Čakovskis Aleksandrs

Blokāde. V grāmata. Otra daļa

Aleksandrs Čakovskis Blokāde

V grāmata Otra daļa Romāns

Lielbritānijas ārlietu ministrs Antonijs Idens, viņa vietnieks Kadogans un Lielbritānijas vēstnieks Padomju Savienībā Kripss sēdēja vienā pusē garam galdam, uz kura bija noliktas boržoma pudeles un kristāla glāzes, bet Staļins un padomju vēstnieks Anglijā Maiskis — otrā pusē. Maiskis izpildīja tulka pienākumus.

— T kā vairākos jautājumos jau esam vienojušies,— Staļins . pmierināts teica, — tad domāju, ka Idena kungs neiebildīs pret vēl viena dokumenta parakstīšanu ...

To pateicis, viņš nesteigdamies iebāza roku cieši aizpogātā pelēkā frenča kabatā.

Maiskis to pārtulkoja mazliet nedroši. Tādus vārdus viņš nebija gaidījis. Viņš nezināja, par ko ir runa. Sarunā pirms šīs tikšanās Staļins nekādu papildu dokumentu nebija minējis.

Staļins izņēma no kabatas četrkārt salocītu papīra lapu un sniedza to Maiskim, sacīdams:

— Pārtulkojiet!

Tas pārlaida acis tekstam un, cenzdamies slēpt neizpratni, pavērās Staļinā, bet sastapa bargu, dzedru skatienu.

Maiskis dokumentu pārtulkoja angliski, runādams skaļi un skaidri, it kā būtu nobijies, ka Staļins nolasījis viņa domas.

Iestājās klusums.

Staļins lūkojās Idenā un gaidīja.

Beidzot Idens lēni teica:

— Tas... nav iespējams.

Staļins mazliet paraustīja plecus. Tad skarbi sacīja:

— Tādā gadījumā pārējās vienošanās man liekas bez jebkādas jēgas.

Maiskis tik tikko apvaldīja satraukumu. Vai tiešām ar tādām pūlēm organizētā un tik labi iesāktā tikšanās pēkšņi beigsies neveiksmīgi?

— Tulkojiet! — Staļins teica, un Maiskim šķita, ka viņa balsī skan slēpti draudi.

Maiskis pārtulkoja steidzīgi, vārdus izrunādams neskaidri ...

Ar bailēm un mulsumu viņš domāja par to, ka viņam blakus sēž agrākais bargais, nepielūdzamais Staļins. Acīmredzot karš un grūtie pārbaudījumi nekādi nav ietekmējuši viņa raksturu, nav to pārveidojuši.

Padomju vēstnieks tomēr kļūdījās...

Sarunas starp Staļinu un Antoniju īdenu bija sākušās 16. decembrī.

Sākumā tās norisa sekmīgi. Idens iesniedza Staļinam divu Lielbritānijas un Padomju Savienības vienošanos projektus, kas bija sagatavoti Londonā. Staļins savukārt pasniedza īdenam padomju līgumprojektus.

Pirmajam līgumam — par abu valstu savstarpējām attiecībām — vajadzēja nomainīt vienošanos par kopīgu karadarbību; šī vienošanās bija noslēgta divdesmitajā dienā pēc Hitlera ielaušanās Padomju zemē un skāra arī attiecības pēc kara.

Otra līguma projekts attiecās uz pasaules robežjautājumu kārtošanu pēc kara un, starp citu, paredzēja PSRS 1941. gada robežu atzīšanu.

Pirms sarunu sākuma Staļins iepazīstināja Maiski ar padomju līgumprojektiem.

— Kā jums šķiet, vai angļi tos pieņems? — Staļins interesējās par vēstnieka domām.

Maiskis atbildēja, ka dažos jautājumos iespējami strīdi, taču lielas domstarpības nez vai radīsies un varēs izstrādāt variantus, kas apmierinās abas puses.

Un tiešām — iepazinies ar padomju līgumprojektiem, īdens sacīja, ka pamatos viņam tie šķietot pieņemami, lai gan sarunu laikā viņš droši vien ierosināšot dažus labojumus, kam nebūs kardināla rakstura.

Pēc tam notika sarunas par reparācijām, kuras Vācijai būs jāmaksā pēc sabiedroto uzvaras, un par iespēju pēc kara parakstīt paktu par savstarpēju militāru palīdzību starp visām lielvalstīm, kas ieinteresētas saglabāt mieru zemes virsū.

Un, lūk, tagad Staļins, pārsteigdams Maiski, ierosināja parakstīt vēl vienu dokumentu. Tas bija protokols, kurā Anglija atzīst Padomju Savienības 1941. gada robežas nevis pēc kara, bet tūlīt.

^ādu iemeslu dēļ jūs, Idena kungs, uzskatāt tāda protokola parakstīšanu par neiespējamu? — Staļins jautāja, nenovērsdams no angļa skatienu. — Arī līgumpro-jekts, kam jūs pamatos piekritāt, paredz šo robežu atzīšanu, vai ne?

Idens palūkojās Kadoganā. Tas sēdēja nesatricināmā mierā un klusēja. Pēc tam Idens pavērās Kripsā. Anglijas vēstnieks tikko manāmi noplātīja rokas, it kā vēlēdamies teikt: «Es taču jūs brīdināju, ka sarunas ar šo cilvēku būs grūtas...»

— Redzat, Staļina kungs, — Idens beidzot sacīja, — līgumprojektā robežu atzīšana paredzēta pēc kara. Grūti iedomāties pēckara situāciju pilnīgi konkrēti pašreiz ... — Viņš uz mirkli apklusa, gribēdams teikt: «... kad vācieši joprojām atrodas netālu no jūsu galvaspilsētas,» — tomēr pabeidza teikumu citādi: — ...kad kara beigas vēl nav redzamas...

— Vai jūs gribat sacīt, ka atkarībā no tā, kādā stāvoklī kara beigās būs Padomju Savienība, dažas vienošanās, kuras pašreiz noslēdzam, varēs vai nu apstiprināt, vai arī no tām atteikties?

Staļins izteica jautājumu skarbi un tieši, kā diplomātisko sarunu praksē nemēdz darīt.

«Kāpēc, kāpēc viņš to sacīja?» Maiskim dunēja smadzenēs, kamēr viņš tulkoja Staļina vārdus. «Vai tad pašreiz tas ir galvenais? 1 Labāk taču zīle rokā nekā mednis kokā! Paziņojums, ka tikšanās bijusi sekmīga un noslēgtas divas svarīgas vienošanās, neapšaubāmi atstātu lielu iespaidu visā pasaulē, turpretim atzīšanās, ka sarunas nav devušas rezultātus, tikai pastiprinās Hitlera cerības uz nesaskaņām antifašistiskajā koalīcijā ... Kāpēc vajadzīgs tāds tiešums, kategoriskums, neelastīgums?!»

Būdams padomju vēstnieks Lielbritānijā, Maiskis kopš pirmās kara dienas darīja visu iespējamo, lai angļu sabiedrisko domu noskaņotu labvēlīgi valstij, ko viņš pārstāvēja, un nostiprinātu militāro savienību starp Lielbritāniju un Padomju zemi. No visas sirds viņš bija kopā ar padomju tautu, ar Sarkano Armiju, kas cīnījās noasiņodama. Un tomēr tas, ka, pildīdams pienākumu, Maiskis visu laiku atradās tālu no Dzimtenes, katrā ziņā pašreiz ietekmēja viņa noskaņojumu. Staļinu viņš nesaprata, lai gan baidījās to atzīt. Un nesaprata tāpēc, ka nezināja, kādas vētras plosījušās Staļina sirdī šajos briesmīgajos kara mēnešos.

