečīkstēša-nās. No tās pašas istabas, ko nupat viņš bija pametis, tagad iznāca Magračovs un, sevī iegrimis, devās uz kāpņu pusi. Viņš nepamanīja arī pie sienas stāvošo Vaļicki.

Taču nepārvarami vēlēdamies izteikt visu, kas bija sakrājies sirdī pēdējā pusstundā, Fjodors Vasiļjevičs viņu pasauca.

Magračovs apstājās.

— Piedodiet... — Fjodors Vasiļjevičs mulsdams ierunājās. — Mēs nupat sēdējām blakus... Mans uzvārds Vaļickis...

Vaļickis, protams, neatgādināja, ka pavisam nesen viņš bija redzējis Magračovu raudam.

Magračovs nodrebēja. It kā atmodies no transa, viņš vērīgi paraudzījās Fjodora Vasiļjevičā un apstiprināja:

— Es jūs pazīstu. Jūs esat arhitekts, un drīz jums būs jārunā pa radio.

— Es nespēju izturēt šo inscenējumu, — Fjodors Vasiļjevičs drūmi atzinās. — Acīmredzot arī jūs to nevarējāt, vai ne?

— Nē, — Magračovs dzedri atbildēja. — Es varēju, j

— Arī jūs taču ... iznācāt ārā.

— Darbs pabeigts, tāpēc ari iznācu. Tūlīt visi izklīdīs.)

— Darbs? — Vaļickis brīnījās, — Kāda jēga ir šim...ļ kā jūs izteicāties ... darbam?

— Elementāra. Tas, ko runāja vācieši, ir ieskaņots! platē, un to pārraidīs pa radio.

— Pa radio? — Vaļickis jautāja, vēl vairāk izbrīnīda-ļ mies un sasuzdams.

— Ieraksts izdarīts speciālām automašīnām ar raidstacijām. Tām, kas no priekšējām pozīcijām raida ienaidnie- ļ kam. Vai tiešām jūs nesaprotat, cik svarīgas ir pašu vāciešu liecības, ka gūstekņus pie mums nenonāvē un ka cerības uz Ļeņingradas nomērdēšanu badā ir nedibinātas?

— Jūs gribat pārliecināt vāciešus, ka Ļeņingrada nebadojas? — Vaļickis jautāja ar rūgtu zobgalību balsī.

— Fašistus var pārliecināt vienīgi ar lodi. Un tomēr... šai karā mums jāizmanto visi līdzekļi.

To pateicis, Magračovs pagriezās un aizgāja pa gaiteni.

«Hei tur taču nebija neviena mikrofona!» Vaļickis gribēja nokliegt viņam pakaļ. Tai brīdī atkal atvērās durvis, tajās parādījās tulks un aiz viņa abi vācieši. No gaiteņa otra gala pie viņiem pienāca kareivji ar karabīnēm. Viens no kareivjiem ar roku deva vāciešiem zīmi, un tie sāka iet uz kāpņu pusi.

Vaļickis iegāja atpakaļ istabā, lai no kāda uzzinātu, kad viņam beidzot būs jārunā, un ieraudzīja, ka uz galda tagad stāv svari. Bataljona komisārs ņēma no šķīvjiem atlikušos produktus un lika uz svariem. Politiskais vadītājs sēdēja ar zīmuli rokā. Viņam priekšā uz galda bija balta papīra lapa.

— Desa — divsimt gramu... Speķis — trīssimt divdesmit gramu... Baltmaize — pieci simti divdesmit pieci grami... — diktēja bataljona komisārs, katru produktu rūpīgi ietīdams papīrā un ielikdams metāla kannā. Pēdējo viņš nosvēra un turpat ielika Hodorenko iekosto cepumu.

Cilvēki, kas nesen bija sēdējuši pie galda, tagad stāvēja pie sienām un klusēdami vēroja šo svinīgo rīcību. Neviens no viņiem nepakustējās.

Kad visi šķīvji bija iztukšoti, bataljona komisārs vaicāja politiskajam vadītājam:

— Patēriņš?

— Piecdesmit gramu cukura, divi simti piecdesmit trīs grami desas, simt deviņdesmit trīs grami speķa un... pieci grami cepumu, — viņš atbildēja.

Bataljona komisārs aizcirta ciet kannas vāku un, pagriezies pret Hodorenko, teica:

— Lūdzu, parakstiet aktu! Produktu pārpalikums jānogādā atpakaļ hospitālī.

Hodorenko parakstījās. Frontes politiskās pārvaldes darbinieki paņēma kannu un izgāja.

— Aši atjaunot studiju! — Hodorenko pavēlēja.

Viss turpmākais norisinājās dažās minūtēs. Divi vateņos ģērbušies cilvēki piegāja pie veclaicīgā, šķietami bezdarbīgā pulksteņa un izvilka no turienes aiz ciparnīcas paslēptu mikrofonu, no kura stiepās gara, melna aukla. Citi darbinieki novāca no galda šķīvjus un salocīja galdautu. Uz pulētās galda virsas ieņēma savu parasto vietu pie balsteņa piestiprināts mikrofons. No aizslietņa, kur atradās ne tikai patvāris, bet arī telefons, bija dzirdami īsi Hodorenko rīkojumi:

— Pierakstu atgādājiet man pēc pusstundas, lai to noklausītos ... Hroniku raidīs no otrās studijas ...

Beidzot Hodorenko pameta aizslietni, palūkojās rokas pulkstenī un, pievērsdamies Babuškinam, kas rosījās kopā ar citiem, sacīja:

— Dod pavēli, lai pēc trim minūtēm beidz raidīt skaņu plašu mūziku! Un izziņo radiohroniku!

Pēc tam Hodorenko citu pavadībā devās uz durvīm.

Arī Vaļickis sāka iet uz durvju pusi, bet kāda balss viņu apturēja:

— Fjodor Vasiļjevič! Jums jāpaliek šeit. Iepazīsimies! Es esmu diktors Meloneds.

Tai mirklī virs aizvērtajām durvīm iedegās agrāk neredzēts uzraksts: «Uzmanību!»

Vaļickis stāvēja nekustēdamies, cieši vērdamies šai aicinājumā vai komandā.

— Klausieties, Fjodor Vasiļjevič, — Meloneds pamācoši teica, — pēc divām minūtēm jūs ieraudzīsiet uz tablo jaunu uzrakstu. Tad pieejiet pie mikrofona, apsēdieties uz šī krēsla un skatieties manī. Es sēdēšu blakus. Tiklīdz būšu pamājis ar roku, varēsiet sākt.

Vaļickim bija uz mēles daudz jautājumu. Vai vārdi jāizrunā skaļi? Vai no mikrofona jāturas tālu vai jāpieliecas tam tuvu klāt? Jārunā lēni vai ātri? ...

Bet uz tablo uzraksts jau bija mainījies. Tagad uz tā spīdēju vārdi: «Mikrofons ieslēgts!»

Meloneds apsēdās, norādīdams Vaļickim uz tukšo krēslu līdzas, un pielika pirkstu pie lūpām, ar to dodams zīmi, ka visas sarunas pārtraucamas. Rokās viņam bija nez kur uzradusies papīra lapa, droši vien viņš bija to izņēmis no vateņa kabatas.

Meloneds mazliet atlaidās pret krēsla atzveltni, it kā saņemdams spēkus, tad izslējās un, raudzīdamies uz mikrofonu, ierunājās balsī, ko Vaļickis tik daudzas reizes bija dzirdējis pa radio:

— Runā Ļeņingrada! Runā Ļeņingrada! Pašreiz mūsu studijā atrodas dzimts ļeņingradietis, ievērojamais arhitekts akadēmiķis Fjodors Vasiljevičs Vaļickis. Viņa liktenis ir līdzīgs simtiem tūkstošu citu Ļeņina pilsētas iedzīvotāju liktenim. Atteicies evakuēties, viņš iestājās zemessargos. Pēc demobilizēšanas veselības stāvokļa 'dēļ viņš piedalījās svarīgā pasākumā kādā no mūsu kara rūpnīcām. Pašreiz padomju patriots ļeņingradietis Vaļickis veltī savus spēkus tam, lai radītu plakātus un panno, kas mobilizē mūsu pilsētas iedzīvotājus pastiprināt pretsitienus nīstajam ienaidniekam. Tātad vārds Fjodoram Vasiļjevi-čam Vaļickim...

Pagriezies pret Vaļicki, Meloneds pamāja ar roku un pastiepa pirkstu uz mikrofona pusi. Fjodors Vasiļjevičs līdz tam bija sēdējis un klausījies diktorā tā, it kā visam, ko tas runāja, nebūtu nekāda sakara ar viņu pašu. Tikai tagad, ieraudzījis Meloneda norādošo pirkstu un viņa enerģisko galvas locīšanu, Fjodors Vasiļjevičs saprata — laiks sākt.

Viņš steigšus iebāza roku kabatā, lai izvilktu rīmas tekstu, un bailēs sastinga: rimu taču bija paņēmis Babuš-kins...

Fjodors Vasiljevičs izmisis pagrieza galvu uz diktora pusi, lai to paziņotu, bet diktors gandrīz vai aizspieda ar plaukstu viņam muti, parādīja uz gaismas tablo un atkal ar pirkstu pabakstīja uz mikrofona pusi, prasīdams, lai Fjodors Vasiljevičs tūlīt sāk runāt.

Vēlāk Vaļickis neatcerējās, cik ilgi viņš bija klusējis — vienu sekundi, piecas, varbūt desmit? Viņš juta, ka aizžņaudzas kakls, un iedomājās simtiem tūkstošu ļeņingradiešu, kas bažīgi un izbrīnījušies raugās uz pēkšņi apklusušajiem reproduktoriem.

Vaļickis visiem spēkiem pūlējās atsaukt atmiņā uzrakstīto runas tekstu, taču nespēja atcerēties neviena vārda. Blāvi spīdošais mikrofons un pie sienas degošais tablo paralizēja domas.

Un pēkšņi it kā no malas viņš izdzirda savu balsi:

— Kad uzzināju, ka man parādīts gods — dota iespēja runāt ar jums, mani biedri —, es domāju: kas es tāds esmu, lai lūgtu manī klausīties jūs — karavīrus un darba

cilvēkus?

Pateicis šos vārdus, Vaļickis juta tādu atvieglojumu, tādu domas skaidrību, kādu nebija jutis jau sen. Viņš bija aizmirsis visu, ko iepriekšējā vakarā bija rakstījis par kaulainajiem bada pirkstiem, par nepieciešamību cīnīties līdz pēdējam, nu gluži visu, kas bija tajās Babuš-kina aiznestajās papīra lapiņās. Toties viņam radās citi vārdi un teikumi, kas virknējās it kā paši no sevis.

— Ko es esmu savā mūžā paveicis? — Vaļickis turpināja. — Esmu uzcēlis vairākas ēkas, no kurām divas jau sagrāvusi vācu aviācija un artilērija. Esmu uzrakstījis dažas grāmatas par arhitektūru. Bet tas taču ir tikai piliens jūrā. Ļeņingradu cēluši vairāki desmiti ievērojamu arhitektu un miljoniem krievu strādnieku un zemnieku, kuru vārdus neviens neatceras. Gadsimtu pēc gadsimta viņi būvējuši šo pilsētu Ņevas krastā... Un tomēr es esmu bijis lepns tāpēc, ka arī pēc manas nāves — tā vairs nav tālu — vēl ilgi stāvēs ēkas, kuras esmu cēlis. Jā, mani biedri, es esmu lepojies ar to, ka nekad neesmu kļuvis neuzticīgs savai mīļotajai mākslai. Esmu savā godkārē lepojies ar iegūto akadēmiķa nosaukumu. Lepojies ar to, ka esmu vairāku arhitektūras akadēmiju loceklis ārzemēs. Bet pašreiz, — Vaļickis runāja aizvien skaļāk, — es lepojos vienīgi ar to, ka mugurā man ir kareivja šinelis, ko man izsniedza, kad biju zemessargos, un es gribu teikt visiem, kas mani klausās: nav pašreiz pasaulē akadēmiķa mantijas, ko es vērtētu augstāk par šo šineli!

Vaļickis pieliecās mikrofonam vēl tuvāk, it kā tas būtu dzīvs un klausītos cilvēkā, ar pirkstiem saspieda galda malu, un viņa satrauktā runa skanēja ar jaunu spēku:

— Man visu mūžu ir licies, ka pasaulē viss ir iznīcīgs un relatīvs, ka mūžīgs ir tikai tas, kas veidots no akmens. Es ticēju vienīgi akmenim — granītam, marmoram. Pārējo uzskatīju par niekiem un nīcību. Jūs varat manī par to nosodīt, biedri, bet es gribu būt pret jums godīgs līdz galam. Sis karš mani piespieda saprast to, ko nebiju flpē|ls saprast gadu desmitiem ilgi. Dievam es neesmu ticējis nekad, tomēr tagad esmu ticīgs. Par manu dievu ir kļuvis lepnais cilvēka gars. Ne ģēnija, ne dižena gleznotāja vai arhitekta gars, lai gan joprojām es noliecu galvu viņu talanta priekšā. Mana pašreizējā ticība izpaužas citādi. Es esmu sapratis — tikai tagad sapratis, ka pasaulē nav nekā augstāka par cilvēku, kas izplata un aizstāv diženu ideju. Agrāk es domāju, ka cilvēks ir vājš, ka bads un aukstums, ka draudīga nāves izkapts spiež viņu turēties pie dzīves par jebkuru cenu. Bet es esmu kļūdījies. Kā es esmu kļūdījies!

... Ko šajos brīžos Vasilijs Fjodorovičs redzēja acu priekšā? Ar ko viņš sarunājās? Pie kā viņš vērsās? Pie Koroļova? Pie Vasņecova? Pie Veras? Pie sava vecā drauga Osmiņina, ko viņš nebija saticis kopš pirmajām kara dienām?

— Mums pašreiz nav nekā, — Vaļickis turpināja. — Nav maizes, nav elektrības, tramvaji stāv ieputināti sniegā, mūsu tuvinieki atrodas frontē vai evakuācijā. Taču es jūtos bagāts. Jā, bagāts! — Vaļickis izaicinoši atkārtoja, lai kāds neiedomātos, ka viņš pārteicies, izrunādams tādu neiederīgu vārdu. — Es dzīvoju tāpat kā visi ļeņingradieši. Man istabā ir skārda krāsniņa, un es to kurinu ar mēbelēm. Bet es esmu bagāts tāpēc, ka mūža galā esmu sapratis, kāpēc cilvēkam ir vērts dzīvot. Es esmu nodzīvojis vairāk nekā sešus gadu desmitus, bet man nekad nav tik ļoti gribējies dzīvot, kā gribas tagad. Es gribu nodzīvot līdz uzvarai. Gribu pieredzēt galīgo taisnības triumfu pār meliem, patiesas ticības uzvaru pār varmācību un ieraušanas kāri, Sarkanā Karoga un Sarkanās Padomju Zvaigznes triumfu pār fašisma kāškrustu!

Vaļickis runāja steidzīgi, neskaidri, pārlēkdams no vienas domas uz otru, baidīdamies, ka nepagūs, nespēs pasacīt visu, ko viņam šai brīdī gribējās teikt.

Juzdams neparastu pacilātību, pašlaik nekā neredzēdams — ne sienas, ne spīdošo tablo —, it kā pilnīgi saplūzdams kopā ar mikrofonu, Vaļickis nemaz īsti neievēroja, ka klusi paveras durvis un studijā nedzirdamiem soļiem ienāk kāds vatenī ģērbies cilvēks,..

— Un neticiet, — Vaļickis dedzīgi izsaucās, — ja jums kāds apgalvo, ka meli spēj uzvarēt kaut vai uz laiku!

Dzeniet šo cilvēku projām no sevis, lai cik tuvs viņš būtu bijis jums agrāki Ja šaubas iezagušās jūsu pašu dvēselē, tas nozīmē, ka jūs esat jau miris. Neticiet, ka uzvaras, ar kurām plātās ienaidnieks, spēs viņu paglābt no galīgas un pilnīgas sakāvēs! Es zinu: būs svētki ari mūsu ielā!...

Šai mirklī Vajickis juta, ka viņu kāds purina pie pleca, un saprata — viņam jāapklust. Diktors izmisīgi deva viņam zīmes, likdams plaukstu pie mutes. Otrā rokā viņš turēja papīra lapiņu — to droši vien bija iedevis vatenī ģērbtais cilvēks, ko Vajickis gandrīz nebija pamanījis.

Fjodors Vasiļjevičs apklusa un nodūra galvu. Viņš nezināja, neatcerējās, ko bija runājis. Viņš gribēja pavaicāt diktoram, kādas ir viņa domas, taču vēl vienmēr dega brīdinošais uzraksts «Mikrofons ieslēgts!».

Izmantodams to, ka Vajickis ir apklusis, Meloneds pieliecās pie mikrofona un, uztraukumā reizēm aizraudamies, turēdams acu priekšā papīra lapiņu, sacīja:

— Dārgie biedri! Klausieties ārkārtēju Padomju informācijas biroja ziņojumu! Pēdējā brīdī! Mūsu karaspēks ar armijas ģenerāli Mereckovu priekšgalā pilnīgi sakāvis ģenerāļa ŠmiLa karaspēku un ieņēmis Tihvinu.

«Tihvinu!» Vajickis klusībā priecīgi izsaucās. «Pirmā ilgi gaidītā uzvara! Tātad ir pārcirsts tas pats otrais blokādes loks, par kuru šeit, pie šī galda, nupat tika runājis tas nolāpītais fašists.»

Vajickis vairs tik tikko sadzirdēja, par ko vēl runā diktors, tomēr pašu Padomju informācijas biroja ziņojuma būtību viņš uztvēra precīzi: satriektas trīs vācu divīzijas, ienaidnieks atstājis kaujas laukā vairāk nekā septiņus tūkstošus kritušo.

«Tā ir atmaksa! Tā ir atmaksa! Beidzot situsi tās stunda!» kliedza Vajicka dvēsele.

Pēkšņi tablo virs durvīm apdzisa.

Diktors apklusa. Fjodors Vasijjevičs saprata, ka mikrofons tagad ir kurls un mēms.

— Ko tas nozīmē? Kāpēc? — viņš izsaucās un sašutis rādīja uz apdzisušo tablo.

Diktors vateņa piedurknē noslaucīja mitro pieri un gurdi sacīja:

— Mūs atvienoja.

— Ko? — Vaļickis nikni iebļāvās. — Tādā brīdī!.., Kas lo iedrošinājās?

— Pretgaisa aizsardzības štābs, — diktors mierīgi atbildēja. — Acīmredzot sākusies mūsu rajona apšaude.

XIV

Uz dienvidiem no Lādogas ezera blokādes loka otrā pusē tika organizēta Ļeņingra-das frontes karaspēka, pareizāk sakot; 54. armijas trie-ciengrupa, kuras uzdevums bija satriekt ienaidnieka Vol-hovas grupējumu. Uz turieni pa ledus ceļu jau pirmajās tā pastāvēšanas dienās no Ļeņingradas bija nosūtītas divas strēlnieku divīzijas un slēpotāju pulks. Karaspēks parasti pārvietojās kājām. Tikai nelielai daļai kareivju un tehnikas atradās vieta pustonnīgajās mašīnās, kas brauca uz Kobonu pēc pārtikas. Tās izmantoja lielākoties civiliedzīvotāju evakuācijai. Pēc Valsts aizsardzības komitejas plāna evakuēt vajadzēja to rūpnīcu strādniekus, kas jau agrāk bija pārvestas uz austrumiem, zinātniskos darbiniekus, sirmgalvjus, nestrādājošas sievietes, skolēnus, studentus un arodskolu audzēkņus, pavisam piecsimt tūkstošus cilvēku. Lai pa Lādogas ceļu, kura ekspluatācija bija sākusies, pārvestu simtiem tūkstošu cilvēku, kā arī lai organizētu pilsētas apgādi ar pārtiku, bija vajadzīgs milzīgs darbs un precīza, centralizēta vadība, tāpēc drīz vien kā Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais uz Ļeņingradu dosies PSRS Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieks A. Kosigins.

Lādogas ezeru šķērsot pašgaitā vajadzēja arī zināmam skaitam smago tanku. Tas bija saistīts ar lielām grūtībām: vēl diezgan plānais ledus nez vai spētu izturēt daudzas tonnas smago milzeni KV. Lai samazinātu tanku svaru, tiem noņēma torņus, un tanki vilka tos sev līdzi ragavās.

Ledus tuksnesis, pa kuru pavisam nesen Sokolova vadītā ekspedīcija bija gājusi uz priekšu gandrīz vai taustīdamās, nebija vēl pilnīgi apdzīvots, taču tas nebija arī vairs tuksnesis. No sniega vaļņiem slējās gaisā zenītliel-gabali. Aiz ledus blāķiem slēpās apsildīšanās punktu teltis. Pa smago mašīnu un pajūgu iebraukto ceļu pārvietojās tūkstošiem cilvēku.

Karavīri, kas Lādogas ezeru šķērsoja kājām, gāja diezgan lēni: bads bija salauzis ne vien civiliedzīvotāju spēkus, tas bija skāris arī armiju. Tikai ieraudzījuši pretim braucošas mašīnas, kurās bija ar brezentu pārklāti maisi, visi jūtami atdzīvojās. «Maizi ved, maizil...» kareivji priecājās.

Tas bija maģisks teiciens. Tas it kā atdeva zaudētos spēkus ikvienam, kas nupat bija pametis aizputināto, izbadējušos pilsētu. Ja kādai pretim braucošai mašīnai gadījās nelaime — dziļajā sniegā sāka buksēt vai ar riteņiem ielauza ledu —, kareivji tūlīt metās palīgā, pavēli negaidīdami. Tad galīgi pārguruši atkal devās ceļā uz austrumiem, uz nepazīstamo Kobonu, kuras nosaukums jau skanēja kā aicinājums.

Lādogas ezera austrumu krastu apakšvienības sasniedza gandrīz kaujas nespējīgas — tām vajadzēja dot pastiprinātu uzturu. Par laimi, arī vācieši, kas pie Volhovas

bija saņēmuši niknu pretsitienu, jutās nomocījušies.

Un tomēr ienaidnieks mēģināja uzbrukt. Fedjuņinska ziņojumos parādījās jauns — Voibokalas virziens. No nelielās dzelzceļa stacijas Voibokalas sākās taisns ceļš uz Kobonu, uz sādžu, kur beidzās Lādogas trase un pēc kuras zaudēšanas tā vairs nevarētu pastāvēt.

Lai šo mērķi sasniegtu, fon Lēbs steidzīgi izveidoja trieciengrupējumu, dodams tam nosacītu apzīmējumu «Bekmanis». Tajā bija četras kājnieku divīzijas un vairākas tanku apakšvienības. Kaujas ar šo grupējumu ilga vairākas dienas, un galu galā vācieši bija spiesti pāriet aizsardzībā. Gūstekņi vienā balsī apgalvoja, ka «Bekmaņa» grupas rotās palikuši kādi trīsdesmit vai trīsdesmit pieci kareivji. Fronte stabilizējās sešus kilometrus uz dienvidiem no Volhovas un atrādās nedaudz vairāk uz dienvidiem nekā Voibokalas stacija; 54. armijas sektorā uz laiku iestājās klusums, ko reizumis pārtrauca vienīgi artilērijas apšaudīšanās.

Tieši šajās dienās majoru Zvjagincevu izsauca uz divīzijas komandpunktu, un tur viņš saņēma pavēli nekavējoties braukt uz armijas štābu.

Šī pavēle Zvjagincevu pārsteidza. Viņš zināja, ka divīzijas komandieris Zamirovskis iesniedzis dokumentus, lai viņu apstiprinātu pulka komandiera amatā. Iedams uz komandpunktu, Zvjagincevs klusībā bija cerējis, ka apstiprināšana ir jau notikusi un viņam tūlīt paziņos pavēli par to. Taču pavēle bija pavisam citāda — doties uz armijas štābu* Tas varēja nozīmēt visu ko, tikai ne to, ko viņš tik nepacietīgi gaidīja — apstiprināšanu jaunajā amatā.

Zvjagincevs nepavisam nebija godkārīgs. Viņš labprāt būtu palicis arī par bataljona komandieri, par ko faktiski bija kļuvis tai brīdī, kad pats uzņēmās komandēt kaujiniekus, kuri aizstāvēja vienu no divīzijas komandpunkta pieejām. Galvenais bija atkal atgriezties aktīvajā karaspēkā.

Par pulka komandiera pienākumu izpildītāju Zvjagincevs bija iecelts tūlīt pēc tam, kad ienaidnieku izdevās atsviest četrus kilometrus no divīzijas komandpunkta. Zamirovskis toreiz viņam piezvanīja un teica:

— Brašs vīrs tu esi, major! Pieņem pulku, arī tam komandieris ir kritis. Pieņem nekavējoties!

— Man taču ir jā... — Zvjagincevs iesāka, bet Zamirovskis viņu pārtrauca:

— Izpildi pavēlil Armijas pavēlniecība visu zina. Pie-ņom pulku! Pašreiz — pagaidām. Dokumentus par iecelšanu šai amatā nosūtīšu šodien.

Ar to saruna beidzās.

«Kas noticis?» Zvjagincevs prātoja, no divīzijas štāba ierindas dienesta daļas iedams ārā ar komandējuma priekšrakstu rokā. «Vai neesmu apstiprināts? Varbūt armijas štāba priekšnieks protestējis pret to, ka, tā teikt, izvazā operatīvās daļas darbiniekus? Zamirovskis gan sacīja, ka armijas pavēlnieks piekritis. Starp citu, var gadīties, ka Fedjuņinskim pašam nav ne jausmas par šo izsaukumu,..»

Zvjagincevs kā sastindzis stāvēja netālu no kareivja, kas apsargāja ieeju zemnīcā. Ass, auksts vējš centās izraut viņam no rokām komandējuma priekšrakstu.

Pamanījis ziņkārīgo sargkareivja skatienu, Zvjagincevs beidzot atjēdzis no apstulbuma un atcerējās, ka ierindas dienesta daļā viņam nav pateikts, kam jānodod pulka komandēšana. Tas Zvjagincevu mazliet nomierināja. «Ja mani atsauktu uz armijas štābu pavisam,» viņš sprieda, «tad pirmajai pavēlei katrā ziņā būtu sekojusi otra — nodot pulka komandēšanu tam un tam. Tūlīt noskaidrošu ...»

Zvjagincevs pagriezās un jau gribēja spert soli atpakaļ uz zemnīcas apledojušo pakāpienu pusi, bet pēkšņi palika stāvam — viņu atturēja māņticīga doma: «Nebūs veiksmīgs ceļš.»

Nākamais lēmums bija tikpat pēkšņs: jāiegriežas pie Zamirovska. Divīzijas komandierim noteikti jāzina gan tas, ka saņemta armijas štāba telegramma, gan arī tas, kas gaidāms pēc šīs telegrammas saņemšanas.

Uz divīzijas komandiera blindāžu veda labi iemīta taciņa. Vējš, kas, klusi gaudodams artilērijas aplauzītajās priedēs, dzenāja pa taciņu sniegu. Zvjagincevs juta, ka viņam sāk stingt pirksti, kuros joprojām plivinājās komandējuma priekšraksts. Viņš iebāza papīra lapiņu puskažoka kabatā un uzvilka dūraiņus.

Taciņa veda cauri neaizmirstamajai vietai, kur pavisam nesen bija notikusi kauja. Lūk, tur ir tā paleja, kurā bija sagūluši kaujinieki, ko bija piespiedusi pie zemes ienaidnieka uguns, un kurā Zvjagincevs nokāpa, pareizāk sakot, ievēlās tūlīt aiz jefreitora Holopova, kas bija Zamirovskim ziņojis, ka bataljona komandieris kritis, bet komisārs ievainots. Tad pēkšņi tur uzradās šoferis Molčanovs, kas viņu bija atvedis uz komandpunktu, un, nekādu pavēli nesaņēmis, devās ar automātu pašā peklē. No tās puses — pa kreisi — parādījās divi vācu tanki. Vienam no tiem Zvjagincevam nepazīstams kareivis, piecēlies visā augumā, pameta zem kāpurķēdēm granātas, otram Kirova rūpnīcā ražots pulka lielgabals ar šāviņu trāpīja tornī. Lielgabals stāvēja labajā pusē, nomaskēts kuplā priedulājā, un Zvjagincevs toreiz sākumā nebija to pamanījis, bet, kad beidzot to atklāja, aizsūtīja uz turieni Molčanovu ar pavēli — tiešā tēmējumā pilnīgi sadragāt tanku, kas jau bija sabojāts ar rokas granātām. Kad ienaidnieks bija atsviests atpakaļ, Molčanovs pazuda. Protams, atgriezās armijas štābā...

Tas viss pavīdēja Zvjaginceva apziņas dzijumos, virspusē tā arī nepaceldamies, jo pašreiz viņam bija tikai viena dedzīga vēlēšanās — līdz galam noskaidrot savu turpmāko likteni.

Zvjagincevs parāva uz augšu puskažoka piedurkni un palūkojās pulkstenī. So pulksteni ar melnu, sīkām plaisi-ņām klātu lakādas siksniņu viņam bija uzdāvinājis tas pats jefreitors Holopovs. Tā bija trofeja, ko jefreitors bija pacēlis kaujas laukā. «Met prom to draņķi!» Zvjagincevs bija pavēlējis, kad Holopovs sniedza viņam pulksteni. Bet jefreitors bija prātīgi iebildis: «Es taču redzu, kū Jūs mokāties bez pulksteņa. Komandieris nevar bez pulksteņa karot. Ņemiet, biedri major, tas ir likumīgi.»

Kopš tā laika, kad Zvjagincevs kaujā bija sadauzījis savu pašu zemē ražoto pulksteni, viņam tiešām radās daudz neērtību. Annijas tirdzniecības uzņēmums ar pulksteņiem netirgojās. Un ari paša tirdzniecības uzņēmuma vēl nebija divīzijā, kas bija pārgājusi no vienas armijas otrā.

Zvjagincevs bija paņēmis pulksteni no Holopova plaukstas un, paldies nepateicis, iebāzis to bikšu kabatā; aplikt ap roku bija pretīgi. Taču noskaidrojās, ka kaujas apstākļos ir neērti atsviest vaļā kažoka malu, kad jāuzzina laiks, tādēļ pēc dažām dienām Zvjagincevs tomēr uzlika pulksteni uz rokas, pārliecinādams sevi, ka metīs to projām, tiklīdz būs gadījusies iespēja tikt pie cita — pašu zemē ražota.

... Rādītājs uz melnās, iegarenās ciparnīcas vēstīja, ka lr ceturksnis uz desmitiem. «Diez vai es saslapšu divīzijas komandieri? Vai tikai viņš nav jau aizdrāzies uz kādu pulku?» Zvjagincevs bažīgi domāja, tuvodamies Zami-rovska blindāžai.

— Vai pulkvedis ir te? — viņš jautāja automātistam, kas staigāja pie ieejas.

Sargkareivis apstājās, ieņēma miera stāju un ar skaidri saklausāmu pārmetumu balsī atbildēja:

— Biedrs ģenerālis ir savā blindāžā. Dzer tēju.

«Tpi tu velns!» Zvjagincevs klusībā nolamājās. Jau visās rotās bija zināms, ka divīzijas komandierim piešķirta ģenerālmajora dienesta pakāpe un ka Fedjuņinskis pats atvedis viņam zīmotnes ar zvaigznēm un ģenerāļa uzšuves piedurknēm. Arī Zvjagincevs to zināja. Divīzijas komandieri par pulkvedi viņš bija nosaucis ieraduma pēc.

— Paldies, draugs, ka atgādināji! — Zvjagincevs pateicās sargkareivim un sāka iet lejā pa blindāžas pakāpieniem.

Šaurajā priekštelpā, ko sarunās mēdza dēvēt par pirts priekšiņu, adjutanta nebija, un Zvjagincevs, mazliet atbīdījis brezentu, kurš priekštelpu atdalīja no galvenās telpas, skaļi jautāja:

— Vai atļausiet?

— Kas tur ir? — atsaucās Zamirovska balss.

— Majors Zvjagincevs.

— Ahā, pulka komandieris! — Zamirovskis viņu labsirdīgi sagaidīja, bet tad pēkšņi it kā atģidies piemetināja: — Rādās, ka es taču netiku tevi izsaucis.

— Nē, biedri ģenerāli, — Zvjagincevs atbildēja, — esmu te parādījies bez izsaukuma.

— Parādās tikai spoki, — Zamirovskis māksloti bargi atkārtoja parasto armijas joku.

Uz mirkli Zvjagincevs atcerējās, kā viņš pirmoreiz bija ieradies šai blindāžā, ko toreiz drebināja artilērijas šāviņu sprādzieni, cik bažīgi un bezcerīgi telefonists, sēdēdams uz lāviņas, pūlējās izsaukt kādu Vijolīti, cik skaidri bija dzirdami šauteņu un ložmetēju šāvieni, kā no griestiem straumītēm tecēja smiltis, bet zem šiem griestiem, gandrīz tiem pieskardamies ar galvu, nesatricināmi mierīgs stāvēja liels, smagnējs cilvēks, kurš, kā noskaidrojās, bija divīzijas komandieris. Tagad te bija klusi, mierīgi un karsti. Uz rūpīgi pārklātas lāviņas bija uzlikts spilvens baltā pārvalkā, bet tam līdzās karavīra blūze ar rombveidīgām ģenerāļa zīmotnēm un siksna.

Nolicis glāzi uz galda un sakārtojis tīro apakškreklu, Zamirovskis jautāja:

— Kāpēc esi ieradies, ja neesmu saucis?

— Lai jūs apsveiktu sakarā ar kārtējās dienesta pakāpes piešķiršanu, — pats sev par pārsteigumu Zvjagincevs samelojās, pielikdams roku pie ausaines.

— Par apsveikšanu paldies, — Zamirovskis atbildēja, — bet par patvaļīgu pulka pamešanu un tukšu laika šķiešanu tev pienākas rāj.iens.

— Neesmu rīkojies patvaļīgi, biedri ģenerāli, — Zvjagincevs sacīja un priecīgs nodomāja: ja divīzijas komandierim nav zināms, kāpēc viņš ieradies, tas nozīmē, ka arī izsaukumam uz armijas štābu nevar būt nekādu nozīmīgāku seku.

Piegājis pie galda, aiz kura sēdēja Zamirovskis, viņš izvilka no puskažoka kabatas komandējuma priekšrakstu, nolika to komandierim priekšā uz galda un pateica tikai vienu vārdu:

— Lūk...

Komandieris aši ieskatījās dokumentā un īgni norūca:

— Un kas tad ir?

— Biedri ģenerāli, — Zvjagincevs sacīja, mazliet apjucis no skaidri saskatāmas pretrunas starp pirmajiem un

pēdējiem Zamirovska vārdiem, — es gribētu... vai atjausiet uzzināt, kāpēc mani izsauc?

— Par to armijas štābs man nav ziņojis, — Zamirov-skis atbildēja, tagad neapšaubāmi kļūdams dusmīgs. — Pavēlēts ierasties, tātad dodies turp!

Zamirovskis tiešām nezināja nekā vairāk kā tikai to, kas bija rakstīts pa telegrāfu pārraidītajā armijas štāba rīkojumā. Bet tur nebija nekādas motivācijas — komandējiet, un cauri! Izlasījis telegrammu, Zamirovskis bija gribējis sazināties ar Fedjuņinski, bet pēdējā mirklī pārdomājis. Patiesību sakot, pavēlnieks oficiāli nebija piekritis Zvjaginceva pāriešanai no armijas štāba uz divīziju. Saruna bija notikusi brīdī, kad kauja norisinājās faktiski divīzijas komandpunkta izvietojumā. Fedjuņin-skis toreiz vaicāja, kāpēc armijas štābā neatgriežas sakaru virsnieks. Zamirovskis atbildēja, ka majors uzņēmies bataljona komandēšanu, un lūdza pavēlnieku atstāt Zvja-glnccvu divīzijā. Viņš nenoklusēja ari nodomu iecelt majoru par pulka komandieri. Fedjuņinskis neatbildēja ne «jfi», ne «nē». Tikai pusbalsī noburkšķēja: «Labi, par šo majoru lemsim pēc tam, Pagaidām dzen tikai vācieti pēc iespējas tālāk!»

Izmantodams savu varu, Zamirovskis vēlāk uzticēja Zvjagincevam pulka komandiera pienākumus un uzrakstīja attiecīgu ieteikumu apstiprināšanai. Atbilde līdz šim nebija saņemta. Iespējams, ka armijas štābā majors bija tāpat vien aizmirsts — rūpju jau tā bija pāri galvai. Armijas izvietojumā atradās pats frontes pavēlnieks, un Fedjuņinskis pievērsa visu uzmanību tam, lai sagatavotu triecienu vācu grupējumam Volhovas rajonā. Tādā brīdī ierunājoties par Zvjagincevu, viegli varēja tikt pie kategoriskas pavēles: «Sūtīt atpakaļ!» Bet Zamirovskira šis enerģiskais majors bija īsti pa prātam.

Izsaukums pats par sevi nekā vēl nenozīmēja. Pēdējās dienās armijas štābs izlases veidā bieži vien izsauca uz apspriedēm ne tikai atsevišķu daļu, bet pat apakšvienību komandierus. Vārdu sakot, Zamirovskis bija diplomātiski nolēmis, ka vislabākais līdzeklis, kā majoru saglabāt divīzijā, ir pagaidām par viņu klusēt.

— Ko tu tik nelabi raugies manī? — ģenerālis uzrunāja Zvjagincevu pavisam vienkārši. — Vai domā, ka es kaut ko slēpju? Mānīties neesmu radis. Jābrauc ir. Pavēle paliek pavēle. Esmu pārliecināts, ka pēc pāris dienām būsi atpakaj.

Zamirovskis bija gribējis teikt «ceru», taču, uzminēdams Zvjaginceva noskaņojumu, pēdējā mirklī šo vārdu aizstāja ar citiem, spēcīgākiem — «esmu pārliecināts».

Zvjagincevs novērsa skatienu sāņus un nevilšus sāka raudzīties uz lāviņu, kur bija nolikta ģenerāļa blūze un siksna.

— Vai tu manu siksnu pētī? — ģenerālis pajokoja. — Droši vien esi dzirdējis, ka mani saukā par Resnvēderi? Es neapvainojos. Arī tas ir pareizi, ka man siksnu šuj no divām. Pats vari pārliecināties.

To teikdams, viņš pagriezās uz lāviņas pusi, paņēma siksnu un visā garumā nolika uz galda. Siksnai tiešām bija šķērsu šuve, acīmredzot mantu noliktavā nebija atradusies pietiekami gara siksna, kas spētu apņemt divīzijas komandiera vareno vidukli.

Zvjagincevs nevilšus pasmaidīja.

— Nu tad ardievu, — Zamirovskis pieceldamies sacīja. — Nē, kāda velna pēc tā — uz redzēšanos, nevis ardievu! Kad būsi atgriezies, ziņo. Nu tā...

Viņš sniedza Zvjagincevam roku. Tas paspieda cieto plaukstu lāpstas platumā un izgāja no blindāžas.

Piecdesmit ceturtās armijas štābs joprojām atradās Pjehanovā. Taču, kad Zvjagincevs ap pusdienas laiku gadījuma mašīnās tur bija nokjuvis, viņam pavēlēja doties uz novērošanas punktu — uz Voibokalas rajonu.