Protams, Maiskis zināja par domstarpībām, kas laiku pa laikam radās Staļinam un britu premjerministram Čer-čilam, un saprata, cik sāpīgi Staļins izjūt otrās frontes trūkumu.

Tomēr pašreiz, kad Maiskis domās nosodīja Staļina skarbo tiešumu, Idenam nepārprotami izteikto pārmetumu par divkosīgu spēli, Maiskis sprieda vispirms kā diplomāts.

«Ko viņš domā, uz ko cer?» Maiskis sev vaicāja. «Varbūt abstrakts princips viņam ir svarīgāks par tūlītēju konkrētu izdevīgumu?»

To pašu — lai gan citu iemeslu dēļ — sev jautāja arī apjukušais Idens.

Līdz šim viņam bija licies, ka sarunās ar Staļinu viņš iet pa samērā taisnu, lai gan ne gludu ceļu. Bedres tomēr bija redzamas jau iztālēm, un piesardzīgi apiet šķēršļus īdens mācēja — tā jau sen bija viņa profesija.

Viņam pat šķita, ka redz laimīgi sasniegtu ceļa galu. Bet tieši šai mirklī priekšā izauga siena. Idenam gribējās to apiet, atrast tajā spraugu vai vispār apstāties un paziņot, ka viņu jau pietiekami apmierina noietais ceļa gabals. Taču nebija ne spraugas, ne apkārtceļa, un Staļina ļoti kategoriski izteiktā alternatīva — iet tālāk vai atzīt par veltīgu to, par ko jau izdevies vienoties, — atņēma Idenam iespēju sarunu pabeigt ar optimistisku frāzi, kas tomēr neuzliktu nekādus pienākumus.

Idens klusībā drudžaini meklēja vārdus, kas palīdzētu vismaz ārēji saglabāt pašcieņu un no aizsargāšanās pāriet uzbrukumā ... Viņam gribējās novērsties, lai nebūtu jājūt asais Staļina skatiens, kas neļāva koncentrēties. Taču ar to viņš parādītu savu apjukumu.

«Kas dod Staļinam spēku tā izturēties?!» īdens nodomāja ar viņa paša bezspēcības apziņas izraisītām dusmām. «Vai tas, ka tieši draudi Maskavai it kā būtu garām? ...»

Jā, Idens zināja par vācu karaspēka sakāvi pie Maskavas. Padomju informācijas biroja ziņojumu viņam svinīgi bija nolasījis Maiskis tūlīt pēc izkāpšanas krastā Mur-manskā. Taču tobrīd īdenu nomāca iespaids, ko bija atstājusi ceļā saņemtā ziņa par Japānas uzbrukumu amerikāņu bāzei Pērlhārborai. Galvenais viņa secinājums pēc Padomju informācijas biroja ziņojuma noklausīšanās biia tas, ka viņš tiksies ar Staļinu nevis Kuibiševā vai Tiflisā, kā bija pareģojis Cerčils, bet gan Maskavā.

«Ko šis cilvēks domā, uz ko viņš cer, izturēdamies tā, it kā viņš būtu karā jau uzvarējis?» Idens tagad sev vaicāja.

Ne Idens, ne Maiskis — protams, dažādu iemeslu dēļ — nespēja izprast Staļina domu gaitu, viņa izturēšanās līniju.

Pēdējā telegrammu apmaiņa starp Staļinu un Cerčilu liecināja, ka viņu konflikts, kas bija radies novembra sākumā, it kā nokārtotos.

Konflikta cēlonis bija tāds. Padomju valdība, izmantodama diplomātiskos sakarus, lūdza Anglijas premjerministru, lai Lielbritānija, kas līdz tam bija Sarkanajai Armijai palīdzējusi vienīgi ar kara tehnikas piegādēm, oficiāli pieteiktu karu trim Hitlera sabiedrotajiem — Somijai, Ungārijai un Rumānijai — un ar šo rīcību parādītu visai pasaulei aizvien lielāku antihitleriskās koalīcijas vienotību.

Cerčils atbildēja izvairīgi. Principā apliecinājis gatavību pieteikt karu šiem Vācijas sabiedrotajiem, viņš tomēr tūdaļ izsacīja šaubas par tāda soļa lietderīgumu, tās gari un plaši pamatodams ar to, ka Lielbritānija faktiski jau piedalās karā pret šīm valstīm — bloķē tās no jūras puses — un tāpēc oficiāls kara pieteikums būtu tikai formalitāte. Anglijas premjerministrs aizbildinājās arī ar to, ka Somijai esot daudz draugu Savienotajās Valstīs, bet par Rumāniju un Ungāriju esot jāteic, ka «šīs zemes ir pilnas ar mūsu draugiem».

Šai pašā vēstulē bija arī jūtams tik tikko aizplīvurots pārmetums par to, ka angļu piegādātās militārās kravas it kā netiek laikā izvestas no Arhangeļskas.

Beidzot šai vēstulē Čerčils izteica priekšlikumu: viņš nosūtīs uz tikšanos «Maskavā, Kuibiševā, Tiflisā vai jebkurā citā vietā, kur Jūs atradīsities», divus angļu ģenerāļus — Veivelu un Peidžetu, «lai tiktu pie skaidrības...».

Taču divas dienas pirms šīs vēstules saņemšanas Staļins uzzināja, ka viņa stingri slepenais, Cerčilam izsacītais priekšlikums, lai Lielbritānija pieteiktu karu Somijai, Rumānijai un Ungārijai, kļuvis zināms Rietumu presei un aktīvi tiek komentēts laikrakstu slejās, it īpaši amerikāņu presē.

Cerčila vēstule tika saņemta 7. novembri, un tā gaidīja Staļinu Kremļa kabinetā, kad viņš tur atgriezās, pēc parādes pametis Mauzoleja tribīni.

... Vēstulēm, pareizāk sakot — telegrammām, ar kurām apmainījās Staļins un Čerčils, raksturīgs bija tas, ka cilvēks, kas vadīja noasiņojošo Padomju valsti, ar pūlēm apspieda sevī dusmas par otrās frontes trūkumu Eiropā, kā arī par sabiedroto ieroču sūtījumu lēno tempu un nepietiekamo daudzumu, tomēr viņa telegrammas bija apvaldītas un korektas. Turpretim Anglijas premjerministra vēstījumi bija pilni ar daiļrunīgiem apgalvojumiem, kuros bija apliecināta uzticība Anglijas un Padomju Savienības militārajai savienībai un tā galvenā mērķa sasniegšanai, kura dēļ šī savienība bija noslēgta, — hitleriskās Vācijas sagrāvei, bet, kad runa bija par Lielbritānijas saistību izpildi, vēstījumos vienmēr varēja atrast tikai aizplīvurotu «nē».

7. novembrī saņemtā Cerčila vēstule Staļinu briesmīgi saniknoja, it īpaši tās rindas, kurās nepārprotami bija likts saprast, ka brīdī, kad Padomju Savienībā ieradīsies Cerčila sūtņi, Maskava varbūt jau būs vāciešu rokās.

Nākamajā dienā — 8. novembrī — Staļins Anglijas premjerministram atbildēja ar dzedru, nepiekāpīgu vēstījumu.

Vispirms viņš paziņoja, ka ir vienis prātis ar Cerčilu — «jātiek pie skaidrības, kuras pašreiz trūkst PSRS un Lielbritānijas savstarpējās attiecībās», jo, pirmkārt, «starp mūsu zemēm nav notikusi noteikta vienošanās par kara mērķiem un miera organizēšanas plāniem pēc kara» un, otrkārt, «starp PSRS un Lielbritāniju nav līguma par savstarpēju militāru palīdzību pret Hitleru Eiropā».