Voibokalu no Plehanovas šķīra apmēram piecdesmit kilometru. Šis ceļš, ko Zvjagincevs tāpat nobrauca ar nejauši sastaptām mašīnām, paņēma vēl apmēram divas stundas.

Pēc veca ieraduma viņš vispirms iegriezās pie operatoriem. Tur viņš satika pavēlnieka adjutantu un no tā uzzināja, ka Fedjuņinskis jau divas reizes interesējies, kur pazudis majors.

Tas Zvjagincevam glaimoja un reizē viņu arī biedēja. Laikam gan vairāk biedēja nekā glaimoja: bažas, ka viņam «neatņem pulku», nomāca visas citas jūtas.

Fedjuņinska blindāža bija karsti sakurināta, un, brītiņu uzturējies «pirts priekšiņā», Zvjagincevs uzreiz nosvīda slapjš. Bija jānovelk puskažoks un jāpakarina uz vienas no baļķos iedzītajām naglām. Uz pārējām naglām jau karājās vairāki šineļi un puskažoki. Pēc tiem Zvjagincevs nosprieda, ka pie pavēlnieka notiek apspriede, kurā piedalās vēl divi ģenerāli. Adjutants deva cerību, ka pavēlnieks drīz vien atbrīvosies, un ieteica Zvjagincevam gaidīt turpat, nekur projām neiet.

So adjutantu Zvjagincevs nepazina. Tāpēc viņš atturējās no tādos gadījumos parastajiem mēģinājumiem izzināt, kāpēc pavēlnieks ir izsaucis. Turklāt apspriede tiešām beidzās ļoti drīz.

«Pirts priekšiņā» tūlīt sāka trūkt vietas. Zvjagincevs pieplaka pie pašas sienas un izslējies stāvēja kā sastindzis, jo visi, kas nāca ārā no Fedjuņinska telpas, bija ar augstāku dienesta pakāpi. Pēdējie iznāca divi ģenerāļi, un, kad aiz viņiem bija aizcirtušās ārdurvis, Zvjagincevs ar vaicājošu skatienu paraudzījās adjutantā.

— Tūlīt ziņošu, — tas sacīja, pamudinoši uzsmaidīdams.

Adjutants sāniski ieslīdēja Fedjuņinska kabinetā un, tailt no IA Izslīdējis, paziņoja:

— Pavēlnieks gaidal

Zvjagincevs noraustīja blūzi un sparīgiem soļiem devās iekšā pa atvērtajām durvīm.

Diezgan pašaurā telpa, kam sienas bija apvilktas ar zaļganpelēku audumu, no kāda izgatavo teltenes, bija piesūkusies tabakas dūmiem. Visur bija redzami ķeblīši — nupat notikušās apspriedes liecinieki. Uz pavēlnieka galda atradās karte, kas no divām pusēm bija piespiesta ar mazkalibra lielgabala šāviņu čaulām. Fedju-ņinskis ar papirosu zobos stāvēja pa labi no galda.

Zvjagincevs ziņoja par ierašanos.

Pavēlnieks sarunu iesāka īdzīgi:

— Kā tas nu iznāk, major? Es tevi toreiz aizsūtīju ar steidzamu pavēli, bet tu aizbēgi.

Zvjagincevs uzreiz nespēja noteikt, vai pavēlnieks jokojas vai rīmā nopietni. Kopš tās dienas, kad Fedjuņin-skis viņu sūtīja uz Zamirovska divīziju, jau bija pagājušas vairākas nedēļas. «Vai tiešām viņš vēl tagad nezina, ka es toreiz uzņēmos bataljona komandēšanu?» Zvjagincevs aizvainots domāja. «Un vai tad Zamirovskis nebija runājis ar Fedjuņinski, kad viņš teica, ka mana vēlākā iecelšana par pulka komandiera pienākumu izpildītāju notikusi pēc vienošanās ar armijas pavēlniecību?»

Tai mirklī ietrīsējās rūpīgi apgrieztās pavēlnieka Ūsiņas un viņa sejā atplauka smaids.

— Tu esi varens karotājs, major, lūk, ko es teikšu!

Viņš sniedza Zvjagincevam roku. Tas paspēra soli uz

priekšu un, kā bija pieņemts, atbildēja:

— Kalpoju Padomju Savienībai!

Kļuvis svinīgi bargs, Fedjuņinskis atgriezās pie galda, paņēma tur noliktu papīru un, sniegdams kādam to pāri Zvjaginceva plecam, sacīja:

— Lasi, adjutant!

Tikai izdzirdis šos pavēlnieka vārdus, Zvjagincevs saprata, ka adjutants stāv viņam aiz muguras. Viņš pakāpās sāņus un pagriezās tā, lai redzētu vienlaikus gan pavēlnieku, gan adjutantu.

— «Par drosmi un varonību cīņā pret vācu okupantiem, — adjutants svinīgi lasīja, — majoru Zvjagincevu Alekseju Nikolajeviču apbalvot ar Sarkanās Zvaigznes ordeni.»

Pirmajā mirklī Zvjagincevs juta, ka viņam sāk stingt kājas. Kā miglā viņš redzēja, ka Fedjuņinskis izņem no seifa sarkanu kārbiņu, attaisa to un, turēdams rokā ordeni, pienāk viņam klāt.

Adjutants veicīgi atpogāja Zvjaginceva blūzes apkakli, iebāza kreiso roku viņam azotē un, nedaudz pavilcis nost no krūtīm biezo diagonālaudumu, ar labo roku izdūra caurumiņu blakus tai vietai, kur Zvjagincevam Īrija piestiprināts pirmais Sarkanās Zvaigznes ordenis, ko viņš bija saņēmis jau Somijas kampaņas laikā.

Fedjuņinskis iebāza ordeņa kājiņu tik tikko samanāmajā caurumiņā un no iekšpuses to nostiprināja ar pa-plāksnīti.

— Tā, tagad tava kārta! — viņš teica, atiedams nost.

Zvjagincevs apjucis klusēja — viņš nesaprata, ko pavēlnieks no viņa grib.

— Kāpēc tu klusē? — Fedjuņinskis bargi vaicāja. — Vai.tad nezini, kas jāsaka, kad saņem ordeni?

— Kalpoju Padomju Savienībai! — Zvjagincevs no-bļāvās.

— Nu tā, redz... — Fedjuņinskis apmierināts noteica.

Adjutants izgāja ārā. Fedjuņinskis aplūkoja Zvjagin-'

cevu no galvas līdz kājām un, labsirdīgi pavīpsnājis, sacīja:

— Iznāk simetrija — divi ķieģelīši uz zīmotnēm, divas zvaigznītes uz krūtīm. Tiesa, Zamirovskis gan uzstāj, lai 6o simetriju izjauc. Viņš iesniedzis dokumentus, prasa piešķirt tev apakšpulkvedi.

Zvjagincevu pārņēma prieks. Ne tik daudz tāpēc, ka viņš negaidot dabūjis ordeni, kā tā iemesla dēļ, ka neviens negatavojas viņam atņemt pulku.

— Centīšos, biedri ģenerāli, uzticību attaisnot nākamajās kaujās, — viņš no visas sirds apgalvoja un, par pozitīvu atbildi nešaubīdamies, jautāja: — Vai atļausiet man atgriezties savā karaspēka daļā?

— Ja nu tikai nodot lietas... — Fedjuņinskis nenoteikti atbildēja.

Zvjagincevs nodrebēja kā no pēkšņa sitiena.

— Biedri pavēlniek, — viņš ierunājās, tiklīdz bija mazliet atguvies, — es zinu, ka pulku komandēju pagaidām, un uz šo amatu nepretendēju. Esmu gatavs pie jaunā komandiera būt par viņa vietnieku, galu galā — par bataljona komandieri.

— No jau par to ir runa, Zvjagincev, — Fedjuņinskis viņu gurdi pārtrauca. — Tev jābrauc uz Ļeņingradu, redz, kā tas ir.

— Uz Ļeņingradu?

— Tieši tā. Se izlasi!

To teikdams, Fedjuņinskis paņēma no galda un pasniedza Zvjagincevam nelielu papīra lapiņu, uz kuras trijās rindās bija uzlīmētas telegrāfa lentes stēmeles.

Zvjagincevs lasīja:

«Fedjuņinskim no Tulpes.

Pēc frontes štāba priekšnieka rīkojuma tūlīt komandēt uz Ļeņingradu majoru Zvjagincevu, kas strādā jūsu štābā. Koroļovs.»

Zvjagincevs vairākas reizes pārlasīja telegrammu, pūlēdamies izprast tās jēgu. Un pēkšņi arī saprata. Visu saprata. Viņš taču pats bija lūdzis pulkvedi Koroļovu nesūtīt viņu ārpus bloķētās pilsētas robežām. Pats bija centies pārliecināt, ka nespēj savu turpmāko likteni iedomāties ārpus Ļeņingradas... Pats pierādījis, ka nepieciešams tieši Ļeņingradai...

Protams, Koroļovs nav to aizmirsis. Un tagad, kad frontes štābā droši vien radusies kāda vakanta vieta, viņš atcerējies agrāko dienesta biedru un nolēmis viņam palīdzēt tikt atpakaļ Ļeņingradā. Ak šī novēlotā, tagad nevajadzīgā palīdzība!

— Biedri pavēlniek, — Zvjagincevs sacīja, pūlēdamies rimāt savaldīgi un reizē pārliecinoši, — te noticis pārpratums. Neapšaubāms pārpratums. Es tiešām ļoti nelabprāt devos projām no Ļeņingradas, un pulkvedis Koroļovs to zina. Taču tagad, kad man ir vieta ierindā... — Zvjagincevs ievilka elpu un aprāva teikumu. — Turklāt, — pēc brītiņa viņš turpināja, — no telegrammas redzams: Koroļovs domā, ka es pie jums joprojām esmu štāba darbā. Viņam jāpaskaidro...

— Armijas telegrāfs nav paredzēts tādai vārdu apmaiņai, — Fedjuņinskis viņu atkal pārtrauca.

— Bet pamest pulku tieši tagad, kad sākas izšķiroša karadarbībai — Zvjagincevs izsaucās un vīlies domāja: «Kāpēc es visu to runāju? Kāpēc? Sim cilvēkam ir vara pār daudzu tūkstošu karavīru likteni, ko viņam nozīmē tāds parasts majors? Viņš vēl uzskatīs mani par godkārīgu un nepateicīgu. Es taču nupat saņēmu augstu apbalvojumu, bet tagad uzbāžos ar lūgumiem.»

Zvjagincevs tā domāja tāpēc, ka viņam šķita; pavēlnieks visus viņa vārdus laiž gar ausīm. Ģenerālis tiešām lika saprast, ka saruna beigusies. Viņš noliecās pār galdu un pārcilāja papīrus.

Taču aiz šīs ārējās atturības slēpās dziļa līdzjūtība Zvjagincevam.

«Viņam taisnība,» Fedjuņinskis nodomāja, tīšām novērsdams no viņa skatienu. «Divīzija, kurā pašreiz dien šis Zvjagincevs, iedalīta trieciengrupējumā, ko organizē Voibokalas rajonā. Taču Smoļnijs joprojām viņu uzskata par armijas štāba darbinieku. Tiesa, iesniegumā, kur ir runa par nākamās dienesta pakāpes piešķiršanu, minēts ne tikai tas, ka Zvjagincevs parādījis varonību divīzijas komandpunkta aizstāvēšanā, bet arī tas, ka pašreiz viņš izpilda pulka komandiera pienākumus. Taču šis iesniegums droši vien vēl klīst pa kadru daļām. Frontes štāba priekšniekam Gusevam, redzams, nav par to ne jausmas.»

— Labi, major, — Fedjuņinskis izsliedamies stingri teica. — Pavēle paliek pavēle. Turklāt tev taču nav jādodas uz aizmuguri — brauksi uz Ļeņingradu. Bet par dienesta pildīšanu pie mums izsaku pateicību...

— Kā pašreiz ir tur, Ļeņingradā, biedri pavēlniek? — Zvjagincevs klusi vaicāja.

— Bēdīgi, major, — Fedjuņinskis atbildēja tikpat klusi.

— Paķer līdzi vismaz šo to no produktiem. Es došu rīkojumu. Bet arī bez mana rīkojuma, tiklīdz uzzinās, ka tu brauc uz Ļeņingradu, tevi apgādās ar visu vajadzīgo.

— Man nav daudz vajadzīgs ...

— Nav jau runa par tevi vien. Tur taču ir cilvēki! Gan Smoļnijā, gan ... droši vien tev ir arī radinieki.

— Radinieku man nav.

— Vai tad neesi precējies?

Šis jautājums lika Zvjagincevam atcerēties Veru. Kā viņa tur dzīvo? Vai ir sveika un vesela? Bet varbūt...

Viņš papurināja galvu, it kā aizdzīdams briesmīgo domu.

— Nē, biedri ģenerāli. Esmu neprecējies.

— Apskaužu tevi, major, — Fedjuņinskis atzinās.

— Kara laikā neprecētam ir vieglāk. Viss ir vienkāršāk. Nesen man Andrejs Aleksandrovičs paziņoja, ka vācieši pa radio izbazūnējuši: nav vairs ģenerāļa Fedjuņinska, nošāvies. Viņi atriebjas par to, ka neļāvu ieņemt Vol-hovu. Bet otrā dienā sieva pa tiešo vadu zvana no Sverd-lovskas (apgabala komitejas sekretārs bija palīdzējis viņai sazvanīties): «Kā tev, Vaņa, klājas, vai esi dzīvs?» Raud, pēc balss dzirdu... Nu labi, — Fedjuņinskis pēkšņi pārtrauca pats sevi, — pietiek noņemties ar liriku. Vai savu atestātu esi pārrakstījis?

— Nebūt nē. Es taču nezināju, ka ...

— Tagad zini. Ej uz kadru daļu, saņem dokumentu un tad uz administratīvi saimniecisko daļu pēc atestāta. Tā teikt, ar dieva palīgu! Nebēdājies! Varbūt tevi neizsauc uz ilgu laiku. Ja atgriezīsies, būšu priecīgs. Bet Zamirov-skis — vēl vairāk. Tu viņam esi dikti pa prātam. Un man arī, bet es esmu izvēlīgs cilvēks. Nu ej!... Kā tagad var tikt uz Ļeņingradu, vai to tu zini?

— Uzzināšu.,

— Kas tur ko uzzināt? Protams, pa Lādogas ezeru. Mašīnu es iedošu. Tikai neaizturi to Ļeņingradā, skaidrs? Cik pašreiz pulkstenis? — Viņš palūkojās rokas pulkstenī. — Ceturksnis pāri piecpadsmitiem. Ceļā tu dosies, kad sāks tumst. Teiksim, sešpadsmitos trīsdesmit. Mašīna gaidīs te. Tas nu būtu viss, divkāršais ordeņa kavalieri. Ej!

Puspiecos Zvjagincevs piegāja pie automašīnu stāvvietas — neliela, no sniega attīrīta laukumiņa, ko no gaisa droši aizslēpa augstas priedes. Zvjagincevam- uz pleciem bija ietilpīga mugursoma, un vēl divas tādas pašas cieši piebāztas somas viņš nesa rokās.

Fedjuņinskim bija taisnība: ne kadru daļā, ne administratīvi saimnieciskajā daļā, ne operatīvajā daļā, kur viņš bija ieskrējis atvadīties no bijušajiem dienesta bied-, riem, neatradās neviens cilvēks, kas, uzzinājis par viņa braucienu uz Ļeņingradu, nebūtu lūdzis paķert līdzi pārtikas sūtījumu. Galu galā Zvjagincevam neatlika nekas cits kā visiem noteikt vienādu limitu: divas kārbas konservu, speķa gabals, prdsas vai zirņu koncentrāta paciņa, sausiņi un daži cukura graudi.

Tagad, stiepdams, gandrīz vai pa sniegu vilkdams līdz augšai piebāztās brezenta somas, viņš tuvojās automašīnu stāvvietai, pārliecināts, ka viņam paredzētā mašīna nav vēl piebraukta. Dzīve viņu bija pieradinājusi, ka mašīna vienmēr jāgaida.

Laukumiņā stāvēja vairākas emkas, un, tiklīdz Zvja-gincevs bija somas nolicis sniegā, vienas mašīnas durtiņas atvērās. Kāda labi pazīstama balss sauca:

— Nāciet šurp, biedri major!

Ieraudzījis uz pakauša atstumto ausaini, Zvjagincevs tūlīt pazina Molčanovu. Viņš jau bija izlēcis no mašīnas un ašiem soļiem nāca pretim.

— Dodiet šurp, es palīdzēšu! — viņš sauca no tālienes.

Jā, tas bija tas pats šoferis, kas toreiz Zvjagincevu

veda uz 310. divīzijas komandpunktu. Tas pats Molča-novs, kas pazīšanās sākumā Zvjagincevam bija licies uzpūtīgs un pārlieku piesardzīgs, bet vēlāk, nesaņēmis nekādu pavēli, kopā ar viņu bija devies pašā speltē...

— Sveiks, draugs! — Zvjagincevs priecīgs izsaucās, sniegdams viņam abas no somām atbrīvotās rokas.

Molčanovs tās spēcīgi pakratīja, teikdams:

— Es taču nezināju, ka tas būsiet jūs, kas brauks! Nebija ne jausmas! Adjutants izsauc un saka: «Kāds majors būs jāaizved uz Pīteru!» Nu labi, ja majors, tad majors. Jūs man ne prātā neienācāt. Esmu taču dzirdējis, ka jūs tagad pie Zamirovska komandējot pulku! Vai tā muldēšana vien bijusi?

— Labi. Molčanov, vēlāk... — Zvjagincevs teica nomāktā balsī.

— Ja vēlāk, tad vēlāk, — Molčanovs piekrita, paķer- j dams somas un rokās it kā pārbaudīdams to svaru, j — Produkti?

— Paciņas.

— Skaidrs! *

Kopā viņi piegāja pie mašīnas. Tā bija tā pati ar bal- *

tajiem un pelēkajiem plankumiem klātā emka. Tagad j gan vairākās vietās bija redzami ložu izsisti caurumi un j spārnus bija salocījušas šāviņu šķembas.

— Tavs rumaks dabūjis ciest, — Zvjagincevs ieminējās.

— Tas nekasi — Molčanovs moži sacīja, likdams somas uz pakaļējā sēdekļa, kur kopā ar trofeju automātu jau atradās viņa paša mantas. — Ar vecu zirgu var taisnas vagas dzīt... Ņemiet taču nost savu maišeli, arī to mēs tūdaļ iekārtosim te.

Zvjagincevs paklausīgi nolaida lences no pleciem un tikai tagad tā īsti juta, ka ar paciņām viņš tomēr ir pārspīlējis.

Pabeidzis novietot lielās, smagās somas, Molčanovs apgāja apkārt mašīnai, apsēdās pie stūres un atvēra labās puses durtiņas.

— Sēdieties, biedri major!

Zvjagincevs ieņēma parasto komandiera vietu blakus šoferim un nevilšus paraudzījās uz savas puses durtiņām — stikla vietā bija finieris, bet kreisās puses durtiņām, pie kurām sēdēja Molčanovs, nebija arī tā.

— Kur tad tu rūtis pazaudēji? — Zvjagincevs jautāja.

— Braucienos, protams, — Molčanovs atturīgi atbildēja. — Stikls ir vārīgs, karā nederīgs materiāls.

Viņi izgrieza uz greidera notīrīta, labi iebraukta ceļa.

— Mums jābrauc uz Kobonu, — Zvjagincevs teica.

— Jūs vēl vienmēr esat tāds pats, biedri major! — Molčanovs smaidīdams sacīja. — Arī pagājušo reizi visu laiku šaubījāties, vai tikai es braucu pareizi. Pat prasījāt parādīt uz kartes, pa kurieni mēs braucam. Patiesību sakot, es toreiz nodomāju, ka nu gan man gadījies bailīgs majors.

— Arī man radās kāda doma par tevi, — Zvjagincevs atzinās. — Pēc atgriešanās gribēju parūpēties, lai tu dabūtu rājienu par disciplīnas trūkumu.

Molčanovs tikai mazliet pašūpoja galvu, un Zvjagin-cevam šķita, ka viņš ir apvainojies, bet nodarīt pāri šim cilvēkam Zvjagincevam ne prātā nenāca.

— Redz, kāda sagadīšanās! — viņš teica, lai mainītu sarunas tematu. — Arī es taču nemaz neiedomājos, ka tieši tu varētu būt tas, kas mani vedīs uz Ļeņingradu.

— Kara laikā sagadīšanos nav, — Molčanovs viņu pamācīja. — Es pagaidām esmu vienīgais no šejienes šoferiem, kas pazīst ledus ceļu, — esmu jau braucis. Tā tikai rādās, ka notiek sagadīšanās. Patiesībā visam ir savs cēlonis.

— Tu taču esi kļuvis filozofs, — Zvjagincevs iesmējās. — Pavisam cits cilvēks.

— Arī jūs man izskatāties pavisam citāds, — Molčanovs atbildēja, itin nemaz nezobodamies.

— Kā to saprast?

— Itin vienkārši. Kad vedu jūs pie Zamirovska, jūs man bijāt tikai majors un nekas vairāk. Apmēram tāds pats kā poručiks Kiže. Vai esat lasījis? Tikai majors — bez savas sejas. Bet pēc tam, kad tiku jūs redzējis kaujā, ir pavisam kas cits ...

— Es taču arī tevi iepazinu tikai kaujā, — Zvjagincevs klusi sacīja.

— Redziet nu!.., Tātad mēs abi nu esam nostājušies viens otra priekšā savā īstajā izskatā. Tā teikt, kļuvuši viens otram redzami...

Netālu parādījās kontroles un caurlaides punkta aiz-šķērsis un kā paugurs pacēlās apsniguši zemnīca. Gar aizšķērsi šurp un turp soļoja divi puskažokos ģērbušies automātisti.

— Ceļ nu, ceļ augšā to savu sklandu! — Molčanovs sauca, pavēris kabīnes durvis un izliecies ārā.

Taču automātisti ir nedomāja viņam paklausīt. Viens no viņiem pacēla roku. Molčanovs nospļāvies nobremzēja pie paša aizšķērša, gandrīz tam pieskardamies ar radiatoru.

— Vai tad tu mani nepazīsti, vai, Paška? — viņš izsaucās, atkal atvērdams durvis. — Vai tev rādās, ka esmu sācis Gēringu vadāt, vai? Majors steidzas uz Ļeņingradu, cel augšā, ja tev saka!

Jaunais kareivis ar puskažoku mugurā sarauca gaišās, turklāt vēl apsarmojušās uzacis un nosodoši teica:

— Kad tevi, Molčanov, reiz pieradinās pie disciplīnas?

Viņš pienāca pie mašīnas no labās puses. Zvjagincevs atvēra durtiņas.

— Atļausiet pārbaudīt dokumentus, biedri major, — automātists viņu uzrunāja.

Zvjagincevs atsita vaļā puskažoku un izvilka personas apliecību, kurā bija ielikts komandējuma priekšraksts.

Kamēr automātists pārbaudīja dokumentus, Molčanovs smīnēdams raudzījās te uz viņu, te uz Zvjagincevu.

— Varat turpināt ceļu, biedri major, — automātists beidzot sacīja un, pagriezis galvu, uzsauca palīgam: — Laist tālāki

Tas uzgūlās uz aizšķērša īsā gala, pie kura kā atsvars bija piesiets sliedes gabals. Aizšķērsis lēnām cēlās uz augšu, un mašīna sāka braukt.

Brīdi viņi brauca klusēdami. Šoferis joprojām mīklaini smaidīja.

— Kas tevi tā uzjautrināja? — Zvjagincevs brīnījās.

— Jūsu noslēpumainība, — Molčanovs negaidīti atbildēja. — Otru zvaigzni esat saņēmis, bet nesakāt ne pušplēsta vārda.

— Kā tu to uzzināji?

— Šoferiem ir ievingrināta acs. Kad vilkāt ārā dokumentus, es tūlīt ieraudzīju.

— Tikai šodien saņēmu.

— Vai par to kauju?

— Jā.

— Apsveicu, biedri major... Tā teikt, no visas sirds!

— Pateicos, Molčanov. Pats pavēlnieks piesprauda, — Zvjagincevs palielījās un pēkšņi sāka justies neveikli. Molčanovs taču ari bija piedalījies tai kaujā un izturējies varonīgi... Bet pēc vāciešu padzīšanas no komandpunkta viņš bija aizgājis uz savu mašīnu un atgriezies armijas štābā, No kurienes Molčanovs bija uzradies kaujas laukā i un kur vēlāk pazudis, divīzijā nevienam nebija ne jausmas, to zināja vienīgi Zvjagincevs.

— Vai tad tu pats, — Zvjagincevs jautāja slepenā cerībā, — neesi saņēmis apbalvojumu?

— Par ko? — Molčanovs brīnījās pavisam neviltoti.

— Par to pašu, par ko man iedeva zvaigzni.

— Ja šoferiem par katru braucienu dos ordeni, valstij sāks trūkt zelta un sudraba. — Molčanovs iesmējās.

— Zini ko, — Zvjagincevs sacīja, — dodu tev goda vārdu, ka jau rit nosūtīšu ziņojumu uz armijas štābu.

Aprakstīšu visu, kā bija. Esmu pārliecināts — saņemsi ordeni!

Molčanovs pašūpoja galvu un teica:

— Ordeņa man nevajag.

— Kā tā — nevajag?

— Man... gribas medaļu, — Molčanovam izspruka atzīšanās. — «Par drošsirdību». Tikai šo medaļu — un nekā vairāk! Par visu kara laiku — vienu.

Zvjagincevu gan aizkustināja, gan smīdināja šī vientiesīgā atzīšanās. Tomēr viņš nekā nebilda.

Satumsa ātri. Taču arī vakara pustumsā bija saskatāma parastā kara ainava. Sakropļoti tanki ar sarautām kāpurķēdēm, apdegušas pustonnīgās automašīnas, sadragāti lielgabali. Gadījās arī nenovākti līķi, kurus jau sedza sniega auts. Retumis no sniega rēgojās ārā kāda kāja. Reizumis virs baltā klāja pacēlās sastingusi roka, un šķita, ka mirušais vai nu aicina pie sevis, vai arī no kaut kā brīdina. Ce]š šķērsoja nesenu kauju rajonu, un mašīnu mētāja no vienas puses uz otru.

— Vai līdz tai Kobonai vēl tālu? — Zvjagincevs nepacietīgi jautāja.

— Kādi trīsdesmit kilometri būs jānoklidzina, — Molčanovs atbildēja un pēkšņi nobremzēja.

— Kas notika? — Zvjagincevs kļuva piesardzīgs, un roka pati stiepās uz puskažoka kabatu, kur viņš drošības pēc bija ielicis TT pistoli, kas parasti glabājās makstī.

Molčanovs nekā neatbildēja. Nesteigdamies viņš izkāpu no mašīnas, atvēra pakaļējās durtiņas un no sēdekļa aizmugures izvilka cirvi.

— Esam iestiguši, vai? — Zvjagincevs atkal jautāja.

— Mazu brītiņu, biedri major, — Molčanovs nepagriezdamies atteica un ar cirvi rokā gāja nost no ceļa.

Zvjagincevs arī izlīda no kabīnes un, nostājies pie mašīnas, vēroja, kā, stigdams sniegā, Molčanovs neatlaidīgi dodas uz viņam vien zināmu mērķi. Kādus divdesmit metrus no ceļa sniegā kaut kas melnēja, bet kas īsti, bija grūti noteikt. Ieinteresēts Zvjagincevs sāka iet Molčanovam pakaļ. Pēc pieciem sešiem soļiem velteņi jau bija piebiruši ar sniegu, un viņš beidzot saprata, ka tur, netālu no. ceļa, melno kritis zirgs.

Molčanovs pacēla cirvi un atvēzējies laida to lejā. Kaut kas dobji noklaudzēja, it kā būtu trāpīts pa sasalušu baļķi.

Molčanovs atkal pacēla cirvi. Brīdi to ritmiski cilājis, viņš noliecās un kaut ko spēcīgi pavilka. Bija dzirdams sauss krakšķis, it kā lūztu priedes zars.

Molčanovs atliecās taisni un nāca atpakaļ uz mašīnu, vienā rokā turēdams cirvi, bet otrā vilkdams pa sniegu nocirstu zirga stilbu.

— Reta veiksme, biedri major, — viņš nākdams teica. — Pašlaik zirga gaļa uz ceļa ilgi nemētājas.

No piepūles stenēdams un pukstēdams, Molčanovs zirga stilbu pa aizmugures durvīm iebāza mašīnā un rūpīgi novietoja blakus somām. Nosalušās rokas berzēdams, viņš jautri sacīja:

— Braucam, biedri major!

Zvjagincevs drūmi klusēja. Jā, viņš zināja, ka pārtikas trūkums jau sen piespiedis ļeņingradiešus un tāpat arī karaspēku, kas aizstāv Ļeņingradu, ēst zirga gaļu. Bads...

Jau otro reizi todien Zvjagincevs atcerējās Veru. Un atkal pavisam citādi, nokā mēdza atcerēties agrāk. Tagad viņš par Veru domāja bez greizsirdības, bez aizvainojuma, kā par kaut ko jau pārsāpējušu. Viņš juta vienīgi bažas par viņas dzīvību un veselību.

— Kad tu biji tur pēdējo reizi? — viņš pievērsās Mol-čanovam. .

— Vai Ļeņingradā? — Molčanovs atjautāja. — Jau pirms laba laika. Tiklīdz bija nosprausta trase, tā arī braucu ar šo iepazīties — trešajā vai ceturtajā dienā. Vedu sakaru virsnieku uz Smoļniju.

«Kā tur tagad izskatās?» Zvjagincevs gribēja vaicāt. Taču skaļi uzdeva muļķīgu jautājumu:

— Tātad. , ceļš iet taisni pa ledu?

— Protams, pa ledu! — Molčanovs atbildēja, mazliet izbrīnījies par majora neapķērību. — Stāsta, ka mūsējie ilgi klīduši pa ezeru, nekādi neesot varējuši sameklēt drošu ledu. Vēlāk esot izsaukti uz Ļeņingradu papaņi-nieši. Tieši šai nolūkā. Viņiem taču ir Arktikā iegūta pieredze. Tie tad ari ātri vien sameklējuši to, kas vajadzīgs. Darbojies vai nu Papaņins viens, vai arī kopā ar Oto Šmitu. Visādi stāsta...

Zvjagincevs gan klausījās, gan neklausījās šo leģendu. Viņš domāja par ko citu. Par to, ka tomēr nebija Mol-čanovam pavaicājis, kā pašreiz izskatās Ļeņingradā, kā tur dzīvo cilvēki. Nebija vaicājis tāpēc, ka baidījās to vaicāt, lai gan šķita, ka viņš vairs nebaidās ne no kā, ka pie visa ir pierasts, ar visu aprasts — ar artilērijas apšaudi, ar ložmetēju un automātu kārtām, ar bombardēšanu no gaisa, ar tuvcīņu. Viņam, tāpat kā simtiem tūkstošu citu kareivju un komandieru, kas jau bija kļuvis par ikdienu.

Viņš ielūkojās savā trofejas pulkstenī. Dzeltenie rādītāji uz melnās ciparnīcas rādīja ceturksni pāri pieciem. Pie šī pulksteņa Zvjagincevs bija paguvis pierast, tas vairs neizraisīja viņā pretīgumu kā pirmajās dienās. Tomēr arī tagad melnā ciparnīca viņam likās daļa no tās melnās, svešās un briesmīgās pasaules, kas no visām pusēm mācās virsū Ļeņingradai.

— Kas tad ir, vai apstājies? — atskanēja Molčanova balss; viņš brīnījās, kāipēc majors tik ilgi un vērīgi raugās pulkstenī.

Un pavisam aplama viņam likās majora atbilde:

— Vēl iet, nolāpītais...

Jo vairāk mašīna tuvojās Kobonai, jo retāk bija redzamas kara atstātas pēdas. Beidzot tās izzuda pavisam. Sniega sega bija nevainojami balta, šāviņu un mīnu sprādzienu neskarta. Visā ziemas tērpa skaistumā stāvēja priedes, mazliet noliekušas biezos, šķembu neaplauzītos zarus.

Tad mašīna pagriezās un vienā mirklī no klusās, it kā snaudošās, sniega segā cieši ievīstītās pasaules nokļuva citā pasaulē — rosīgā un trokšņainā. Divās pretējās straumēs drāzās smagās mašīnas: tās, kas bija pilnas ar cilvēkiem civilās drēbēs, — uz austrumiem, ar cieši piebāztiem maisiem, kastēm un saiņiem piekrautās — uz rietumiem. Pa ceļa malu brauca vezumu rinda, un braucēji jautri skubināja zirgus, sēdēdami uz kravas, kas bija pārsegta ar brezentu.

— Ved miltus no Novaja Lādogas uz Kobonu, — Mol-čanovs paskaidroja, krustojumā apturējis emku, lai sagaidītu lielāku atstatumu starp mašinām, kas joņoja uz

rietumiem.

Zvjagincevs to saprata arī bez paskaidrojuma. Kļuva vieglāk ap sirdi. Gribējās ticēt, ka visgrūtākais laiks ļeņingradiešiem ir jau garām, ka ar pārtiku, ko pašlaik ved šīs smagās mašīnas, pietiks, lai pilsētu paēdinātu. Un viņš beidzot iedrošinājās uzdot Molčanovam jautājumu, kuru pirmīt bija baidījies izteikt:

— Kad pēdējo reizi biji aizbraucis uz Ļeņingradu, kā tur klājās? Vai ļoti grūti?

Atbilde bija tāda, kādu Zvjagincevs bija gaidījis:

— Ļaunāk vairs nevarēja būt.

— Tagad laikam gan, — Zvjagincevs turpināja, nedz īsti apstipriniādams, nedz arī jautādams, — būs kļuvis vieglāk.

— Jādomā, ka tā, — Molčanovs atbildēja diezgan nedroši.

Netālu priekšā bija sākusi buksēt kāda mašīna, un aizmugurē braucošās uz īsu brītiņu piestāja. Molčanovs to tūlīt izmantoja. Viņš ar troksni ieslēdza ātrumu, un viņu emka iekļāvās kopīgajā straumē, kas traucās uz Kobonu.

Kobona bija maza sādžiņa, ko karš nepavisam nebija skāris, No māju skursteņiem mierīgi cēlās dūmi. Pa aizklātajiem logiem šur tur lauzās ārā gaisma.

Ceļš veda uz leju. Molčanovam ik pēc brīža bija jāpie-bremzē, lai ar radiatoru neuzgrūstos priekšējai kravas mašīnai, kas brauca aizvien lēnāk un lēnāk. Kolonnā kāds uz mirkli ieslēdza ugunis. Sai mirklī Zvjagincevs paguva ieraudzīt paceltu aizšķērsi un vairākas stāvošas mašīnas.

— Sagatavojiet dokumentus! — Molčanovs vēsi teica, — te rīkojas robežsargi...

Tiklīdz viņi bija tikuši aizšķērsim garām, Zvjagincevs painteresējās:

— Kad tad mēs nokļūsim uz Lādogas ezera?

— Mēs jau braucam pa to, — Molčanovs atbildēja, galvu nepagriezdams.

Zvjagincevs sāka ziņkārīgi raudzīties tumsā. Taču nekā ievērības cienīga tur neredzēja. Priekšā brauca tā pati kravas mašīna, kurā bija ar brezentu pārsegti maisi. Pa kreisi varēja redzēt pretim braucošu, ar cilvēkiem pārpildītu mašīnu siluetus, un no tās pašas puses pa izsisto logu lauzās iekšā kabīnē griezīgi ass vējš.

Pēc dažas minūtes ilga brauciena pa Lādogas ezera ledu Zvjagincevs nosala tā, ka viņam klabēja zobi. «Kā šo aukstumu var pārciest tie, kas brauc vaļējās kravas mašīnu kastēs?» viņš drebinādamies domāja.

Vēlāk Zvjagincevs.ieraudzīja zenītlielgabalus, pareizāk sakot, to augšup izslieto stobru siluetus, jo pārējais slēpās aiz sniega vaļņiem. Tālumā pavīdēja tik tikko saskatāma telts, un viņš sprieda, ka tur laikam dzīvo zenīt-nieki.

Pēkšņi priekšā iespīdējās tikko pamanāna uguntiņa un pazuda, tumsā novilkusi īsu loku. Drīz vien uguntiņa iezīmēja tādu pašu gaišu loku arī ceja otrā pusē.

— Kas tas ir? — Zvjagincevs jautāja.

Molčanovs sēdēja, sagriezies sāniski un uzgūlies stūrei, it kā to sargādams no niknā vēja.

— Par ko jūs runājat? — viņš atjautāja.

— Par šīm ugunīm. Kā tās ce]as?

— Tur darbojas regulētāji. Rāda ceļu. Te visapkārt ir ledus blāķi.

Molčanovs runāja īsi, aprauti, it kā caur zobiem.

Uz mirkli Zvjagincevs iedomājās sevi regulētāja vietā stāvam stindzinošajā vējā, no kura pat emkā nespēja aizsargāt virs kažokādas bezroča uzvilkts puskažoks. Viņam kļuva vēl aukstāk. Lai kaut drusciņ pakustētos, viņš izvilka roku no kabatas un palūkojās pulkstenī. Kopš tā brīža, kad viņi bija pabraukuši garām robežapsardzes punktam, bija pagājusi apmēram pusstunda. Tas nozīmēja, ka vismaz puse no ceļa pāri Lādogas ezeram ir nobraukta.

Tiklīdz Zvjagincevs tā bija nodomājis, priekšā uzspīdēja žilbinoši spilgta sudrabaina raķete. Tās gaismā viņš ieraudzīja ne vairs kādu atsevišķu sektoru, bet veselu Lādogas ezera panorāmu: divas mašīnu virtenes, zenīt-lielgabalus, teltis un pat vairākus kustības regulētājus puskažokos ar saceltām apkaklēm un «sikspārni» rokā. Un tūlīt atskanēja airī apdullinošs sprādziens. Mašīna stipri sakratījās.

Molčanovs strauji apturēja emku un velšus izvēlās ārā, saukdams:

— Leciet ārā, biedri major!

Zvjagincevs nospieda durvju rokturi un izlēca, pareizāk sakot, izvēlās no mašīnas, izstiepdamies uz ledus. Viņam jau bija skaidrs, ka ceļu apšauda ienaidnieka artilērija.

Viņš gulēja, galvu sniegā iespiedis, taču, izdzirdis paklusu plaukšķi, mazliet pacēlās un ieraudzīja, ka no debesīm lēnām krīt jaunas — zaļas raķetes dzirkstis. Tas acīmredzot bija apšaudes pārtraukšanas signāls, jo pēc tam sprādzieni vairs nebija dzirdami.

Zvjagincevs steigšus pielēca kājās un ieraudzīja, ka smago mašīnu šoferi skrien kaut kur uz priekšu. Viņš sauca Molčanovu. Atbildes nebija. Pazibēja trauksmaina doma: «Vai tikai nav ievainots? Varbūt pat nonāvēts?» Zvjagincevs apskrēja mašīnai apkārt, bet Molčanovu tur neatrada.

Viņš palūkojās uz priekšu, tai virzienā, kur skrēja šoferi, un ieraudzīja, ka tur uz ledus jau sapulcējies pūlis un spīguļo regulētāju lukturi.

Arī Zvjagincevs steidzās uz turieni un drīz vien nokjuva pie pustonnīgas mašīnas, kura ar priekšējiem riteņiem bija ielūzusi ledū. Ledus krakšķēja, drupa un lūza, mašīnas smaguma izspiestais melnais ūdens burbuļodams- izplūda uz ceļa. Desmitiem vateņos, puskažokos un šineļos ģērbušos cilvēku ar pleciem atbalstīja maisiem piekrauto mašīnu. Vairāk par visiem rosījās kāds puisis ar notaukotu vateni mugurā; nez kāpēc galvā viņam nebija cepures. Viņa nepārtrauktā kliegšana bija līdzīga vaidam, dedzīgam lūgumam:

— Turiet, pulfiil Turiell Man taču tur ir milti! Milti!...

Cilvēki, kas centās noturēt mašīnas kravas kasti, stāvēja ūdenī jau līdz potītēm, un Zvjagincevs saprata, ka ledus zem viņiem jebkuru mirkli var ielūzt. Tad viņi visi kopā ar mašīnu noies dibenā, melnajā, ledainajā dzelmē.

Taču veselā saprāta balsi tūlīt apklusināja instinktīva tieksme darīt to, ko dara visi. Ar velteņiem brizdams pa ūdeni, kas cēlās aizvien augstāk virs ledus, viņš metās pie smagās mašīnas un pabāza zem kravas kastes arī savu plecu.

Zvjagincevs tobrīd nejuta, ka ledainais ūdens jau smeļas viņam velteņos. Toties viņš skaidri dzirdēja, kā lūdzas šoferis ar netīru, gluži bērnišķīgu un izmisuma izķēmotu seju, saukdams:

— Puiši! Mīļie! Nelaidiet vaļā! Turiet! Tur taču ir milti!. .

Pēkšņi šo balsi nomāca cita pavēloša balss:

— Klausīt komandu! Mašīnu izkraut! Ātri!

Zvjagincevs tūlīt pazina pēc balss — tas bija Mol-

čanovs.

— Rindā, stājieties rindā! — izrīkoja Molčanovs, kas pirmais bija ieiēcis kravas kastē, uzrausies uz maisiem un, vienu pakampis, svieda to lejā.

Vairākas rokas maisu saķēra un padeva to tālāk rindā stāvošajiem.

Ar velteņiem, brizdams pa ūdeni, arī Zvjagincevs paķēra šo maisu, pasniedza to blakus stāvošajam cilvēkam ar vateni mugurā un pastiepa rokas pēc nākamā maisa..,

Kad mašīna bija gandrīz jau tukša, atkal atskanēja draudīgs krakšķiens, un, ledu drupinādama, tā lēnām sāka slīdēt lejā.

— Lec! — Zvjagincevs neganti kliedza Molčanovam. — Es tev pavēlu — leci

Viņš redzēja, ka ūdens jau mutuļo gandrīz mašīnas borta augstumā, bet Molčanovs joprojām stāv uz palikušajiem maisiem, it kā šaubīdamies, vai tos pamest.

— Lec! Nošaušu! — Zvjagincevs bļāva, pats neapjēgdams, ko runā, domādams tikai vienu domu — izglābt Molčanovu.

Beidzot Molčanovs nevis ielēca, bet iekāpa ledainajā ūdenī, kas no visām pusēm apņēma mašīnu, un pēc brīža nostājās blakus Zvjagincevam. Viņi vēl nebija paguvuši pārmīt neviena vārda, kad pār Lādogas ezeru noskanēja spalgs, izmisīgs kliedziens.

— A-ā-ā!

Zvjagincevs pagriezās un Ieraudzīja, ka smagās mašīnas vairs nav. Tai vietā, kur viņi nupat vēl bija drūzmējušies, tagad melnoja liels lāsmenis, bet tā malā, izmisīgi kliegdams, stāvēja tas pats puisis, kas bija viņus saucis glābt miltus. Viņš stiepa rokas uz melna, mutuļojošā ūdens pusi, uz Zvjagincevam šķita — vēl viens mirklis, un puisis metīsies lāsmenī.

Zvjagincevs likās viņam klāt, saķēra viņu aiz vateņa apkakles, pagrieza ar seju uz pretējo pusi un pagrūda uz priekšu.

Lēnām brizdams pa ūdeni, 'puisis kā miegā sāka iet pie saviem biedriem — cilu smago mašīnu šoferiem.

— Tā, darīts, puiši! — kāds no viņiem iesaucās. — Izglābtos maisus sadaliet pa mašīnām, un sāksim braukt, citādi atdzisīs motori!

Paķēris maisu, katrs devās uz savu mašīnu. Zvjagincevs un Molčanovs palika notikuma vietā divi vien.

— Ko tad darīsim, vai arī mēs brauksim? — Zvjagincevs vaicāja.

Molčanovs noskatīja viņu no galvas līdz papēžiem un stingri noteica:

— Braukt nedrīkst. Jāapsildās.

— Bet citi drīkst?

— Citi ved maizi, — Molčanovs iebilda tikpat noteikti. — Bet bez mums diviem, biedri major, Ļeņingrada kādu stundiņu vēl noturēsies.

— Kur tad tu domā sildīties? — Zvjagincevs nīgri jautāja.

Nekā neatbildējis, Molčanovs gāja uz mašīnu.

Motoru izdevās iedarbināt tikai pēc piektā mēģinājuma. Molčanovs pagrieza mašīnu un brauca pa to pašu ceļu atpakaj.

— Uz kurieni? — Zvjagincevs satraucās.

— Pagaidiet, biedri major, ļaujiet tikt skaidrībā, — Molčanovs nomurmināja, pa pavērtām durtiņām aplūkodams vienmuļo apkārtni. Un gandrīz vai tūdaļ apmierināts izsaucās: — Viss kārtībā! Esam klāt, biedri major. Kāpiet ārāl

Kāpdams ārā no kabīnes, Zvjagincevs juta, ka viņam kājas gandrīz pilnīgi sastingušas. Kādus trīs metrus no emkas stāvēja smagā mašīna, bet aiz tās bija redzama telts un uz baltas plāksnes melns uzraksts «Apsildīšanās punkts».

Molčanovs pirmais atsvieda vaļā brezenta aizsegu un iegāja iekšā. Zvjagincevs spēra soli tūlīt aiz viņa un atdūrās pret viņa muguru.

Telts bija ar cilvēkiem kā bāztin piebāzta. Viņi stāvēja vai sēdēja uz dēļu klāja — vīrieši, sievietes, bērni.

Telts vidū kurējās krāsniņa. Turpat pie kārtīm karājās divi lukturi.

Blāvajā lukturu gaismā Zvjagincevs saskatīja dažas sejas. Tās bija briesmīgas — šķita, ka nevis ar ādu, bet ar pelēku pergamentu ir pārvilkti izspiedušies vaigu kauli, smailie deguni un it kā nošķeltie zodi.

Pēkšņi kāda sieviete iekliedzās:

— Nē, nē, es neatdošu!

Tad kļuva dzirdama klusa vīrieša balss, taču vārdus Zvjagincevs nespēja saprast. Pēc dažiem mirkļiem atkal pa visu telti noskanēja sievietes kliedziens:

— Nē! Es viņu atsildīšu, atsildīšu!

— Pilsoņi evakuētie, — Molčanovs skaļi sacīja, — atļaujiet nu biedram majoram apžāvēt velteņus!

Cilvēku sejas pagriezās uz telts ieejas pusi, kur stāvēja Zvjagincevs. Daži piecēlās no grīdas, citi saspiedās ciešāk kopā, un pēc brītiņa izveidojās šaura eja.

Šīs ejas galā pie krāsns Zvjagincevs ieraudzīja lakatos un šallēs savīstījušos sievieti un viņai blakus vīrieti, kam virs armijas šineļa bija uzģērbts balts virsvalks. Sieviete spieda pie krūtīm segā ietītu bērnu. Zvjagincevu pārsteidza viņas seja — jauna, tomēr pelēka kā zeme, dusmu izķēmota.

— Biedri major! — viņa lūdzoši teica, mezdamās pretim Zvjagincevam. — Sakiet taču viņam!... Es neatdošu! ...

Zvjagincevs lēnām piegāja pie krāsns. Karavīrs pielika roku pie ausaines un pusbalsī ziņoja:

— Kara feldšeris Jegorovs.

Viņš bija jau pavecs, par to liecināja grumbas sejā un sirmā matu šķipsna, kas bija izspraukusies no ausaines.

— Kas tad gadījās, biedri major? — viņš jautāja, nolaizdams roku.

— Miltu maisus vilka ārā no ūdens, tas ir gadījies! — aiz Zvjaginceva muguras, ierunājās Molčanovs.

Zvjagincevam gribējās viņam uzkliegt: «Apklusti!» Kauns bija pievērst sev teltī sablīvējušos cilvēku uzmanību — viņi, protams, nebija mazāk nosaluši.

— Kas noticis ar bērnu? — Zvjagincevs paklusi vaicāja feldšerim.

— Ak!... — viņš bezcerīgi noteica. — Velciet nost velteņus, biedri major!

Viņa balsī ieskanējās profesionāļa kategorisms, un Zvjagincevs padevās. Ar lielām pūlēm viņš novilka ūdenī uzbriedušos un jau sasalušos velteņus, pēc tam notina autus. Molčanovs, apsēdies uz dēļu grīdas, darīja to pašu.

— Uz pilsētu vai uz Kobonu, biedri major? — Jegorovs jautāja.

— Uz pilsētu, — Zvjagincevs atbildēja.

— Sēdiet taču, biedri major, — čerkstošā balsī teica kāds vecs vīrs, kas atradās blakus. -— Mēs drīz varēsim atpūsties, mūsu mokas būs galā, uz Lielo zemi braucam, bet jums vēl...

Tūlīt pēc tam pie krāsns notika sakustēšanās un kļuva redzama pavirši sanaglota lāviņa.

— Ko jūs darāt, nav taču vajadzīgs! — Zvjagincevs protestēja.

— Sēdieties, biedri majori — Jegorovs teica. — Kailām kājām stāvēt uz šīs grīdas — tas ir drošs līdzeklis, kā tikt pie plaušu karsoņa... ja tikai neesat jau ticis.

Viņš piegrūda lāviņu tuvāk pie krāsns un nolika uz tās malas Zvjaginceva velteņus un autus. Molčanovs joprojām sēdēja uz grīdas, kājas pastiepis pret uguni.

Zvjagincevs apsēdās uz lāviņas un visiem pateicās:

— Paldies, biedri! Liels paldiesl Taču sēdieties arī jūs! Te vēl ir daudz vietas.

— Viņš elpo, viņš taču elpo! — atkal iekliedzās uz bridi pieklususī sieviete un sniedza bērnu Jegorovam.

Par izbrīnu Zvjagincevam, tas nekādi neatsaucās.

Dažus mirkļus sieviete bērnu turēja izstieptās rokās. Tad ar dīvainu, tukšu, pilnīgi neizteiksmīgu skatienu pavērās feldšerī un Zvjaginceva, atkal piekļāva pie krūtīm bērnu, saguma, nolieca galvu un sāka kaut ko murmināt.

— Kāpēc jūs tā izturaties pret viņu?... — Zvjagin-cevs pārmeta feldšerim.

— Tāpēc, ka bērns ir miris, — Jegorovs nesaudzīgi atbildēja. — Nomiris, pirms vēl viņi bija atbraukuši līdz šejienei.

— Viņa taču apgalvo... — Zvjagincevs iesāka un tūlīt apklusa, sapratis, ka mēģina pievilt pats sevi.

Pēkšņi ienāca prātā — viņš ir maldījies, domādams, ka karam ir tikai divas — viņam jau pazīstamās sejas: ugunsgrēki, sagrautas mājas, sirēnu gaudoņa aptumšotā pilsētā vai arī tranšejām un ierakumiem izvagoti klajumi, ar sniegu apputināti karavīru līķi, sadauzīti tanki, sakropļoti lielgabali.,. Nē, karam ir daudz seju. Un ari pašreiz viņa acu priekšā ir viena no šīm sejām: izmocītiem cilvēkiem stāvgrūdām pilna telts uz ledus, bet zem trauslā ledus — bezdibenis: jebkurā mirklī šeit var atlidot ienaidnieka šāviņš, un tad šiem mocekļiem, kas pametuši savu dzimto pilsētu, Lielo zemi vairs neredzēt, viņi visi paies zem ledus, nogrims melnā bezdibenī, tādā pašā, kāds ir tas, kas nupat aprija miltu mašīnu...

Zvjagincevs palūkojās mātē, kas aijāja mirušo bērnu, un viņam šķita, ka sāk sūrstēt acis, droši vien no dūmiem, kuru teltī bija pārpilnam. Viņš aizvēra plakstus un sāpīgi iekoda apakšlūpā.

Molčanova balsi Zvjagincevs dzirdēja it kā no tāluma, pat neuztvēra vārdil jēgu. Atvēris acis un paraudzījies šoferī viņš redzēja, ka tas velk kājās velteņus.

— Es teicu, ka iešu pasildīt motoru, — Molčanovs atbildēja uz viņa vaicājošo skatienu. — Tādā salā ilgāk par divdesmit minūtēm bez sildīšanas nevar iztikt.

— Nē, — Zvjagincovs sacīja.

— Kā jāsaprot šis «nē»?

— Mēs tūlīt brauksim, —r Zvjagincevs teica un arī sniedzās pēc velteņiem.

Bija apmēram septiņi vakarā, kad viņi tuvojās Smol-nijam. Atlikušais ceļa gabals līdz Osinovecai, viss ceļš no turienes līdz Ļeņingradai un pēc tam pa gluši tukšajām un tumšajām ielām — garām Pulverpagrabiem, pa Revolūcijas šoseju, pa Bojšojohtinskija un Ļiteinija prospektu — bija nobraukts nedaudz vairāk kā stundā.

Pie Smoļnija vārtiem Molčanovs piebremzēja, bet sargkareivis draudīgi pamāja ar roku, novirzīdams mašīnu uz netālu ierīkotu stāvvietu.

— Tā, nu esam galā, — Zvjagincevs gurdi sacīja, kamēr Molčanovs piebrauca mašīnu blakus citām emkām un pustonnīgajām kravas mašīnām.

— Galā gan, — Molčanovs apstiprināja.

Tomēr viņi abi sēdēja nekustēdamies, it kā vēl nebūtu pabeiguši savu darāmo.

Beidzot Molčanovs ierunājās:

— Es jums tūlīt palīdzēšu aizstiept somas, biedri major.

— Pagaidi vēl ar tām somām! — Zvjagincevs iebilda. — Jāatrod tev naktsmītne un jānodrošina paēšana.

— Tas man nav vajadzīgs, biedri major, — viņš izdzirda atbildi. — Paldies. Man rīt no rīta jau jābūt tur.

— Kas ar tevi ir, vai esi pie pilna prāta? — Zvjagincevs izsaucās. — Pēc tāda ceļa tūlīt atpakaļ?

— Nē, — Molčanovs papurināja galvu, — tūlīt es nebraukšu. Vispirms aizlaidīšu uz savām mājām Vasilija salā, atdošu produktus un... reče, to zirga kāju.

— Tev te dzīvo tuvinieki? — Zvjagincevs vaicāja apmulsdams, tāpēc ka nebija par to painteresējies agrāk.

— Sieva un piecpadsmit gadus veca meita, — Mol-čanovs atbildēja. — Abas strādā rūpnīcā «Sevkabeļ»... Ja vel ir dzīvas.

Molčanovs jau vēra vajā kabīnes durtiņas, taču Zvja-gincevs viņu atkal apturēja.

— Pagaidi! — Pakļaudamies pēkšņam jūtu uzplūdumam, Zvjagincevs aplika roku Molčanovam ap pleciem, pievilka viņu klāt un noskūpstīja uz neskūtā, vēja appūstā vaiga.

— Ko jūs darāt, biedri major?... Par ko? — Molčanovs apjucis murmināja.

— Par visu, — Zvjagincevs atbildēja, viņā neskatīdamies. — Bet tagad palīdzi tikt galā ar somām!

Molčanovs izlēca no kabīnes un atvēra pakaļējās durvis.

— Uz kurieni tad stiept? Uz vārtiem, vai? — viņš jautāja uzsvērti nelaipni, vilkdams ārā citu pēc citas trīs brezenta mugursomas un likdams sniegā.

— Uz vārtiem! — Zvjagincevs teica, arī izkāpdams no mašīnas. — Taču, pag... — Viņš atcerējās, ka viņam sen vairs nav Smojnija caurlaides. — Stiep uz turieni, uz komandantūru! ...

XV

Komandantūras pieņemamā istaba bija pustumša: dega tikai viena spuldze un ari tā pati — puskvēlē. Vairāki karavīri stāvēja rindā pie sienas telefona aparāta.

Zvjagincevs piegāja pie kāda no caurlaižu biroja lodziņiem un sniedza otrā pusē sēdošajam leitnantam savus dokumentus. Viņš tos paņēma, uzmanīgi izlasīja komandējuma priekšrakstu, pāršķirstīja komandiera apliecību — šauru grāmatiņu pelēkos dermatīna vāciņos —, vērīgi palūkojās Zvjagincevā, acīmredzot salīdzinādams ģīmetni ar oriģinālu, pateica: «Uzgaidiet!» — un aizcirta Zvjaginceva acu priekšā koka aizvaru.

Sapratis, ka leitnants tagad zvanīs, lai pārbaudītu izsaukumu, Zvjagincevs nostājās pie sienas.

Viņš bija pieradis Smoļnijā justies kā pašu cilvēks, ko daudzi sargkareivji pazīst pēc sejas, un viņam pašreiz bija nepatīkami būt šeit svešiniekam, kam jāiztur stingra pārbaude.

Viņš novietoja mugursomas pie sienas un sāka pacietīgi gaidīt. Laiku pa laikam kāds no caurlaižu biroja lodziņiem atvērās, dežurants paklusi nosauca dienesta pakāpi un uzvārdu, un tad kāds no istabā esošajiem cilvēkiem steidzīgi gāja pēc caurlaides.

Beidzot izsauca ari viņu:

— Majors Zvjagincevs!

Zvjagincevs piegāja pie lodziņa. Leitnants atkal ielūkojās viņam sejā, pēc tam apliecībā ielīmētajā ģīmetnē un jautāja:

— Vai ierocis ir?

— Kā...? — Zvjagincevs neizpratnē ierunājās. — Protams, ir. Mana apliecība atrodas jūsu rokā. Tur ir ierakstīts, ka...

— Atdodiet! — leitnants viņu gurdi pārtrauca.

— Kā tā... uz kāda pamata? Es esmu majors, kas

atbraucis no frontes...

— Tāda ir pavēle. Attiecas uz visiem vienādi, — leitnants vēlreiz viņu vienaldzīgi pārtrauca, balsi nepaceldams. Bija jūtams, ka viņam vajadzējis to atkārtot jau daudzas reizes.

Zvjagincevs izvilka pistoli no maksts un pasniedza dežurantam.

Tas nolika pistoli uz galda, tad, piespiedis metāla lineālu pie garas papīra lapas, atrāva no tās pusi un ielika to apliecībā.

— Ieroci saņemsiet komandantūrā, kad nāksiet ārā, — leitnants teica atkal tai pašā vienmuļajā, neizteiksmīgajā balsī un atdeva Zvjagincevam dokumentus.

Atgājis no lodziņa ūn nostājies zem spuldzes, Zvjagincevs izlasīja caurlaidi. Rindiņā «Pēc kā izsaukuma» bija rakstīts «Pulkvedis Koroļovs».

Vienu somu uzmetis uz pleciem, bet abas pārējās nesdams aiz lencēm, Zvjagincevs gāja pa labi pazīstamo gaiteni. Tur daudz kas bija mainījies: gaitenis bija vāji apgaismots, celiņi, kas kādreiz bija klājuši grīdas, tagad bija pazuduši, tāpat kā no durvīm bija pazuduši uzraksti ar uzvārdiem.

Lai nu kurš, bet Zvjagincevs orientējās arī bez uzrakstiem. Koroļova kabinetu viņš būtu varējis sameklēt aizmiegtām acīm. Viņš atvēra durvis uz maziņo pieņemamo istabu, cerēdams ieraudzīt pazīstamu leitnantu, pulkveža adjutantu. Taču aiz mazā galdiņa sēdēja Zvjagin-cevam nepazīstams jaunākais leitnants. Ieraudzījis durvīs ar mantām apkrāvušos komandieri, viņš jautājoši paskatījās.

— Pie pulkveža Koroļova, — Zvjagincevs sacīja.

— Majors Zvjagincevs. Pēc izsaukuma.

— Tūlīt ziņošu, — jaunākais leitnants pieceldamies atbildēja un pazuda aiz durvīm, kas bija apsistas ar melnu dermatīnu. Pēc mirkļa viņš atgriezās un, tikko manāmi smaidīdams, teica: — Ejiet iekšā, biedri majori Jūs gaida.

Zvjagincevs nolika savas mantas pieņemamās istabas kaktā un ar visu puskažoku un ausaini iegāja kabinetā.

Koroļovs stāvēja gandrīz pie pašām durvīm un, ieraudzījis Zvjagincevu, plati iepleta rokas.

— Apsveicu mājās, Aleksej, apsveicu! — viņš saviļņots teica un apskāva Zvjagincevu. — Man prieks tevi redzēt. Nu, nāc taču tālāk, apsēdies!

Zvjagincevs tomēr stāvēja kā sastindzis. Viņu pārsteidza Koroļova izskats. ’ Pavisam nesen Koroļovs bija spēcīgs vīrs ar tieksmi uz korpulenci, viņam bija pat sācis veidoties mazs vēderiņš, bet tagad — tikai kauli un āda. Formas svārki nokarājās, stāvā apkaklīte bija tālu atvāzusies no tievā, stiegrainā kakla, gludi skūtie vaigi iekrituši, deguns kļuvis smails.

— Ko tu stāvi gluži kā rostrāla kolonna? — Koroļovs jautāja, redzēdams, ka Zvjagincevs nekust no vietas.

— Es ... es... — Zvjagincevs murmināja, nezinādams, ko teikt.

— Kas tas par «es», «es»? Ja esi ieradies, tad ziņo! — Koroļovs paskarbi teica, un Zvjagincevs nodomāja, ka šis skarbums ir demonstratīvs, ka Koroļovs nojauš, kas tā pārsteidzis Zvjagincevu.

— Pēc jūsu izsaukuma esmu ieradies, biedri pulkvedi! — Zvjagincevs beidzot pateica un piegāja pie galda.

— Bet tagad sēdies! Ja gribi — novelc kažoku, ja negribi — neveic, pie mums tagad maz kurina.

Zvjagincevs noņēma ausaini, atpogāja puskažoku un apsēdās krēslā.

— Stāsti nu! — Koroļovs sacīja, ari apsēzdamies.

— SLarp citu, esmu šo to dzirdējis, zinu, karojis tu esi tīri labi, tikai to, ka aizbēgi no darba štābā, neatzīsta par pareizu.

— Tā gadījās, Pāvel Maksimovič.

— Zinu, zinu, kā tas gadījās, — Koroļovs pašūpoja galvu. — Kā tu tiki šurp? Vai lidmašīnā?

— Nē. Pa Lādogas ezeru.

— Ahā, pa Lādogu! — Korojovs sarosījās. — Tātad pats savām acīm esi redzējis to ceļu. Bet man, štāba žurkai, tas vēl nav iznācis. Kā tad ir — vai pamatīgi? Mēs to ceļu gaidījām kā debesu mannu. Maize būs, redzēji?

Uz mirkli Zvjagincevs pievēra skaudrajā vējā sasarkušās, nogurušās acis, un viņam šķita, ka viņš atkal atrodas uz Lādogas ezera, ka redz, kā, drupinādama ledu, šāviņa izsistā āliņģī lēnām grimst ar pārtikas maisiem piekrauta automašīna, dzird nelabā balsī kliedzam šoferi, bet tad šī aina izzuda un Zvjagincevam likās, ka viņā ar neprātīgu skatienu veras māte, aijādama mirušo bērnu...

— Tu esi iesnaudies, vai? — atskanēja nepacietīga Koroļova balss. — Es jautāju: vai mašīnas ar pārtiku tiki redzējis?

Zvjagincevs nodrebēja un atvēra acis. Kabineta klusums, ko traucēja vienīgi pazīstamie, bet jau aizmirstie vienmērīgie metronoma tikšķi, Zvagincevam likās pretdabisks.

— Jā, redzēju, — viņš atturīgi atbildēja. Un piemetināja: — Daudz mašīnu.

— Daudz, tu saki? Tas ir labi... — Koroļovs noteica un pēkšņi aizkritušā balsī piebilda: — Nē, Aleksej, vēl ir maz. Piliens jūrā." Kopš tās dienas, kad atklāja ceļu, pārvests tikai nedaudz vairāk kā tūkstoš tonnu. Mazliet vairāk, nekā pilsēta patērē divās diennaktīs. Daži desmiti mašīnu guļ ezera dibenā — vācieši bez mitas bombardē un apšauda ceļu.

— Es gribētu teikt, ka ceļš vēl ir slikti iekārtots. Maz apsildīšanās punktu... Tur taču ir ellišķīgi auksts, pūš

vējš...

— To mēs zinām, — Koroļovs īdzīgi sacīa. — Pagaidi, dod laiku — uz ceļa būs viss, kas vajadzīgs. Gan apsildīšanās punkti, gan remontdarbnīcas mašīnām. Mobilizējam uz turieni mediķus ... Taču visu uzreiz nevar... Vai zenītlielgabalus ceļā redzēji?

— Dažus — jā.

— Zenltlielgabalu arī vēl ir maz... Kā tur ir pie jums piecdesmit ceturtajā armijā — notiek gatavošanās uz-' brukumam?

— Pilnā sparā, — Zvjagincevs atbildēja, saprazdams, ka Koroļovs to jautā tāpat vien, jo frontes štābs katru dienu saņem Fedjuņinska ziņojumus. — Tiek izveidota trieciengrupa. — Un piebilda: — Karaspēka gan vēl ir pamaz.

— Kā mēs šo karaspēku būtu pārsvieduši uz turieni? Tagad, kad atklāts ceļš, radīsies arī karaspēks. Vārdu sakot, visas cerības tiek liktas uz jums. Pagaidām Lādo-gas ezera piekraste joprojām ir apdraudēta.

Zvjagincevs klusēja. Viņš gaidīja, kad Koroļovs beidzot sāks runāt par to, kas Zvjagincevam pašreiz bija galvenais — kāpēc viņš izsaukts uz Ļeņingradu. Viņu iepriecināja Koroļova vārdi «Kā tur ir pie jums?» un «Visas cerības tiek liktas uz jums». Tātad Koroļovs viņu uzskata par 54. armijas pārstāvi, izsaucis tikai uz īsu laiku kādā konkrētā jautājumā un jau tuvākajās dienās viņš varēs doties atpakaļ.

— Ja vācieši aizlauzīsies līdz piekrastei, mūsu ceļš būs pagalam, — Koroļovs turpināja.

Tas bija skaidrs. Taču klusēt vēl ilgāk Zvjagincevam šķita neērti.

— Jā, ienaidnieks stāv sešus kilometrus no Volho-vas, — viņš teica.

— Un pie pašas Voibokalas, — Koroļovs piebilda. — Tā taču ir? Tas nozīmē — kādus piecpadsmit kilometrus no Kobonas. Bet Kobona ir mūsu Lādogas ceļa galapunkts. Redz, kādas ir tās lietas! Ko tu no tā secini?

— Vienīgi to, ka man, cilvēkam, kurš izpilda komandiera pienākumus vienā no tiem pulkiem, kas stāv pie Volhovas, vajadzētu būt tur.

— Uz secinājumiem tu esi nasks, Zvjagincev, — Koroļovs pasmīnēja, — un arī viltīgs esi! Labi, būsim lietišķi! Panāc pie kartes!

To teikdams, pulkvedis piecēlās. Celdamies viņš mazliet sagrīļojās un ar roku pieķērās pie galda malas, taču tūlīt izslējās un pārspīlēti brašiem soļiem piegāja pie sienas, kur bija izkārtas kartes. Tās bija vairākas. Visas padomju un vācu frontes karte. Ļeņingradas frontes karte. Karte, kas parādīja karaspēka izvietojumu dienvidaustrumos no Ļeņingradas. Ļeņingradas pilsētas karte. Pie tās ari piegāja Koroļovs.

— Vai tu vēl atceries, kur atrodas Kirova rūpnīca? Aizmirsis neesi? — viņš nepagriezdamies jautāja.

Uz šo jautājumu nebija jāatbild, un Zvjagincevs klusēja.

— Tātad atceries gan, — Koroļovs turpināja. — Bet vai to, ka tieši tev bija uzdots vadīt aizsardzības būvdarbus, arī atceries?

— Pāvel Maksimovič, es jūs nesaprotu, — Zvjagincevs sacīja, vairs neslēpdams īgnumu. — Ko jūs ar to gribat teikt? To, kas bija uzdots, mēs izdarījām, nocietinājumus izbūvējām...

— To es, Aleksej, zinu. Bet uz kuru pusi šie nocietinājumi ir vērsti?

— Kā — uz kuru? Protams, uz ienaidnieka pusi, lielākoties pret dienvidiem.

— Tieši tā, mans draugs Zvjagincev, pret dienvidiem. Bet kā ir ar rietumiem, vai no tās puses ienaidnieks nedraud?

— Rietumos taču ir Somu līcis! Šo virzienu sargā Baltijas flote.

— Pareizi. Taču pa ledu kuģi nebrauc, nav vēl iemācījušies ...

Zvjagincevs palūkojās zilajā līcī uz kartes un tikai tagad saprata, ka Kirova rūpnīcu no ienaidnieka, kas nocietinājies Pēterhofā, pašreiz šķir nevis ūdens, bet ledus.

— Biedri pulkvedi, — viņš ierunājās pēc ilgas klusēšanas, pāriedams uz oficiālu toni, — es jūs lūdzu paskaidrot: kāpēc es esmu izsaukts? Kādu uzdevumu jūs gribat man dot?

— Uzdevumu tu saņemsi nevis no manis, bet no frontes štāba nocietināto rajonu daļas priekšnieka.

— No Zaiceva?

— Nē, tagad daļu vada pulkvedis Moness.

— Kurā istabā viņš sēž?

— Šī štāba daļa atrodas nevis Smoļnijā, bet Pils laukumā. Mēs esam centušies, cik nu tas iespējams, mūsu štābu dekoncentrēt.

— Un kāds būs uzdevums? — Zvjagincevs neatlaidās.

— Tu nu gan esi nepacietīgs. Nu labi, nemocīšu tevi. Runa būs par nocietinājumu būvi. Domāju, ka Kirova rūpnīcas rajonā.

— Nekā nesaprotu, — Zvjagincevs sacīja, paraustīdams plecus. — Vai tad pasaulē ir tik vien cilvēku kā es? Vairāk inženieru nav? Kāpēc vajadzēja no armijas izsaukt tieši mani?

— Droši vien, ka tu neesi vienīgais pasaulē. Protams, arī bez tevis Ļeņingrada kaut kā noturētos. Bet tu mums palīdzēsi. Ja nu runā nopietni, atsaukts esi ne tikai tu vien, bet arī vairāki citi inženieri, kas būvējuši nocietinājumus dienvidu pusē. Noderēs pieredze. Vai saprati?

— Sapratu. — Zvjagincevs drūmi pamāja ar galvu.

— Nu, tad turpināsim, —-Koroļovs apmierināts noteica un devās pie galda.

Apsēdies viņš pēkšņi izsaucās:

— Bet tu gan, Aļoša, esi varen pārvērties!

— Vai gribat teikt, ka Lielajā zemē esmu miesās izlaidies? — Zvjagincevs jautāja, skumji pavīpsnādams.

— Nē taču, es runāju par ko citu. Es jau gaidīju, ka tu tūlīt sāksi runas teikt. Nu, tāpat kā agrāk: «Negribu, nevēlos, kā tā no priekšējām pozīcijām atsauc uz aizmuguri I» — un tā tālāk. Bet tu esi krietns vīrs, noturējies. Lai gan redzu — piere nosvīdusi. Tu esi kļuvis vecāks, Aloša, to es gribēju teikt.

— Ja nu es tomēr būtu protestējis? — Zvjagincevs vaicāja tikpat zobgalīgi.

— Tad mēs būtu tev paskaidrojuši, ka šai jautājumā ir frontes Kara padomes lēmums. Vēlāk, protams, par tādu tukšu runāšanu būtu tev iegriezuši.

«Tiešām,» Zvjagincevs nodomāja, «kāpēc es nekā neiebilstu, nelūdzos, neprasu, kā tiku ne vienreiz vien darījis agrāk? Vai tad nav attaisnojušies mani visļaunākie paredzējumi? Kāpēc es klusēju un nekurnēdams piekrītu? Droši vien viņam taisnība, es tiešām esmu pārvērties. Vecāks kļuvis, vai?...»

Taču vecumam te nebija nozīmes. Tāpat kā daudzi biedri viņa vecumā Zvjagincevs nu jau vairākus mēnešus ilgā cīņā bija garīgi vairāk nobriedis. Bija radusies atbildības sajūta, kura visos laikos ir iezīmējusi jaunu posmu cilvēka mūžā — briedumu.

Pats to neapzinādamies, Zvjagincevs bija jau sapratis, ka karš ir nesaudzīgs, nogurdinošs darbs, kas necieš pļāpāšanu un itin nekādu pozēšanu, — nepārtraukts darbs, kas prasa vispirms prasmi, disciplīnu un gatavību nepieciešamības gadījumā upurēt sevi tieši tur, kur tiek izpildīta saņemtā pavēle...

— Un tagad ej pie pulkveža Monesal Tu esi iecelts par viņa palīgu.

— Klausos. Bet...

— Tātad tomēr atradies kāds «bet».

— Ne tāds, kā domājat jūs, biedri pulkvedi. Es atvedu paciņas, tās atrodas jūsu pieņemamā istabā. Esmu devis biedriem vārdu, ka nogādāšu tās adresātiem.

— Atstāj adreses! Es pavēlēšu steidzīgi nogādāt. Pats nezaudē laiku, tas tagad ir dārgs. Vairāk jautājumu nav?

— Pāvel Maksimovič, vai jūs nezināt... kā klājas Verai?

Zvjagincevs to vaicāja, Koroļovā neskatīdamies.

— Verai? — Koroļovs neizpratnē atjautāja. — Ak tā... Verai... Jā, jā... Nezinu, Aleksej. Es taču arī brāli neesmu redzējis jau divus mēnešus. Tur, Kirova rūpnīcā, tu viņu satiksi, tad arī uzzināsi.

— Vēl viens jautājums, Pāvel Maksimovič. Kāds stāvoklis ir pie Maskavas?

— Vai tu, Aleksej, neesi māņticīgs?

— Gribat zināt, vai es nebaidos no melniem kaķiem?

— Tad nē jau. Turklāt Ļeņingradā no kaķiem nav ko baidīties. Sen vairs nav neviena. Ne melna, ne balta. Es vaicāju par kaut ko citu. Vai tev tā gadās, ka gribi uzzināt kaut ko tādu, bez kā dzīve tev nav nekāda dzīve, tomēr atturies vaicāt, jo baidies no atbildes? Gadās?

— Nē, negadās.

— Tad es apskaužu tavu raksturu. Bet es gribu atbildēt uz tavu jautājumu, taču baidos, ka... neaizbaidu ko labu.

— Ko tur var aizbaidīt, Pāvel Maksimovič? — Zvjagincevs rūgti jautāja. — It kā būtu kāds, kas nezina, ka vācietis atrodas netālu no Himkiem ...

Brīdi Koroļovs nekā nebilda, tad klusākā balsī sacīja:

— Mūsējie pie Maskavas sākuši uzbrukumu. Ar ko tas beigsies — nevaru un negribu minēt. Un arī tev neieteicu to darīt. Pagaidām nevienam ne vārda!

Šī pusbalsī pateiktā ziņa atstāja uz Zvjagincevu tik pārsteidzošu iespaidu, ka viņš sākumā baidījās sev ticēt, vai tikai viņš pareizi sapratis Koroļovu.

— Un tiešām ... uzbrūk? — viņš nedroši jautāja — Jūs sakāt, ka ... mūsējie uzbrūk?

— Kā tad tu domāji? Vai tad friči vien var uzbrukt? — Korojovs atbildēja ar niknu triumfu balsī.

— Tas taču... Pāvel Maksimovič, tas taču ir vareni, tik varenil — Zvjagincevs izsaucās un uzbudinājumā pielēca kājās. Puskažoks pavērās, un Koroļovs ieraudzīja uz Zvjaginceva krūtīm divus «Sarkanās Zvaigznes» ordeņus.

— Vai, ko es redzu! — viņš izsaucās, arī pieceldamies. — Otru zvaigzni esi dabūjis, un es to pat nezināju! Kad tad, Aļoša?

— Nupat. Pirms braukšanas uz šejieni, — Zvjagincevs samulsis atbildēja un aiztaisīja kažoku.

— Nevīksties nu tā, nevīksties, — Koroļovs teica, pieceldamies no galda, — ļauj taču paskatīties!

Viņš piegāja pie Zvjaginceva un plati pavēra puska-žoku. Tad paraudzījās uz Zvjaginceva krūtīm un pieskārās jaunajam ordenim, kas bija piestiprināts pie blūzes blakus pirmajam.

— Jauns! Spīd vien... Nu tad apsveicu, biedri majori Par ko tas dabūts? Pastāsti!

— Nu tā... nejauši...

— Nejauši! Ordeņus pie mums nejauši nepiešķir. Atbildi precīzi, kad tev jautā!

— Pavēlnieks mani nosūtīja uzdevumā uz trīssimt desmito divīziju. Tur vācieši bija ielauzušies komandpunkta izvietojumā. Bataljona komandieris, kas vadīja komandpunkta aizstāvēšanu, bija kritis. Tad nu man bija jāuzņemas komandēšana ...

— Bet tu saki — nejauši. Varens puisis tu esi! Lai dievs dotu, ka tas nebūtu pēdējaisl Vai apslacīt jau paguvi!

— Kur nu... No pavēlnieka taisnā ceļā pie jums uz šejieni.

— Žēl. Mums te nav, ar ko dzīrot. Ar karstu tēju varu uzcienāt. Tikai bez cukura. Vai gribi?

— Nē, paldies, es jau paēdu ceļā, — Zvjagincevs samelojās. Pēc visa pārdzīvotā viņš tiešām nejuta izsalkumu.

— Ko tur citu teikt — tas ir tālredzīgi. Nu tad tā. Dodies tagad pie Monesa! Bet pēc tam pie operatoriem izdibini, kur viņiem ir tukša gulta. Pārnakšņot tev droši vien iznāks Smoļnijā.

— Skaidrs, biedri pulkvedi!

— Tad ej!

Zvjagincevs uzlika ausaini un devās uz durvīm.

— Pagaidi! — viņš izdzirda Korojova balsi, apgriezās un ieraudzīja, ka tas stāv pie galda, galvu noliecis.

— Gribu tev ko jautāt, — Korojovs teica dobji, it kā apzinādamies kādu vainu. — Kā ir AJoša, vai es izskatos loti slikti? Tikai esi atklāts! No malas labāk redzams ...