Tālāk bija nepārprotams brīdinājums: «Ja ģenerālis Veivels un ģenerālis Peidžets atbrauks uz Maskavu,» —

Kuibiševu vai Tiflisu Staļins pat nepieminēja, — «lai noslēgtu vienošanos norādītajos pamatjautājumos, es, protams, būšu gatavs ar viņiem tikties un šos jautājumus izskatīt. Ja turpretim ģenerāļu misija aprobežosies ar informācijas vākšanu un otrās pakāpes jautājumu izskatīšanu, es neredzu nekādu nepieciešamību ģenerāļus atraut no viņu darba un arī pats nespēšu atrast laiku tādām sarunām.»

Staļins atbildēja arī uz Čerčila vēstulē izteikto pārmetumu, ka uz Arhangeļsku nosūtītais apbruņojums ne vienmēr laikā sasniedzot galapunktus. Viņš rakstīja:

«Varat būt drošs, ka mēs darām visu, lai apbruņojumu, kas no Anglijas pienāk Arhangeļskā, laikā nogādātu paredzētajā vietā. Tomēr jāsaka, lai gan tas ir sīkums, ka tanki, lielgabali un lidmašīnas pienāk sliktā iesaiņojumā, lielgabalu daļas netiek pievestas vienā kuģī, bet lidmašīnas ir iesaiņotas tik slikti, ka mēs tās saņemam sadauzītas.»

...Pētot Staļina saraksti ar Čerčilu 1941. gada rudenī, nākamajiem vēsturniekiem varbūt radīsies jautājums: kas mudināja Staļinu sūtīt uz Londonu tādus dzedrus, pieklājīgus, tomēr būtībā kategoriskus vēstījumus? Vai lūzums, kas sāka iezīmēties kara norisē?

Padomju karaspēkam novembra sākumā taču bija izdevies vienīgi apturēt ienaidnieka virzīšanos uz Maskavu. Turklāt Staļins nevarēja nesaprast, ka Hitlers katrā ziņā centīsies pastiprināt armiju grupu «Centrs» un ienaidnieks ja ne rīt, tad pēc nedēļas no jauna izmisīgi mēģinās ielauzties Maskavā...

Taču stāvoklis, kādā tajās dienās atradās Padomju valsts, šķita nemaz neietekmējam Staļina rakstīto vēstījumu toni.

Kāds no nākamajiem vēsturniekiem šai faktā varbūt saskatīs zināmu «antiloģiku». Ar ko izskaidrot Staļina stingrību un mierīgo uzstāj īgumu, kad viņš prasīja, lai Cerčils pilda sabiedrotā pienākumus? Ar tiekšanos pārliecināt Anglijas valdības galvu, ka Padomju zeme — par spīti visam — ir nesatricināma? Ar cerību piespiest Cerčilu atklāt otro fronti vai vismaz pa jūru pārsviest uz padomju un vācu fronti dažas divīzijas? Ar Staļina stipro gribu, kas viņam deva spēku sarakstē ar citas valsts vadītāju itin nekādi neparādīt nedrošību, atkarību, bailes?

Neviens no šiem pieņēmumiem nedod pilnīgu atbildi.

Vienīgi ar veselu objektīvu un subjektīvu faktoru kopumu, ņemot šos faktorus dialektiskā sakarībā, iespējams izskaidrot Staļina izturēšanos pret Čerčilu.

Staļins saprata, ka citas izejas nav. Viņš skaidri apzinājās, ka Čerčilu nespēj ietekmēt nedz lūgumi, nedz pierunāšana.

Viņš nebrīnījās par to, ka Čerčils, kas bija centies boļ-ševismu nožņaugt jau šūpulī, tagad atrodas tai pašā barikāžu pusē, kur cīnās Padomju Savienība. Fašistiskā Vācija apdraudēja pašu «jūru valdnieces» pastāvēšanu, un Cerčilam vajadzēja apzināties: ja Hitlers nebūtu spiests galvenos spēkus turēt austrumos, viņa armijas neapšaubāmi celtos pāri Lamanšam.

No Čerčila un Hitlera vienošanās, kas bija ļoti iespējama pirmskara mēnešos, Staļins vairs nebaidījās — notikumi bija aizgājuši pārāk tālu, un tagad Hitleru nez vai valdzināja miers ar Angliju, jo tad būtu jāatzīst Anglijas tiesības uz turpmāku pastāvēšanu. Hitleram pašreiz likās reāli iegūt teritoriju no Atlantijas okeāna līdzUrālu kalnu grēdai, lai pēc tam sasniegtu Klusā okeāna piekrasti.

Pašreizējā posmā Padomju valsts sabrukums būtu nozīmējis Anglijas galu.

Staļins to ļoti labi saprata. Viņš saprata arī ko citu: Čerčila izturēšanos nosaka pārliecība, ka Padomju Savienība ir tuvu katastrofai, un Čerčils redz vienīgi Sarkanās Armijas sakāves, lai gan neskopojas ar komplimentiem tās drošsirdībai.

Turpretim Staļins gan apzinājās nāves briesmas, kas draudēja valstij, tautai, sociālismam, tomēr nepieļāva iespēju, ka Padomju Savienība varētu tikt sakauta un hitleriskā Vācija piedzīvotu triumfu.

Un nepieļāva nevis tāpēc, ka pienācīgi nenovērtēja ienaidnieka varenību. Staļina ticība tam, ka Padomju valsts, Sarkanā Armija sagraus fašistisko Vāciju, pamatojas uz reālistisku stāvokļa analīzi.

Ienaidnieka virzīšanās uz priekšu aizvien dziļāk padomju teritorijā nespēja aizēnot to, ka Hitlera plāns iegūt uzvaru, ilgākais, sešās nedēļās nav piepildījies. Sarka»,i Armija vienīgā no visām armijām spēja noturēties, lai cik rūgtas bija sakāves; to spilgti apliecināja kauja pie Smoļenskas un varonīgā Ļeņingradas pretošanās.

Cerčils domāja, ka vienīgi brīnums spēj glābt Padomju Savienību, bet Staļins zināja, ka spēku sasprindzinājums, ar kuru hitleriskajai Vācijai izdevās iegūt uzvaras, nevar ilgt bezgalīgi, ka tās cilvēku un materiālu resursi, lai cik lieli tie būtu, izsīkst ar katru dienu vairāk, kamēr Padomju Savienības potenciālās iespējas faktiski ir neizsmeļamas, tikai jo drīzāk — kaut vai ar pārcilvēciskām pūlēm — šīs iespējas jāpārvērš īstenībā ...

Taču, lai cik liela bija Staļina spēja reāli aprēķināt, analizēt un novērtēt perspektīvas, tā nevarēja viņu pasargāt no milzīgas personiskas traģēdijas, ko viņš neapšaubāmi pārcieta šajās dienās un mēnešos. Staļinu ne uz brīdi nepameta rūgtā apziņa, ka zeme, ka tauta, kas viņam ticēja un tic joprojām, pašreiz noasiņo.

Cerčila vēstījumi, kas bija līdzjūtīgi un pat draudzīgi, kad tika izteikti vispārīgi labi vēlējumi, un dzedri apdomīgi, kad runa bija par konkrētu rīcību, par Lielbritānijas saistībām, atkal un atkal darīja uzmanīgu Staļinu kā politiķi un ievainoja Staļinu kā cilvēku. Viņam gribējās Cerčilu piespiest pie sienas, likt viņam atklāt savus īstos nodomus... Taču Staļins valdījās, jo saprata, cik lielu prieku Hitleram sagādātu ziņa par nopietnām domstarpībām ienaidnieku nometnē.

Uzzinājis, ka viņa slepenais lūgums sabiedrotās valsts valdībai kļuvis zināms presei, Staļins tomēr nenovaldījās.

8. novembrī rakstītajā vēstulē Čerčilam bija samanāms ārkārtīgs sašutums. No tās dvesa niknums, tā skanēja kā apsūdzības akts, lai ģan tajā nebija asu izteicienu.