Zvjagincevs juta, ka aizžņaudzas kakls.

— Ko jūs runājat, Pāvel Maksimovič, — viņš atbildēja, cik nu pārliecinoši spēdams, — varbūt vienīgi esat mazliet nokrities svarā ...

— Labi, — Koroļovs sacīja, joprojām nepaceldams galvu. — Esmu tikai maķenīt noguris. Labi, ej!

Zvjagincevs devās uz durvīm, bet tai mirklī istabā ienāca garš, slaids pulkvedis. Viņš bija ģērbies mazliet neparasti — mugurā īss, tumšzils puskažoks ar pelēka karakula apmalojumu, pogas vaļā. Rokā viņš turēja ku-banku.

— Ko es redzu! — Koroļovs izsaucās. — Kā mēdz teikt, kur ir, tur rodas... Pagaidi, major! — viņš apturēja Zvjagincevu, kas, militāri pasveicinājis pulkvedi, jau bija aizgājis pie pašām durvīm. — Es nemaz nezināju, ka tu esi Smolnijā, — Koroļovs teica pulkvedim. Tad viņš atkal pievērsās Zvjagincevam. — Major, iepazīsties ar savu jauno priekšniecību! Frontes štāba nocietināto rajonu daļas priekšnieks pulkvedis Moness.

Zvjagincevs atkal pielika roku pie ausaines un pateica, kas viņš tāds ir.

— Zinu, labi! — Moness strupi atbildēja. — Brītiņu pagaidiet!

Viņš piegāja pie Koroļova, un viņi sāka pusbalsī kaut ko apspriest. Cik Zvjagincevs noprata, runa bija par bruņu klātiem nocietinājumiem.

Pēc tam Moness, palūkojies Zvjagincevā, sacīja:

— Ko nu jūs tagad raut uz Pils laukumu, droši vien esat noguris, major, vai ne? Šurp braucāt pa Lādogas ce]u?

— Tieši tā, — Zvjagincevs atbildēja.

— Ceļš nav nekāds vieglais. Vai te atradīsies kāda brīva istaba uz minūtēm desmit?

— Nākamās durvis pa labi, — Korojovs atbildēja, — tur pašreiz ir tukšs...

Saruna ar Monesu bija īsa. Nocietināto rajonu daļas priekšnieks paziņoja Zvjagincevam, ka pēc frontes Kara padomes lēmuma nodibināts Pilsētas iekšējās aizsardzības štābs jeb saīsināti — PIA štābs, kas nodarbosies ar nocietinājumu būvi. Šī štāba pirmais uzdevums ir nocietināt Somu līča piekrasti, it īpaši Kirova rūpnīcas teritorijas rietumu daļu, kas piekļaujas krastmalai.

Kā daļas priekšnieka palīgam Zvjagincevam jāvada nocietinājumu būve tieši šai sektorā.

To pateicis, Moness paskatījās pulkstenī.

— Pašreiz ir divdesmit nulle nulle. PIA štāba priekšnieks pulkvedis Ņikiforovs atrodas apspriedē, kas notiek mūsu daļā, un savā kabinetā ieradīsies ap divdesmit diviem. Ap to laiku tad arī esiet PIA štābā Kaļajeva ielā. Kopā ar Ņikiforovu izstudēsiet karti un saņemsiet no viņa konkrētus norādījumus, Kirova rūpnīcā jums būs jāveic ne tikai inženiera darbs vien. Būs arī uz vietas jāatrod darbaspēks un materiāli. Brīdinu, tas nebūs viegli — cilvēkus izmocījis aukstums un bads. Tomēr nocietinājumi jāizbūvē.

Līdz Kaļajeva ielai bija apmēram divdesmit minūšu gājiens, ne vairāk. Atvadījies no Monesa, Zvjagincevs aizgāja uz kadru daļu nokārtot dokumentus, pēc tam devās uz operatīvo daļu, kas viņam bija labi pazīstama no agrākajiem laikiem. Operatoru vidū bija daudz jaunu darbinieku, tomēr viens otrs no vecajiem dienesta biedriem arī vēl strādāja turpat, un Zvjagincevs bez pūlēm vienojās par naktsmītni. Kāds no operatoriem gāja viņam līdzi un parādīja brīvu gultu, kuras saimnieks atradās komandējumā.

Bija pusdeviņi, kad Zvjagincevs nolēma bez steigas pastaigāt pa pilsētu, ko pēc ilgas prombūtnes viņš šodien bija redzējis tikai pa emkas logiem.

Paiedams garām sargiem, Zvjagincevs devās ārā pa Smoļnija vārtiem. Pēkšņi viņam šķita, ka viņš nokļuvis milzīgā, ledaini aukstā alā. Sniegs un ledus mācās virsū no visām pusēm. Sniega kupenās izzuda cilvēku iemītās laciņas, sniegs nokarājās no māju jumtiem, bet sienas bija nosarmojušas.

Zvjagincevs devās uz Ņevas pusi. Uz ledus melnoja tik tikko saskatāmi cilvēku pulciņi, un šie cilvēki izskatījās pēc tālā miera laika makšķerniekiem, kam patika zvejot zem ledus. Te no viena pulciņa, te no otra atdalījās pa mazam cilvēciņam, kas vilka aiz sevis ragaviņas; pustumsā Zvjagincevs uzreiz nespēja saskatīt, ka ragaviņās ved spaiņus, patvārus un kastroļus ar ūdeni. Cilvēki kustējās gausi, ļoti gausi, un tas viss izskatījās pēc ērmīgiem pārāk lēni demonstrētas filmas kadriem.

Gaudoja vējš, pie pašas zemes griezās putenis. Tālumā bija jaušami milzīgi, ledū iesaluši kara kuģi.

Zvjagincevs aizpogāja puskažoku, sajoza ciešāk siksnu un pārgāja ielas otrā pusē. Tveras iela, pa kuru viņš gāja, bija tukša. Šķita, ka arī mājās nav cilvēku. Lielākā daļa logu bija aizsisti ar finieri. «Kur tad palikuši cilvēki?» Zvjagincevs prātoja.

Ne tramvaju zvanīšanas, ne automašīnu signālu, pat ne artilērijas šāviņu sprādzienu ... Smags kapa klusums.

Ielu tukšuma un klusuma nomākts, Zvjagincevs bezmērķīgi gāja uz priekšu.

Daudzas mājas bija sagrautas. Sienās rēgojās caurumi. Vienai mājai bija atvēlusies nost visa sānu siena, un tagad varēja redzēt saliekušās dzelzs sijas un šādus tādus apsnigušus mājsaimniecības piederumus, krēslus, dīvānus, atzveltņus...

Sals pieņēmās, un Zvjagincevs paberzēja ar cimdu vaigus un degunu — likās, ka tie kļūst nejutīgi.

Pēkšņi viņš pamanīja, ka uz kādas ieejas kāpnēm sēž cilvēks, ar muguru atslējies pret margām; droši vien mājas iedzīvotājs, kas acīmredzot iznācis ieelpot lai arī aukstu, tomēr svaigu gaisu.

— Ei, draugs, nosaldēsi degunul — Zvjagincevs viņam pusbalsī uzsauca.

Uzrunātais neatsaucās. Pagājis vēl dažus soļus, Zvjagincevs pagriezās atpakaļ. Cilvēks sēdēja tikpat nekustīgi.

Ļauna nojausma lika Zvjagincevam apstāties. Piegājis pie sēdētāja, viņš ierunājās skaļāk nekā pirmoreiz:

— Biedril Paklau, biedri! ...

Cilvēks nekustējās.

«Iemidzis!» Zvjagincevs nosprieda. «Viņš taču nosals!» Un spēcīgi sapurināja sēdošo.

Tas sašūpojās gluži kā maiss, kas zaudējis līdzsvaru, un klusi nokrita ar galvu uz leju.

«Nosalis!» Zvjagincevs izmisīgi nodomāja. Viņš aši noliecās, attaisīja vaļā lakatu, kurā cilvēks bija ievīstījies, un nejauši ievēroja, ka lakata iekšpusē tai vietā, kur audums saskārās ar lūpām, izveidojusies bieza sarmas kārta. Sākumā Zvjagincevs tam nepiešķīra nekādu nozīmi. Pacēlis cilvēku, pēc kura sejas viņš saprata, ka tas ir vecs vīrs, Zvjagincevs pieslēja to pie margām un, novilcis dūraini, sāka viņam plikšķināt pa vaigiem cerībā, ka piespiedīs to atžilbt. Pelēkbaltā āda uz nosalušā vaigiem tomēr palika cieta un nedzīva.

«Kas viņš tāds ir? No kurienes? Kur dzīvo? Uz kurieni viņu nest? Kā izsaukt ārstu?» — visi šie jautājumi zibenīgā ātrumā pavīdēja Zvjaginceva apziņā.

Tā bija veca trīsstāvu māja. Zvjagincevs ieskrēja tumšā priekšnamā, sienā pa labi sataustīja durvis un sāka klauvēt. Neviens neatsaucās, aiz durvīm valdīja klusums. Tad viņš pieskrēja pie pretējām durvīm, taču ari tur uz klauvējieniem neviens neatbildēja.

Tumsā taustīdamies, turēdamies pie ledaini aukstajām margām, Zvjagincevs uzkāpa otrā stāvā, pēc tam trešajā un dauzījās pie visām durvīm, kuras viņš atrada.

Tas bija veltīgi. Māja likās kā izmirusi.

«Cilvēki acīmredzot ir darbā vai vispār šeit nedzīvo,» Zvjagincevs sprieda. «Bet tādā gadījumā — no kurienes būtu varējis iznākt šis večuks?»

Viņš nokāpa lejā. Nosalušais sēdēja tāpat sakņupis.

«Cilvēki jāpasauc, cilvēki, lai palīdz viņu ienest kaut kur siltumā!» Zvjagincevs domāja.

Viņš sāka ātri iet uz priekšu, cerēdams, ka tuvējā šķērsieliņā varbūt satiks kādu gājēju. Un pēkšņi pamanīja ielas otrā galā tikko redzamu uguntiņu.

Tā nebija pat uguntiņa, bet vājš mirgojums, it kā virs apsnigušās ietves, viegli trīsuļodams, gaisā ņirbētu sīciņš saules zaķītis.

Zvjagincevs apstājās, pūlēdamies saprast, kas tas varētu būt.

«Saules zaķītis» nestāvēja uz vietas. Tas lēnām tuvojās. Beidzot Zvjagincevs saskatīja tumšu cilvēka siluetu. Cilvēks nāca salīcis, it kā nesdams uz pleciem smagu nastu, un uz viņa krūtīm kaut kas spīguļoja.

— Ei, biedril — Zvjagincevs sauca jau no tālienes. — Nāciet ātrāk šurp!

Nekādas atbildes. Cilvēks joprojām tuvojās lēnām, un katru viņa soli pavadīja dīvaina švīkstoņa.

Pagāja vēl kāds brītiņš, un Zvjagincevs jau varēja saskatīt, ka blāvais spīdums, kas viņam bija licies līdzīgs

saules zaķītim, nāk no nelielas, acīmredzot ar fosforescē-jošu masu pārklātas «bļembas», kas cilvēkam piestiprināta pie krūtīm.

— Biedri, es runāju ar jumsi — Zvjagincevs atkal sauca. — Te vajadzīga jūsu palīdzībai.,

Nācējs neatbildēja.

Zvjagincevs izbrīnījies stāvēja, bet cilvēks nāca viņam taisni virsū, it kā nebūtu dzirdējis viņa balsi un nekā neredzētu savu acu priekšā.

Kad viņus šķīra vairs tikai trīs četri soļi, Zvjagincevs pakāpās sāņus kupenā, atbrīvodams ceļu.

Satuntuļojies kažokā, virs kura bija apsiets pūkains sievietes lakats, cilvēks, galvu nepagriezdams, lēnām pagāja Zvjagincevam garām.

Tikai tagad Zvjagincevs pamanīja, kas tik dīvaini švīkst. Cilvēks vilka aiz virves dēli vai finiera gabalu, pie kura bija piesiets kaut kas šaurs un garš, baltā, no sniega gandrīz neatšķiramā palagā ievīstīts. Zvjagincevs ielūkojās vērīgāk un šausmās sastinga: no palaga apakšas bija izspraukusies kaila cilvēka pēda.

Mironis acīmredzot bija noguldīts uz vēdera, un no palaga apakšas izlīdušās pēdas pirksti ievilka sniegā šauru vadziņu. Kaila cilvēka pēda, kas atstāj sniegā nebeidzamu sliedi — savu pēdējo sliedi.

Zvjagincevs stāvēja nekustēdamies un noraudzījās, kā aiziet cilvēks ar baismo vedamo.

Atrazdamies viņpus Lādogas ezera, viņš, protams, bija dzirdējis, ka pilsētā valda bads un aukstums, ka cilvēki mirst badā un viņiem nekādi nevar palīdzēt, taču kaut kur zemapziņas dziļumos mita cerība, ka stāsti, ka valodas par notikumiem Ļeņingradā ir pārspīlētas ...

Tikai tagad Zvjagincevs saprata, ka Koroļovs nemaz nav sabiezinājis krāsas, sacīdams, ka no Kobonas saņemtā pārtika ir tikai piliens jūrā. Un pieceldamies Koroļovs sagrīļojās nevis aiz pārguruma, bet no bada...

Tikai tagad viņš saprata ari ko citu: to cilvēku uz lieveņa nogalinājis ne tikai sals, bet ari bads. Un nogalināts viņš ir jau sen, tāpēc ari uz lakata ir tik bieza sarmas kārta. Palīdzēt viņam vairs nevar neviens un nekas.

Zvjagincevs atkal iedomājās Veru. Vai viņa ir dzīva? Koroļovs taču sacīja, ka jau sen nav saticis brāli. Viņš varēja ari nezināt...

Zvjagincevu sagrāba vēlēšanās tūlīt, šai pašā mirkli drāzties uz turieni, uz Narvas vārtu rajonu, kur dzīvoja Vera. Taču viņš tūdaļ aptvēra, ka tam nebūtu nekādas jēgas. Vera jau no rudens neuzturējās mājās — viņa pati to stāstīja, kad viņi nejauši bija satikušies Kirova rūpnīcā. Taču toreiz... toreiz Vera ierakstīja viņa piezīmju blokā savas darba vietas — hospitāļa adresi. Ātri uzrakstīja vairākas rindas un pati ielika bloku viņa blūzes kabatā, aiztaisīja pogu un pieglauda sacēlušos kabatas atloci.

Toreiz pēc tikšanās viņš vairākkārt atvēra šo piezīmju bloku, lasīja un pārlasīja adresi... Taču vēlāk piespieda sevi apmainīt pat bloku, lai nekas neatgādinātu Veru, viņa nepiepildāmos sapņus un tukšās cerības. Varbūt viņā runāja greizsirdība, aizvainojums, tāpēc ka Vera bija atzinusi par labāku Vaļicki...

Taču pašreiz Zvjagincevs domāja tikai par to, vai viņa ir dzīva ...

Tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku, ari Vera bija varējusi kļūt par bombardēšanas vai bada upuri. Bet ja nu viņa ir dzīva? Tur Smoļnijā viņam taču palika ar produktiem pilna mugursoma... Maizes gabals varētu viņu glābt...

Zvjagincevs atcerējās, ka hospitālis, kurā strādāja Vera, atradās Vīborgas pusē, viņš atminējās arī ielas nosaukumu, tikai mājas numuru nespēja atsaukt atmiņā, bet tas bija sīkums, galu galā tur, šai ielā, viņš noteikti satiks kādu, kas zinās, kur hospitālis atrodas.

Zvjagincevs aši pagāja dažus soļus uz priekšu, tad apstājās, apjēdzis, ka viņam nav līdzi produktu, apgriezās, gandrīz vai skriešus devās atpakaļ uz Smoļnijā pusi un šai brīdī saprata, ka viņš nekur nedrīkst iet. Viņš paraudzījās pulkstenī. Laika bija palicis līdz ar nagiem.

PIA štāba caurlaižu telpā Zvjagincevs paziņoja dežurantam, ka uz ielas redzējis nosalušu cilvēku. Jaunākais leitnants ar samelnējušu seju un iekritušām acīm īsi atbildēja:

— No rīta pievāks.

Zvjagincevs saprata, .ka dežurants izbrīnījies nevis par .pašu faktu, bet par Žvjaginceva satraukumu, ar kādu viņš to paziņoja.

Kad Zvjagincevs tovakar klīda pa Smoļnija rajonu, aukstās, it kā izmirušās pilsētas izskata nomākts, viņš daudz ko nezināja.

Viņš nezināja, ka vecais vīrs, kas bija nosalis uz tukšās mājas pakāpieniem, un mironis, kuru lēnām vilka cilvēks ar fosforescējošu «bļembu» uz krūtīm, bija divi no tūkstoš deviņi simti trīsdesmit četriem upuriem, ko tai dienā bada nāve bija izrāvusi no ļeņingradiešu vidus ...

Viņš nezināja, bet citi varēja tikai iedomāties, ka bada nāves gadījumu ar katru dienu būs vairāk un mēneša beigās mirušo skaits sasniegs gandrīz sešdesmit tūkstošus.

Rudenī, kad Zvjagincevs vēl atradās Ļeņingradā, vārds «blokāde» bija cieši saistīts ar vārdu «apšaude». Tagad, lai gan apšaude bija tikpat intensīva, vārds «blokāde» saplūda kopā ar citu īsu vārdu — «bads».

Vēl pirms mēneša jēdziens «alimentārā distrofija» bija pazīstams tikai mediķiem, kas aizpildīja slimības vēstures lapas cilvēkiem, kuri bija atnākuši uz ambulanci vai atnesti uz turieni nestuvēs. Tagad šī slimība bija viscaur izplatīta un kļuvusi pazīstama ikvienam ļeņingradietim.

Pirmās stadijas distrofiju, tas ir novājē jumu, neuzskatīja par slimību — ar to sirga visi.

Otrās stadijas distrofijas slimniekos noliek manāmas pārmaiņas. Viņi kļūst vienaldzīgi pret visu vai arī, gluži otrādi, ārkārtīgi viegli uzbudināmi, aizvien vairāk zaudē spēkus, iedami arvien biežāk apstājās, rītos ar pūlēm pieceļas no gultas.

Kāds papildām iedots maizes gabals, sīpols vai ķiploks būtu varējis glābt tādus cilvēkus. Taču neviens uz to nevarēja cerēt — Ļeņingradā tajās dienās nebija tāda maizes gabala, ko varētu iedot papildām, trūka visnepieciešamākā, kas spētu vismaz nodrošināt dzīvi pusbadā ...

Tad iestājas distrofijas trešā stadija.

Tās novārdzinātais cilvēks gandrīz vairs nejūt ciešanas. Nāves tuvošanos viņš neapjauš. Tā ieradās nevis pierastajā šāviņu sprādzienu dārdoņā, bet piezagās klusa un nemanāma. Tāpat kā ceļiniekam, kas novārdzis ceļā pa bezgalīgu ledus tuksnesi un nespēkā noslīgst sniegā, arī bada izmocītam cilvēkam šķiet, ka viņš aizmieg siltumā un mierā. Nāve ir viegla, bet neatvairāma.

To visu Zvjagincevs vēl nezināja. Viņš redzēja, ka Smoļnijā spuldzes deg tikai puskvēlē, bet nezināja, ka pilsētā gandrīz nav elektroenerģijas, jo tolaik darbojās vienīgi piektā elektrostacija, kas atradās gandrīz aizsardzības līnijas priekšējās pozīcijās; šī stacija katru dienu tika apšaudīta vai bombardēta un, palikusi gandrīz bez kurināmā, spēja apgādāt ar elektroenerģiju — ari tikai daļēji — vienīgi Smoļniju un maizes fabrikas. Ļeņin-grada tagad saņēma simt divdesmit reižu mazāk elektroenerģijas nekā pirms kara.

Maizes fabrikās, kas diennaktī pilsētai vajadzīgo divarpus tūkstošu tonnu vietā izcepa tikai astoņsimt tonnu maizes, kura turklāt vairāk nekā par trīs ceturtdaļām sastāvēja no gandrīz neēdamiem miltu aizstājējiem, darbu traucēja ne tikai tas vien, ka šīs fabrikas neregulāri apgādāja ar elektroenerģiju. Tām trūka arī ūdens — ūdensvads tikpat kā nedarbojās.

Tai laikā, kad šausmu stindzinātais Zvjagincevs noskatījās, kā lēnām aizslīd pa sniegu finiera loksne, pie kuras piesiets mironis, divi tūkstoši bada novājinātu meiteņu — komjaunietes —, kuras sašūpojās no katra vēja pūtiena, bija izveidojušas dzīvu ķēdi, savienodamas vienu no maizes fabrikām ar Ņevā izcirstu āliņģi, ar spaiņiem smēla no turienes ledainu ūdeni un padeva šos spaiņus cita citai... Plosījās ledaini auksts vējš, termometrs rādīja trīsdesmit vienu grādu zem nulles, bet cilvēku izveidotais konveijers bez pārstājas strādāja no četriem pēcpusdienā līdz pusnaktij... Bet agrā rītā šīs pašas meitenes ragaviņās izvadāja pa maiznīcām tikko izcepto maizi...

PIA štābā Zvjagincevs pēc kartes iepazinās ar to nocietinājumu izvietojumu, kas jau bija izveidoti Somu līča krastmalā.

— Tagad jums ir priekšstats par Kirova rūpnīcas nozīmi visā aizsardzības sistēmā, — viņam teica pulkvedis Ņikiforovs. No tā, kas izbūvēts rudenī, daudz ko izskalojis lietus vai aizputinājis sniegs. Uz šiem nocietinājumiem nevar paļauties.

— Kas pašreiz apsargā piekrasti? — Zvjagincevs bažīgi vaicāja.

Noskaidrojās, ka no bruņotām strādnieku vienībām izveidoti divi strēlnieku pulki, kas ieņēmuši aizstāvēšanās pozīcijas līča piekrastē — no Jūras ostas līdz Kirova stadionam. Noorganizēti jauni strādnieku bataljoni, kā arī atsevišķi ložmetēju un artilērijas bataljoni.

Baltijas flotes artilērijai uzdots izveidot artilērijas uguns aizsegu pilsētas pieejās līča pusē.

Taču draudi, ka ienaidnieks varētu ielauzties pilsētā, nākdams pa ledu pāri Somu līcim, joprojām bija lieli.

— Dotu, dzotu un ložmetēju ligzdu ierīkošana jāsāk nekavējotiesl — Ņikiforovs sacīja.

Zvjagincevs arī pats to saprata.

Smolnijā viņš atgriezās vēlu un devās uz istabu, kur bija paredzēts pārnakšņot. Tur stāvēja astoņas ar pelēkām karavīru segām rūpīgi pārklātas gultas, taču pagaidām neviena cilvēka tur vēl nebija: operatori strādāja

līdz pusnaktij.

Zvjagincevs izģērbās, nodzēsa gaismu, apgūlās, uzrāva sev vēsā, mitrā virspalagā ievilktu segu, un apsedza arī galvu, būdams pārliecināts, ka pēc tik mokošas, šķiet, bezgalīgi garas dienas viņš tūlīt aizmigs.

Miegs tomēr nenāca.

Zvjagincevs gulēja aizvērtām acīm, cenzdamies ne par ko nedomāt, kaut vai uz laiku izdzēst no'atmiņas to, ko viņam todien bija gadījies redzēt, tad pēc sena, gandrīz aizmirsta bērnu dienu paraduma sāka skaitīt līdz simtam ... Taču nepalīdzēja arī tas. Beidzot viņš saprata, kāpēc nespēj aizmigt: viņam šķita, ka uz viņu kāds vērīgi skatās. Viņš izbāza galvu no segas apakšas. Istaba joprojām bija tumša un klusa.

Viņš atkal pārvilka segu pār galvu. Taču pirmītējā sajūta nepārgāja. Viņš juta uz sevi vērstu skatienu, kas nāca kaut kur no tumsas. Neredzēja cilvēku un viņa seju, tikai juta skatienu — lūdzošu un reizē naidpilnu.

Pēkšņi Zvjagincevs saprata, kas tas ir par skatienu. Tā skatījās sieviete ar mirušo bērnu rokās ...

Viņš vēl ciešāk samiedza acis, cerēdams, ka sajūta pāries, mēģināja domāt par ko citu — priecīgu, visos sīkumos atsaukt atmiņā ordeņa pasniegšanu: kā Fedjuņin-skis atvēra ugunsdrošo skapi un izņēma no tā sarkanu kārbiņu, kā adjutants ar īleniņu izdūra blūzē caurumu, kā pavēlnieks pieskrūvēja ordeni... Viņam izdevās atsaukt atmiņā visu līdz pēdējam sīkumam. Tikai vienu viņš nespēja — vēlreiz izbaudīt prieku, kas viņu tobrīd bija pārņēmis.

Sievietes skatiens nepiekāpīgi vajāja Zvjagincevu. Tas it kā teica: «Tu, cilvēk karavīra formas tērpā, tu Sarkanās Annijas komandieri, nespēji nosargāt manu bērnu... Es zinu, tu sacīsi — karš paliek karš, ienaidnieks ir nežēlīgs un mans nelaimīgais bērns ir tikai niecīgs sīku-miņš to upuru vidū, kas jau bijuši mūsu tautai.,.»

Zvjaginčevs centās sevi mierināt ar to, ka darījis visu, kas bijis viņa spēkos, tiecies uz priekšējām pozīcijām, par savu dzīvību nebēdādams, un šodien saņemtais ordenis to vēlreiz apliecina.

Tomēr sievietes acis joprojām no tumsas raudzījās viņā...

Viņš aizmiga vēlu pēc pusnakts, piecēlās mazā gaismiņā un aizgāja uz ēdnīcu, taču saņēma tur vienīgi glāzi tējas bez cukura, jo nebija vēl štābā stājies uztura uzskaitē. Tas viņu nesarūgtināja: mugursomā, ko viņš bija paķēris līdzi uz ēdnīcu, atradās gan sausiņi, gan speķis, gan cukurs, gan vairākas kārbas zivju konservu. Ieraudzījis, ka citiem brokastīs dod vienu vienīgu rudzu maizes sausiņu uņ karoti biezputras, viņš tūlīt izvilka no somas savus krājumus un piedāvāja galda biedriem. Sākumā cilvēki izbrīnījušies atsacījās, bet tad sāka piedāvāto ēst steidzīgi un alkatīgi; un Zvjaginčevs, daudz nedomādams, izdalīja gandrīz visu.

Pēc tam viņš iegāja Koroļova pieņemamā istabā un, palūdzis adjutantam papīra lapu, uzrakstīja Zamirovskim ziņojumu par varonīgo ierindnieka Molčanova izturēšanos kaujā pie divīzijas komandpunkta.

Kirova rūpnīcas caurlaides telpā sargs ieteica Zvjagin-cevam zvanīt uz direkciju, lai no turienes pasūta caurlaidi, — ne Zvjaginceva uzrādītā karavīra apliecība, ne arī komandējuma priekšraksts, ko tagad bija izdevis frontes štābs, nekādi neietekmēja bargo, paveco vīru ar šauteni rokās.

Zvjaginčevs paņēma klausuli, piezvanīja uz direkciju, pateica savu dienesta pakāpi un uzvārdu un lūdza savienot ar Zalcmani. Sievietes balss atbildēja, ka Zalc-maņa vispār vairs nav rūpnīcā, bet vietnieks aizgājis uz cehiem.

Zvjagincevs zvanīja uz aizsardzības štābu, un tur noskaidrojās, ka pašreiz nav arī štāba priekšnieka.

Jau aizkaitināts palūkojies uz nepielūdzamo sargu, kas, apzinādamies savu taisnību, mierīgi vēroja neveiksmīgos Zvjaginceva mēģinājumus, viņš nolēma zvanīt uz partijas komiteju. Zvjagincevs lūdza pie aparāta Kozinu, bet vīrieša balss atbildēja:

— Ko tad? Vai tad jūs, biedri, nezināt, ka Kozina Ļeņingradā nav?

— Un Koroļovs? — Zvjagincevs aši jautāja, baidīdamies, ka cilvēks vada otrā galā nenoliek klausuli, — vai viņa... arī nav?

— Ivana Maksimoviča? Pašreiz nav, — Zvjagincevs saņēma atbildi. — Viņš ir rajona aktīva sanāksmē. Tajā piedalās visi biroja locekļi.

Pēdējie vārdi Zvjagincevu iepriecināja un nomierināja. Tātad Ivans Maksimovičs ir dzīvs un vesels. Vismaz dzīvs, bet, kā Zvjagincevs jau bija sapratis, tā pašreiz Ļeņingradā bija veiksme.

— Būtu jūs, biedri major, man pateicis, kas īsti jums vajadzīgs, — sargs pamācoši sacīja, — tad nebūtu pat bijis ko zvanīt. Visi aizbrauca uz rajona komiteju jau pirms pusstundas.

«Ko lai es daru?» Zvjagincevs prātoja. «Lai stāvu te caurlaides telpā un gaidu, kamēr atgriezīsies rūpnīcas vadītāji? Aktīva sanāksme var ilgt gan stundu, gan divas, gan trīs.»

Lēmums radās pēkšņi. «Iešu uz rajona komiteju,» Zvjagincevs nosprieda. «Galu galā no šejienes līdz Narvas ielai ir pusstundas gājiena, ne vairāk.

Viņš izgāja no caurlaides telpas un devās uz viadukta pusi, vērīgi aplūkodams visu, ko nesen pavirši bija redzējis pa mašīnas logu.

Bija pāri deviņiem, taču zem milzīgā maskēšanās tīkla, kas līdz viaduktam aizsedza Streiku ielu no gaisa, valdīja pustumsa. No saputinātā sniega tīkls bija kļuvis necaurredzams un vietumis stipri nokāries. No augšas šim sektoram vajadzēja izskatīties kā tukšam klajumam bez cilvēkiem un bez jebkādām ēkām. Lai gan tagad, pēc tik daudziem blokādes mēnešiem, nez vai tāda maskēšanās spētu vāciešus apmānīt. No ienaidnieka priekšējām pozīcijām labā lauka tālskatī, protams, bija viegli saskatīt rūpnīcas apveidu. Jau rudenī vācieši bija paguvuši

vairāk vai mazāk precīzi piešaut katru rūpnīcas teritorijas kvadrātu.

Zvjagincevs lēnām gāja pa kupenās iemītu taciņu — - pašreiz viņam nebija kur steigties.

Apkārtējās mājas bija sagrautas, to melnie logu taisnstūri izskatījās kā tukši acu dobumi. Taču dobumu dzijumā bija samanāmi ložmetēju stobri. Uz kādas sienas Zvjagincevs redzēja ar krāsu uzvilktu aicinājumu: «Biedri! Atceries: ienaidnieks pie vārtieml» Krustojumā pie māju stūriem abās ielas pusēs bija uzbūvēti doti.

Aiz viadukta uzreiz kļuva gaišāks, jo te debesis neaiz* sedza tīkls. Zvjagincevs sāka iet ātrāk.

Pie rajona komitejas viņš palūkojās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm desmit. Zvjagincevs atvēra augstas, ap-lupušas durvis, pārkāpa pār slieksni un tūlīt nokjuva pustumsā. Tumsu mazliet kliedēja vienīgi divas kvēpenes, parādīdamas daļu kāpņu, to kreisajā pusē novietoto balsta ložmetēju un pa labi sakrautos rakstāmgaldus, kas acīmredzot bija tur iznesti tāpēc, ka kļuvuši lieki.

Zvjagincevs paspēra dažus soļus uz kāpņu pusi, bet izdzirda vīrieša balsi:

— Uz kurieni, biedri?

Pagriezies Zvjagincevs ieraudzīja tuvojamies cilvēku. Viņam bija galvā ausaine, mugurā — sajozts vatenis. Uz piedurknes — sarkana saite.

— Es,.. Vai šeit notiek partijas aktīva sanāksme? — Zvjagincevs nedroši jautāja — viņš bija sācis par to šaubīties, jo apkārt bija pārāk tumšs un tukšs.

— Kas jūs, biedri, tāds esat, no kurienes nākat? — dežurants vaicāja, un Zvjagincevs redzēja, ka viņa roka lēnām stiepjas pēc revolvera.

Zvjagincevs izvilka dokumentus un paskaidroja, ka viņš ir sūtīts uz Kirova rūpnīcu un viņam steidzīgi jāsatiek kāds rūpnīcas vadītājs.

Dežurants paņēma dokumentus, piegāja pie vienas no kvēpenēm un, pieliecies tuvāk ugunij, ilgi un rūpīgi pētīja gan apliecību, gan komandējuma priekšrakstu. Atdevis dokumentus, viņš pieļāvīgāk sacīja:

— Sanāksme jau ilgst kādu stundu. Droši vien drīz beigsies.

— Nez vai, — Zvjagincevs pašūpoja galvu, no pirmskara pieredzes zinādams, ka partijas aktīva sanāksmes parasti ir ilgas.

— Tagad nav laika garām runām... — Dežurants pavīpsnāja un pēkšņi sāka kaut ko klausīties. Pagriezās uz āra durvju pusi, viņš it kā savā nodabā sacīja: — Met kaut kur tālu.... — Atkal pavēries Zvjagincevā, viņš pēkšņi jautāja: — Vai jūs esat partijā, biedri major?

— Protams.

— Vai biedra karte ir klāt?

— Biedra karte? — Zvjagincevs izbrīnījies atjautāja, jo viņam jau sen to bija vajadzējis uzrādīt vienīgi partijas organizācijas sekretāram, kad kārtoja biedra maksas. — Protams. Parādīt?

— Parādiet!

Partijas biedra karti Zvjagincevs glabāja blūzes labās puses kabatā atsevišķi no citiem dokumentiem, un šī kabata no iekšpuses drošības labad bija aizsprausta ar saspraužamo adatu. Viņš steidzīgi atpogāja puskažoku, pēc tam blūzi, attaisīja vaļā adatu un izvilka no kabatas partijas biedra karti.

Dežurants to vērīgi pāršķirstīja, sevišķi rūpīgi aplūkodams zīmogu uz ģīmetnes stūra. Atdodams biedra karti Zvjagincevam, viņš stingri teica:

— Laiks nokārtot biedra maksu par pagājušo mēnesi, biedri major. — Pēc tam vaicāja: — Vai jūs kādu no rūpnīcas ļaudīm pēc sejas pazīstat?

— Protams, — Zvjagincevs steigšus atbildēja. — No partijas komitejas, piemēram, pazīstu Koroļovu ...

— Nu redz, viņš taču sēž prezidijā! — dežurants priecīgi pavēstīja. — Labi. Ejiet augšā! Tur gaiteņa galā ir durvis ... Tikai klusām!

Zvjagincevs uzkāpa pa kāpnēm, izgāja cauri tumšam gaitenim, pavēra durvis un iespraucās zālē.

Brītiņu viņš stāvēja, ar muguru piespiedies pie durvīm, un centās orientēties situācijā. Zāli tik tikko apgaismoja dažas kvēpenes un sveces. Logu laikam tur vispār nebija vai arī tie bija cieši aiznagloti ar dēļiem — katrā ziņā dienas gaisma telpā neiespiedās itin nemaz.

Uz skatuves aiz galda sēdēja vairāki cilvēki ar vateņiem vai atpogātiem puskažokiem mugurā. Krēsls galda Vidū bija tukšs. Uz galda dega tikai viena svece, un sēdētāju sejas nebija saskatāmas.

Kreisā pusē pie pašas skatuves malas stāvēja runātājs. Atšķirībā no citiem viņš bija ģērbies parastā civilā uzvalkā un pat aplicis kaklasaiti, tikai bikses bija ieautas

velteņos un virs žaketes uzvilkts karavīra kažokādas bezrocis.

Pirmie šī cilvēka vārdi, kurus Zvjagincevs iegājis dzirdēja, bija:

— ... grūti... Ļoti grūti, biedri! To mēs visi zinām. Taču, jau izturējuši tik lielus pārbaudījumus, mēs atra- ] dīsim sevī spēku pārvarēt arī to, kas mūs vēl gaida. \ Mums, biedri, būs vēl jāiztur ne mazums pārbaudījumu, un mūsu rajona darbaļaudīm, vispirms komunistiem, tas skaidri jāapzinās...

Zvjagincevs lēnām pārlaida zālei skatienu. Tur bija sapulcējušies ne mazāk kā pusotra simta cilvēku. Viņi sēdēja rindās uz cieši kopā sabīdītiem krēsliem un pustumsā izskatījās pēc monolītas masas. ,

Zvjagincevs vērīgi skatījās, pūlēdamies atrast vietu, kur varētu piemesties. Beidzot kreisajā pusē. pie pretējās sienas viņš pamanīja brīvu krēslu un sāka virzīties uz turieni. Aizkļuvis tur, viņš nolika mugursomu pie kājām uz grīdas un sāka klausīties runātājā.

— Mēs zinām, biedri, — teica cilvēks ar bezroci mugurā, — ka savās ciešanās un cīņā neesam vieni. Visa j padomju tauta nes milzīgus upurus. Taču šie upuri nav veltīgi. Ienaidnieks par tiem dārgi maksā ar savām asinīm. Atcerieties, ko teica biedrs Staļins, runādams Sarkanajā laukumā! Vācija jau zaudējusi četrarpus miljonus kareivju. Un tas taču bija novembra sākumā. Atcerieties, biedri, arī citus mūsu Augstākā virspavēlnieka vārdus — to, ka, aizstāvēdams Maskavu un Ļeņingradu, padomju karaspēks iznīcinājis kādas trīsdesmit vāciešu kadru divīzijas, bet tas nozīmē, ka Tēvijas kara ugunīs rūdās un ir jau norūdījušies jauni padomju kareivji un komandieri, kas tuvākajā nākotnē kļūs par varenu draudu vācu armijai. Arī tas tika sacīts novembra sākumā, bet pašreiz, es domāju, mēs varam ar pilnu pārliecību teikt, ka mūsu Sarkanā Armija, ka Ļeņingradas aizstāvji ir jau kļuvuši par tādu draudu nolādētajiem fašistiem! ...

Zālē atskanēja aplausi. Tie nebija nekādi skaļie, jo lielākā daļa cilvēku aplaudēja, dūraiņus un cimdus nenovilkuši.

— Kas tas bija, kas runāja? Kā viņu sauc? — Zvjagincevs vaicāja blakus sēdētājam.

Tas izbrīnījies pagrieza uz viņa pusi galvu un atbildēja:

— Jefremovs. Vai tad nepazīstat?

Jefremovs lēni, it kā negribīgi piegāja pie galda un apsēdās tukšajā krēslā galda vidū. «Acīmredzot tas ir rajona komitejas pirmais sekretārs,» Zvjagincevs nodomāja.

Jefremovs paņēma no galda papīra lapiņu, pielika to tuvāk sveces liesmai un paziņoja:

— Vārds biedram Kuzovkinam.

Zvjagincevs, protams, nezināja arī, kas tas par Kuzov-kinu. Šis Kuzovkins ar pūlēm izkļuva no krēslu rindas, kur cilvēki sēdēja cieši piekļāvušies cits citam, un devās uz kāpnītēm, kas veda uz skatuvi. Viņš nebija ģērbies vatenī vai puskažokā kā lielākā daļa sanāksmes dalībnieku, bet karavīra šinelī.

Uzkāpis uz pirmā pakāpiena, viņš pēkšņi salīgojās, pavicināja rokas, it kā saglabādams līdzsvaru, mirkli pastāvēja, tad, smagi celdams kājas, kāpa augstāk.

Sākumā Zvjagincevs nodomāja, ka Kuzovkins ir invalīds un acīmredzot demobilizēts no armijas vai zemessargiem tāpēc, ka ticis ievainots kājā. Taču nē, invalīds viņš nebija, vismaz šī vārda parastajā nozīmē ne, un Zvjagincevs, kas arī pats vēl nesen bija klibojis ar nūju rokā, drīz vien saprata, ka Kuzovkinam liek sagrīļoties nevis sāpes, bet bads, — arī Jefremovs uz savu vietu pie galda bija gājis tādā pašā lēnā, nedrošā gaitā...

— Biedri, — Kuzovkins teica, beidzot aizkļuvis līdz skatuves malai, — te jau daudzi ir runājuši, un nupat mēs noklausījāmies mūsu pirmā sekretāra runu...

Frontē Zvjagincevs bija pieradis pie aizsmakušām, čerkstošām balsīm. Kuzovkina balss bija vāja, tāda kā sekla, it kā balss saites ar pūlēm darītu saviem spēkiem nepiemērotu darbu.

— ... par grūtībām es nerunāšu. Pakavēšos pie tā, kam mēs, partijas aktīvs, neesam vēl pievērsuši vajadzīgo uzmanību. Es runāšu, biedri, par modrību ...

«Par modrību?» Zvjagincevs klusībā atkārtoja un nodomāja: «Par kādu modrību vēl var būt runa te, šai rajonā, kur no tukšiem logiem raugās ložmetēju stobri, kur ielu krustojumos uzceltas barikādes un doti un kur gandrīz uz katra soļa pārbauda dokumentus?»

Kuzovkins turpināja:

— Mūsu rūpnīcas partijas komiteja saņēma partijas pilsētas komitejas pārsūtītu vēstuli. Tā rakstīta uz mašīnas. Tūlīt jums to parādīšu ...

To teikdams, viņš lēni iebāza roku šineļa kabatā un tad tikpat lēni izvilka no turienes kādu papīru. Pagriezies pret prezidija galdu, viņš sacīja:

— Dodiet gaismu, biedri!

Jefremovs paņēma no šāviņa čaulas izgatavotu svečturi, kurā bija iestiprināta svece, un pasniedza blakus sēdētājam, bet tas — nākamajam. Beidzot svece sasniedza galda galu. Kuzovkins paspēra soli uz galda pusi, nolika papīru uz tā stūra, nogludināja un, atkal pagriezies pret zāli, pacēla to augstu virs sveces. Zvjagincevs saskatīja, ka tā ir aploksne, parasta pasta aploksne.

— Kā redzat, biedri, tā ir aploksne, — Kuzovkins teica. — Tagad par to... kas uz tās rakstīts. — Viņš atkal pa pusei pagriezās pret sveci un, turēdams aploksni acu priekšā, lasīja: — «Smojnijs, Komunistiskā partija. Ļeņin-gradas pilsētas komiteja. Biedram Zdanovam.» Mūsu rajona pasta zīmogs. Tātad redziet, kā, — viņš atkal pievērsās zālei, — raksta komunistiskajai partijai. Ļeņingra-das pilsētas komitejai... Bet tagad izlasīsim, kas tad šinī vēstulē stāv rakstīts ...

Sveces gaismā no tumsas iznira stīvi, kaulaini pirksti, kas pūlējās no aploksnes izvilkt vēstuli. Beidzot tas izdevās. Turēdams papīra lapu acu priekšā, Kuzovkins lasīja:

— «Mūsu augsti godātais vadoni biedri Zdanov! Es, ierindas strādnieks, rakstu jums tāpēc, ka man nav vairs spēka ciest šīs mocības...» Tātad nav spēka! — Kuzovkins to atkārtoja ar niknu, ironisku līdzcietību un pārlaida skatienu zālei.

Visi saspringuši klusēja. Šo draudīgo saspringumu Zvjagincevs juta pēc grūti uztveramām pazīmēm, varbūt pēc tā, ka cilvēki paliecās uz priekšu. Arī viņš, pats to nemanīdams, bija pastiepies uz priekšu un cieši vērās papīra lapā, ko turēja rokās Kuzovkins.

— «Mēs visi esam lemti bojā ejai, — Kuzovkins turpināja, — un jūs to labi zināt. Cilvēki mirst tūkstošiem. Drīz sāksies bada nemieri. Kā boļševiku režīmam uzticīgs vienkāršs strādnieks es arī citu tādu pašu proletāriešu vārdā lūdzu jūs Ļeņingradu pasludināt par atklātu pilsētu — pēc citu civilizētu zemju, piemēram, Francijas parauga.»

Zālē sacēlās neskaidrs troksnis, it kā sen izdzisuša vulkāna dzijumos būtu sākusies klusa mutujošana.

— Pagaidiet, biedri! — Kuzovkins pacēla roku. — Noklausieties līdz beigām, esiet pacietīgil Turpinu: «Mūsu avīzēs savā laikā bija rakstīts, ka tieši par tādu pilsētu tika pasludināta Parīze. Un kas notika? Tur neviens necieta badu un cilvēki nemira. Vācu armija šo pilsētu neaiztika. Un saglabājās viss, kas tajā bija no kultūras. Bet mums kultūras nav mazāk kā Parīzē. Tāpēc proletāriešu vārdā lūdzu jūs — rīkojieties kulturāli un pa radio paziņojiet, ka Ļeņingrada tagad ir atklāta pilsēta. V. Andre-jevs», tādas un tādas rūpnīcas strādnieks. Tā, tas ir viss.

— Kur ir šis draņķis? — atskanēja aizlūstoša sievietes balss.

Sanāksme, kurā nupat vēl bija valdījis kapa klusums, pēkšņi it kā eksplodēja. Sašutuma pilni saucieni, lamas, krēslu grūstīšana saplūda kopā vienotā troksnī. Vulkāns pēkšņi sāka darboties, izvirdams karstu lavu un akmeņus, kas savā ceļā .var visu satriekt, pārvērst pelnos.

— Klusu, biedril — Kuzovkins izsaucās negaidīti skaļā balsī, paceldams gaisā roku ar lapiņu, kas tagad bija saņurcīta plaukstā. Kad troksnis bija pierimis, viņš teica: — Cik es varēju sadzirdēt, te kāds mūsu biedrs interesējas, kur ir šis draņķis. Ziņoju partijas aktīvam: šis draņķis pagaidām sodu nav saņēmis... Viena vienīga apstākļa dēļ. Tāda strādnieka mūsu rūpnīcā nav. Skaidrs? Nav! Mēs rūpīgi pārbaudījām. Vispār — ļeņingradiešu vidū nav tāda cilvēka. Ja arī tāds cilvēks būtu, tad viņš atrodas kaut kur otrpus Forela slimnīcas. Vārdu sakot, biedri, noskaidrojās, ka tas ir falsificējums. Viltojums.

Kuzovkins brītiņu klusēja un tad turpināja:

— Taču šo vēstuli kāds ir atgādājis uz mūsu pilsētu. Un iemetis paskastītē. Tātad, biedri, vajadzīga revolucionāra modrība. Vēlreiz un vēlreiz modrība. Turklāt mums jāpastiprina darbs masās. Jānodibina aģitācijas brigādes, lai aģitatori izskaidrotu cilvēkiem stāvokli, atbildētu uz jautājumiem. Vārdu sakot, fašistiskajai propagandai jāliek pretim mūsu boļševistiskais vārds. Tas būtu pirmkārt. Un tagad, biedri, otrkārt, — Kuzovkins atkal ierunājās klusā balsī. — Jāizdomā, ko mēs darīsim ar mirušajiem, ar tiem, kas gājuši bojā no bada... Nekāda kara noslēpuma tur nav, mēs visi zinām — cilvēki mirst.

— Ko jūs ierosināt? — Jefremovs jautāja.

— Kaut kādā veidā viņi jāapbedī — to es ierosinu.— Tagad Kuzovkins runāja tikko dzirdami: — Gadās, ka mirušie guļ dzīvokļos vairākas dienas. Vai arī... īsi sakot, kur nu kuro pārsteigusi nāve. Dažiem nav palikuši radinieki, kas varētu viņus apbedīt. Un kur tad to izdarīt? Zeme sasalusi, kapraču sen vairs nav. Tas, biedri, ir viss, ko es gribēju teikt.

Kuzovkins lēnām piegāja pie kāpnēm un sāka piesardzīgi kāpt lejā.

Zvjagincevs sēdēja Kuzovkina runas nobeiguma satricināts. Nodzīvodams pilsētā nepilnu diennakti, viņš nebija spējis ne iedomāties, ka var pastāvēt arī tāda problēma. Viņš atcerējās iepriekšējā vakara tikšanos ar cilvēku, kas uz finiera gabala vilka līķi. Uz kurieni cilvēks to veda? Kur viņš gatavojās to apbedīt? ...

Svece no rokas rokā ceļoja uz prezidija galda vidu, un Zvjagincevs saskatīja Korolovu, kas sēdēja prezidijā otrā rindā. «Ivan Maksimovič!» Zvjagincevam gribējās izsaukties, bet viņš, protams, novaldījās. Izvilcis no kabatas piezīmju bloku, viņš uzrakstīja, gandrīz nekā neredzēdams:

«Dārgais Ivan Maksimovič, tas esmu es, Aleksejs Zvjagincevs, sveicināti! Saņēmu pavēli atkal pastrādāt pie jums, bet rūpnīcā nesastapu nevienu no vadītājiem. Sēžu tepat zālē. Varbūt varat uz brītiņu iznākt gaitenī?»

Viņš parakstījās, pārlocīja lapiņu uz pusēm, uzrakstīja: «Prezidijā, b. Koroļovam» — un, pieskāries pie pleca priekšā sēdošajam cilvēkam, iedeva tam zīmīti.

Tai brīdī sanāksmes vadītājs paziņoja:

— Vārds biedram Koroļovam!

Ivans Maksimovičs piecēlās un devās uz skatuves malu.

Pakluss, tomēr zālē skaidri dzirdams sprādziens pārsteidza viņu pusceļā. Acīmredzot artilērijas šāviņš bija sprādzis samērā tuvu rajona komitejas ēkai. Koroļovs uz mirkli apstājās, mazliet pagrieza galvu, droši vien pūlēdamies noteikt, kurā pusē sprādziens noticis, nogaidīja, vai nebūs vēl otrs, tad piegāja pie skatuves malas.

Zvjagincevs gan ļoti centās, tomēr nespēja saredzēt, kāds izskatās Ivans Maksimovičs. Pustumsā visas sejas šķita pelēkas.

— Biedri I — Koroļovs iesāka Zvjagincevam tik pazīstamā un reizē arī svešādā balsī. — Vispirms es gribētu partijas aktīvam teikt, ka valdības papilduzdevumu, ko Kirova rūpnīca saņēma pagājušajā mēnesī, mūsu strādnieku kolektīvs ir izpildījis. Kareivji, kas pašreiz aizstāv Maskavu, cīnās arī ar mūsu — ar kiroviešu ražotiem ieročiem.

Atskanēja aplausi. Tie nebija paguvuši apklust, kad nodārdēja jauns sprādziens, šoreiz neapšaubāmi tuvumā, jo cauri zālei aiztrauca viegls, tomēr jūtams sprādziena vilnis. Vairākas sveces apdzisa.

«Kāpēc cilvēki joprojām sēž, it kā nekas nebūtu noticis?» Zvjagincevs bažīgi domāja. «Tūlīt jāizklīst! Rajona komitejā droši vien ir patvertnes.,.» Taču neviens nekustējās no vietas.

No kulisēm iznāca tas pats dežurants ar sarkano saiti ap piedurkni, kurš bija stāvējis lejā pie ieejas. Viņš piegāja pie Jefremova un pieliecies kaut ko pateica. Rajona komitejas sekretārs tikko manāmi pamāja ar galvu, un dežurants aizgāja.

— Mums jāskatās nevis atpakaļ, bet uz priekšu, — Koroļovs turpināja. — Protams, priekšā mēs redzam uzvaru. Tas ir, ja skatāmies tālumā. Turpretī tuvākajā laikā...

Jauns sprādziens satricināja ēku. Uzreiz nodzisa visas sveces un kvēpenes. Zāle iegrima pilnīgā tumsā.

«Tūlīt sāksies panika!» Zvjagincevs bažīgi nodorūāja. Taču zālē joprojām bija klusums.

— Es tūlīt beigšu, biedri, — atkal ierunājās Koroļovs. — Kam ir sērkociņi? Aizdedziet taču sveces!

Zālē uzšvirkstēja sērkociņi. Iedegās viena svece. Pēc tam otra. Kāds uzvilka sērkociņu un aizdedza sveci arī uz prezidija galda.

— Tā nu ir, — Koroļovs atkal ierunājās, — tuvākajā laikā mūs gaida apšaudes, bads, tas viss mums būs jāpārcieš ...

Atkal atskanēja sprādziens, šoreiz gan tālāk.

— Ir nu gan nelieši, neļauj pabeigt domu! — Koroļovs īgni noteica. — Protams, biedri, stāvoklis ir grūts. Pie mums, redz, lietuvē enerģijas piegādi pārtrauca tieši tai brīdī, kad strādnieki lēja veidnēs tēraudu. Bet lējumi bija paredzēti šāviņiem... Taču roku darbu, biedri, mēs varam turpināt arī tad, kad enerģijas nav. Piemēram, atslēdznieku darbus...

Sai mirklī sanāksmes vadītājs piecēlās un, pārtraukdams Koroļovu, pusbalsī teica:

— Piedod, Ivan Maksimovičl — Un tad skaļāk: — Manuprāt, biedri, aktīva sanāksme būs jāslēdz. Rajonu intensīvi apšauda...

— Pagaidi taču, Jefremov! — Koroļovs neapmierināts paraustīja plecus. — Pie mums, Kirova rūpnīcā, katru dienu ir intensīva apšaude, atradi, ar ko pārsteigt! Redz tā, es gribu izteikt praktiskus priekšlikumus. Pirmkārt, komunistiem jārūpējas, lai darbs rūpnīcās netiktu pārtraukts ne uz vienu dienu. Frēzētāji var izmantot vietējos ģeneratorus, bet atslēdzniekiem strāva nav vajadzīga. Otrkārt, visos uzņēmumos lielā skaitā ražot pagaidu krāsniņas un pirts pariktes, pašlaik šai ziņā ir pilnīga pašdarbība, taisa, kā nu kurš māk. Treškārt, kur iespējams, ierīkot jaunus stacionārus distrofiķiem. Un, beidzot, ieteikt komjaunatnei uzņemties saistības virsplāna produkcijas ražošanā. Nu, un komunisti rādīs priekšzīmi. Tā. Tagad pats pēdējais: rūpnīcās, kad strādniekus prēmē ar līmi, par šo prēmēšanu vienoties ar partijas komiteju. Tāpēc ka...

«Ar līmi?» Zvjagincevs, nekā nesaprazdams, klusībā atkārtoja. «Ar kādu līmi, kāpēc? ...»

Atkal nodārdēja sprādziens.

Koroļovs nopūtās, brītiņu klusēdams pastāvēja, tad nomurmināja tā, ka tomēr bija visā zālē dzirdams:

— Neļauj līdz galam pateikt.

Atmetis ar roku, kurā bija saspiesta cepure, viņš uzmauca to galvā un devās uz savu vietu. Zvjagincevs redzēja, ka Jefremovs iedod Koroļovam papīriņu, un bija pārliecināts, ka tā ir viņa zīmīte.

— Biedri, — Jefremovs skaļi teica, — sanāksme beigusies. Visiem jādodas uz patvertni.

Cilvēki piecēlās, itin nemaz nesteigdamies. Zvjagincevs ievēroja, ka Koroļovs, beidzis lasīt zīmīti, lūkojas zālē. Viņš piecēlās un sāka spiesties uz skatuves pusi. Zvjagincevs vēl nebija ticis līdz zāles vidum, kad izdzirda Koroļova balsi:

— Zvjagincev! Major! Vai esi te?

— Te, te! — viņš skaļi atsaucās.

Naktī uz 17. novembri vācieši atkal bombardēja galvaspilsētu. Tikai vēlu pēc pusnakts pretgaisa aizsardzības štāba priekšnieks pa tiešo vadu piezvanīja uz Kremļa bumbu patvertni un ziņoja, ka briesmas ir garām, ka no astoņām lidmašīnām, kas bija ielauzušās gaisa telpā virs pilsētas, trīs ir nogāztas un pašreiz beidz degt — divas Himku rajonā un viena netālu no rūpnīcas «Dinamo». Pieciem ienaidnieka bumbvedējiem izdevies aizlidot.

Staļins pameta patvertni, negaidīdams, kad diktora balss, kas bija ieskaņota platē, paziņos trauksmes beigas — pateiks vārdus, ko, paslēpušies metro staciju velvēs vai māju pagrabos, šai brīdī gaidīja simtiem tūkstošu maskaviešu: «Pilsoņi! Uzlidojuma briesmas ir garām. Trauksme beigusies!»

Šineli neaizpogājis, galvā uzlicis ausaini, Staļins lēnām šķērsoja Ivana laukumu, dodamies uz Tautas Komisāru Padomes ēkas pusi.

Iedams garām bedrei, ko bija atstājusi iepriekšējā naktī sprāgusī bumba, Staļins apstājās un, acis nenovērsdams, brīdi raudzījās seklajā, melnajā iedobē.

Divi apsardzes darbinieki pēc ieraduma nostājās nelielā attālumā — pa labi un pa kreisi —, bažīgi pievērsdami skatienu te vientulīgajam cilvēka augumam tukšā laukuma vidū, te debesīm, pa kurām vēl šaudījās prožektoru stari.

Par ko šajos brīžos domāja Staļins? Varbūt par to, ka pirmā fašistu bumba, kas nokritusi Kremļa teritorijā, ir slikta zīme?

Taču Staļins mēdza domāt racionāli, un no tā, ka vācu lidmašīnai izdevies pārlidot pāri Kremļa teritorijai un nomest fugasa bumbu, viņš drīzāk gan secināja, ka zenīt-nieki, kas apsargā valdības ēkas Maskavā, un iznīcinātāju aviācijas pavēlniecība pelnījusi sodu.

Bet varbūt viņš domāja par to, ka lidotājam, kas nometa bumbu, izdevies nofotografēt sprādzienu, un rīt — ja ne šodien — uzņēmums būs iespiests visās vācu avīzēs?

Kopš 22. jūlija, kopš tās nakts, kad vairākām ienaidnieka lidmašīnām bija izdevies ielauzties gaisa telpā virs Maskavas, Berlīnes laikraksti un radio ne vienreiz vien

bija klaigājuši par sekmīgu Maskavas bombardēšanu. Jau pirmajā ziņojumā, kas tika publicēts un pārraidīts pa radio 23. jūlijā — Staļinam toreiz parādīja pa radio uztvertu ziņu —, bija teikts, ka «Maskavā ugunsgrēki plosījās visu nakti, bet no rīta maskavieši ieraudzīja Kremļa drupas, kurās, kaut ko meklēdami, klīda cilvēki».

Nē, raudzīdamies bedrē, Staļins droši vien nedomāja par bumbu, kas sprāgusi Kremļa teritorijā. Viņš skatījās melnajā iedobē, bet domās bija tālu projām pie Kļinas, kur ienaidniekam bija izdevies pārraut fronti.

Šai pilsētiņā, kas atrodas astoņdesmit piecus kilometrus no Maskavas, Staļins nekad nebija bijis, tādēļ nespēja iedomāties, kāda tā izskatās. Kartē Kļina bija atzīmēta kā mazs punktiņš pie izliektas līnijas, kas no Maskavas stiepās uz ziemeļrietumiem, uz Ļeņingradu. Līdz šim izliektā līnija, nokļūdama Staļina redzes lokā, kad viņš lūkojās kartē, neatlaidīgi bija atgādinājusi tikai to, ka dzelzceļa satiksme ar Ļeņingradu ir pārrauta un pilsēta smok blokādes lokā.

Ļeņingradā Staļins pēdējo reizi bija bijis 1934. gadā. Tas bija drūms brauciens sakarā ar Kirova bērēm, un Staļins centās to aizmirst. Taču pašreiz, pūlēdamies iztēloties, kas šobrīd notiek Kļinā, viņš nodomāja, ka toreiz, trīsdesmit ceturtajā gadā, tika braucis garām šai pilsētiņai ...

Staļins pacēla galvu, it kā ar pūlēm atrāva skatienu no bedres, kas melnoja pie viņa kājām, aizsita ciet šineli, bet neaizpogāja un, gluži kā dusmodamies, ka bezmērķīgi zaudējis vairākas dārgas minūtes, ātriem soļiem devās uz Tautas Komisāru Padomes ēku.

Poskrobiševs jau atradās pieņemamā istabā — viņš patvertni bijņ atstājis mazliet agrāk nekā Staļins — un tagad to sagaidīja pie kabineta durvīm.

— Vai ziņas par postījumiem ir? — Staļins jautāja.

— Vēl nav saņemtas, — Poskrobiševs atbildēja. — Nupat tikai atsauca trauksmi.

— Homenko — pie telefona! — Staļins pavēlēja, vērdams durvis uz kabineta blakus istabu, kur atradās gulta, neliels galds ar telefona aparātiem, kas bija pieslēgti paralēli kabinetā ierīkotajiem, un drēbju uzkaramais. Viņš noģērba šineli, noņēma ausaini, pakarināja tos uz uzkaramā un, atgriezies kabinetā, ieraudzīja Poskrobiševu joprojām tur stāvam. — Es lūdzu izsaukt pie telefona

Homenko! — Staļins īgni atgādināja un devās pie garā galda, uz kura bija izklātas kartes.

— Ar trīsdesmito armiju pagaidām nav sakaru, — Poskrobiševs atbildēja, kā vainīgs būdams. — Tiklīdz atnācu, tā tūlīt...

— Žukovu! — Staļins nepagriezdamies viņu pārtrauca.

Pēc brīža Poskrobiševs ziņoja, ka Rietumu frontes

pavēlnieks ir pie telefona.

— Kas jauns, biedri Žukov? — Staļins Jautāja, un šķita, ka ar demonstratīvi mierīgo toni, kādā viņš runāja, viņam gribas izdzēst no Zukova atmiņas tos vārdus, ko viņš bija sacījis pavisam nesen mulsuma brīdī. — Saprotu, ir pagājis maz laika, — Staļins turpināja. — Taču man pagaidām neizdodas sazināties ar Homenko. Gribēju viņam pateikt to, ko viņš pelnījis. Bet varbūt jūs ko zināt?

— Pēc manā rīcībā esošajām ziņām, Homenko joprojām atkāpjas uz Volgas pusi. Dienvidos no Kaļiņinas, — Žukovs sacīja.

— Tātad ... bēgšana?

— Biedri Staļin, — Žukovs skaļi teica, — ienaidnieks raidījis pret trīsdesmito armiju ne mazāk kā trīssimt tanku. Vai jūs zināt, cik mašīnu ir Homenko rīcībā?

Jā, Staļins to zināja. Pavisam piecdesmit seši vieglie tanki ar vāju bruņojumu. Taču Zukova jautājums bija skanējis kā pārmetums, un Staļins tagad ierunājās skarbāk.

— Par ienaidnieka pārākumu tanku ziņā esmu informēts ne sliktāk kā jūs. Taču... — Viņš negribot apklusa un tad dobji pabeidza: — Taču aiz muguras ir Maskava ...

— To es zinu, biedri Staļin, — Zukovs mierīgi atbildēja. Un piemetināja: — Arī Homenko to zina. Man ir kāds priekšlikums.

— Kāds? — Staļins steidzīgi vaicāja.

— Trīsdesmito armiju, kas ietilpst Kaļiņinas frontē, atdot man.

— Tad taču Rietumu frontes aizsardzības līnija kļūs vēl garāka, — Staļins šaubīdamies teica. — Bet varbūt jūsu stāvoklis sāk stabilizēties? — Viņa balsī ieskanējās cerība.

— Par stabilizāciju pagaidām nevar būt nekādas runas, — Žukovs atbildēja. — Notiek sīvas kaujas.

— Kuros sektoros?

— Galveno ienaidnieka triecienu saņem strēlnieku divīzijas — ģenerāļa Panfilova komandētā trīssimt sešpadsmitā, ģenerāļa Beloborodova komandētā septiņdesmit astotā un ģenerāļa Černišova astoņpadsmitā divīzija. Nik--nās kaujās cīnās mūsu tanku brigādes un ģenerāļa Dova-tora kavalērijas korpuss. Trīsdesmitās armijas iekļaušana Rietumu frontē dos mums lielākas iespējas manevrēt.

— Labi, — Staļins sacīja, īsu brīdi klusējis. — Šodien saņemsiet pavēli.

Viņš nolika klausuli un atgriezās pie galda ar kartēm.

No Istras un Volokolamskas rajona vācu tanku brigādes lauzās uz Maskavu. Galvaspilsētas liktenis bija atkarīgs no tā, vai Zukova minētās divīzijas spēs noturēties.

Vai vāciešu 16. novembrī izdarītais frontes pārrāvums bija Staļinam pilnīgi negaidīts? Vai tas viņu pārsteidza tāpat kā neparedzētā hitleriešu karaspēka ielaušanās 22. jūnijā? Vai no dvēseles dzīlēm nākušais traģiskais, dzija rūgtuma pilnais jautājums: «Vai jūs esat pārliecināts, ka Maskavu mēs noturēsim?» — jautājums, ko viņš bija uzdevis Zukovam, liecināja par to, ka draudošo briesmu priekšā Staļins zaudējis pašsavaldīšanos?

Nē, tāds apgalvojums nebūtu bijis pareizs.

Jau vairākus mēnešus ilgā kara pieredze lika Staļinam domāt, ka novembra pirmajās dienās sasniegtais relatīvais spēku līdzsvars pie Maskavas pastāvēs tikai kādu laiku, ka agrāk vai vēlāk ienaidnieks atsāks uzbrukumu, atkal mēģinās aizlauzties līdz galvaspilsētai.

Tomēr tas fakts, ka pirmoreiz pēc Smoļenskas kaujām izdevās ienaidnieku apturēt galvenajā, izšķirošajā virzienā, viesa Staļinā drīzāk neapzinātu nekā uz lietišķas stāvokļa analīzes pamatotu pārliecību, ka, aizsteidzoties vāciešiem priekšā ar savu triecienu, iespējams panākt krasu svaru kausa nosvēršanos par labu Sarkanajai Armijai. Taču no tāda trieciena nekas neiznāca. Pēc Staļina prasības notikusī rezervju pārgrupēšana tikai padarīja vājākas Zukova armijas. Sešpadsmitā novembra diena deva Staļinam jaunu, rūgtu mācību.

Un tad kļuva manāmas lēnās, bet nemitīgās pārmaiņas viņa raksturā, kas bija šķitis nelokāms, uz visiem laikiem izveidojies.

.-..Paies gadi, Berlīnē virs reihstāga plīvos sarkanais Uzvaras karogs, pateicīgā cilvēce slavinās diženo padomju tautu... Bet šai tautai būs jāatjauno sava"drupās

sagrautā zeme un atkal, tāpat, kā trīsdesmito gadu sākumā, jāatsakās no daudz kā ļoti nepieciešama, lai nostiprinātu un vairotu savas Dzimtenes spēku un varenību. Joprojām partiju un tautu vadīs Staļins. Un viņa rakstura pretrunas, ko karš likās izdzēsis, parādīsies atkal ...

Taču tas bus vēlāk.

Pašreiz viņš dedzīgi vēlējās saņemt atbalstu, palīdzību,

I padomu, un tas arī izraisīja agrākajam Staļinam neiespējamo jautājumu par Maskavas likteni.

... Tai laikā, kad šī cilvēka vara likās neierobežota un viņa paredzēšanas spējas neapstrīdamas, tajos pirmskara gados, kad ne tikai miljoniem cilvēku, bet vispirms viņš pats bija par šīm spējām pārliecināts, Staļins nejuta vajadzību pēc padomiem. Viņš nemaz nešaubījās, ka saprot vairāk nekā citi un redz tālāk nekā citi.

Bija tauta, un bija tās vadonis Staļins. Piepeši plaši pazīstamās dzejoļa rindas: «Mēs sakām — Ļeņins, domājam — partija, mēs sakām — partija, domājam — Ļeņins» — viņš, bez šaubām, attiecināja arī uz sevi. Tā nebija nejaušība, ka savā pirmajā runā pēc kara sākšanās viņš ' aicināja saliedēties ap Ļeņina-Staļina partiju.

Jā, viņam likās: ir tauta, un ir Staļins, kurš zina, kas tautai vajadzīgs, pa kādu ceļu tai jāiet un kas šai ceļā jāveic. Pat vistuvākos cīņas biedrus viņš uzlūkoja vispirms kā vidutājus, kuru galvenais uzdevums ir allaž izskaidrot partijai un tautai to, ko teicis viņš, realizēt viņa norādījumus.

f Vēstures norise daudzos gadījumos nostiprināja šo viņa

' pozīciju. Vai tad visu sugu opozicionāru uzbrukumi Staļinam allaž nebija saistīti ar mēģinājumiem uzspiest tautai citu ceļu, tādu, kas ved projām no sociālisma? Un vai tad, graudams šos opozicionārus, viņš reizē neizteica tautas gribu? ...

No faktiem, kas tiešām liecināja, ka viņam daudzējādā ziņā ir taisnība, Staļins secināja, ka viņam ir un allaž būs taisnība visos jautājumos.

Nostiprinājis sevī šo pārliecību, šo apziņu, Staļins aizvien retāk juta vajadzību pēc citu cilvēku padomiem, viņu pieredzes, prāta, domāšanas spējām. Viņa simpātijas un antipātijas sāka noteikt citi kritēriji.

Nepaturot to visu vērā, nav iespējams saprast, kā Staļina raksturu ietekmēja karš. Tas kā nežēlīgs ķirurgs

diendienā atcirta nost tos izaugumus, tos deformētos audus, ar kuriem šis raksturs bija apaudzis pēdējos gados. Atcirta nesaudzēdams, gluži kā ar skalpeli, netaupīdams asinis, bet atbrīvodams dvēseli, pavērdams to cilvēkiem.

Sešpadsmitais novembris deva Staļinam vienu no tādiem smagiem cirtieniem.

Žukovam teiktie agrākajam Staļinam neiespējamie vārdi par Maskavas likteni tagad bija izlauzušies no sirds dziļumiem — tā alka pēc kopības ar cilvēkiem, kas, tāpat kā viņš, nes uz saviem pleciem gaužām smago kara nastu...

Jā, dramatiskā kara norise, ārkārtīgi grūtie pārbaudījumi, kas bija piemeklējuši pirmo sociālistisko valsti pasaulē, komunistu partijas un visas tautas dedzīgā apņēmība nosargāt savu zemi, — apņēmība, ko nebija iespējams nedz sadragāt ar tanku kāpurķēdēm, nedz izdedzināt ar uguni, nedz satriekt ar bumbām un šāviņiem, izvirzīja lielās kaujas priekšējās pozīcijās aizvien jaunus karavadoņus, politiskos darbiniekus, rūpniecības organizētājus, konstruktorus, inženierus ... Aktīvai darbībai viņus atmodināja un viņu izaugsmi veicināja objektīvā vēstures gaita.

Taču pastāvēja arī subjektīvs faktors, kas bija cieši saistīts ar pirmo: ar katru dienu vairāk Staļins juta vajadzību ik dienas, ik stundas būt kontaktā ,ar cilvēkiem, saņemt viņu atbalstu.

Kādreiz Staļinam bija grūti paciest vientulību tikai pie pusdienu galda vai atpūtas laikā vēlās nakts stundās. Tagad viņš nespēja vienatnē pat strādāt. Viņa kabinetā Kremlī reti bija klusums, aizvien vairāk cilvēku — karavīru un civilo — pārkāpa šo agrāk viņiem nepieejamā kabineta slieksni, aizvien biežāk Staļins ņēma telefona klausuli, lai runātu ar frontu un armiju pavēlniekiem, ar kara padomju locekļiem, partijas komiteju sekretāriem, rūpnīcu direktoriem, konstruktoriem ...

Staļinam un visiem tiem, kas tajās dienās vadīja Sarkano Armiju, bija jāveic trīs neatliekami uzdevumi. No to atrisināšanas daudzējādā ziņā bija atkarīgs kara iznākums. Lai tur vai kas, bija jānovērš draudi Maskavai. Vajadzēja atjaunot sakarus ar Ļeņingradu, kas no pārējās zemes bija atgriezta ar diviem blokādes lokiem. Un, bei-

dzot, bija jāaizšķērso ienaidniekam ceļš uz Kaukāzu — uz galvenajiem padomju naftas avotiem.

Lai šos uzdevumus izpildītu, vajadzēja likvidēt vai vismaz stipri samazināt joprojām pastāvošo ienaidnieka pārākumu apbruņojumā.

Šķita, ka to izdarīt nav iespējams. Nav iespējams tāpēc, ka milzīgu teritoriju ar rūpnīcām un šahtām ieņēmis ienaidnieks. Nav iespējams tāpēc, ka daudzi evakuētie uzņēmumi vēl atrodas ceļā, bet tie, kas jau aizvesti paredzētajā vietā, nupat tikai sāk izvērst kara tehnikas ražošanu. Nav iespējams tāpēc, ka šajās traģiskajās dienās rūpnieciskās ražošanas līmenis ir viszemākais visā kara laikā, lai gan simtiem tūkstošu cilvēku nežēlo pūles un strādā pārcilvēciskiem spēkiem.

Trīs mēnešus, divus mēnešus, kaut vai vienu mēnesi ilga atelpa būtu bijusi pietiekama, lai radītu materiālo bāzi, kas atļautu likvidēt vāciešu pārākumu apbruņojumā.

Taču ienaidnieks nedeva ne trīs, ne divus un pat ne vienu mēnesi ilgu atelpu...

Nedēļu pēc 30. armijas frontes pārraušanas vācieši pienāca pie Kļinas, un mūsu karaspēkam bija jāatstāj ne vien pati Kļina, bet, lai izvairītos no aplenkuma, arī cita neliela pilsētiņa ar gaišu, priecīgu nosaukumu, kas lika atcerēties miera laikus, — Solņečnogorska, divdesmit trīs kilometrus uz ziemeļrietumiem no Kļinas.

Dažas stundas pēc Kļinas un Solņečnogorskas ieņemšanas divas vācu tanku grupas jau virzījās uz Jahromu un Krasnaja Poļanu. Jahroma atrodas sešdesmit trīs kilometrus uz ziemeļiem no Maskavas, Krasnaja Poļana — tikai trīsdesmit piecus kilometrus.

Taču, lai pārvarētu attālumu, kas šķir Jahromu un Krasnaja Poļanu no Kļinas un Solņečnogorskas, vācu tankiem vajadzēja veselu nedēļu — tik neatlaidīgi pretojās noasiņojošais padomju karaspēks.

Ienaidnieks tomēr lauzās uz priekšu, un naktī uz 30. novembra vācu tanki atradās tikai divdesmit septiņus kilometrus no Padomju Savienības galvaspilsētas.

Trīsdesmitajā novembrī Hitlers paziņoja visai pasaulei, ka no vācu novērošanas punktiem tālskatī redzami Kremļa torņu silueti.

Taču pastāvēja arī cits fakts, ko zināja vienīgi Staļins,

nedaudzi vadošie partijas darbinieki un daži militārie darbinieki. Un tieši šis fakts noteica notikumu attīstību.

Tas, ko nekad nebūtu spējuši paveikt citas sociālās iekārtas cilvēki — nedz par naudu, nedz ieroču draudu spiesti —, bija pa spēkam padomju cilvēkiem.

Operācijas «Taifūns» sākumā vāciešiem artilērijā bija divkāršs pārsvars. Tagad, novembra beigās, šis pārsvars tik tikko sasniedza pārdesmit procentus.

Divus tūkstošus tanku viņi virzīja uz Maskavu, un tikai mazāk nekā pusotra tūkstoša no tiem sasniedza galvaspilsētas tuvākās pieejas. Ap šo laiku tiem pretim stājās padomju karaspēks, kuram jau bija tūkstoš septiņsimt trīsdesmit tanku.

Divarpus tūkstoši ienaidnieka lidmašīnu atradās gaisā vai gatavojās izlidot no vācu lauka aerodromiem, kad Hitlers deva fon Bokam pavēli: «Uz priekšu!» Bet tagad tāds pats kaujas mašīnu skaits bija arī Maskavas aizstāvjiem.

Bija noticis neiespējamais. Novembra beigās vāciešiem pie Maskavas vairs nebija izšķiroša pārākuma — ne dzīvā spēka ziņā, ne apbruņojuma daudzumā un labumā.

... Paies gadi un gadu desmiti. Laiks izdeldēs no paaudžu atmiņas sīkākos notikumus-šai cīņā uz dzīvību un nāvi, cīņā, kurā divdesmitā gadsimta pirmās puses beigās padomju tauta nosargāja ne tikai savas Dzimtenes brīvību un neatkarību, bet arī pasaules civilizācijas nākotni. Šīs diženās cīņas dalībnieki vairs nebūs starp dzīvajiem ... Taču nākamie vēsturnieki un rakstnieki vēl ilgi, ļoti ilgi ar pētnieka skatienu atgriezīsies pie padomju tautas Lielā Tēvijas kara, strīdēsies, apgalvos, noliegs, izvirzīs daudzus jo daudzus jautājumus.

Viņi centīsies arī izdibināt, ko domāja Padomju Armijas Augstākais virspavēlnieks, cilvēks, kura raksturā bija tik daudz pretrunu un tādu īpašību, kas šķita izslēdzam cita citu.

Starp jautājumiem, kas attieksies uz kara norisi un milzīgās vācu armijas sakāves cēloņiem, lai gan šī armija sākumā bija piegājusi cieši klāt Ļeņingradai un gandrīz sasniegusi Maskavu, neapšaubāmi būs ari tāds jautājums: ko domāja un juta Staļins naktī uz 30. novembri, uzzinājis, ka ienaidnieks sasniedzis Krasnaja Poļanu?

Vai viņš domāja par to, ka tikai Kremļa sienas, Maskavas ielu labirints un mazāk nekā trīsdesmit kilometru

attālums viņu šķir no motorizētajiem ienaidnieka kara-pūļiem un pēc dažām stundām viņa kabinetā var kļūt dzirdama vācu tanku kāpurķēžu dārdoņa?

Vai viņš domāja par to, ka laiks pamest Maskavu, lai pretošanos vadītu no cita, jau iepriekš katram gadījumam sagatavota komandpunkta? Vai viņš atmiņās atgriezās pie tā liktenīgā brīža, pie nakts uz 22. jūniju, kad noskaidrojās, ka viņš smagi pārrēķinājies, spriezdams par tuvākajiem hitleriskās Vācijas nodomiem?

Iespējams, kāds no nākamajiem vēsturniekiem vai rakstniekiem, pamatodamies uz tīri formālu loģiku, arī apgalvos: jā, šajās liktenīgajās stundās Staļins domāja par visu to, nemaz nevarēja par to nedomāt,

Visticamākais tomēr ir tas, ka Staļins domāja par kaut ko citu — par to, kas šai mirklī bija galvenais: par skaitļiem, kādi bija minēti katru dienu piesūtītajos pārskatos par armijas saņemto bruņojumu.