Kad Maiskis šo Staļina vēstuli nodeva Čerčilam, Anglijas premjerministrs kļuva gaužām dusmīgs vai vismaz centās tik dusmīgs izlikties Maiskim.

Varbūt Cerčils tiešām nespēja saprast, kas tomēr ļauj Staļinam runāt ar viņu tādā tonī laikā, kad vācieši atrodas no Maskavas tikai dažus desmitus kilometru?

Taču Cerčils bija pārāk gudrs, lai neapzinātos, ka Lielbritānijas liktenis ir tieši atkarīgs no Sarkanās Armijas pretošanās Hitlera karaspēkam.

Tāpēc viņš nolēma nesarežģīt attiecības ar Staļinu un sūtīt uz Padomju Savienību Lielbritānijas ārlietu ministru. Viņš domāja, ka jau pati Antonija īdena ierašanās un jaunie vienošanās projekti, lai gan tie būtībā maz papildināja agrāk noslēgtās vienošanās, nomierinās padomju līderi, ka pašreizējā situācijā Staļinam pietiks ar Anglijas valdības labas gribas apliecinājumu vien.

Taču Čerčils bija pārrēķinājies.

Pat pirms divām nedēļām tas nebūtu apmierinājis Staļinu. Bet tagad — vēl jo mazāk. Kamēr kreiseris «Kent», uz kura klāja bija Anglijas ministrs un personas, kas viņu pavadīja, šūpojās okeāna bangās, ieturēdams kursu uz Murmansku, piesnigušajos Piemaskavas laukos risinājās notikums, kam bija lemts kļūt par lūzuma punktu visā kara norisē: uzbrukumā pārgājušais padomju karaspēks deva graujošu triecienu ģenerālfeldmaršala fon Boka armijām.

Pagāja dažas dienas, un Antonijs Idens, pa kuģa trapu nokāpis uz Murmanskas zemes, uzzināja par vāciešu sagrāvi pie Maskavas. Bet viņš nekad neuzzināja un nesaprata, ko Staļinam maksāja mēneši un nedēļas, kas bija aizritējušas pirms tam.

Tāpēc arī, starp citu, viņu tā samulsināja Staļina prasība, kas tikšanās dalībniekiem bija tik negaidīta...

Staļins raudzījās īdenā, skatienu nenovērsdams, it kā apzināti nevēlēdamies Anglijas ministram dot iespēju sakopot domas.

Par šo četrdesmit piecus gadus veco diplomātu, kas pašreiz sēdēja viņam pretim, Staļins zināja visu vai gandrīz visu.

Zināja par viņa aristokrātisko izcelsmi, par spožo karjeru. Idens, mākslas zinātņu bakalaurs, vēlāk parlamenta loceklis, divdesmito gadu vidū iemantoja popularitāti visreakcionārākajās Anglijas aprindās ar to, ka, atsaukdamies uz izdaudzināto Kominternes vārdā rakstīto Zinov-jeva vēstuli — populāru viltojumu, ko bija safabricējis angļu slepenais dienests, — uzstājās pret jebkuru līgumu ar Padomju valdibu. Staļins zināja vēl ko: trīsdesmit sešu gadu vecumā kļuvis par lordu zīmogglabātāju, Idens bija pirmais no lielvalstu vadošajiem darbiniekiem, kas Berlīnē tikās ar Hitleru — tas bija jau 1934. gadā —, un pēc šīs tikšanās viņš paziņoja, ka fīrers «neliekuļoti tiecas pēc samierināšanās ar Angliju un Franciju».

Pirms sešiem gadiem — 1935. gadā — Idens pirmoreiz apmeklēja Padomju Savienību. Nolēmis pārbaudīt Liel-hritanijas nodomu patiesīgumu, Staļins toreiz uzdeva Ai lietu tautas komisariātam, lai tas izsaka īdenam priekšlikumu noslēgt paktu par kopīgu rīcību agresora uzbrukuma gadījumā.

Atbildēdams uz šo priekšlikumu, Idens teica izvairīgu runu, kuras jēga bija tā, ka viņa vizītei ir iepriekšējas .ipspriešanas raksturs, ka jau Tautu Savienība ir pietiekama miera garantija un Padomju Savienības piedalīšanas šai organizācijā garantiju padara vēl stiprāku.

Staļins toreiz svārstījās — pieņemt Idenu vai ne? Viņš nolēma pieņemt. Pēc viņu tikšanās tika publicēts komunikē, kurā bija teikts, ka «pašlaik starp Anglijas valdību un Padomju valdību nav pretrunu nevienā no starptau-liskās politikas pamatjautājumiem». Šis komunikē Anglijai neuzlika nekādus pienākumus. Taču reālistiski analizējis starptautisko stāvokli, Staļins to uzskatīja par lietderīgu.

Kad otrais pasaules karš noslaucīja no politiskās skatuves Minhenes nodevības iedvesmotāju Čemberlenu un par premjerministru kļuva Čerčils, viņš uzticēja Ide-nam, kas toreiz bija kara ministrs, ārlietu ministra posteni ...

Tagad šis cilvēks sēdēja pretim Staļinam un, tāpat kā toreiz, tālajā 1935. gadā, uz ierosinājumu darīt kaut ko reālu deva noraidošu atbildi. Turklāt, tāpat kā toreiz, viņš atbildēja delikāti, pat ar nožēlas pieskaņu balsī.

... īdenam šķita, ka Staļins raugās viņā naidīgi un tūlīt ļaus vaļu dusmām.

No tā īdens gan varēja nebaidīties. Sarunās ar ārvalstu pārstāvjiem Staļins nekad nedeva vaļu jūtām. Viņš varēja būt atturīgs, dzedri ironisks, taču vienmēr palika apvaldīts un pieklājīgs.

Ierosinādams parakstīt protokolu par Padomju Savienības pirmskara robežu atzīšanu, Staļins nez vai cerēja, ka īdens parādīs gatavību darīt to tūlīt. Viņam gribējās ielūkoties nākotnē, iegūt priekšstatu par Anglijas un citu sabiedroto izturēšanos pēc tam, kad Vācija būs sakauta, bet par to, ka galu galā tāda diena pienāks, Staļins nešaubījās.

Ar savu kategorisko atteikumu īdens apstiprināja Staļina bažas, ka pēc uzvaras, kas karā būs iegūta ar Padomju Savienības spēkiem, Anglija un Savienotās Valstis sāks apšaubīt Padomju Savienības pirmskara robežas un

mēģinās nesenajam karā izmocītajam sabiedrotajam uzspiest savu gribu.

Staļins saprata, ka nav nekādas jēgas pūlēties Idenu pārliecināt.

Staļinam pretim sēdēja svešas pasaules pārstāvis. Viņš bija dzimis baronetu ģimenē, dzimtmuižā, mācījies privileģētās skolās, turpretim Staļins jaunībā bija vadījis savas dienas Sibīrijā trimdas vietās un pārsūtīšanas cietumos.

īdens bija buržuāzisks politiķis, bet tas nozīmēja, ka viņa darbība šā vai tā vērsta pret sociālisma interesēm.

Viņš bija skaists, teicami ģērbies, glīti sasukājies, viņa kaklasaite bija tādā pašā krāsā kā uzvalks, no svārku krūšu kabatas raudzījās ārā balta mutautiņa mala — tieši tik daudz, lai to varētu pamanīt, — viņam bija baltas, koptas rokas ar slaidiem, aristokrātiskiem pirkstiem, un šis, kā apgalvoja angļu avīzes, viselegantākais, vislabāk audzinātais un visjaunākais Anglijas politiskais darbinieks nevēlējās atzīt izmocītās, asinīm noplūdušās zemes, tās daudz cietušās tautas tiesības pēc uzvaras atjaunot robežas, kuras 1941. gada jūnijā bija pārkāpis ienaidnieks.