Ar bezgalīgām pūlēm beidzot bija izdevies likvidēt ienaidnieka pārākumu bruņojumā. Ne jau nu pilnīgi — dažos ieroču veidos pretiniekam joprojām bija pārsvars. Taču tas vairs nebija salīdzināms ar pārsvaru, kāds fon Bokam bija toreiz, kad viņš oktobrī sāka uzbrukumu Maskavai vai arī 16. novembri, tas ir, tikai pirms divām nedēļām, kad to atsāka otrreiz.

«Divās nedēļās?» varbūt izbrīnījies neticīgi izsauksies nākamais vēsturnieks. «Jūs gribat teikt, ka četrpadsmit dienās nepārtrauktu kauju apstākļos kara triecienu satricinātā zemē izdevās likvidēt ienaidnieka pārākumu bruņojumā?...»

«Gan jā, gan nē,» vēsture viņam atbildēs. «Nē — tāpēc, ka jau kopš pirmajām kara nedēļām Galvenā mītne ļoti daudz darīja, lai likvidētu ienaidnieka pārākumu karaspēka skaita un bruņojuma ziņā. Jā — tāpēc ka tieši novembra beigās šis pārākums pamatos bija likvidēts.»

Tieši apziņa, ka karaspēkam, kurš aizstāv Maskavu, tagad ir ne tikai morāls pārākums, kas vienmēr piešķir īpašu spēku cilvēkiem, kad tie aizsargā savu māju no laupītāju uzbrukuma, bet arī pietiekami daudz tanku, lidmašīnu un lielgabalu, bez šaubām, palīdzēja Staļinam šai draudīgajā laikā saglabāt aukstasinību un pilnīgu pašsavaldīšanos.

... Rietumu frontes pavēlnieks Žukovs ziņoja, ka 16. armijai, kas atkāpjas no Solņečogorskas, tiek steidzīgi sūtīts palīgā karaspēks no citiem frontes sektoriem.

Staļins pavēlēja no pretgaisa aizsardzības Maskavas zonas nosūtīt Žukova rīcībā vairākas zenītartilērijas baterijas un zenītnieku divizionus, lai tiešā tēmējumā šautu uz tankiem.

Pēc tam viņš pavēlēja tūlīt pārsviest uz Rietumu fronti strēlnieku divīziju, kas kaujas gatavībā stāvēja Serpu-hovas rajonā.

Staļina rīcībā vēl bija palikušas Galvenās mītnes rezerves. Viņš tās glabāja kā acuraugu, apzinādamies, ka var pienākt tāds kritisks brīdis, kad aizstāvēt Maskavu būs jāraida visi spēki, kādi vien ir.

Tāds brīdis bija pienācis.

Un tomēr Staļins nolēma nosūtīt 2ukova rīcībā tikai daļu Galvenās mītnes rezervju — divas armijas un divus prettanku artilērijas pulkus, jo viņš saprata: karš nebeigsies pat tad, ja kristu Maskava...

Starp daudzajiem telefona zvaniem, kas tonakt skanēja Staļina kabinetā, viens bija sevišķi satraucošs: Berija pavēstīja, ka, pēc viņa rīcībā esošajām ziņām, pilsētā nomests parašutistu desants. Staļins asi atbildēja:

— Parašutisti? Cik daudz?... Rota?... Kas viņus ir redzējis?... Pārbaudil Kur tieši nomesti? Es jautāju: kur?... Nezini? Tad necel paniku! Varbūt arī tavā kabinetā šie nolaidušies?...

Un strauji nolika klausuli.

Staļins tiešām neticējā, ka vācieši nometuši desantu. Ieņēmis Krasnaja Poļanu, ienaidnieks vairs nebija ne soli pavirzījies uz priekšu, un tādos apstākļos nomest pilsētā parašutistus būtu bijusi bezjēdzīga avantūra — desantu varētu tūlīt iznīcināt.

Nosviedis klausuli, Staļins sāka staigāt pa kabinetu, tad paņēma cita aparāta klausuli, uzgrieza divus ciparus, pagaidīja signālu un lēnām uzgrieza vēl trīs ciparus.

Nē, viņš nezvanīja ne uz Iekšlietu tautas komisariātu, ne uz partijas pilsētas komiteju un arī uz pretgaisa aizsardzības štābu ne — ziņu par parašutistiem viņš nepārbaudīja. Tiešā vada telefons tai mirklī iezvanījās daudzus kilometrus no Maskavas — tālajā Novosibirskā, aviācijas rūpnīcas direktora kabinetā, kur partijas apgabala komitejas sekretārs Kulagins un aviācijas rūpniecības tautas komisāra vietnieks Jakovļevs tolaik apspriedās ar vadošo rūpnīcas aktīvu.

— Sveicinātil — Staļins sacīja. — Kas ir pie telefona?

Izdzirdīs Staļina balsi, Kulagins pasludināja pārtraukumu. Visi izgāja no kabineta, palika vienīgi viņš pats un Jakovļevs.

— Kas jauns? — Staļins jautāja. — Cik daudz saražots pagājušajā diennaktī?

Kalugins minēja skaitli.

— Labi, — Staļins teica. — Tomēr maz. — Un atkārtoja: — Maz! Kas neļauj izlaidi palielināt?

— Pašreiz šo jautājumu mēs apspriežam ar rūpnīcas vadītājiem.

— Kur ir Jakovļevs? — Staļins pārtrauca Kulaginu.

— Tepat blakus.

— Dodiet klausuli viņaml

Staļins paņēma papirosu no atvērtās «Gercegovina Flor» kastītes un gribēja aizsmēķēt, bet šai mirklī atskanēja Jakovļeva balss:

— Sveicināti, biedri Staļin! Es klausos.

Neaizsmēķēto papirosu Staļins nolika uz galda.

— Sveicinātil — viņš sacīja. — Jautāšu jums atkal to pašu. Mums steidzīgi vajadzīgi iznīcinātāji. Pēc iespējas vairāk. Kas ir nepieciešams, lai palielinātu to izlaidi?

— Mēs nupat par to runājām ar biedru Kulaginu un nonācām pie vienprātīga secinājuma... — Jakovļevs atbildēja.

— Es klausos, — Staļins teica un ciešāk piespieda pie auss klausuli.

— Jāapvieno rūpnīcas, kas šeit bāzējas. Pašreiz, kā jūs zināt, uz kombainu rūpnīcas bāzes izvērš ražošanu četras no dažādām pilsētām evakuētas rūpnīcas. Tas nozīmē: četri strādnieku kolektīvi, četri direktori, četri galvenie inženieri. Tādos apstākļos darbs nav saskaņots.

— Jūs sakāt, ka pastāv četri direktori un četri galvenie inženieri, — Staļins sacīja. — Taču aviācijas rūpniecības tautas komisāra vietnieks Novosibirskā pašreiz ir viens. Biedrs Jakovļevs. Kas viņam neļauj izmantot savu varu, ja tas dotu iespēju palielināt lidmašīnu izlaidi?

— Vajadzīga jūsu piekrišana, biedri Staļin. Ja tā tiks saņemta, manuprāt, decembrī rūpnīca spēs iznīcinātāju ražošanu palielināt.

— Varat to uzskatīt par saņemtu. Kas vēl būtu?

— Pašreiz tas ir galvenais, biedri Staļin. Ja reorganizācija, kas jāizdara nekavējoties un tā, lai neciestu nepārtraukta mašīnu izlaide, prasīs vēl kādu saskaņošanu, tad...

— Mums nav laika saskaņošanai, biedri Jakovļev. Jums ir pilnvaras pašam visu izlemt. Vācieši mums nedod laiku saskaņošanai.

— Saprotu.

— Vai esat visu pateicis? — Staļins jautāja.

— Jā, biedri Staļin, — Jakovļevs atbildēja, tomēr, juzdams, ka Staļins joprojām nenoliek klausuli, turēja rokā arī savējo. Beidzot viņš klusi vaicāja: — Kā ir... ar Maskavu?

— Pie Maskavas notiek kaujas, — Staļins pēc brītiņa atbildēja. — Galvenais, kas jums pašreiz jāzina un jāsā-prot, ir tas, ka šo kauju iznākums izšķiras ne tikai pie Maskavas. Tikpat lielā mērā panākumi ir atkarīgi no tā, cik daudz iznīcinātāju jūs dosiet un kad tas būs. Jūs mani sapratāt? Tikpat lielā mērā.

— Jā, es jūs sapratu, biedri Staļin.

— Uz redzēšanos!

Izdzirdis knikšķi, Jakovļevs lēnām nolika klausuli.

— Nu, ko viņš teica? — nepacietīgi jautāja blakus sēdošais Kulagins, cieši vērdamies Jakovļevā.

— Iznīcinātāji vajadzīgi, to viņš teica, — Jakovļevs atbildēja, brīdi vilcinājies.

— Kā ir pie Maskavas? Ko viņš teica par Maskavu?

Jakovļeva acu priekšā atainojās nesena pagātne. Toreiz viņš Staļinam bija jautājis to pašu...

Tas bija oktobrī. Vācieši sāka ģenerāluzbrukumu Maskavai. Bet aviācijas rūpnīcu evakuācijas plāns, kas bija jau izstrādāts pirms šī uzbrukuma, paredzēja rūpnīcas pārvietot uz teritoriju, kuru jaunajos apstākļos varēja apdraudēt ienaidnieka ielaušanās.

Vajadzēja ātri pieņemt jaunu lēmumu, kas izmainītu evakuācijas plānu, kuru tautas komisariāts bija apstiprinājis jau agrāk. Šajā jautājumā Jakovļevam radās domstarpības ar komisariāta vadību. Viņš nolēma runāt ar Staļinu. Paņēmis tiešā vada telefona klausuli, viņš uzgrieza numuru un, izdzirdis pazīstamo zemo Poskro-biševa balsi, sacīja, ka viņš lūdz biedru Staļinu pieņemt viņu neatliekamā jautājumā.

Nebija pagājusi ne pusstunda, kad JakoVļeva kabinetā iezvanījās telefons un tas pats Poskrobiševs teica:

— Biedrs Staļins jūs gaidīs četros. — Un piebilda: — Dzīvoklī.

Kad mašīna ar pastāvīgu Kremļa caurlaidi joņoja uz Borovicka vārtiem, Jakovļevs domāja nevis par to, ko teiks Staļinam sakarā ar rūpnīcu evakuācijas plānu, — šis jautājums viņam bija skaidrs, bet par to, kā šajās traģiskajās dienās jūtas Staļins pats.

Jakovļevs bija Staļinu redzējis dažādos apstākļos — apspriedēs viņa kabinetā, pie pusdienu galda Kuncevas mājā...

Jā, viņš bija bijis arī tur — beidzis vēlu pēc pusnakts ieilgušu apspriedi, Staļins bieži vien tās dalībniekiem sacīja: «Tagad var arī pusdienas paēst... Nevienu īpaši neuzaicinu. Bet kas vēlas...» — un pirmais devās uz durvīm.

Jakovļevs bija pieradis Staļinu redzēt mierīgu, nesatraucamu, gandrīz nekad nebija viņu dzirdējis balsi paceļam pat tad, kad viņš teica bargus vārdus, kas izšķīra cilvēku likteņus, bija pieradis pie Staļina manieres staigāt pa grīdceliņu no kabineta durvīm līdz rakstāmgaldam, kamēr visi pārējie sēdēja, pie viņa paraduma drupināt pīpē tabaku no papirosiem «Gercegovina Flor», pie līksmās, tomēr vienmēr mazliet sasprindzinātās pusdienošanas, kuras laikā Staļins lēnām sūca vīnu vai šampanieti no tievas glāzes un visi runāja skaļi, it kā jautri, tomēr acumirklī apklusa, tiklīdz Staļins teica pirmo vārdu...

«Kādu es viņu ieraudzīšu tagad?» Jakovļevs domāja bažīgs un satraukts. Viņš pats neapzinājās, ka cer ja ne pēc Staļina vārdiem, tad pēc viņa izskata un izturēšanās saprast, kāds īsti ir stāvoklis pie Maskavas.

Kad Jakovļevs iegāja Staļina istabā, tas piecēlās no dīvāna ar baltu pārvalku un nolika pie malas grāmatu. Uzmetis ašu skatienu grāmatas mugurai, Jakovļevs izlasīja: «M. Gorkijs».

Sasveicinājies Staļins devās pie galda un sāka piebāzt pīpi...

Nē, Jakovļevs nepamanīja viņa nekādas ārējās pārmaiņas, varbūt vienīgi seja bija bālāka nekā parasti.

— Es klausos, — Staļins sacīja.

Staļins to pateica tādā tonī, it kā viņam būtu daudz brīva laika, pateica tāpat, kā būtu teicis pirms pusgada vai vēl agrāk — miera laikā, kas tagad šķita tik tāls —, un Jakovļevu tas nomierināja.

— Tā, es klausos, — Staļins atkārtoja.

Jakovjevs izstāstīja apsvērumus par rūpnīcu evakuācijas plānu, cenzdamies runāt īsi, koncentrēti.

Staļins klausījās viņu nepārtraukdams un staigādams šurp un turp pa istabu. Dažbrīd Jakovļevam šķita, ka, aiziedams istabas otrā galā, Staļins viņā vairs neklausās, bet iegrimst pats savās domās. Taču, tiklīdz Jakovļevs apklusa, Staļins tūlīt pagriezās pret viņu un lika saprast, ka gaida turpinājumu.

— Kas jums neļauj mainīt evakuācijas plānu? — Staļins jautāja, kad Jakovļevs bija beidzis.

— Visvairāk tas, ka šis plāns ir jau apstiprināts, — Jakovļevs atbildēja.

— Laiks taču neatvairāmi izdara labojumus arī apstiprinātos plānos, — Staļins aizrādīja, tikko paraustīdams plecus.

— Diemžēl ar to negrib rēķināties daži aviācijas rūpniecības vadītāji, — Jakovļevs skarbi teica.

— Visiem cilvēkiem darbā gadās kļūdas, biedri Jakov-ļev, — Staļins sacīja. — Viņiem, — viņš nenoteikti pamāja kaut kur sānis, — man, — viņš ar muti pieskārās sev pie krūtīm, — un arī jums... — Viņš pagrieza iemuti pret Jakovļevu.—Taču šis mūsu trūkums nedrīkst traucēt svarīgu jautājumu izlemšanu.

Viņš atkal pastaigāja pa istabu, tad apstājās pie galda un turpināja:

— Principā es piekrītu jūsu ierosinājumiem. Taču svarīgi ir ne tikai saprātīgi izvietot evakuētās rūpnīcas. Svarīgi ir, lai tās iespējami drīz sāktu ražot lidmašīnas. Iznīcinātājus, biedri Jakovļev, — Staļins piemetināja mazliet skaļāk. — Pirmām kārtām mums vajadzīgi iznīcinātāji. Mums to ir maz, vēl ļoti maz, jūs to labi zināt.

— Vai ienaidnieks virzās uz priekšu? — Jokovļevs dobji jautāja.

— Jā, — Staļins atbildēja. — Pagaidām jā.

Sis «pagaidām» atmodināja Jakovļevā cerību, ka Staļins zina kaut ko tādu, ir pārliecināts par kaut ko tādu, kas tuvākajā laikā var stāvokli vērst mums par labu.

Acīmredzot Staļins to juta un, it kā atbildēdams uz viņa domām, teica:

— Pagaidām stāvoklis ir ļoti grūts... Vācieši sagrā-. buši lielu daļu mūsu zemes. Ir cilvēki, — viņš atkal nenoteikti pamāja ar roku, — gan pašā Vācijār gan citās zemēs, kuri domā, ka šis faktors ir izšķirošs. Mēs tā nedomājam.

— Jūs cerat uz rezervēm, biedri Staļin? — Jakovļevs vaicāja.

— Ne tikai. Es rēķinos ar to, ka ilgi izturēt tādu sasprindzinājumu nebūs vāciešu spēkos. Mūsu neierobežotajiem resursiem, mūsu iespējām katrā ziņā būs izšķiroša nozīme. Tomēr... — Viņš aizkūpināja apdzisušo pīpi un turpināja: — Tomēr svarīga nozīme ir ne tikai objektīvajiem, bet ari subjektīvajiem faktoriem — diemžēl ne visi mūsu karavīri bija uzdevumu augstumos. Viņi paļāvās uz savu drosmi, uz savu gatavību atdot dzīvību, ja uzbruks ienaidnieks... Viņi to spēj arī izdarīt. Bet mums ir vajadzīgs kaut kas vairāk. Mums jāuzvar, mums jāsatriec ienaidnieks. Šai karā kaujas ne tikai cilvēki, bet arī mašīnas. Tas ir mašīnu karš, un ar to šis karš atšķiras no iepriekšējiem kariem. Ieroči mums ir, bet to ir maz!

Staļins atkal pienāca cieši klāt Jakovļevam un stingri sacīja:

— Mums vajadzīgi ieroči! Visu veidu ieroči. It īpaši — iznīcinātāji. Un pēc iespējas drīzāk. Jūs mani sapratāt?

— Jā, biedri Staļin, — Jakovļevs atbildēja.

Staļins pamāja ar galvu un piegāja pie galda, Jakovļevs nodomāja: «Tagad jāatsveicinās un jāiet ārā. Saruna beigusies.»

Un pēkšņi it kā pret savu gribu viņš uzdeva Staļinam to jautājumu:

— Biedri Staļin, vai Maskavu izdosies noturēt?

Staļins lēnām pagriezās. Jakovļevs, juzdams viņa

vērīgo skatienu, stāvēja kā sastindzis un neredzēja viņa sejā nedz dusmu, nedz izbrīna. Tā bija mierīga.

— Domāju, — Staļins paklusi teica, — ka tas pašreiz nav galvenais. Svarīgi ir drīzāk uzkrāt rezerves. Un tas mums ir iespējams. Mēs vēl mazliet... paķepurosimies un tad dzīsim vāciešus atpakaļ. Par to nevar būt nekādu šaubu. — Tad viņš pa balsieniem atkārtoja, šķiet, tik nepiemēroto vārdu «pa-ķe-pu-rosimies», ielikdams tajā īpašu, draudīgu jēgu...

— Bet kā ir pie Maskavas? Ko viņš teica par Maskavu? — Kulagins nepacietīgi atkārtoja jautājumu.

— Pie Maskavas notiek kaujas... — Jakovļevs klusi atbildēja.

Astoņos no rīta Staļina kabinetā ienāca Poskrobiševs un ziņoja, ka zvanījis Berija un atsaucis ziņu par parašu-tistiem — tā bijusi maldīga.

Staļins īgni saviebās. Tad, redzēdams, ka Poskrobiševs neiet projām, jautāja:

— Kas tad vēl?

— Pagaidām nekas, biedri Staļin. Vasiļevskis ieradīsies ar ziņojumu pēc stundas.

— Tas ir viss? — Staļins atkal jautāja un īdzīgi paraudzījās palīgā.

— Saņemta kāda jums adresēta vēstule, biedri Staļin.

— Kas tā ir par vēstuli?

— Sūta tas pats cilvēks, kas bija pie jums septembra beigās. Revazs Bakanidze.

— Vai viņš ir Maskavā? — Staļins aši vaicāja.

— Nē. Vēstuli uznesa augšā no Kremļa komandantūras. Caurlaižu biroja dežurants teica, ka to iedevis kāds karavīrs. Vārdu sakot, tā nav sūtīta pa pastu. Hrustaļovs gribēja pievākt, lai pārbaudītu...

— Lai viņš nejaucas citu darīšanās! — Staļins pārtrauca Poskrobiševu. — Kur ir šī vēstule?

— Mazu brītiņu, biedri Staļin!

Poskrobiševs steidzīgi izgāja un tūlīt atgriezās, rokā turēdams aploksni.

— Es to neatplēsu, kā parasti daru, biedri Staļin. jo ... — Poskrobiševs nedroši iesāka.

— Tā arī bija pareizi, — Staļins viņu pārtrauca. — Dod šurp vēstuli!

Uz aploksnes bija rakstīts: «Maskava, Kremlis, biedram Staļinam. Personiski.» Labajā pusē zem lokveida svītras bija atzīmēts: «No R. Bakanidzes. Sūtītājs b. Staļinam ir pazīstams.» Pēdējie vārdi bija divkārt pasvītroti.

Staļins skumji pavīpsnāja. Viņš saprata, ka vēstules autoram šie vārdi ir bijuši vienīgā garantija, ka vēstule sasniegs adresātu.

Aploksne bija bieza, acīm redzami paštaisīta, no raupja, pelēka ietinamā papīra.

Staļins nolika vēstuli uz galda un lūkojās tajā, kā pārdomās iegrimis. Nez kāpēc viņš nesteidzās aploksni atplēst. Laikam gan viņš nebūtu spējis to izskaidrot ari pats sev. Viņš iztēlē redzēja, kā Revazs toreiz stāvēja viņam pretim ar atpogātu blūzes apkakli, redzēja uz Revaza krūtīm sārtu rētu krekla izgriezumā. Un Revaza balss, viņa klusais jautājums, kas toreiz bija licies skaļāks par lielgabala šāvienu, atkal ieskanējās Staļinam ausīs: «Tātad vācieši tuvojas Maskavai!»

Staļins piecēlās un piegāja pie loga. Pa logu bija redzama Kremļa sienas robotā augša, Sarkanā laukuma tālākā mala un pelēkā GUM ēka. Šai ēkā jau sen vairs neko nepārdeva. Tur atradās dažādas iestādes. Oktobra un Maija svētkos vairākas otrā stāva istabas, kuru logi bija pretim Ļeņina mauzolejam, tika ierādītas radioko-mitejai. No turienes žurnālisti un rakstnieki sniedza reportāžas par parādēm un demonstrācijām, visu laiku uzmanīgi vērodami Mauzoleja tribīni, kur stāvēja viņš, Staļins.

Staļinam pēkšņi šķita, ka viņš redz nevis tukšu, apsnigušu laukumu, bet pavasarīgu laukumu Maija svētkos — kā jūra viļņojas cilvēku galvas, pāri tām plīvo karogi un šūpojas viņa ģīmetnes — milzīgas, kārts galā piestiprinātas.

Šajās ģīmetnēs viņš allaž izskatījās vienāds. Spriežot pēc tām, viņš nenovecoja. Viņa seja tur nebija bakurē-taina. Viņa mati, kas ar gadiem kļuva retāki, neizskatījās sirmi. Pēc ģīmetnēm spriežot, laiks ritēja, neatstādams viņā nekādas pēdas. -Viņš bija allaž vienāds, viņš bija mūžīgs — biedrs Staļins.

Demonstranti gāja un gāja... Vienīgi plakāti, transparenti un panno, kas līgojās virs viņu galvām, pamazām mainījās. Čemberlena karikatūra — šaura, niknuma izķēmota seja ar monokli lielā jo lielā acs dobumā. Spēcīga dūre, kas britu premjeram rāda pigu, — «Mūsu atbilde Čemberlenaml». Punduris ar lielu vēderu, ar naga cepuri, platstulmu zābakiem un vesti pinas pa kājām varen lielam cilvēkam ar vīzēm un audekla kreklu, un uzraksts aicina «Likvidēt kulakus kā šķiru!». Tad parādījās jauni plakāti: «Industrializēsim mūsu zemi!», «Kolektivizēsim laukus!». Jauni, milzīgi ļaužu bari tuvojās Mauzolejam. Virs kolonnām pacēlās dižo celtņu maketi — Kuzņecka, Magņitogorska... «Izpildīsim piecgadi četros gados!» Un

atkal viņa — Staļina ģīmetne. Gluda seja. Visur viens un tas pats precīzi ievilktais krasais uzacis liekums virs kreisās acs. Melnas ūsas. Biezi, melni mati. Cieši aizpogāts frencis ar atlokāmu apkakli...

Tas viss ir bijis, bijis ..,

Taču domās skatīdams garām slīdošas pagātnes ainas, Stajins ne mirkli neaizmirsa, ka uz rakstāmgalda ir nolikta no rupja, grumbuļaina ietinamā papīra salīmēta aploksne.

Viņš atgriezās pie galda un apsēdās krēslā.

Tagad viņš raudzījās aploksnē, juzdams nepatiku, pat niknumu. Tā bija tikai sagadīšanās, ka vēstule nokļuva pie viņa pēc šīs briesmīgās nakts, kad vācieši bija pārrāvuši Rokosovska komandēto fronti. Staļinam tomēr šķita, ka šī sagadīšanās vēstī kādu nelaimi.

«Tu atkal gribi man pārmest? Tagad, kad izšķiras Maskavas liktenis? Kad tiek sasprindzināti visi spēki, kad ikvienam jāaizstāvas līdz pēdējai asins lāsei? Un tu, komisār, tādā brīdi nodarbojies ar šādas vēstules rakstīšanu?» Taču viss, kam sakars ar apceri un šaubām, Staļinam bija ne tikai organiski svešs, bet arī pretīgs. Aptvēris, ka viņš baidās vēstuli lasīt, Staļins paķēra aploksni un strauji atplēsa.

Lapiņa bija salocīta četrkārt. Viņš to attaisīja un izlasīja:

«Dārgais biedri Staļin!

Mušu divīzijas karavīri nav darījuši Dzimtenei kaunu. Ja mums bija jāatkāpjas, tad ienaidnieks to samaksāja ar tūkstošiem savu kareivj u dzīvību.

Es rakstu Jums šo vēstuli, juzdams lielu prieku. Šodien mēs saņēmām desmit jaunus tankus — trīs Ļeņingradā ražotus «KJimus» un septiņus lieliskus «trīsdesmitčetri-niekus», kurus man jau ir gadījies redzēt kaujas apstākļos.

Mūsu divīzija saņēmusi arī jaunus pulka lielgabalus, stāsta, ka arī tie esot izgatavoti Pīterā. Noskaņojums kareivjiem možs, un man, komisāram, ir patīkami to apzināties. Protams, visi — no divīzijas komandiera līdz ierindas kareivim — saprot, ka joprojām draud ļoti lielas briesmas, bet par to, ka ienaidnieku Maskavā neielaidīsim, esam pārliecināti mēs visi. Un man radās liela vēlēšanās Jums to pateikt.

Jābeidz, jo esmu nolēmis kopā ar kādu pulka komisāru doties uz rotām — ir pamats domāt, ka vācieši drīz atkal līdīs mums virsū.

Vēstuli aizvest uz Kremli un pašam to nodot es lūdzu kādu biedru, kas divas dienas uzturēsies Maskavā armijas darīšanās.

Lai dzīvo mūsu partija! Lai dzīvo mūsu Staļins!

Revazs Bakanidze 1941. gada 28. novembrī»

Staļina pirmā reakcija bija neizpratne. Vēstule bija uzrakstīta tā, it kā rakstītājs būtu nevis vecs draugs, nevis cilvēks, kas pavisam nesen nebija baidījies sarunā saukt viņu pie atbildības, bet gan kāds no tiem miljoniem kareivju un komandieru, kuriem Staļins ir vienīgi vadonis. Aptuveni tādas pašas vēstules — gan kolektīvas, gan individuālas — Centrālā Komiteja saņēma desmitiem un simtiem tūkstošu.

Staļins vēlreiz pārlasīja vēstuli, cenzdamies tajā atrast slēptu jēgu. Taču nekāda zemteksta viņš neatklāja.

Kāpēc Revazs viņam uzrakstījis tādu vēstuli? «Varbūt viņš rēķinājies ar kara cenzūru?» Staļins prātoja. Taču spiedogs «Kara cenzūra lasījusi» uz aploksnes nebija redzams, un dabiski — vēstule taču nebija sūtīta pa pastu.

Bet, ja nu Revazs zināja, ka cenzors vēstuli nelasīs, ar ko, ar ko tad varēja izskaidrot, kāpēc viņš rakstījis tieši tā?

Staļins izlasīja vēstuli trešo reizi.

Un pēkšņi saprata. Visu saprata. Ar savu vēstuli Revazs gribēja teikt, ka toreizējā saruna ir aizmirsta, aizmirsta uz visu kara laiku, ka viss, kam šobrīd nav sakara ar Dzimtenes aizsardzību, ir atvirzījies pēdējā vietā. Pieminēdams saņemto bruņojumu un apgalvodams, ka «ienaidnieku Maskavā mēs neielaidīsim», Revazs gribēja viņu uzmundrināt, iedvest viņam jaunus spēkus.

Tā bija ne tikai drauga vēstule, tā bija pirmkārt karavīra vēstule — rakstīja viens no tiem daudzajiem tūkstošiem karavīru, no kuriem pašreiz bija atkarīgs Maskavas liktenis. Ar visu vēstules toni, ar visu tās saturu Revazs gribēja uzsvērt, ka armija ir stipra, ka to saliedē vieni un tie paši centieni, kopīga vēlēšanās apturēt ienaidnieka uzbrukumu, nosargāt Maskavu.

Lai gan vēstule patiesībā ne ar ko nepapildināja to, ko Staļins jau zināja, un nekādi nespēja grozīt briesmīgo faktu, ka vācu tanki pārrāvuši aizsardzību netālu no Maskavas, Staļinam tomēr kļuva vieglāk.

Viņš nospieda zvana pogu un sacīja ienākušajam Pos-krobiševam:

— Izsaukt biedru Bakanidzi uz Maskavul

— Klausos, biedri Staļin, — Poskrobiševs atbildēja. — Bet kur viņš atrodas?

Staļins sniedza vēstuli, teikdams:

— Konstatējiet to un izsauciet! Nekavējoties!

Poskrobiševs paņēma vēstuli un ātri izgāja no kabineta.

Tai brīdī Vasiļevskis piezvanīja pa iekšējo telefonu.

Izdzirdis vārdus «ziņo Vasiļevskis», Staļins saspringa un sažņaudza telefona klausuli tik spēcīgi, it kā gribētu to saspiest. Viņš gatavojās uzzināt visļaunāko.

— Vai jūs mani dzirdat, biedri Staļin? — klausulē atskanēja Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka balss.

— Es klausos, biedri Vasiļevski, — Staļins teica lēni un šķietami mierīgi.

— Zvanu, biedri Staļin, lai ziņotu, ka nupat beidzu sarunas ar frontu pavēlniekiem. Nevienā frontē ienaidnieks uz priekšu vairs nav pavirzījies. Žukovam, piemēram, radies iespaids, ka vācieši vispār pārtraukuši uzbrukumus.

— Vai biedrs Zukovs nav pārāk optimistisks?... Es aprunāšos ar viņu pats. Vai esat pasacījis visu?

— Tieši tā, biedri Staļin.

— Labi. Pateicos, biedri Vasiļevski, par labām vēstīm,— Staļins sacīja un nolika klausuli. Viņam vajadzēja piespiesties, lai palaistu vaļā sažņaugtos pirkstus.

Tad Staļins pagriezās vairāk pa kreisi, uz tiešā vada aparāta pusi un uzgrieza Zukova numuru.

Rietumu frontes pavēlnieks bija uz vietas. Viņš apstiprināja, ka iepriekšējās nakts vidū vāciešu uzbrukumi kļuvuši vājāki, bet pašreiz vispār izbeigušies.

— Varbūt tas ir tikai manevrs vai tāpat vien atelpa? — Staļins piesardzīgi jautāja.

— Iespējams, — Zukovs atbildēja. — Taču es nupat pratināju sagūstītu vācu majoru, kāda pulka komandieri. Uz manu jautājumu, kāpēc viņa sektorā uzbrukums pārtraukts, majors atbildēja, ka viņa kareivji paguruši, ka rotās palicis pa trīsdesmit četrdesmit cilvēku un ar tādiem spēkiem turpināt uzbrukumu būtu pašnāvība. Es viņam vaicāju, — Žukovs stāstīja tālāk, — vai viņš saņēmis divīzijas komandiera pavēli pārtraukt uzbrukumu. Majors apgalvoja, ka pavēle neesot saņemta, taču... Vārdu sakot, tulks teica kaut ko tādu, kas atbilst mūsu parunai: «Ir zirgs pāri spēkiem nevelk.»

— Vai esat pārliecināts, ka gūsteknis nemelo? — Staļins jautāja.

Žukovs nesteidzās atbildēt.

Un īsajā klusuma mirklī Staļins paguva saprast — to nevajadzēja jautāt. Viņš atcerējās, ka 21. jūnijā bija Žukovam un Timošenko uzdevis līdzīgu jautājumu...

Taču toreiz šos vārdus izrunāja agrākais Staļins, kas bija pārliecināts par savu aprēķinu nemaldīgumu un nevēlējās ievērot faktus, ja tie bija pretrunā ar viņa viedokli.

Tagad līdzīgu jautājumu uzdeva cits Staļins. Cilvēks, kas iepazinis sakāvju rūgtumu. Daudz sapratis un daudz mācījies. Viņš baidījās kļūdīties, baidījās dedzīgi ilgoto pieņemt par īstenību.

— Varbūt arī melo, bet varbūt ne, — Žukovs pēc brīža sacīja, un Staļinam šķita, ka arī Žukovs aizritējušajos mirkļos atminējies to pašu, ko bija atminējies viņš.

— Nu tad arī cerēsim, ka nemelo, — Staļins teica. Viņš gribēja piebilst, ka iepriekšējā dienā apstiprinātais 5. un 6. decembra pretuzbrukuma plāns tātad paliek speķa, tomēr nepateica šos vārdus. Līdz tam laikam vēl bija nedēļa, un varēja daudz kas mainīties.

xvn

Zvjagincevam iznāca kopā ar visiem partijas aktīva sanāksmes dalībniekiem uzturēties rajona komitejas bumbu patvertnē gandrīz līdz pusdienlaikam. Viņš tur sēdēja blakus Koroļovam un uzdeva jautājumu pēc jautājuma. Uz ikvienu no tiem viņam gribējās tūlīt saņemt atbildi, taču Koroļovs atbildēja ne tikai klusām — visapkārt bija cilvēki —, bet arī nesteigdamies, gluži kā pārbaudīdams viņa pacietību.

Tomēr Zvjagincevs tūlīt noskaidroja, ka Vera ir dzīva un joprojām strādā hospitālī. Par sievu Koroļovs pasacīja tikai trīs vārdus: «Viņas vairs nav.» Bez jebkādas afek-tācijas, bez izmisuma, drīzāk gan ar niknumu balsī. Apjautājās par brāli, ko sen nebija redzējis. Pastāstīja, ka rūpnīcā apstākļi ir bēdīgi, gaužām bēdīgi, ka strādnieku palicis pavisam maz, tomēr viņi joprojām strādā, remontē tankus un pulka lielgabalus un apgūst mīnu ražošanu.

Turpat patvertnē Koroļovs iepazīstināja Zvjagincevu ar jauno rūpnīcas direktoru Dlugaču. Tas par kaut ko runāja ar Jefremovu, un Zvjagincevam izdevās tikai stādīties viņiem priekšā un dažos vārdos paskaidrot, kādā uzdevumā viņš ieradies. Viņš apjautājās, kur atrodas galvenais konstruktors Kotins, kas rudenī bija pildījis rūpnīcas aizsardzības štāba priekšnieka pienākumus un toreiz daudz darījis nocietinājumu būves labā, un sev par sarūgtinājumu uzzināja, ka Kotins pavisam nesen nosūtīts uz Čeļabinsku — tūlīt pēc Zalcmaņa un Kozina.

Atšķirībā no Zalcmaņa, kas bija skarbs, straujš un spriedumos kategorisks, Dlugačs, lai gan bija jauns — tā ap trīsdesmit pieciem gadiem —, atstāja uz Zvjagincevu mierīga, pat gausa cilvēka iespaidu.

Rūpnīcā Zvjagiņcevs atgriezās kopā ar kiroviešiem. Viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs apskatīt teritoriju, kas atrodas blakus Somu līcim, bet Koroļovs teica, ka vispirms esot jānoformējas, tas ir, jādabū pastāvīga caurlaide, jānodod strādnieku apgādes daļā pārtikas atestāts un jāsaņem pretī kartīte.

Viņi iegāja partijas komitejā, Koroļovs kaut kam piezvanīja, un pēc brīža ieradās gadus divdesmit vecs puisis. Viņa vecums gan bija noprotams vienīgi pēc vēl neap-dzisušā jauneklīgā spīduma acīs un mazliet stūrainajām, tīri zēniskajām kustībām, bet vājā, pelēkā seja ar iekritušiem vaigiem maz atšķīrās no pieaugušo un pat paveco cilvēku sejām.

— Paklau, Tekuli, tev biedrs majors būs jāaizved uz komandantūru, pēc tam uz apgādes daļu. Un vēlāk... būsi pie viņa kaut kas līdzīgs sakarniekam. Ja vajadzēs, parādīsi, aizvedīsi. Ar komjaunatnes komiteju es vien-nošos. Skaidrs?

— Skaidrs, Ivan Maksimovič, — puisis atbildēja un dīvaini, tā kā smaidīdams, kā smīnēdams, pavērās Zvja-gincevā.

Viņi izgāja pagalmā. Bija loti auksts. Zvjagincevs sacēla puskažoka apkakli, bet puisis nolaida cepures ausis un sasēja zem zoda lentītes.

— Es taču jūs pazīstu, biedri majori — puisis pēkšņi teica.

— Jā? — Zvjagincevs izklaidīgi atsaucās.

— Jūs būvējāt mūsu rūpnīcā nocietinājumus. Nu, toreiz rudenī.

— Tā jau bija gan.

— Nu redz, — puisis priecīgi sacīja. — Es tolaik remontēju tankus. Vai atceraties mani?

«Jocīgs cilvēks!» Zvjagincevs nodomāja. «It kā es varētu atcerēties visus, kas remontēja tankus.»

— Atceros, atceros, — Zvjagincevs ātri noburkšķēja, — tikai nu nekavēsimies! Laiks ir dārgs.

Viņi iegriezās komandantūrā, pēc /tam apgādes daļā. Ieraudzījis, ka Zvjagincevs pārtikas kartīti steidzīgi iegrūž kabatā, puisis aizrādīja:

— Glabājiet kā acuraugu! Jaunu neizsniedz. — Un tad jautāja: — Uz kurieni tagad?

— Iesim uz līci,—Zvjagincevs sacīja. — Paskatīsimies.

Rūpnīcas teritorija bija milzīgi plaša, un, ja pa ceļam

nebūtu gadījusies kravas mašīna, kas viņus aizveda uz rietumu galu, uz turieni būtu bijis jāiet vismaz minūtes četrdesmit.

Cilvēkus neredzēja. Kādus simt metrus tālāk stiepās žogs. Stigdami kupenās, Zvjagincevs un jaunais puisis aizkļuva līdz šim žogam. Tas nebija augsts, tomēr, lai redzētu, kas atrodas otrā pusē, Zvjagincevam vajadzēja uzkāpt uz koka konteinera, kurš bija pa pusei ieputināts sniegā.

Tagad viņa acu priekšā pletās aizsalušais Somu līcis. Tur priekšā pie neredzamās, bet tuvās Streļņas slēpās nāve. Zvjagincevs zināja, ka uz līča ledus ir PIA daļu priekšposteņi, mīnu lauki, dzeloņstiepļu aizžogojumi, ka pieejas nosedz Baltijas flotes artilērija. Tomēr viņu pārņēma bažas.

Viņš nolēca zemē un īgni sacīja:

— Ar ko jūs esat norobežojušies no ienaidnieka? Ar šo žogu, vai?

— Kāpēc ar žogu? — puisis atjautāja negaidīti skarbā balsī. — Mēs te esam izbūvējuši nocietinājumus. Vai tad neredzat? Iesim — es parādīšu.

Iedams aiz puiša, kas droši gāja pa viņam vien saskatāmām taciņām, Zvjagincevs aplūkoja vairākus dzotus ar ambrazūrām uz līča pusi, ložmetēju ligzdas un sniegā gandrīz nepamanāmus metāla prettanku aizsprostus.

Tikt cauri kupenām bija grūti. Kad viņi beidzot apstājās, Zvjagincevs ar puskažoka piedurkni noslaucīja sviedrus no pieres.

— Tas ir viss? — viņš jautāja.

— Viss, — puisis drūmi atbildēja. Un piemetināja:

— Būvēja izbadējušies cilvēki, biedri major. Izbadējušies!

Viņa balsī Zvjagincevs saklausīja gandrīz neslēptu

pārmetumu.

— Ienaidniekam nebūs daļas par to, kas būvēja, — viņš dzedri atbildēja.

Domās aprēķinādams, vai viņš paspēs līdz krēslai te atgriezties kopā ar inženieriem un visu izpētīt pamatīgāk, Zvjagincevs paraudzījās pulkstenī. Tas stāvēja, sekunžu rādītājs nekustējās.

— Pie velna! — viņš nolamājās. — Apstājies. Trofeja, tīrais mēsls. Vai tev ir pulkstenis?

— Pulkstenis? — puisis atsaucās. — Ir gan.

Viņš novilka dūraini, atmeta vaļā vateņa stūri, iebāza roku vatēto, velteņos ieauto bikšu kabatā un izņēma kaut ko kabatas lakatiņā ievīstītu. Tad novilka arī otru dūraini, piespieda to ar zodu pie krūtīm un uz plaukstas piesardzīgi attaisīja vaļā lakatiņu. Zvjagincevs ieraudzīja kabatas pulksteni gaišā metāla korpusā.

— Piecpadsmit nulle nulle! — puisis paziņoja, nez kāpēc uzpūta ciparnīcas stiklam elpu un pēc tam saudzīgi noslaucīja ar lakatiņu.

— Vai tiešām tik maz? Taču rādās, ka sāk jau tumst. Varbūt tavējais arī stāv? Parādi nu! — Zvjagincevs teica.

Pēc mirkļa viņš Jau lasīja uz aizmugures vāciņa iegravēto uzrakstu: «Vecākajam leitnantam V. Surovcevam par teicamu karadienesta pienākumu pildīšanu no pavēlniecības.»

Zvjagincevam sakāpa sejā asinis. No atbildes baidīdamies, viņš vaicāja:

— Kā šis pulkstenis nokļuva pie tevis?

— Tas ir dāvināts, — puisis atbildēja.

— Redzu jau, ka dāvināts, — Zvjagincevs pacēla balsi,

— tāpēc ari prasu.

— Un es atbildu: tas ir dāvināts. Man dāvināts. Atdodiet, biedri major!

— Nedošu, kamēr nebūsi paskaidrojis, kā šis pulkstenis nokļuva pie tevis. Kapteinis Surovcevs ir mans draugs. Mēs esam kopā karojuši, skaidrs? Kā pulkstenis tika tavās rokās? Kāpēc klusē? Es tev pavēlu atbildēti

Pulkstenis varēja nokļūt pie puiša nejauši, viņš varēja to iemainīt pret sausiņu vai prosas koncentrāta paciņu ... Bet kas tādā gadījumā noticis ar Surovcevu?

— Biedri major, atdodiet! — puisis sašutis atkārtoja. — Kā jums nav kauna!

Zvjagincevs apmulsis sniedza viņam pulksteni. Puisis to paņēma, rūpīgi ietina kabatas lakatiņā un, vilkdams rokās dūraiņus, teica:

— Jūs neesat vienīgais, kas pazīst kapteini Surovcevu. Mēs abi kopā gulējām hospitālī. Un tā nu viņš arī to uzdāvināja. Lika, lai izkasu viņa uzvārdu un uzrakstu savu. Bet es to nedarīju. Tas arī ir viss.

Zvjagincevs atvilka elpu.

— Tad ... piedod, ka biju tik ass, — viņš teica. — Nobijos. Domāju, ka Surovcevs kritis. Vai tu saproti, ko viņš man nozīmē? Mēs kopā cīnījāmies pirmajā kaujā pie Lugas! Pēc tam mūsu ceļi izšķīrās. Izstāsti, kas ar viņu noticis! Vai viņš smagi ievainots?

— Neuztraucieties taču! Ir jau atveseļojies. Bija ievainots rokā. Kopā izmukām no hospitāļa. Kur viņš ir tagad, to es nezinu.

— Varbūt arī viņš domā, ka manis nav vairs pasaulē ...

— Itin nemaz tā nedomā, biedri major. Zina, ka esat sveiks un vesels, vismaz toreiz bijāt.

— Kas tad viņam to teica?

— Es taču teicu, biedri major, es!

— Tu? Nekā nesaprotu.

— Nu, toreiz hospitālī es pateicu, ka jūs esat bijis pie mums Kirova rūpnīcā.

— Bet kā tu nokļuvi hospitālī? Kā tevi sauc? Par Telculi, vai?

— Mans uzvārds ir Saveļjevs. Tikai tēvocis Vaņa joka pēc mani saukā par Tekuli. Tādu iesauku man iedevis.

— No vāciešiem izbēgi, vai? — Zvjagincevs jautāja, domādams, ka puisis varbūt bijis zemessargos un izbēdzis no aplenkuma vai gūsta.

— No fričiem es neesmu bēdzis! — Saveļjevs aizvainots noteica. — Tiesa, atkāpties ir gadījies, bet mukt gan neesmu radis.

— Kā tu nokļuvi hospitālī?

— Ek, biedri major! — Saveļjevs sacīja, juzdamies aizskarts. — Nekā jūs neatceraties. Pirmīt tikai izlikāties, ka pazīstat mani. Es taču biju tas, kas toreiz vadīja priekšējo tanku. Ar aizķīlējušos torni. Nu, dzenāja šo uz priekšu un atpakaļ. Vai tiešām neatceraties?

Atcerējās! Zvjagincevs visu atcerējās. Septembrī, kad diendienā bija gaidāms jauns vāciešu mēģinājums piekļūt rūpnīcai no Rakstāmmašīnu rūpnīcas vai Forela slimnīcas puses, Zvjagincevam ienāca prātā naktī izvest tankus no cehiem uz Streiku ielas. Mašīnas bija bojātas, ar pārsistām bruņām, ar iesprūdušiem torņiem, bez ieročiem, taču ar veselām kāpurķēdēm un nebojātiem motoriem. Pēc Zvjaginceva ieceres motoru rūkoņai un kāpurķēžu klaboņai vajadzēja maldināt vāciešus, rādīt iespaidu, ka rūpnīcā ieradies papildinājums — spēcīga tanku daļa. Un, protams, šis Saveļjevs vadīja priekšējo tanku ...

— Tagad es tiešām atminos, — Zvjagincevs sacīja. — Bet kas tad vēlāk ar tevi notika?

— Vēlāk, kad jūsu vairs nebija rūpnīcā, mūsu cehu trāpīja šāviņš. Piecus cilvēkus nosita uz vietas, bet mani ievainoja gūžā. Tā es arī nokļuvu hospitālī. Blakus gultā noguldīja kapteini. Nu, Surovcevu. Viņš dikti mocījās.

— Roka sāpēja?

— Roka ta roka. Tas nebija galvenais, kas viņu mocīja. Gaužām uztraucās, ka blokādi pārraus bez viņa līdzdalības. Toreiz, oktobra beigās, visi gaidīja, ka kuru katru dienu ... Ja nebūtu bijis Veras ...

— Kas?

— Tur bija tada meitene Vera. Feldšeriene. Viņa...

— Pag, pag! — Zvjagincevs izsaucās; — Pamaza auguma, jauna, lielas acis... Viņa?

— Tieši tā, biedri major, aprakstam atbilst. Vai patiesi pazīstama?

«Tāda sagadīšanās nevar būt,» Zvjagincevs domāja. «Vai nu mazums ir medicīnas māsu ar tādu vārdu...»

— Vai tad viņa... bija laba, tā Vera? — viņš izteica pirmos vārdus, kas iešāvās prātā, lai tikai nebūtu jāklusē.

— To pavaicājiet kapteinim Surovcevam, ja karš jūs atkal savedis kopā, — Saveļjevs atbildēja, šķelmīgi pasmaidīdams. — Viņš vai dila ārā aiz ilgām pēc Veras.

— Redz, kāl ...

— To parādīt gan baidījās. Kaunējās no manis. Bet es visu redzēju. Guļ gultā, acis aizvēris, grib mani apmānīt — izliekas aizmidzis. Taču es zinu, ka viņš klausās soļos, kas atskan gaiteni. Nu, un vēlāk, kad mums atļāva staigāt, viņš visu laiku mīņājās pie māsu istabas durvīm. Pēc tam atgriežas palātā, apguļas gultā, aizver acis un klusē. Atnes gremojamo — šis gandrīz neēd.

— Un... kā tad viņa? Tas ir, Vera?

— Ko tad Vera? Rādās, viņai pret kapteini... bija simpātijas. Bieži vien iegriezās mūsu palātā. Viņu sauca par Volodju. Mani par Saveļjevu, bet viņu — par Vo-lodju... Taču tās visas ir muļķības. Vai nu tagad kara apstākļos ir laiks romānus taisīt?... Kapteinim nedeva mieru viena doma — drīzāk tikt uz fronti. Viņš arī mani samusināja pirms termiņa laisties projām no hospitāļa.

— Viņš... tomēr mīlēja Veru? — Zvjagincevs ar pūlēm vaicāja.

— Manuprāt, mīlēja gan. Tikai, kā man rādās, Verai bija kāds cits. Visu laiku gaidīja viņu.

— Kas... tev to teica?

— Neviens neteica. Vai tad par to kāds runā? Pēc kapteiņa izskata, pēc atsevišķiem vārdiem sapratu, ka viņiem kaut kas īsti nesaskan.

Saveļjevs brītiņu klusēja, tad pasmaidīja un skaļi sacīja:

— Kā viņš priecājās, uzzinājis, ka esmu jūs saticis! Visu laiku grasījās jūs sameklēt pa telefonu, bet nezināja, uz kurieni zvanīt. No rūpnīcas tolaik jūs jau bijāt aizsaukts ...

— Cik tad rāda tas dāvinātais pulkstenis? — Zvjagincevs jautāja ar tādu kā niknumu balsī.

Saveļjevs steidzīgi izvilka kabatas lakatiņā ietīto pulksteni, paskatījās tajā un teica:

— Piecpadsmit un divdesmit septiņas minūtes. — Tad pavisam puiciski piebilda: — Uh-h, kā šis ieti Precīzs kā aptiekas svari.

Zvjagincevs uzvilka savu pulksteni un pavēlošā balsī sacīja:

— Ejami Uz aizsardzības štābu.

— Tātad, — Zvjagincevs teica, — uzdevums ir pamatīgi nocietināt visus pilsētas rajonus, kas robežojas ar Somu līci. Vadīt nocietinājumu būvēšanu štābs nosūtījis daudzus kara inženierus — gan uz Zdanova rūpnīcū, gan uz Kirova stadionu, gan uz citiem apdraudētiem sektoriem. Mūsu uzdevums ir nostiprināt Kirova rūpnīcas teritorijas rietumu daļu un tās pieejas. Tas prasīs daudz darba. Tur uzcelti lielākoties viegla tipa nocietinājumi, kas iztur tikai šķembu trāpījumus. Štābs turpretim izvirza uzdevumu radīt nocietinājumus, kas izturētu vācu simt piecdesmit divu milimetru šāviņu trāpījumu. Sai nolūkā būs vajadzīgi materiāli un, protams, darba rokas. Būs vajadzīgi cilvēki. Tas ir viss, ko pagaidām varu pasacīt. Rīt no rīta kopā ar inženieriem izdarīšu sīkāku rajona rekognoscēšanu. Tad varēs izstrādāt konkrētu darba plānu. Bet arī pašreiz ir skaidrs: būs vajadzīgi cilvēki. Ne mazāk kā simts. Varbūt arī vairāk.

Viņi sēdēja tās ēkas pagrabā, kur kādreiz bija atradusies poliklīnika, bet tagad bija izvietojusies rūpnīcas pārvalde: tur bija-rūpnīcas direktors Dlugačs, kas bija stājies uz Čeļabinsku aizbraukušā Zalcmaņa vietā, partijas komitejas sekretārs Aleksejenko, kurš tagad Kozina vietā vadīja partijas organizāciju — arī Kozins bija saņēmis uzdevumu doties uz Urāliem, rūpnīcas pretgaisa aizsardzības štāba priekšnieks Daškevičs, aizsardzības štāba pārstāvis Južakovs un Zvjagincevs.

Sai bumbu patvertnē viņus bija iedzinusi apšaude, kas sākās pirms pusstundas. Daškevičs laiku pa laikam paņēma telefona klausuli un, joprojām klausīdamies runātājos, pusbalsī vaicāja: «Kā tad ir?...»

— Ne mazāk kā simt cilvēku, — Zvjagincevs atkārtoja.

Neviens nebilda ne vārda.

Beidzot Dlugačs jautāja:

— Vai cehos jūs esat bijis, biedri major?

— Diemžēl cehos vēl neesmu paguvis iegriezties, — Zvjagincevs atbildēja.

— Lieta tāda, biedri major, — nav cilvēku, — Dlugačs klusi sacīja un piemetināja vēl klusāk: — Tādu... kas būtu piemēroti jūsu darbam.

«Kā tā — nav?» Zvjagincevs gribēja vaicāt. «Jābūt, ja ir vajadzīgs!» Viņš tomēr savaldījās un, pūlēdamies runāt mierīgi, teica:

— Acīmredzot jums, biedri, nav īsta priekšstata par to, kāda ir situācija. Es nenoliedzu, ka šis tas ir jau darīts, lai nostiprinātu rūpnīcas teritorijas rietumu daļu. Diemžēl no militārā viedokļa šie nocietinājumi neiztur kritiku. Ložmetēju ligzdas iekārtotas tā, ka var šaut tikai vienā virzienā. Apkalpes tur var paglābties vienīgi no šķembām. Bet pirms vāciešu uzbrukuma parasti ir artilērijas apšaude un uzlidojumi. Ja pašreizējam ugunspun-ktam trāpītu, teiksim, simt piecdesmit divu milimetru šāviņš, no tā nekas pāri nepaliktu. Tagad par dzotiem,— Zvjagincevs turpināja. — Tos jūs esat izvietojuši šeit, šeit un šeit, — viņš piebikstīja ar pirkstu pie atzīmēm kartē, kas atradās uz galda, ap kuru viņi sēdēja. — Tie . visi ir atklātā vietā. Bet tāds dzots, ja tam nav bruņu pārseguma, tiešas apšaudes laikā nenoturēsies ne desmit minūtes. Tātad jātaisa pārsegums. Tas nu būtu par dzotiem. Taču nepieciešami arī doti. Es saprotu, ka pašreizējos apstākļos ir grūti tos uzbūvēt. Bet kāpēc šim mērķim neizmantot rietumu malā izvietotās rūpnīcas telpas, kas pašreiz ir tukšas? Manuprāt, tas ir iespējams. Tātad jānostiprina esošie nocietinājumi un jābūvē jauni. Šim nolūkam, kā jūs saprotat, ir vajadzīgas darba rokas. Vajadzīgi cilvēki. Vismaz simt cilvēku. Turklāt tūlīt.

Atkal valdīja klusums.

Šai mirklī atvērās durvis un ienāca Koroļovs.

— Apšaude beigusies, — viņš teica jau durvīs.

Tikai tagad Zvjagincevs ieklausījies dzirdēja, ka metronoms atkal tikšķ rāmi un vienmērīgi.

— Kā tad ir, biedri major, vai revīziju izdarījāt? — Koroļovs jautāja, apsēzdamies uz ķeblīša.

— Revīzija izdarīta, — Zvjaginceva vietā atbildēja JužakoVs, skumji pasmīnēdams, — un atkal prāvs iztrūkums.

— Biedri, — Zvjagincevs sacīja, — es ļoti labi saprotu, cik grūti pašreizējos apstākļos bija uzbūvēt kaut vai tādus nocietinājumus. Taču vērtējums... kā lai to saka... ir atkarīgs no izejas pozīcijas.

— Šeit, major, nav sanākuši karavīri, un, kā pilsoņkara laikā mēdza teikt jūrnieki, akadēmijas mēs neesam beiguši, —-iejaucās Koroļovs, — tālab runā vienkāršāk.

— Kāds tam sakars ar akadēmijām? — Zvjagincevs devās pretuzbrukumā. — Es tikai domāju... nū, kā lai to saka... par kritēriju. Ja salīdzina ar izmocītu,

novārgušu cilvēku fiziskām iespējām, tad izdarīts ārkārtīgi daudz. Bet, ja lieto citu mērauklu, vērtē no cita3 izejas pozīcijas... no uzcelto aizsardzības būvju piemērotības stāties pretim iespējamam ienaidnieka uzbrukumam, tad... — Zvjagincevs gribēja teikt, ka piemērotība līdzinās gandrīz nullei, taču savaldījās un pateica: — —... piemērotība ir minimāla.

— Tātad kirovieši apmierinājušies ar minimumu, — Koroļovs rūgti sacīja.

— Ne vārdi svarīgi, biedri Koroļov, — Zvjagincevs teica dzedri, oficiāli un mazliet mulsi, — bet gan būtība. Tas, ka rūpnīcas aizsardzība rietumu pusē ir vāja. Nekavējoties jārada tādas aizsardzības būves, kas spētu kļūt par reālu šķērsli ienaidnieka ceļā.

— Biedri Zvjagincev, — Dlugačs iebilda, — arī mēs labi saprotam, ka nepieciešams nostiprināt mūsu teritorijas rietumu pusi. Kā redzat, mēs tur esam izbūvējuši aizsardzības punktus. Taču droši vien jums ir taisnība — tie nav pietiekami labi. — Atšķirībā no Koroļova viņš runāja ārēji mierīgi. — Mēs saprotam, — Dlugačs turpināja, — ka šis darbs darāms arī turpmāk, jo vairāk tāpēc, ka tagad par to izdota pavēle. Taču jāspriež reāli. Bet reālā dzīve ir tāda, ka liela daļa kadru, kas bija mūsu rīcībā, tagad atrodas austrumos — tūkstošiem verstu no šejienes, tur taču patiesībā bija jāizveido otra Kirova rūpnīca. Bet strādnieki, kas palikuši šeit, tik tikko turas uz kājām.

— Rūpnīcā taču ir bruņota vienība, — Zvjagincevs viņu nepacietīgi pārtrauca.

— Ir, — Dlugačs pamāja ar galvu, — to komandē lietuves priekšnieks Ļepelis, bet komisārs vēl nesen tur bija Aleksejenko, kas sēž jums pretim. Bruņotās vienības kaujinieki ne tikai dežurē, lai apsargātu rūpnīcu, viņi arī uzbūvējuši tos pašus nocietinājumus, kurus jūs kritizējat. Vēl vairāk — vienība saviem spēkiem izveda no rūpnīcas teritorijas tūkstošiem tonnu dzelzs konstrukciju dotu būvei četrdesmit otrās armijas aizmugurē. Taču teikšu jums atklāti: pēdējā laikā vienības rindas kļuvušas retākas, cilvēki jūtami zaudējuši spēkus. Protams, vienības kaujinieki jums palīdzēs. Taču jūs gaužām labi zināt, ka vienības uzdevums ir aizstāvēt rūpnīcu, ja ienaidnieks tiešām atlauztos līdz šejienei, un visus kaujiniekus padarīt par celtniekiem nozīmētu atņemt vienībai kaujas spējas. Par simt cilvēkiem nevar būt nekādas runas. Bet strādniekiem, kas ar pūlēm nostāvējuši savu maiņu pie darbgaldiem, pēc tam vēl rakt sasalušo zemi un maisīt betonu nav pa spēkam.

— Nu tad tā, — Zvjagincevs enerģiski noteica. — Es pats iešu uz cehiem. Un atradīšu cilvēkus.

Pašreizējā Ļeņingradā nekas nav iespējams, ja cilvēku spēkus mērī ar parastu mērauklu, — to Zvjagincevs jau apzinājās.

Taču viņš saprata arī ko citu. Viss neiespējamais šeit kļūst iespējams. Nav iespējams noturēties kājās, tomēr cilvēki turas. Nav iespējams nostāvēt pie darbgaldiem, tomēr rūpnīca strādā. Nebija arī iespējams ienaidnieku apturēt Ļeņingradas pieejās, tomēr tam vairs neļāva ne soli tikt uz priekšu.

Tātad iespējams uzbūvēt arī jaunus nocietinājumus — Zvjagincevs centās pārliecināt pats sevi.

Ļeņingradiešu stāvokli viņš aptvēra ar prātu, ar tā spriedumiem. Viņš vēl nejuta smeldzošu izsalkumu un reiboni, acis vēl neaizsedza migla... Zvjagincevam bija žēl apkārtējo cilvēku, un viņš par tiem sajūsminājās. Taču viņš vēl nebija viens no tiem.

— Labi, — Koroļovs sacīja. — Iesim kopai

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un izgāja pagalmā.

Debesis bija skaidras, un stinga, nedzīva mēness gaisma lija pār visu — pār rūpnīcas korpusiem ar sienās izsistiem caurumiem, pār kupenām un autoceļu, kas veda cauri šīm kupenām.

— Nelāga nakts... — Zvjagincevs nopūtās.

— Kāpēc nelāga?

— Mēnesnīca. Uzlidojuma gadījumā...

— Uzlidojumu vairs nav.

— Kā tā — nav?

— Kālab uzlidot? Kālab Hitleram mūsu — tādu mirlu dēļ šķiest bumbas? Un piedevām riskēt ar lidmašīnām.., Cer, ka mēs tāpat apmirsim, — Koroļovs dusmīgi teica.

— Vai daudz cilvēku aizbrauca uz Urāliem?

— Daudz. Tur ražos jaunus tankus.

— Jaunus? Un «KJimus»?

— Izrādās, ka mūsu «Kļimi» ir pārlieku smagi, Zvja-gincev. Bruņas nav īstās, apbruņojums slikts, ātrums mazs. Tur izvērš «trīsdesmitčetrinieku» ražošanu.

— Kāpēc arī tu nebrauci?

— Es?... — Koroļovs atvaicāja, smagi nopūzdamies. — Es nespēju aizbraukt. Atteicos. Esmu kā iegulēj ies akmens, major. Pārāk dziļi iemūrēts pamatos. Mani nevar no turienes izkustināt. Katram sava vieta... Kur tad mēs iesim vispirms? Varbūt uz mehānisko cehu? Tev būs noderīgi paskatīties.

Kad atvērās ceha durvis, bija dzirdami paklusi, nerit-miski klaudzieni. Koroļovs iegāja pirmais, Zvjagincevs — aiz viņa. Agrāk viņš te bija iegriezies ne vienreiz vien un atcerējās, ka tur rindās stāvēja darbgaldi — virpas un frēzmašīnas. Pie griestiem vados karājās gaišas elektriskās spuldzes ar metāla kupoliem, plauktos spīguļoja metāla detaļas un rūpīgi sakārtoti darba rīki.

Neko tādu Zvjagincevs tagad neredzēja. Pirmais, kas viņam dūrās acīs, bija maza skārda krāsniņa uz trim kājām. Krāsniņas durvis bija vaļā, un no turienes uz grīdas krita dzelteni gaismas plankumi.

Nelielajā apgaismotajā laukumiņā sēdēja kādi piecpadsmit cilvēki. Katram priekšā uz grīdas atradās zems klucītis, uz kura bija uzlikts alumīnija gabals, un viņi lēnām, it kā negribīgi ar koka āmuru dauzīja šo alumīniju.

Uz ienācējiem neviens nepaskatījās. Visi darīja savu dīvaino, Zvjagincevam nesaprotamo darbu: lēnām pacēla āmurus, uzsita pa alumīniju no augšas vai sāniem un tikai pēc brītiņa atkal pacēla āmurus nākamajam sitienam, it kā iepriekšējam viņi būtu jau iztērējuši visus spēkus.

Zvjaginceva acis pamazām aprada ar pustumsu, un viņš ieraudzīja, ka tur, kur agrāk atradās darbgaldi, tagad ir tukšs, ka mehānismi, kas kādreiz tur stāvēja, atstājuši vienīgi pēdas cementa grīdā.

— Kur tad palikuši darbgaldi? — viņš klusi vaicāja.

— Aizbraukuši, — Koroļovs tikpat klusi atbildēja. — Aizbraukuši uz austrumiem. Daļu pārsvieda ar lidmašīnām, citus nesen aizveda pāri Lādogas ezeram. Daži gan ir palikuši. — Viņš pamāja ar galvu uz ceha tumšo daļu.

— Bet... ko dara šie strādnieki? — Zvjagincevs neizpratnē jautāja.

— Ko viņi dara? — Koroļovs rūgti pasmīnēja. — Pavaicā! Vaicā vien, nebaidies!

Zvjagincevs klusēja. Tikai tagad viņš pamanīja, ka uz tālākajiem plauktiem rindā guļ cilvēki. Aizmiguši vai galīgi zaudējuši spēkus?

— Sveiki, puisieši! — Koroļovs skaļi sacīja. — Te ir biedrs majors, kas ieradies no frontes. Varbūt kāds viņu atceras — septembrī viņš palīdzēja mums izbūvēt aizsardzības pozīcijas. Redz, cilvēks stāv un klusē, nevar saprast, ko jūs te taisāt — tanku vai pulka lielgabalu. Varbūt kāds majoram paskaidros?

Vairāki cilvēki pagrieza galvu, pārlaida Zvjagincevam skatienu un atkal sāka sist pa alumīnija gabaliem, kas bija uzlikti uz koka veidņiem.

— Nevēlas paskaidrot, kautrējas, — Koroļovs teica, atkal pasmīnēdams, taču šoreiz skumji. — Vai zini, kāpēc viņi kautrējas, Zvjagincev? Tāpēc, ka viņi ir pirmās šķiras meistari. Redz, tas ir septītās kategorijas virpotājs, tas — sestās kategorijas atslēdznieks, bet tas ir frēzētājs, cilvēks ar zelta rokām, — Koroļovs stāstīja, katrreiz ar pirkstu norādīdams uz kādu no šiem cilvēkiem, kas pāri ausainēm bija vēl uzsējuši sieviešu lakatus. — Un ko viņi dara? Paskaidroju: izgatavo alumīnija šķīvjus, lai būtu no kā strebekli ēst. Līdz ēdnīcai ir diezgan tālu, ne visi var līdz tai aiziet, tālab viņiem zupas katliņus stiepj uz šejieni. Kā buržujiem kafiju pie gultas pienes.

— Tātad darbgaldi... stāv dīkā?

— Kālab dīkā? Tiklīdz ir elektrība, tā cilvēki stājas pie darbgaldiem. Strāvu dod pusotras stundas diennaktī. Pašu ģeneratori. Pēc normas. Var teikt — uz kartītēm. Tāpat kā dienišķo maizi...

Zvjagincevs vēlreiz palūkojās uz strādniekiem, kas taisīja šķīvjus, tad pievērsās cilvēkiem, kuri nekustēdamies gulēja plauktos. Būtu bijis bezjēdzīgi cerēt, ka kāds no tiem, kas bija tur redzami, spēs kaut ko izdarīt sasalušai zemei, stumt ar cementa javu pilnas ķerras.

— Iesim ārā, Maksimič! — Zvjagincevs teica un pirmais devās uz durvīm.

Brītiņu viņi klusēdami gāja pa dzeltenas mēness gaismas apspīdētu, zem velteņiem čirkstošu sniegu.

— Cik strādnieku tad palicis rūpnīcā? — Zvjagincevs beidzot jautāja.

— Vai skaitīt visus? Arī tos, kas guļ plauktos un nespēj piecelties? Un tos, kas vakar bija rūpnīcā, bet šodien nav vairs ieradušies, jo nav spējuši atnākt līdz caurlaižu telpai, — vai skaitīt arī tos? Tad kādi piecpadsmit procenti no agrākā skaita sanāktu gan. Bet varbūt būtu arī mazāk.

Viņi tuvojās garai, Zvjagincevam labi pazīstamai mūra ēkai, kur rudenī remontēja tankus. Ēkas apakšējos logos, kas bija aizsisti ar dēļiem vai aizmūrēti ar ķieģeļiem, melnoja ložmetējiem atstātas ambrazūras.

— Ieiesim? — Koroļovs sacīja tā kā jautādams un devās uz durvīm.

Zvjagincevs iegāja cehā tūlīt aiz Koroļova un izbrīnījies palika stāvam pie sliekšņa. Pārdesmit metru no durvīm viņš ieraudzīja smago KV tanku, ap kuru drūzmējās pusaudži — puiši un meitenes —, ģērbušies vateņos, kam virsū uzvilkti darba virsvalki. Daļa no viņiem turēja rokā darba rīkus — uzgriežņu atslēgas, bīdmērus, āmurus —, citi kvēpenes. Un visi, galvas atgāzuši, raudzījās cilvēkā, kas stāvēja uz tanka torņa. Nē, viņš nestāvēja, bet drīzāk gan karājās, jo zem padusēm viņam bija paliktas siksnas, piestiprinātas pie ķēdēm, kas nokarājās no griestiem. Rokās viņš turēja urbjammašīnu.

Brīdī, kad Koroļovs un Zvjagincevs tuvojās tankam, šis cilvēks teica:

— Tā, jaunieši. Palīdziet nu tikt lejā! Strāva beigusies.

Atdevis kādam urbjammašīnu, viņš lēnām atbrīvojās no siksnām, kas bija viņu turējušas. Daudzas bērnu rokas satvēra viņu un saudzīgi nolaida zemē. Nostājies uz grīdas, cilvēks salīgojās, un viņu atkal atbalstīja.

— Ko tad tu, Markelič, esi kļuvis par cirka mākslinieku, vai? — Koroļovs parupji jautāja. — Esi sācis vingrot uz trapeces?

— Kājas ta netur... — viņš drūmi atbildēja.

— Iepazīstieties! — Koroļovs teica. — Tas ir Vasilijs Markelovičs Gubarevs, mūsu ievērojamais virpotājs. Un tas ir Zvjagincevs, majors, kas piekomandēts mūsu aizsardzības štābam.

Zvjagincevs pastiepa roku, un Gubarevs tajā ielika aukstu, ar eļļu notrieptu plaukstu.

— Varbūt esi mainījis profesiju? — Koroļovs nerimās iztaujāt. — Tu taču esi lielgabalnieks, līdz šim ar tankiem nenodarbojies.

— Ta jaunieši lūdza palīdzēt... Tornis āizķīlējies uz velna paraušanu. Arī novērošanas sprauga nav kārtībā.

— Vai tad jaunieši nevar paši izurbt, kur vajag? Sim nolūkam ievajadzējies astotās kategorijas virpotāju? — Koroļovs pārlaida pusaudžiem skatienu.

— Mēs varam, varam! — viņi nesaskanīgi atsaucās.

— Kā tad, varat gani — Gubarevs sacīja tā kā ironiski, kā rūgti. — Jūs jau visu varat... Iesim, Maksimič, mums jāaprunājas.

Viņi devās uz ceha vārtu pusi. Mirkli svārstījies, Zvja-gincevs gāja viņiem līdzi.

— Redz, kas par lietu, Maksimič! — Gubarevs tņica. — Jāmaina sistēma.

— Kas tā tāda par sistēmu? — Koroļovs nesaprata.

— Jāatņem arodskolēniem kartītes.

— Kā... to saprast?

— Pavisam tieši. Jāsavāc un jānodod ēdnīcā. Bet viņiem jāizsniedz pārtikas taloni. Vai zini, kas tagad notiek? Viņi izņem produktus nedēļu uz priekšu un divās dienās visu notiesā. Bērni vien taču ir! Pēc tam piecas dienas kar zobus vadzī. Košļā siksnas, vāra ūdenī vecas zoles. Vārdu sakot, viņi tikko turas kājās.

— Pats arī tu diez kā neturies, ja tevi pie kronšteina jāpiekar.

— Pēc uzturēšanās stacionārā tagad var iztikt. Pāris nedēļām spēku būs gana. Bet ar jauniešiem ir bēdīgāk. Manu acu priekšā viens no bruņām zemē novēlās. Viņu aiznesa. No bada bija zaudējis samaņu.

— Labi, Markelič, apdomāsim to, — Koroļovs nopūties atbildēja. — Bet pie griestiem karāties tev pietiek. Radies darbs. Jāsalabo lielgabals. Vakar atgādāja no frontes. Stienis bija saliekts. Labot ņēmās tādi paši bērni kā šie te, im, kā lika ar veseri, tā pušu bija. Pārlūza uz pusēm. Jāizvirpo jauns. Un labi ātri.

— Ātri? — Gubarevs pavīpsnāja. — Vai tu lielgabala stieni esi redzējis? Būs vairākus metrus garš. Kur es ņemšu metālu? Turklāt — kur ir elektroenerģija? Vai pavēlēsi, lai virpu griež ar roku?

— Tādu muļķību pavēlēt man nav tiesību, bet šo to ieteikt varu. Dodies uz filiālil Tur vakar palaida jaunu ģeneratoru. Paņem sev palīgu. Metālu atradīsi velmējumos. Vārdu sakot, pēc divdesmit četrām stundām stienim jābūt gatavam. Bet tagad — paliec sveiksi Jāiet. Es neesmu brīvs cilvēks. Esmu, redz, padots majoram. Ejam, major!...

Viņi izgāja no ceha.

— Ivan Maksimovič, — Zvjagincevs sacīja. — Es visu redzēju un visu sapratu. Bet es esmu saņēmis pavēli, un man tā jāizpilda. Vienalga, ar kādiem līdzekļiem. Man cilvēki jāpiespiež būvēt nocietinājumus.

— Jāpiespiež? — Koroļovs izsaucās. — Jāpiespiež kiro-vieši?

— Saproti taču, Ivan Maksimovič! Stāvoklis ir draudīgs. Varbūt pašreiz, kamēr mēs abi te stāvam, tur, — viņš pamāja uz Somu līča pusi, — vācieši gatavojas doties triecienuzbrukumā. Ir taču jānostiprina jau uzbūvētie dzoti un jāuzbūvē jauni, jāizrok tranšejas vismaz trīs kilometru garumā. To es tev saku jau tagad — pēc pirmās, samērā paviršās apskates. Kā to izdarīt? Ar kādiem spēkiem? Jā, Dlugačam taisnība, cilvēki tik tikko turas kājās. Vai to tu gribēji man pierādīt? Bet kas būs tālāk?

— Man tevis žēl, Zvjagincev, ja esi saskatījis vienīgi to. Ne jau tāpēc tevi vadāju pa cehiem... Paklau, tu esi izglītots cilvēks, vēsturi droši vien esi mācījies.

— Kādu vēsturi?

— Seno laiku. Es, redz, atminos, reiz vakarā garlaikodamies paņēmu Veras grāmatas un sāku šķirstīt. Vienā bija rakstīts par to, kā cilvēki dzīvojuši agrāk, nu, pirms simtiem vai tūkstošiem gadu. Kādas valstis uz zemes pastāvējušas. Interesanti! Es taču esmu beidzis tikai baznīcas skolu, bet manas universitātes bija pavisam kas cits, tur nevis mācīja seno laiku vēsturi, bet gan taisīja tagadējo...

— Auksti, Maksimič, — Zvjagincevs viņu pārtrauca, galīgi nosalis, — ieiesim kaut kur iekšā. Man ir arī laiks doties uz aizsardzības štābu, pašreiz ir mēnesnīca, teritorijas apskati kopā ar inženieriem var arī neatlikt uz rītdienu.

— Tūlīt, major, maķenīt pacieties, — Koroļovs turpināja, nekustēdamies no vietas. — Gribu pateikt līdz galam. Tai Veras grāmatā izlasīju par kādu puisi. Viņš

bija nolēmis pārbaudīt savu raksturu. Kā mēs teiktu — gribas spēku. Ielicis roku ugunī un sācis ciesties. Roku sadedzinājis līdz kaulam, tomēr izturējis.

— Tas bija Mūcijs Scevola, — Zvjagincevs pateica priekšā.

— Tā, tā, rādās, tā arī bija — Mūcijs. Iznāk, ka neesi velti gājis skolā.

— Tas ir vispār zināms, allaž pieminēts fakts.

— Tev tas ir zināms, bet es to izlasīju pirmoreiz mūžā. Varbūt tā ir tiesa, varbūt pasaka. Es tikai gribu tev teikt, ka Kirova rūpnīcā tādu Mūciju sanāks ne viens vien simts.

— Šis karš rada ne tikai tādus varoņus vien. Mūsu armijas avīzē bija rakstīts, ka Rietumu frontē kāds komjaunietis ar krūtīm aizsedzis ložmetēja ambrazūru.

— Par to jau es runāju. Pasaki kirovietim — liec roku ugunī, tas vajadzīgs uzvarai, vai arī — aizsedz ar krūtīm ambrazūru, viņš gan liks, gan gulsies. Tikai... tikai viņam nepietiek spēka aiziet līdz tai ambrazūrai.

— Ko tad lai dara?

— Rīt deviņos sapulcēsim vienības kaujiniekus, — Koroļovs atbildēja, brītiņu padomājis. — Un arī tos, kas būs brīvi no darba. Tu varēsi runāt, parādīt, kāds ir stāvoklis. Pēc tam redzēsim, kā būs.

Gandrīz pusi nakts Zvjagincevs kopā ar diviem rūpnīcas aizsardzības štāba locekļiem, kuru vadībā bija uzbūvēti pašreizējie nocietinājumi, apskatīja teritorijas rietumu dalu.

Atgriezušies štābā, viņi mēģināja aprēķināt, cik daudz bruņu plākšņu, dzelzs siju, cauruJu, cementa un darbaspēka būs vajadzīgs. Rezultāts bija bēdīgs. Iznāca, ka vajadzīgs nevis simt, kā bija domājis Zvjagincevs, bel gan vismaz divsimt cilvēku.

Bija jau divi naktī, kad Zvjagincevs iegāja tai pašā istabā, kur viņš bija dzīvojis toreiz septembrī, — blakus direktora kabinetam. Koroļovs jau dienā bija- teicis, ka pārnakšņot viņš varot tai pašā vietā. Sev par pārsteigumu, blakus gultā, kur agrāk parasti bija gulējis Kozins, Zvjagincevs ieraudzīja nevis pašreizējo partijas komitejas sekretāru Aleksejenko, kā varēja gaidīt, bet gan Koroļovu.

Kad Zvjagincevs bija iegājis iekšā, Ivans Maksimovičs izbāza galvu no šineļa, ar kuru bija apsedzies, un īgni teica:

— Iesvied nu krāsnī oglītes. Citādi no rīta zobs uz zoba neturēsies.

Zvjagincevs klusēdams novilka puskažoku, pakāra uz uzkaramā, piegāja pie skārda krāsniņas un pietupies iemeta pa vaļējām durtiņām vienu no čaganajām ogļu briketēm, kas bija nokrautas pie krāsniņas. Viņš gribēja iemest vēl vienu, bet izdzirda brīdinošu Koroļova saucienu:

— Taupīgāk, majori Tā ir cilvēku dzīvība, ko tu dedzini...