īdens pārstāvēja kapitālistisku valsti, kura, pat pasludinājusi sevi par Padomju zemes sabiedroto cīņā pret ko- 9 pīgu ienaidnieku, savu palīdzību dozēja rūpīgi aprēķi- fj nātās devās...

Par to pašlaik domāja Staļins, domāja, juzdams naidu, rūgtumu un nicināšanu.

— Es neesmu pārliecināts, ka Staļina kungam ir taisnība, jautājumu izvirzot tik kategoriski, — īdens beidzot sacīja. — Jums būs jāpiekrīt, — viņš turpināja, novērsdamies no Maiska un pagriezdamies pret Staļinu, tomēr cenzdamies neskatīties viņam acīs, bet lūkoties pāri galvai, — ka tik svarīgā jautājumā man iepriekš jākonsultējas ar Lielbritānijas ministru kabinetu un vispirms ar premjerministru...

— Jūs taču neiebildāt pret to, ka robežu jautājums tiktu izlemts pozitīvi, kad mēs apspriedām mūsu iesniegto līgumprojektu, vai ne? — Staļins teica, tikko manāmi smīnēdams.

— Jā, bet pēc kara! — Idens aši atbildēja.

— Vai Idena kungs negrib teikt, — Staļins sacīja, pievērsdamies Maiskim, — ka visi jautājumi, kurus mēs izlemjam pašreiz, kad vēl dārd lielgabali, citā situācijā būs jāizlemj par jaunu?

Tā bija tik tikko maskēta Anglijas apsūdzība divkosībā.

Taču Idens, noklausījies Maiska tulkojumu, izlikās, ka mājienu nav sapratis, un, it kā attīstīdams tālāk savu domu, turpināja:

— Turklāt jau toreiz, kad Hitlers vēl nebija uzbrucis Krievijai, Rūzvelts mūs lūdza neslēgt nekādas vienošanās par Eiropas robežām, iepriekš nekonsultējoties ar viņu. Es nedomāju, ka Staļina kungam, kam ir tik lojālas attiecības ar prezidentu, būs patīkami redzēt viņa vilšanos, kad pēc kara viņam kļūs zināms, cik svarīgs jautājums izlemts bez iepriekšējas konsultēšanās ar Savienotajām Valstīm.

— Es augstu vērtēju prezidenta Rūzvelta ieguldījumu cīņā pret hitlerismu, — Staļins teica. Viņš saprata, ka Idens nodomājis paslēpties aiz Rūzvelta muguras. Vēlāk šī saruna arī deva Čerčilam iespēju paziņot Savienoto Valstu prezidentam, ka — par spīti Staļina neatlaidībai — Anglija stingri ievērojusi Savienoto Valstu intereses. — Tomēr, — Staļins turpināja, — es neredzu iemeslu, kas mūsu valstīm neļautu apspriest jautājumus, kuri attiecas uz šo valstu drošību pēc kara. Sai gadījumā es runāju par Padomju Savienības pēckara drošību.

— Protams, — Idens piekrita, savā sirdi priecādamies, ka konkrēto jautājumu par tūlītēju Padomju Savienības 1941. gada robežu atzīšanu, šķiet, izdosies ievirzīt vispārīgas sarunas gultnē. — Zināms, mums visiem ir tiesības uz to. Taču, ja gribam runāt, teiksim, par nākamā miera līguma pamatiem, mums jāsanāk kopā trijatā. Es domāju — Savienotajām Valstīm, Padomju Savienībai un Lielbritānijai.

— Nu protams, — Staļins sacīja un pasmaidīja.

Tas bija pa pusei smaids, pa pusei smīns, un Idens saprata, ka šis pēc izskata gausais cilvēks ar seju, kas nepavisam nav līdzīga angļiem tik pierastajām augstpieru intelektuāļu vai profesionālu politiķu sejām, ir atminējis viņa nodomu izvairīties no galvenā un tagad ar augstprātīgu laipnību liek to just.

Idens tomēr turpināja:

— Robežu jautājums, protams, pieskaitāms pie pasaules mēroga problēmām. Mēs neiebilstu pret Padomju Savienības trīsdesmit devītā gada robežu apstiprināšanu un...

— Nē! — Staļins skarbi noteica, neļaudams Maiskim pabeigt tulkošanu.

Šis skaļais vārds, kas noskanēja kā pātagas cirtiens, lika īdenam nodrebēt, pirms Maiskis, nevilšus atkārtodams Staļina intonāciju, tikpat skarbi bija pateicis angliski: «No!»

— Es jūs īsti nesaprotu, Staļina kungs, — īdcns sacīja mazliet apjucis.

— Nē, jūs saprotat gan, — Staļins noteica, uzsvērdams katru vārdu, — hitleriskā Vācija pārkāpa mūsu robežas četrdesmit pirmajā gadā. Par to viņa saņems pelnītu sodu, — Staļins piemetināja, un īdenam šķita, ka viņa seja šai mirklī kļūst briesmīga. — Tātad, — Staļins turpināja mierīgāk, — runa var būt vienīgi par šo robežu atjaunošanu. Par četrdesmit pirmā gada robežām. Un ne par kādām citām.

— Tad es varu atkārtot tikai to, ko sacīju jau pirmīt ... — Idens klusi teica.

— Tātad mums vairs nav par ko runāt, — Staļins dzedri atbildēja.

Nē, šis teikums neatspoguļoja Padomju valdības galvas īstenos nodomus — sarunas pārtraukt viņš negatavojās. Tomēr tas nebija arī nejaušs.

Staļins gribēja jau tagad likt kapitālistiskās pasaules līderiem skaidri saprast, ka viņiem nav ko lolot cerības uz to, ka pēc Vācijas sagrāves viņi varēs Padomju zemei diktēt savus pēckara dzīves noteikumus.

Un šo mērķi viņš sasniedza.

Taču tas vēl nebija viss. Staļins gribēja, lai pēc nupat dabūtās mācības Idens tomēr pirmais parādītu ieinteresētību sarunu turpināšanā.

Un viņš sasniedza arī šo mērķi.

— Taču pastāv ne tikai šis, bet arī citi dokumenti, par kuriem mēs esam gandrīz jau vienojušies, — Idens steidzīgi iebilda. — Ir divi jūsu un divi mūsu projekti. Kuriem — pēc Staļina kunga viedokļa — būtu dodama priekšroka?

ia

— Man šķiet, — Staļins atbildēja it kā pārdomādams, — j usu iesniegtie projekti izklausās pēc tādām ka... dīkt.rācijām. Turpretim mūsu dokumenti ir līgumpro-Jrkli. Uzskatīsim deklarācijas formu par cildenāku, par Jādu kā diplomātijas algebru. Taču es, praktisks cilvēks, Adi gadījumā dodu priekšroku aritmētikai, kurā viss ir Skaidrs, kā divreiz divi ir četri.

Viņš pagaidīja, kamēr Maiskis būs pārtulkojis, un tad lurpināja:

. — Kā zināms, Hitlers vicina pa gaisu līgumus, ko viņš noslēdzis ar .Japānu, Itāliju un citām savām marionetēm Eiropā. Vai īdena kungam neliekas, ka mums, antihitle-i iskās koalīcijas locekļiem, laiks no vispārīgām jdeklarā-(ijām pāriet tieši pie līgumiem, kuri skaidri fiksē to, par ko mums izdevies vienoties? ...

...Sarunas atsākās aiznākamajā dienā — 18. decembrī — un turpinājās līdz 20. decembrim. Sarunu pārtraukumā īdens, kas bija Staļinam lūdzis atļauju apmeklēt neseno kauju vietas, aizbrauca uz Kļinas rajonu.