— Kā to saprast?

— Kā?... Vai tu zini, no kurienes nāk šīs ogles?

No kurienes nāk ogles? No kurienes nāk ūdens? Agrāk, pirms kara, tādi jautājumi nemaz neradās. Neviens pilsētnieks par to nedomāja.

Protams, tagad viss bija kļuvis citādi. Tagad viss bija problēma. Arī kurināmais. Malka un ogles...

«Tiešām,» Zvjagincevs nodomāja, «kur Kirova rūpnīca ņem ogles? Nez vai tās ved uz Ļeņingradu pāri Lādogas ezeram — mašīnas taču pārvadā pārtiku.»

— Nezinu, Ivan Maksimovič, — viņš sacīja. — Droši vien vēl saglabājušies pirmskara krājumi.

— No pirmskara krājumiem, puisi, cilvēkiem saglabājušās vienīgi dvēseles, — Koroļovs drūmi atbildēja. —Šīs ogles kirovieši savāc ostā. Ne jau ogles, bet ogļu smelkni. Iet uz ostu, ar lāpstām atrok sniegu un no sniega apakšas savāc ogļu drupačas, putekļus, kas tiešām saglabājušies no pirmskara laikiem. Savāc spaiņos un grozos. No šiem putekļiem, no šīm drupačām taisa briketes. Presē. Arī tas pats Saveļjevs, kas tevi dienā vadāja apkārt, tagad kopā ar citiem komjauniešiem skraida pa ostu... Labi, ka pašreiz vismaz ir mierīgi. Gadās arī, ka jāstrādā apšaudes laikā. Vācietis mētā šāviņus gan no Streļņas, gan no Pēterhofas, velns vien zina, no kurienes vēl. Šis šauj, bet viņi vāc putekļus. Ne visi no turienes atgriežas... Tā ka rīkojies labi taupīgi.

Zvjagincevs atkal palūkojās uz ogļu briketēm — šoreiz ar citādām acīm.

— Kāpēc tu neguli, Ivan Maksimovič? — viņš dobji jautāja.

— Nenāk miegs, puisi, — Korojovs klusi atbildēja, — Nav spēka gulēt.

— Tāpēc ir jāguļ, lai atgūtu spēkus.

— Ar miegu distrofiķiem ir grūti. Guli pats! Deviņos sapulce.

Istabā bija silts. Pirmo reizi pēc tam, kad Zvjagincevs bija, pametis Fedjuņinska blindāžu, viņš svētlaimīgi izbaudīja siltumu. Auksti bija mašīnā. Auksti uz Lādoga ezera. Auksti Smoļnijā. Auksti cehos. Tikai tagad Zvjagincevs juta, ka viņš sasilst.

Viņš novilka velteņus, attina autus, tad noģērba blūzi un bridža bikses un ielikās gultā.

Grūtas domas sagrāba Zvjagincevu savā varā. Kad viņš saņēma no Monesa uzdevumu, viņam nebija ne mazāko šaubu, ka viņš spēs to izpildīt. Tas, ko viņš redzēja un dzirdēja partijas aktīva sanāksmē, vēl vairāk nostiprināja šo pārliecību.

Taču fakti, briesmīgie fakti, ar kuriem viņš sadūrās rūpnīcā, bija pakāpeniski iedragājuši viņa pārliecību.

Zvjagincevs mācēja daudz ko — Somijas kampaņa un pašreizējā kara mēneši nebija aizritējuši veltīgi. Viņš bija spējis laikā uzcelt nocietinājumus viņam iedalītajā Lugas aizsardzības līnijas sektorā. Iemācījies komandēt cilvēkus kaujas laikā. Piecelt kājās kareivjus, ko ložmetēju uguns piespiedusi pie zemes, un vest viņus uzbrukumā. Uzzinājis, kā cilvēkiem likt pārvarēt bailes. Viņš jau daudz zināja, daudz bija iemācījies...

Bet kā piecelt kājās Kirova rūpnīcas strādniekus, kuri bija gatavi — par to Zvjagincevs nešaubījās ne mirkli — ziedot visu, pat dzīvību, lai tikai glābtu savu rūpnīcu, savu dārgo pilsētu, bet kuriem trūka fizisku — tieši fizisku spēku, lai to izdarītu, Zvjagincevs gan nezināja.

— Vai tu guli, major? — viņš izdzirda Koroļova balsi.

— Nē. Neguļu...

— Tātad... pastāsti kaut kol

— Pastāsit? — Zvjagincevs neizpratnē jautāja. — Ko

lai stāstu?

— Nu... kaut ko... Kā ir tur... frontē? Tu esi karavīrs, zini vairāk nekā mēs.

Zvjagincevs saprata, ko gaida Korojovs, kas viņam nepieciešams. Saprata, ka viņam jādod tas, kas vismaz kaut cik spētu aizstāt maizi, kuras nav, kurināmo, ko savāc pa sīkām drusciņām, apdzisušo elektrisko gaismu...

— Mūsu frontē, Ivan Maksimovič, — Zvjagincevs sacīja, paceldamies un atspiezdamies uz elkoņa, — es runāju par piecdesmit ceturto armiju, tiek gatavots uzbrukums. Aiztrieksim vāciešus tālāk no Volhovas. Pēc tam atjaunosim satiksmi starp Tihvinu un Volhovu, un tad pārtikas piegāde Ļeņingradai uzreiz palielināsies vairākkārt.

— Bet... Maskava? Vai nezini?...

— Maskava?...

Zvjagincevam gribējās Ivanam Maksimovičam pastāstīt to, ko viņš nesen bija dzirdējis no Ivana Maksimoviča brāļa pulkveža Korojova, pateikt, ka pie Maskavas mūsu karaspēks pārgājis uzbrukumā, tomēr novaldījās.

54. armijas štābā viņam ne vienreiz vien bija gadījies dzirdēt, ka vācu uzbrukums pie Maskavas apsīcis. Par to klīda valodas jau novembra sākumā, bet it sevišķi pēc Staļina runas svinīgajā sēdē un no Mauzoleja tribīnes, kad Augstākā virspavēlnieka apgalvojums, ka Vācija vēl noturēsies pusgadu, nu, visilgākais — gadu, tika uzņemts kā apstiprinājums tam, ka mēs esam jau uzkrājuši pietiekami daudz dzīvā spēka un ieroču, lai sāktu ienaidnieku dzīt atpakaļ. Taču dienas ritēja, un valodas par jaunu ienaidnieka pievirzīšanos tuvāk Maskavai apdzēsa cerības, kas bija iedegušās cilvēku sirdīs.

Nē, par stāvokli pie Maskavas Zvjagincevs baidījās ko noteiktu sacīt.

Acīmredzot Korojovs saprata viņa klusēšanas cēloni.

— Ko tur citu teikt, — viņš stingri sacīja, — mūsu sirdsapziņa ir tīra. Ļeņingradiešu sirdsapziņa. Mēs esam devuši Maskavai visu, ko spējām. Esam devuši tankus, lielgabalus, mīnas... Un dosim vēl...

— Tas vēl nav viss, — Zvjagincevs saviļņots teica, — galvenais ir tas, ka mēs te esam saistījuši vācu armijas.

Brīdi nekā nerunājis, viņš klusi, ar skaidri saklausāmām šaubām balsī sacīja:

— Ivan Maksimovič, saki vaļsirdīgi, kā tu domā: vai mums rīt izdosies iesaistīt cilvēkus būvdarbos? Runā atklāti!

— Strādnieki darīs visu, kas būs viņu spēkos. Taču spēku... spēku nav, — Koroļovs drūmi atbildēja un, pārtraukdams sarunu, piemetināja: — Labi, major, gulēsim!

Zvjagincevs pagriezās uz sāniem, ar seju pret krāsniņu. Taču miegs kā nenāca, tā nenāca. Viņš noraudzījās plēnējošās oglēs, tad pievērsa skatienu rūpīgi saliktajām briketēm un iedomājās cilvēkus, kas atrok sniegu. Un šo cilvēku vidū — to pazīstamo puisi Savejjevu. Ausīs atkal ieskanējās viņu nesenā saruna.

Pulkstenis... Surovcevs... Vera, Vera, Vera!...

Vai tiešām tā tomēr ir Vera? Jā, jā, tā ir viņa, viņa...

Viņš gan zina, kas tas ir, ko viņa gaida... Pat Saveļ-jeva mājiens, ka Surovcevs iemīlējies Verā, nebija Zvjagincevu ievainojis tik sāpīgi kā vārdi: «Tikai, kā man rādās, Verai bija kāds cits. Visu laiku gaidīja viņu...» Tā, šķiet, bija teicis šis puisis...

— Vai tu guli, Maksimič? — Zvjagincevs jautāja.

— Nē.

— Tad pastāsti vēl par Veru.

— Es taču tev teicu, ka sen neesmu viņu redzējis. Kopš tā laika, kad apbedījām māti.

— Paklau, Maksimič, — Zvjagincevs atkal ierunājās, ar pūlēm izraudzīdamies vārdus, — bet tas... nu, tas puisis... Vaļickis... Kur viņš pašreiz atrodas? Vai viņi... kā tu domā... satiekas?

— Nezinu, major, — Koroļovs atbildēja un pēkšņi jautāja: — Vai tu... mīli viņu?

— Es... es... — Zvjagincevs apmulsis sastostījās.

— Man gribētos, lai viņai būtu labi. Es saprotu: sirdij nevar pavēlēt... Bet viņai nebūs, viņai nevar būt labi ar šo Vaļicki. Viņš ir slikts cilvēks!

— Karš parādīs... — Koroļovs pēc krietna brīža teica.

— Parādīs, kas ir labs un kas slikts. Ikvienā cilvēkā... No kara nekur nevar paslēpties. To nav iespējams pievilt. Vai viņa tēvu tu atminies? Viņš taču kādu laiku strādāja mūsu rūpnīcā.

Zvjagincevs atcerējās veco Vaļicki — izspūrušu, vienā kreklā, ar ūdensvada caurules galu rokās.

— Atceros. Bija tāds ērmīgs vecis... pavisam ērmīgs. Taču drosmīgs. Un tomēr: ja nu viņam tāds dēls, tad...

— Vai zini tādus vārdus: dēls par tēvu neatbild?

— Pašreiz ir runa par dēlu ...

— Gadās arī otrādi. Dzīvē gadās visādi, dzīve ir sarež-

ģīta, ar bīdmēru tā nav izmērāma. Vai Valicka runu gadījumā netiki dzirdējis?

— Kādu rimu?

— Pa radio. Es gan dzirdēju. Kaujinieciska runa. Pamatīga runa. Noklausījos un pat sāku justies tā kā stiprāks... Ka es tev saku: karš parāda cilvēka īsto vērtību.

— Ivan Maksimič! Kā varētu Veru satikt?

— Kā satikt? Aizbrauc pie viņas uz hospitāli! Es gan nekādi nespēju izrauties uz turieni. Acīmredzot viņa arīdzan nevar pamest darbu.

— Man nav adreses.

— Adreses nav?... Vai tad viņa to neiedeva?

Ko Zvjagincevs varēja atbildēt? «Nē, neiedeva!» vai «Iedeva, bet es pazaudēju piezīmju bloku...» — «Nē, tā nav taisnība, esmu apmainījis bloku, aizmetis, iznīcinājis, lai aizmirstu viņu, aizmirstu uz visiem laikiem ...»

Un vai tad runa bija tikai par adresi...

— Ta tu saki, ka tas puisis, tas Vajickis, tev nepatīk? — Koroļovs vaicāja.

— Jā, nepatīk. — Zvjagincevs stingri atbildēja. — Viņš ir slikts cilvēks. Viņš nedrīkstēja, viņam nebija tiesību atgriezties vienam pašam, bet Veru pamest tur pie vāciešiem. Gļēvulis. Ticiet man, es to nesaku tāpēc, ka esmu... Viņš ir gļēvulis.

— Un tu? — Koroļovs jautāja negaidīti skarbā balsī.

— Es? Es būtu gļēvulis? — Zvjagincevs izsaucās — pat aizraudamies.

— Iznāk, ka esi gan, — Koroļovs atbildēja. — Tu saki, ka šo puisi neuzskati par sliktu tāpēc, ka esi greizsirdīgs. Taču tu neesi ne pirkstu pakustinājis, lai Veru pasargātu no šī sliktā cilvēka. Vai tas nav gļēvums? Lai gan pie krūtīm tev spīd un laistās divi ordeņi, tomēr iznāk, ka esi gļēvs.

— Ko tad... ko tad es varēju darīt? Ko es spēju iesākt? — Zvjagincevs apjucis vaicāja.

Sākumā vecais vīrs nekā neatbildēja. Tad sacīja:

— Tu pašreiz pateici nelāgus vārdus, Aļoša.

— Nelāgus? — Zvjagincevs nesaprata. — Kādā ziņā nelāgus?

— Nu... kā lai to paskaidro? Tie ir bīstami vārdi. Cilvēks tos saka tad, kad viņam pietrūkst spēka. Vai tad, kad nespēj izšķirties par kaut ko svarīgu. Tie it kā dod iespēju attaisnot pašam sevi... Labāk gulēsim!

Koroļovs pagriezās ar seju pret sienu.

— Nē, pagaidiet, Ivan Maksimovičl — Zvjagincevs steidzīgi ierunājās. — Tiešām — ko es varu darīt? Vai tād sirdij Iespējams pavēlēt? Ja nu Vera viņu mīl? Kā jūs būtu rīkojies manā vietā? Ivan Maksimovič, jūs mani dzirdat?

Koroļovs klusēja. Viņš nepārprotami lika saprast, ka saruna beigusies.

Zvjagincevs arī pagriezās pret sienu un aizvēra acis. «Iet uz turieni?... Sameklēt viņu?» viņš drudžaini domāja. «Pajautāt? Ko tad īsti jautāt? Brīdināt? Bet vai tas palīdzēs?...»

Viņš centās iztēloties, kāda pašreiz Vera izskatās. Taču tēls izplūda tādā kā iesarkani dzeltenā miglā.

Pēkšņi Zvjagincevam šķita, ka viņš redz sievietes acis. Nē, Veras acis tās nebija. Tā skatījās sieviete ar mirušo bērnu rokās. Šajās acīs bija pārmetums un lūgums...

Kad Zvjagincevs pamodās, Koroļova istabā vairs nebija. Viņš steidzīgi ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni uz deviņiem. Deviņos mehāniskajā cehā bija paredzēta sapulce.

Zvjagincevs sāka steidzīgi ģērbties. Tikai tagad viņš pamanīja, ka no velteņa stulma rēgojas ārā papīra gabaliņš — kāda zīmīte. Viņš to pielika tuvāk pie acīm un izlasīja: «Ūdens ir spainī aiz durvīm. Paēd ceha ēdnīcā. Korojovs.»

Krāsniņa sen bija beigusi kurēties, tomēr aukstumu Zvjagincevs nejuta. Pie spaiņa noliktajā krūzē iesmēlis ledainu ūdeni, viņš nomazgājās, tad uz ātru roku nosku-vās un steigšus devās uz mehānisko cehu.

Rūpnīcas pagalmā viņš vispirms ievēroja, ka neredzamajos reproduktoros skan nevis metronoma tikšķi, bet kāda jautra melodija.

Zvjagincevs saprata, ka šī mūzika jebkurā mirklī var aprauties, un tad pēc īsa klusuma brīža Daškeviča balss vai kāda cita viņam sveša balss paziņos, ka sākusies apšaude. Taču pagaidām apšaudes nebija. Un mūzika iedvesa možumu.

Rūpnīcas pagalms nebija tik tukšs kā iepriekšējā dienā. Reizēm pa iebraukto ceļu garām aizdrāza piekrautas, ar brezentu pārsegtas smagās mašīnas. Vienai no tām vējš atlieca brezenta stūri, un Zvjagincevs ieraudzīja, ka tā ir pilna ar mīnām.

No visām malām uz mehānisko cehu gāja ar šauteni vai karabīni bruņojušies cilvēki, bet vienam otram bija automāts. Zvjagincevam bija skaidrs, ka tie ir bruņotās vienības kaujinieki. Viņš aplūkoja šos nogurušos, novājējušos cilvēkus un nodomāja, ka 54. armijā tāda apakšvienība nekavējoties būtu nosūtīta rezervē atpūsties.

Bija bez ceturkšņa deviņi, kad Zvjagincevs iegāja cehā un atkal, tāpat ķā vakar, nokļuva pustumsā, ko tik tikko kliedēja kvēpenes. Saliktas uz plauktiem un Uz ceha otrā galā palikušajiem darbgaldiem, šīs kvēpenes Zvjagincevam šķita līdzīgas zemās nakts debesīs mirgojošām zvaigznēm.

— Es baidījos, ka tu neaizgulies, major, — viņš izdzirda Koroļova balsi. — Jau gribēju Savejjevu sūtīt pēc tevis. Vai esi ko ēdis?

— Gan pagūšu vēlāk, — Zvjagincevs atbildēja.

— Nē, major, pret šito lietu izturēties nevērīgi gan neklājas. Turklāt nebaidies — mūsu ēdiena dēļ liela aizkavēšanās neiznāks. Kartīte ir līdzi?

— Kartīte? — Zvjagincevs atvaicāja; divos pēdējos mēnešos viņš bija atradis no šī vārda, tomēr tūlīt atcerējās, ka jau vakar viņš savu pārtikas atestātu bija apmainījis pret brūnu, sīkos kvadrātiņos sadalītu papīra lapiņu. — Kartīte ir, —viņš atbildēja un pamāja ar galvu.

— Tad ejam!

Zvjagincevs gāja aiz Korojova un aplūkoja dziļas, tieši cementa grīdā izveidotas spraugas, kas bija pietiekami garas, lai apšaudes laikā katrā varētu patverties kāds desmits cilvēku.

Arī cehā bija izvietoti reproduktori, un zem mūra velves mūzika skanēja īpaši skaļi.

Iedams aiz Koroļova, Zvjagincevs nokļuva kādā kaktā, ko vienā pusē veidoja ķieģeļu sieniņa, bet otrā — dēļu šķērssiena, kurā bija ierīkots šaurs lodziņš.

— Dod šurp kartīti! — Koroļovs..teicā.

Zvjagincevs steidzīgi pabāza roku zem puskažoka, izvilka no blūzes kabatas četrkārt salocītu brūnu lapiņu un sniedza to Koroļovam.

— Turpmāk ēdīsi pie rūpnīcas pārvaldes, — Koroļovs paskaidroja, — bet šodien brokastosi te kopā ar strādnieku šķiru.. . Ēdienkarte gan ir vienāda.

Viņš noliecās pie lodziņa un, atdodams kartīti, sacīja:

— Ņem nu, Taņa, jāpabaro biedrs majors ...

Pēc brītiņa sieviete pabāza pa lodziņu šķīvi un kartīti, no kuras jau bija izgriezts stūris.

«Kā šagrēnāda!» Zvjagincevs rūgti nodomāja, pēkšņi atcerēdamies jau skolā lasītu Balzaka stāstu, un iebāza kartīti kabatā.

Uz šķīvja bija mazliet šķidras biezputras. Zvjagincevs pagaršoja — prosa ar kaut kādām zāģu skaidām.

Viņš iekampa karsto žurgu, pa muti nevalstīdams, virsū uzdzēra vārītu ūdeni bez cukura un tad kopā ar Koroļovu atgriezās ceha galvenajā telpā.

Tur jau bija daudz cilvēku. Pustumsā bija grūti atšķirt vīriešus no sievietēm, pusaudžus no pieaugušajiem — ar vateni mugurā un ausaini galvā visi izskatījās vienādi.

Zvjagincevs sasveicinājās ar Dlugaču, Aleksejenko un Daškeviču.

— Nu tad priekšlikums būtu tāds, — Aleksejenko sacīja. — Es atklāšu, direktors pateiks dažus vārdus par kārtējiem uzdevumiem, bet pēc tam ņemiet vārdu jūs, biedri Zvjagincev. Vai sāksim? — Pievērsies kādam nepazīstamam cilvēkam, kas stāvēja blakus, viņš turpināja: — Piezvani uz radiomezglu, lai nogriež klusāk skaņu, nav iespējams runāt. Nu tad iesim, biedri!

Pie ceha tālākās sienas uz cementa paaugstinājuma, kas acīmredzot agrāk bija noderējis par pamatu kādai mašīnai, stāvēja galds, aiz tā — daži ķeblīši. Rūpnīcas vadītāji uz paaugstinājuma uzkāpa ar pūlēm.

Aleksejenko skaļi sacīja:

— Sākam, biedri! Panāciet tuvāk!

Cilvēki saspiedās ap paaugstinājumu, tālāk stāvošie grima pustumsā.

Mūziku tagad tikko varēja dzirdēt. Sarunas apklusa.

— Saveļjev! — Aleksejenko pusbalsī sauca.

— Saveļjevs ir te! — atskanēja atbilde, un Zvjagincevs pagriezies ieraudzīja savu vakardienas paziņu; viņš bija piemeties aizmugurē uz grīdas pie pašas sienas.

— Ej un stāvi pie reproduktora! — Aleksejenko teica Saveļjevam. — Ja ziņo par apšaudi, pasaki to mums!

Puisis klusēdams aizgāja.

— Kirova rūpnīcas bruņotās vienības kaujinieku un visu šeit sanākušo kiroviešu sapulci pasludinu par atklātu! — Aleksejenko skaļi sacīja. — Biedril Vispirms gribu jums nodot sveicienus no mūsu biedriem kirovie-šiem, kas atrodas Čeļabinskā. Vakar atkal saņēmām no turienes vēstuli. Šoreiz no virpotāja Vasilija Guseva, kas strādāja mūsu otrajā mehāniskajā cehā.

To pateicis, Aleksejenko izvilka no vateņa kabatas salocītu papīra lapiņu, attaisīja to vaļā un, pieliecies tuvāk uz galda noliktajai kvēpenei, turpināja:

— Sākumā te ir apsveikums sakarā ar Septītā novembra svētkiem, — kā redzat, vēstule nākusi ilgi. Pēc tam biedrs Gusevs raksta, kā viņi tikuši līdz Čeļabinskai, kā ceļā viņus bombardējis ienaidnieks... to mēs jau zinām no citām vēstulēm. Bet tālāk ir tā:

«Strādāju cehā, ko tāpat kā Kirova rūpnīcā sauc par otro mehānisko cehu. Ko mēs te darām, nav jāpaskaidro, paši zināt. Daži jaunie cehi vēl nav līdz galam apjumti, tā nu gadās, ka sasalst emulsija un āda pielīp pie metāla, ja rīkojas ar plikām rokām. Te strādā ne tikai kirovieši, bet ari daudzi vietējie, taču bez plātīšanās varu teikt: mēs, kirovieši, esam tas kodols, un visi pārējie līdzinās pēc mums. Strādājam divpadsmit stundas dienā, un visiem ir tikai viena doma: ko vēl varētu izdarīt, ko ierosināt, lai izgatavotu kaut par vienu detaļu, kaut par vienu...» — Aleksejenko pacēla acis uz augšu un paskaidroja: — Te kara cenzūra vienu vārdu aizsmērējusi, bet mums taču ir skaidrs, ka runa ir par tankiem. Lasu tālāk: «Dažreiz, visbiežāk nakts maiņā, pie mums atbrauc apgabala komitejas sekretārs biedrs...» Te nu atkal uzvārds aizsmērēts ar melnu tušu, lai nevarētu noteikt, kur rūpnīca atrodas Un tālāk: «... apstaigā strādniekus pie darbgaldiem, izprašņā, uzklausa, bet pēc tam paskaidro, ko frontei nozīmē daži virsplāna...» Vēlreiz strīpojums, taču saprotams — runa atkal ir par tankiem. «Paklausies viņā, un sirdī pamostas lepnums, ka no tavām detaļām tūlīt sakomplektēs...» — vēl viens svītrojums — «... kļūs par draudu fašistiskajiem slepkavām.»

— Tālāk, — Aleksejenko teica, — nolikdams vēstuli uz galda, — ir personiski novēlējumi atsevišķiem mūsu strādniekiem — Guseva paziņām, — bet beigās strādnie-cisks, kirovisks sveiciens visam mūsu kolektīvam. Ierosinu uzdot komjaunatnes komitejai visu vārdā uzrakstīt atbildi biedram Gusevam. Pateikt mūsu brāļiem kiroviešiem, ka mēs rūpnīcai kaunu nedarīsim... Vārdu sakot, pateikt visu, ko vajag. Iebildumu nav?... Pieņemts. Tagad, biedri, par mūsu pašu problēmām. Ar pārtiku joprojām ir bēdīgi, tur nav ko slēpt. Jūs zināt, ka pašreiz iedzīvotāji faktiski saņem vienīgi maizi, pārējos produktus izsniedz reizi desmit dienās, un, patiesību sakot, tas nenotiek katrreiz. Lai gan atklāts Lādogas ezera ceļš, ar pārtiku pagaidām ir bēdīgi, sliktāk, nekā bija rudenī. Jā, biedri, tā nu tas ir. Septembrī, piemēram, no simt četrdesmit sešām tonnām patērētā gaļas kopdaudzuma apmēram piecdesmit tonnas bija piešķirtas ēdnīcām un strādnieki saņēma šādas tādas papilddevas. Pašreiz pilsēta spēj piešķirt ēdnīcām tikai desmit tonnas gaļas, turklāt vienīgi vissvarīgākajiem kara rūpniecības uzņēmumiem, starp tiem, protams, arī mūsu rūpnīcai. Lielākā daļa iedzīvotāju ir apgādāti vēl sliktāk nekā mēs. Kāpēc es to stāstu, biedri? Tāpēc, ka jums jāzina: partijas apgabala komiteja un pilsētas komiteja arī šajos ārkārtīgi grūtajos apstākļos dara visu, lai Ļeņingradas strādnieku šķira saņemtu maksimumu no iespējamā. — Aleksejenko ar vateņa piedurkni pārvilka pār pieri, it kā noslaucīdams sviedrus, lai gan cehā bija ļoti auksts. — Tagad par perspektīvām. Perspektīva mums ir viena — blokādes pārraušana. Negribu dot jums cerības — man nav tiesības to darīt — un apgalvot, ka tas notiks tuvākajās dienās. Vācieši laužas uz Maskavu, mēģina gūt revanšu par Rostovas zaudēšanu dienvidos. Tomēr Galvenā mītne, — Aleksejenko ierunājās skaļāk, — un personiski biedrs Staļins ne uz brīdi neaizmirst Ļeņingradu. Nesen biedrs Vasņecovs man stāstīja, ka viņam neesot bijusi ar biedru Staļinu neviena tāda saruna, kuras beigās Augstākais virspavēlnieks nebūtu lūdzis nodot ļeņingradiešiem brālīgu, boļševistisku pateicību par to, ka mēs šeit saistām fon Lēba armijas, nedodam Hitleram iespēju pārsviest papildspēkus uz Maskavas pievārti. Tad nu vēl par perspektīvām. Kara padome dara visu, lai palielinātu Lādogas ceļa caurlaides spēju. Pārtiku Ļeņingradai pašlaik sūta visa zeme; uzdevums ir šo pārtiku nogādāt pilsētā, lai gan vācieši ceļu apšauda un bombardē. Tā tas ir, biedri! Ajr aģitāciju es nenoņemšos — Kirova rūpnīcā tas ir lieks darbs. Teikšu tikai to: jāizlur! Jāiztur, jāpaciešas, biedri! ... Bet tagad, — Aleksejenko pabeidza, jau gurdi sēzdamies uz ķeblīša, it kā pēdējie teikumi būtu atņēmuši spēkus, — vārds biedram Dlugačam.

Rūpnīcas direktors runāja pavisam īsi. Viņš paziņoja, ka Galvenās mītnes papilduzdevumu kolektīvs ne tikai izpildījis, bet arī pārsniedzis. Pašreiz uzdevums ir izpildīt jaunu Maskavas pasūtījumu, apgūt jauna veida produkcijas ražošanu.

Zvjagincevs izbrīnījies paraudzījās direktorā. Par kādu jaunu produkciju var būt runa šai stingstošajā rūpnīcā, kas zaudē pēdējos spēkus? Un kas tā par produkciju?

— Par ko viņš tur runā? — Zvjagincevs nenocietās un čukstus vaicāja Koroļovam.

— Kam to pienākas zināt, tas arī zina, — viņš dzedri atbildēja, galvu nepagriezdams.

Zvjagincevs jutās aizskarts un gribēja aizrādīt, ka viņš tomēr ir no frontes štāba, taču, palūkojies Koro-]ovā, saprata, cik veltīgi tas būtu. Šai mirklī viņš izdzirda ska]i minam savu uzvārdu.

Viņš piecēlās un nostājās pie galda malas. Kvēpeņu gaismā reizēm no pustumsas iznira novājējušas cilvēku sejas, viņu rokas, kas bija satvērušas šautenes un kara-bīnes. Visi gaidīja, ko teiks frontes štāba pārstāvis.

Apdomādams savu runu, Zvjagincevs bija nolēmis, ka jāpasaka īsi par galveno — kādas briesmas rūpnīcai draud no Somu līča puses. Bet tagad viņš pēkšņi juta, ka jāsāk citādi.

— Biedri 1 — viņš teica. — Varbūt kāds mani atceras. Septembrī es te strādāju pie jums, palīdzēju celt aizsar-4zības būves. Vēlāk, oktobrī, mani aizkomandēja uz fronti, "uz piecdesmit ceturto armiju. Stāvoklis toreiz bija grūts. Ienaidnieks lauzās uz Volhovu, gribēdams tikt līdz Lādogas ezera piekrastei, lai ne tikai sagrābtu tur uzkrājušos pārtiku, bet arī atņemtu Ļeņingradai vienīgo ceļu, kas pilsētu saista ar Lielo zemi. Taču Ļeņingradas frontes karavīri izturēja ienaidnieka spiedienu. Vāciešiem neizdevās aizlauzties līdz Lādogas ezeram arī caur Voibokalu.. Kas mums deva spēkus noturēties, neatkāpties? Tā bija apziņa, ka aiz mums ir Ļeņingrada. Partijas komitejas sekretārs te stāstīja, ka Galvenā mītne atceras Ļeņingradu, nekad to neaizmirst. Es gribu piebilst, ka doma par Ļeņingradu ir galvenā ikvienam kareivim un komandierim. Mūsu dārgo pilsētu piemeklējuši briesmīgi pārbaudījumi. Karavīru sirdis asiņo, par to domājot... Taču mēs esam pārliecināti, ka jūs, Ļeņina pilsētas strādnieki, šos pārbaudījumus izturēsiet l

Zvjagincevs runāja skaļi un patētiski, taču smadzenēs pulsēja doma: «Nē, nē, tie nav īstie vārdi! Ko es viņiem lūdzu? Izturēt? Bet vai tad viņiem ir vajadzīgs tāds lūgums? Vai tas viņiem iedvesīs spēkus?»

Viņš mirkli apklusa un tad parastā, ikdienišķā tonī sacīja:

— To, ko es nupat jums teicu, jūs, biedri, jau paši labi zināt Bet tagad es gribu jums teikt, lūk, ko. Rūpnīcu apdraud ienaidnieks. Apdraud ne tikai no tās puses, no kuras esam pieraduši viņu gaidīt. Visbīstamākā vieta pašreiz ir Somu jūras līcis. Jūs zināt, līcis ir aizsalis, un tas nozīmē, ka vācieši var mēģināt ielauzties rūpnīcā, nākdami šurp pa ledu. Mūsu nocietinājumi tai pusē ir vāji, pavisam vāji. Lai tos pastiprinātu, vajadzīgi cilvēki. Vismaz divi simti. Izvēles mums nav. Mums jāizbūvē droša aizsardzības līnijai

Viņš apklusa, cieši vērdamies tik tikko saskatāmajās sejās. Cilvēki klusēja. «Ko lai dara?» pavīdēja viņa apziņā. «Ko lai dara...»

— Jāizbūvē droši nocietinājumi, biedri! — Zvjagincevs atkārtoja jau izmisīgi. — Tas ir nepieciešams, vitāli nepieciešams. Saprotat?

— Klusu! — pēkšņi noskanēja pa visu cehu skaļa, jauneklīga balss.

Nesapratis, uz ko šis izsauciens attiecas, un nospriedis, ka viņa pēdējie vārdi tālākajās rindās droši vien nav dzirdēti, Zvjagincevs ierunājās skaļāk:

— Būvdarbiem nepiefciešams vismaz divsimt cilvēku!

— Klusu, es saku! — atkal iesaucās tas pats puisis. — Pārraida radio, radio!

— Apšaude! — Aleksejenko pusbalsī sacīja Zvjagince-vam aiz muguras. — Tas ir Saveļjevs, viņš dežurē pie reproduktora.

— Biedri! — Saveļjevs iesaucās. — Runā par Maskavu, klusu! Piezvaniet taču kāds uz radiomezglu, lai uzgriež skaļāk!

Aleksejenko viņam neparastā steigā pietrūkās kājās, nolēca no betona paaugstinājuma un pazuda tumsā.

Pagāja viena minūte, pēc tam otra.

Tad pēkšņi atskanēja visiem tik pazīstamā Levitāna balss:

— Tagad vairs nav šaubu, ka šis lielīgais Maskavas aplenkšanas un ieņemšanas plāns ar troksni sabrucis. Vācieši acīm redzami šeit cietuši sakāvi.

Ļaudis metās pie reproduktora. Taču radio pēkšņi apklusa. Iestājās klusums.

«Kas notika, kāpēc pārtrauca pārraidi?» Zvjagincevs bažīgi domāja. «Vai tiešām sākusies apšaude un translācijas tīkls ir atvienots, lai izziņotu trauksmi?»

Taču no reproduktora atkal atskanēja diktora balss, kas noslāpēja visu citu:

— Atkārtojam Padomju informācijas biroja ziņojumu. Pēdējā brīdī. Vāciešu izstrādātais Maskavas aplenkšanas un ieņemšanas plāns sabrucis. Vācu karaspēka sakāve pie Maskavas.

Šos vārdus Levitāns izrunāja ar skarbu, apvaldītu svinīgumu.

Pēc tam viņš tikpat skaidri, tomēr ātrāk un neizteiksmīgāk nolasīja:

— Sākot ar tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada sešpadsmito novembri, vācu karaspēks, Izvērsts pret Rietumu fronti trīspadsmit tanku, trīsdesmit trīs kājnieku un piecas motorizētas kājnieku divīzijas, uzsāka otro ģene-rāiuzbrukumu Maskavai. Pretinieka mērķis bija, ielencot un vienlaikus dziji apejot frontes flangus, ielauzties mūsu aizmugurē, aplenkt un ieņemt Maskavu ...

Zvjagincevs centās piekļūt tuvāk reproduktoram, lai nepalaistu garām nevienu diktora vārdu, taču citi viņu atspieda malā. Cilvēkiem nez kur bija radies spēks, un viņi lika lietā elkoņus un plecus, pūlēdamies piekļūt tuvāk melnajai skaļruņa taurei. No turienes plūda vārdi:

— Viņa mērķis bija ieņemt Tulu, Kaširu, Rjazaņu un Koiomnu ... Kļinu, Solņečnogorsku, Rogačovu, Jahromu, Dmilrovu ... uzbrukt Maskavai no trim pusēm ... Sim nolūkam bija koncentrētas ...

Zvjagincevs stāvēja cilvēku barā, kas tam spiedās virsū no visām pusēm, un jutās tik laimīgs, kā ne reizi nebija juties kopš kara sākuma. Viņš vairs neieklausījās diktora balsī. Vārdi «vācu karaspēka sakāve pie Maskavas» dunēja viņam smadzenēs, sirdī, katrā miesas šūnā... Jau it kā no tālienes viņš dzirdēja skanam:

— ...saņemti un iznīcināti 1434 tanki, 5416 automašīnas ... ģenerāļa Ļejušenko karaspēks ... ģenerāļa Roko-sovska karaspēks... ģenerāļa Govorova karaspēks...

— ... Vācu informācijas birojs decembra sākumā rakstīja: «Vācu virspavēlniecība uzskatīs Maskavu par savu galveno mērķi...» — Levitāns sarkastiski lasīja.

Gluži kā smaga vesera sitieni noskanēja vārdi:

— Tagad vairs nav šaubu, ka šis lielīgais Maskavas aplenkšanas un ieņemšanas plāns ar troksni sabrucis. Vācieši acīm redzami šeit cietuši sakāvi.

— Urrā! — kāds izsaucās.

— Urrā! Urrā, biedri! — pievienojās desmitiem balsu.

Kāds apskāva Zvjagincevu, un arī viņš kādu apskāva,

kāds raudāja.

Un pēkšņi notika brīnums. Vismaz Zvjagincevam tā šķita. Cehā pēkšņi uzdegās gaisma. Agrāk neredzamās, ar stiepļu pinumu aizsargātās spuldzes, kas garos vados nokarājās no griestiem, iedegās puskvēlē, taču ar to pietika, lai kvēpeņu gaisma tūlīt pilnīgi zaudētu spožumu. Tagad Zvjagincevs ieraudzīja, ka cehs ir cilvēku pilns līdz pēdējai iespējai. Visiem bija nogurušas, izvārgušas, tomēr laimīgas un tādas kā jaunas sejas.

Spuldzes dega dažas minūtes un tad apdzisa — acīmredzot, izdzirduši uzvaru vēstošo Maskavas balsi, elektriķi bija ārpus paredzētā laika ieslēguši ģeneratoru.

Spuldzes apdzisa, un cehā kļuva tumšāks nekā pirms tam. Taču šis negaidītais gaismas uzliesmojums Zvjagincevam likās aicinošs, cauri drūmiem kara padebešiem izlauzies atgādinājums, ka gaisma tomēr pastāv, ka līdz tai tikai jātiek, jātiek, lai tur vai kas...

No reproduktora sāka plūst iemīļotā dziesma «Varen plaša mana zeme dzimtā...».

Šī dziesma bija mierīga darba simbols, tā pauda nesatricināmu pārliecību par to, ka Padomju zeme pastāv un pastāvēs mūžīgi...

Dziesma apklusa, un sāka vienmērīgi tikšķēt metronoms.

Un tad Zvjagincevs pilnā balsī iesaucās:

— Tiem, kas dodas būvēt nocietinājumus, sapulcēties pie aizsardzības štāba! Vai jūs mani dzirdat, biedri? Visi, kas šai maiņā nestrādā, — uz aizsardzības štābu!

Pirmās daļas beigas

HB Ja 1257

Aleksandrs Borisa d. Cakovskls BLOKĀDE Romāns V grāmata Pirmā dala

Redaktore V. Polkāne. Māksi, redaktors A. Galcvluss. Tehn. redaktore G. S|ep-kova. Korektore D. Ergle.

Nodota salikšanai 1976. g. 6. oktobri. Parakstīta Iespiešanai 1977. g. 7. Janvāri. Tipogrāfijas papīra Nr. 2, formāts 84X108/32. 13,25 flz. Iespiedi.; 22,28 uzsk. Iespiedi.; 23,83 Izdeva,!. Metiens 65000 eks. Maksā 1 rtļj-fn kap. Izdevniecība «Liesma» TUTgā. Padomju bulv. 24. Iz-devn. Nr. “180/28308-D-669. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 4564-Ļ.

1

Vārsmas atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokāde. V grāmata. Pirmā daļa

1