Viņš atgriezās Maskavā pārsteigts par redzēto: par to, cik daudz tur bija pa pusei jau sniegā ieputinātu vācu kareivju līķu un sadauzītas vācu tehnikas.

Līgumi tomēr netika- parakstīti — katrreiz, kad runa sākās par pasaules robežj autā jumu kārtošanu pēc kara, Staļins atgriezās pie tūlītējas Padomju Savienības pirmskara robežu atzīšanas, pasvītrodams, ka tas ir visa pamatu pamats. Idens atsaucās uz iepriekšēju konsultāciju nepieciešamību.

Galu galā Staļins iecietīgā laipnībā pasmaidīja un piebilda, ka viņš esot kļūdījies — domājis, ka Lielbritānijai ir lielāka brīvība, nekā izrādījies patiesībā, un ierosināja aprobežoties ar komunikē par sarunām.

Idens, ko neseno kauju aina bija pārsteigusi ne mazāk kā Staļina dzedrā nepiekāpība, tūdaļ atzina, ka padomju komunikē projekts ir skaidrāk formulēts un labāk izrediģēts nekā angļu projekts.

Staļins pēkšņi pasmaidīja un teica:

— Uzskatīsim ne tikai uz papīra, bet. arī īstenībā, ka mēs šķiramies kā draugi. Vai jūs nevēlētos kopā ar saviem pavadoņiem paēst pie manis pusdienas? Kāds laiks būtu jums pieņemams? Deviņi vakarā? Desmit?...

2*

19

Viņš tiešām arī reti brauca automašīnā — šis Gebelsa propagandas izdaudzinātais ģenerālis tanku uzskatīja par vislabāko pārvietošanās līdzekli. Motoru rūkoņa un kāpurķēžu dārdoņa viņam likās harmoniskāka par jebkuru simfoniju. Benzīna un pārkarsušas mašīneļļas smaka viņu reibināja vairāk nekā ziedu smarža.

Hitlers šo ģenerāli dievināja. Ar viņu bija saistīti fīrera priekšstati par nesatricināmo vācu armijas spēku, kas bija pakļāvis Eiropu.

Vēl pirms nedēļas, atrazdamies sava karaspēka pirmajā ešelonā, ģenerālis pats bija vadījis Tulas, sasodītās Tulas apiešanas operāciju — šo Tulu nekādi neizdevās ieņemt, un viņš nolēma to apiet, lai pēc tamxtriektos uz Maskavu.

Vēl pirms divām nedēļām ģenerālis bija baidījies vienīgi no tā, ka nevis viņa tanki, bet Hepnera komandētās 4. armijas tanki, kas bija piegājuši Maskavai vistuvāk, pirmie uzbrauks uz Sarkanā laukuma kalto akmeņu bruģa. Kad ģenerālim uz komandpunktu piezvanīja pats Hepners un triumfēdams pavēstīja, ka viens no viņam pakļautajiem komandieriem uzkāpis uz mājas jumta un no turienes stereotālskatī redzējis cilvēkus Maskavas ielās, viņš apsveica savu sāncensi, tik tikko apvaldīdams naidu ...

Sis ģenerālis, vārdā Heincs Guderians, Vācijas bruņoto spēku 2. tanku armijas pavēlnieks, allaž gribēja visur būt pirmais. Kopš 1941. gada jūnija beigām viņš atzina tikai vienu ceļa virzienu — uz austrumiem. Ja ceļā gadījās šķēršļi — ienaidnieka dzīvais spēks vai viņa aizsardzības būves —, ģenerālis deva triecienu ar savu bruņoto dūri. Ja tanku virzīšanos pa frontes ceļiem kavēja pašu vāciešu karaspēka radīti sastrēgumi uz tiltiem vai fašīnu ceļiem, viņš, nemaz neprātodams, pavēlēja novākt no ceļa automašīnas un pajūgus, nostumt tos ceļa malā, dubļos, sniegā, muklājā — nevienam nebija tiesības aizkavēt Guderiana tankus.

Viņa galamērķis bija Maskava, un viņš lauzās uz to neatlaidīgi, pārvarēdams niknu padomju karaspēka pretošanos un nemaz nešaubīdamies, ka sasniegs šo mērķi tāpat, kā savā mūžā jau bija sasniedzis daudzus citus mērķus...

Taču tagad, grambās palēkdamas, mašīna joņoja nevis uz Maskavu, bet uz pretējo pusi. Un tas nebija parasts brauciens. Viņš steidzās, lai fīreram ziņotu par sakāvi.

I

Aiz muguras vēl dega tanki, liesmu apņemtajās mašī-I ti<is vēl dzīvi cepās viņa kareivji.

Heincs Guderians, kura vārds vēl pavisam nesen bija v.icu tanku karaspēkā skanējis kā uzvaras sauciens, kā aicinājums doties uzbrukumā, sēdēja sakņupis, zemu noliecis galvu, un ausīs viņam joprojām dunēja Braubiča vardi, ko tas vakar bija klusi sacījis pēc apspriedes Ro-sl.ivļā...

«Kā tas tā ir iznācis, kā?» Guderians sev vaicāja jau nez kuro reizi.

Tas nebija nemaz tik sen, kad uzvara likās pavisam luvu, kad šķita: lai to iegūlu, tikai enerģiski jāpastiepj roka.

Divas tanku grupas, kuras komandēja Hepners un Gots, un viņa paša komandētā tanku armija lauzās uz padomju , galvaspilsētu. Tieši uz Maskavu tika virzīts «gudrā I iansa» — feldmaršala Hansa Gintera fon Klūges karaspēks. Vairāk uz dienvidiem bija izvietots Francijas uzvarētāja Veihsa karaspēks. Fīrera draugs Keselrings, viens no vācu gaisa spēku izveidotājiem, kura lidmašīnas 1940. gada maijā bija pārvērtušas drupās Roterdamu, liet vēlāk grāvušas angļu pilsētas, tagad komandēja armiju grupas «Centrs» aviāciju...

16. novembri sāktais uzbrukums deva panākumus. Panākumu pēc panākuma ...

Gota tanku grupai izdevās ielauzties Kaļiņinā un ieņemt tiltu, kas veda pāri Volgai. Ģenerāļa Ruofa kājnieki ieņēma Solņečnogorsku. 5. korpusa kareivji virzījās uz Maskavas—Volgas kanālu, kas bija pēdējais dabiskais šķērslis ceļā uz padomju galvaspilsētu. Uz šo pašu kanālu asiņainās kaujās lēnāk, nekā gribējās fon Bokam, tomēr nelokāmi lauzās arī ģenerāļa Sāla 56. korpusa tanki...

27. novembrī pulkvedis Haso fon Manteifelis ar trie-cienvienību, kas bija izveidota no 6. kājnieku un 25 tanku pulka, beidzot aizkļuva līdz kanālam, pārcēlās tam pāri netālu no Jahromas un ieguva nelielu placdarmu otrā krastā, pie Peremilovas.

Tiesa, pēc divām dienām krievi Manteifeļa karaspēku izsita no šī placdarma kanāla otrā pusē, tomēr uzbrukums Maskavai turpinājās. Tagad uz padomju galvaspilsētu no Kaļiņinas puses lauzās 41. tanku korpusa vienības, bet ģenerēja Vēbela komandētā 2. tanku divīzija to apdraudēja no ziemeļrietumiem ...

Guderians atcerējās, kā Vēbels ziņoja fon Bokam, ka viņa triecienvienlba, virzīdamās uz priekšu pa Rogačo-vas—Maskavas šoseju, ielauzusies Ozereckojes miestiņā, kuru agrāk ar Maskavu savienojusi autobusa līnija, un kareivji uzvaras jausmā smējušies: «Kad tad pienāks šis sasodītais autobuss? Rādās, ka tas kavējas...»

«Kā tas tā ir iznācis, kā?!» Guderians tagad sev jautāja.

Vēl nesen, pavēlēdams savu štābu izvietot Jasnaja Po-ļanā, mājā, kur kādreiz bija dzīvojis krievu rakstnieks Ļevs Tolstojs, Guderians bija tīksminājies par savu varenību.

Nē, viņš nepiederēja pie tiem galīgi neizglītotajiem virsniekiem, kas, nokjuvuši gūstā, pārsteidza padomju komandierus ar to, ka nezināja ne tikai vācu rakstnieku, mākslinieku un mūziķu darbus, bet nebija pat dzirdējuši viņu uzvārdus. Guderianam nebija svešs arī Tolstoja vārds, viņš pat bija lasījis Tolstoja grāmatas. Varbūt tieši šis apstāklis izraisīja viņā jauna prieka alku diktētu vēlēšanos apmesties bijušajā rakstnieka muižā. Viņš tur izvietoja savu štābu.

Guderians, kas parasti prasīja, lai dienesta telpās būtu kārtība un tīrība, šoreiz labvēlīgi vēroja, kā pamazām iet postā viņa štāba aizņemtā Jasnaja Pojanas muižas ēka. Pirmajā stāvā valdīja haoss — visās malās mētājās netīras, notaukotas, saplosītas grāmatas, kaudzē bija samestas gleznas ar salauztiem ietvariem.

$tāba virsnieki un viņu dieninieki, ziņneši un sakarnieki, redzēdami, kā viņu priekšnieks ar zābaka purngalu atsviež pie malas ceļā pagadījušos grāmatu vai vēstuju sainīti, kā, uzlicis kāju uz plīša dīvāna, mierīgi gaida, kamēr kareivis noslaucīs viņa sniegā sabristos zābakus, paši trulā niknuma neprātā dauzīja, plēsa, mīdīja visu, kas gadījās pie rokas.

Vienu gleznu Guderians tomēr saglabāja. Patiesību sakot, tā bija nevis glezna, bet litogrāfija, kurā bija attēlots cilvēks, ģērbies garā, ar šauru jostu apsietā zemnieka kreklā un ērmotās, bezveidīgās, zābakos ieautās biksēs. Guderians lika to pakurināt savā kabinetā, lai litogrāfija allaž atrastos viņa acu priekšā.

Sis bārdainais vecis, kādreizējais muižas saimnieks, vilkdams ar spalvu pa papīru, bija iedrošinājies iztēloties, ka viņš liek pārvietoties armijām, prot ielūkoties karavadoņu prāta un sirds dziļumos, un centies pierādīt, ka ikviena armija, kas ielauzusies Krievijā, lemta bojāejai un sakāvei. Taču viņš spēja iedomāties vienīgi pašpaļāvīgā francūža Napoleona armiju, kas nespēja realizēt pēkšņus, spēcīgus izrāvienus, bija izstiepusies gara kā desa un pamazām iestiga Krievijas sniegos.

Guderians iztēlē satvēra šo veci aiz krieviskās bārdas un, pievilkdams sev tuvāk viņa grumbaino seju, bļāva: «Tu tiki karojis ar Napoleonu? Tu raidīji kaujā savu nožēlojamo kavalēriju, visus šos ulānus un dragūnus operetiskajā ietērpā? Tev šķita, ka nav spēka, kas spētu satriekt milzīgo pūli — karavīru formas tērpos ieģērbtus zemniekus ar aizvēsturiskām šautenēm, pīķiem vai cirvjiem rokās? Tad paskaties tagad! Vai tu spēji iedomāties kaut ko tamlīdzīgu?» Un viņš iztēlojās, kā aizvelk veci pie loga, lai tas redzētu tanku armādu, kura dārdēdama traucas uz priekšu, savā ceļā sadragādama visu, kas ir dzīvs ...

Guderians bija pārliecināts, ka spēks ir pārāks par garu, ka spēka uzvara ir neatvairāma. Spēks bija tā dievība, ko pielūdza Guderians, bet tanki — šīs dievības iemiesojums.

Reiz viņš izlasīja angļu — Fulera, Lidela Hārta un Mār-tela grāmatas, un viņu aizrāva tajās izsacītā doma par tanku varenību. Toreiz viņš to uztvēra vairāk no romantiska viedokļa. Taču divdesmito gadu sākumā mainīgais karavīra liktenis noveda Guderianu transporta karaspēka inspektoriātā — motorizētā transporta daļā, un šeit viņš saprata, ka tankus nedrīkst tikai pielūgt vien, — atšķirībā no visām citām šī reliģija prasīja ne vien ticību, bet arī pamatīgas speciālas zināšanas. Guderians panāca, ka viņu iedalīja 7. Bavārijas motorizētā transporta bataljonā. Līdz tam viņš ne reizi nebija iekāpis tanka lūkā. Tagad viņš tankā pavadīja gandrīz visu savu darba dienu.

1929. gadā viņš kļuva par motorizētā bataljona komandieri. Pēc diviem gadiem kara ministrijas transporta karaspēka inspektors ģenerālis Lucs augsti novērtēja jaunā speciālista centienus un Guderianu iecēla par sava štāba

priekšnieku... Kopš tā laika Guderians izmantoja jebkuru iespēju pārliecināt ģenerāļus un ministrus, ka tieši tankos ir Vācijas militārā nākotne.

Konservatīvā militārā doma bija gatava samierināties ar tankiem kā ar kājnieku atbalstīšanas līdzekli. Gude-rianu bija apsēdusi ideja tankus padarīt par patstāvīgu ieroču šķiru.

Šīs idejas realizēšanu traucēja Versaļas miera līguma noteikumi, kas stingri ierobežoja armijas attīstību.

Taču pēc Hitlera nākšanas pie varas stāvoklis krasi mainījās. Tika radīti jauni, vareni bruņotie spēki. Bija situsi Guderiana ilgi gaidītā stunda.

Patiesību sakot, tā nebija stunda, tās bija tikai trīsdesmit minūtes. Tieši tik daudz laika bija atvēlēts Gude-rianam, lai viņš karaspēka skatē Kummersdorfā demonstrētu Hitleram motorizētā karaspēka iespējas.

Guderians parādīja fīreram motociklistu vadu, prettanku vadu, vieglo tanku «Panzer-1» vadu un smago bruņumašīnu vadu.

Hitlers bija sajūsmā. «Tas ir tas, kas man vajadzīgs, tas ir tas, ko es gribu!» viņš izsaucās.

1934. gada pavasarī tika oficiāli nodibināta motorizētā karaspēka pārvalde. Ģenerāli Luču iecēla par šī karaspēka pavēlnieku, Guderianu — par štāba priekšnieku. Tanku poetizētājs, motorizēto spēku romantizētājs kļuva par faktisko tanku karaspēka vadītāju.

Hindenburgs nomira. Hitlers, kam tagad piederēja visa vara, pasludināja sevi par valsts vadītāju. Guderians to uzņēma tikpat kā savu izvirzīšanos. Nojausma viņu nepievīla. Pēc dažiem mēnešiem viņš kļuva par ģenerālleitnantu un vēl pēc gadiem diviem — par Vācijas tanku karaspēka pavēlnieku.

Hitleram bija vajadzīgs smags veseris, ar kuru viņš varētu belzt pa galvu kaimiņu tautām. Un arī cilvēks, kas mācētu rīkoties ar šo mehanizēto veseri un būtu lidz galam uzticīgs savam fīreram. Tādai lomai kā radīts bija Guderians — rupjš, enerģisks, patmīlīgs, postīšanas kāres apsēsts cilvēks.

Hitlers nebija kļūdījies, likdams uz viņu savas cerības. Guderiana tanki cauri Zalcburgai un Pasavai aizjoņoja uz Vīni, ar savām kāpurķēdēm sadragādami vēl vakar neatkarīgu valsti, noslaucīdami to no Eiropas kartes.

Tiesa, ģie tanki savā cejā nesastapa pretošanos — «pievienošanās» bija iepriekš labi sagatavota.

Hitlers gribēja, lai vācu tanku kāpurķēžu dārdoņa būtu dzirdama visā pasaulē. Viņš vēlējās iedvest bailes prezidentiem, ministriem, miljoniem cilvēku, vēlējās paralizēt tautu gribu.

1940. gadā Guderiana tanki bija pirmie, kas pa naktī uzceltu pontontiltu devās pāri Māsai uz rietumiem, uz Parīzi.

Tieši Guderiana bruņutanku vienībām fīrers uzticēja godpilno uzdevumu izlauzt armiju grupai «Centrs» ceļu uz austrumiem, uz Maskavu...

Fīreram armijā bija vairāki favorīti. Viņš parādīja labvēlību fon Klūgem, Hepneram, vēlāk — Manšteinam. Pret Guderianu viņam tomēr bija īpašas jūtas. Šo tanku ģenerāli viņš uzskatīja ne tikai par prasmīgu karavadoni, kādus viņš ne mazumu bija saņēmis mantojumā gan no ķeizara laiku armijas, gan no reihsvēra. Gude-rians bija viņa paša «radīts» ģenerālis. Fīrers bija viņā iedvesis dzīvību, izraisījis viņa darbošanos. Hitlera apziņā Guderians un tanku karaspēks bija cieša vienība. Guderians bija karš, nē, viņš bija kaut kas vairāk — uzvaras ķīla karā!

Un Guderians atbildēja Hitleram ar pretmīlestību. Viņš saprata, ka pēc fīrera gribas viņš kļuvis tāds, kādu viņu tagad pazīst visa armija, visa pasaule. Šis pašpārliecinātais, patmīlīgais un godkārais cilvēks bija ne tikai uzticams Hitlera vergs, bet jutās arī kā viens no Hitlera būtības paudējiem. Diplomātiju, ideoloģiju, mistiku Guderians atstāja citiem — šīs sfēras viņu neinteresēja, viņš bija pārliecināts, ka tanku karaspēks ir Hitlera spēka galvenais balsts, un tas izraisīja Guderiana sava nozīmīguma un neaizstājamības apziņu.

... Noskaidrojās, ka ceļš uz austrumiem nepavisam nav līdzīgs labi iebrauktajam ceļam, pa kuru savā laikā Guderiana tanki dārdēdami drāzās uz rietumiem. Austrumos vācu tanki sastapa tik niknu pretošanos, ka cilvēki ar skaidrāku saprātu katrā ziņā būtu sākuši domāt par bīstamajām sekām, kādas tai varētu būt. Taču gan Hitlers, gan Guderians bija pārliecināti, ka uz zemes nav speķa, kas spētu apturēt Vācijas bruņotas ordas.

Šķita, ka fakti to apstiprina.

Vācu armijai bija daudz vairāk tanku nekā jebkurai citai armijai pasaulē. Simtiem rūpnīcu iekarotajā Eiropā lēja bruņas, montēja motorus, ražoja ieročus. Vienam padomju tankam bija jācīnās ar trim vācu tankiem. Lai gan dažkārt arī tādā nevienlīdzīgā cīņā uzvarēja padomju tankisti, tomēr skaitliskajam pārsvaram bija liela nozīme. Vācu karaspēks virzījās uz priekšu, uz Maskavu.

«Kā tas tā ir iznācis, kā?» Guderians pašreiz sev jautāja. Viņš atkal un atkal atcerējās to dienu, kad tas bija sācies.

.. .Todien viņš bija atgriezies no karaspēka dajas, kura nekādi nespēja ieņemt miestiņu ar dīvainu, teiksmainu nosaukumu — Sudrabainie Dīķi. Durvīs viņu gaidīja štāba priekšnieks un tūlīt paziņoja, ka padomju karaspēks devis negaidītu triecienu divīzijām, kas atrodas dienvidos no Kaširas.

Kaširas grupējums veidoja vienu no četriem ķījiem, kuros bija sadalījusies Guderiana armija, kad viņš bija izlēmis apiet Tulu. Pirmais ķīlis bija domāts Tulas aplenkšanai no ziemeļiem, otrais bija virzīts uz Kaširu, trešais — uz Sudrabainajiem Dīķiem un ceturtais — krasi uz austrumiem.

Kaširas grupējums padomju galvaspilsētai bija pievirzījies tuvāk nekā pārējās 2. tanku armijas vienības un apdraudēja Maskavu no dienvidiem. Tagad, spriežot pēc štāba priekšnieka vārdiem, tieši šīm tanku daļām ienaidnieks bija devis triecienu.

Zābakiem klabot, Guderians uzskrēja otrā stāvā, pavēlēja telefonistam sazvanīt korpusa komandieri, kuram bija pakļautas divīzijas, kas atradās Veņovas un Kaširas rajonā, bet pats iesteidzās savā kabinetā, kur uz Tolstoja kādreizējā ēdamgalda bija izklātas kartes.

Viņš vēl neticēja, ka krievu trieciens ir tik spēcīgs, kā bija ziņojis armijas štāba priekšnieks. Neticēja, tāpēc ka negribēja tam ticēt.

Protams, Guderians juta, ka viņa karaspēka uzbrukums sāk apsikt. Tomēr armijas mīņāšanos uz vietas viņš centās sev izskaidrot ar salu, sniegu, antifrīzes trūkumu motoriem un ar nokavētiem degvielas pievedumiem priekšējām daļām, kas bija tālu atrāvušās no savas aizmugures.

Taču sals pēdējās dienās bija kļuvis pielaidīgāks, termometra dzīvsudraba stabiņš nenokritās zemāk par čet-liem pieciem grādiem, un, lai gan degvielas piegādē joprojām bija pārtraukumi un kareivji sala ziemas apģērba trūkuma dēļ, tas vien tomēr nevarēja tik katastrofāli ietekmēt viņa karaspēka daļu kaujas spējas.

Līdz šim Guderians bija ar tankiem triecies iekšā ienaidnieka karaspēkā, par flangiem nebēdādams, — viņš bija pārliecināts, ka ienaidnieks nespēs tankus atgriezt no pārējā karaspēka un vācu kājnieki, ieplūzdami pārrāvumā, paplašinās to līdz drošiem apmēriem.

Taču tagad stāvoklis bija mainījies. Guderians vēl nesaprata, kas tam par cēloni. Vai tas, ka padomju tanku skaits nez kāpēc nesamazinājās, bet gan palielinājās, kamēr vācu mašīnu skaits kļuva mazāks? Vai tas, ka krievi bija ne tikai iemācījušies nebaidīties no tanku ķīļiem, bet arī paši sākuši lietot līdzīgu taktiku?...

Viņš joprojām nekā nesaprata un nekā nebija mācījies, šis izdaudzinātais vācu ģenerālis.

Kad oktobrī izdarītais uzbrukums Maskavai faktiski nebija izdevies, Guderians visiem apgalvoja, ka tā pārtraukšana esot tikai taktisks manevrs, un arī pats tam ticēja.

Hitlera pavēle uzbrukumu atsākt 16. novembrī likās apstiprinām Guderiana pareģojuma pareizību.

Taču tagad Guderiana tankiem izdevās pavirzīties uz priekšu tikai dažus kilometrus diennaktī, bet novembra beigās virzīšanās uz priekšu apstājās pavisam.

Sirds dziļumos Guderians sāka just tikko jaušamu saltumu, un tik tikko dzirdama balss čukstēja, ka viss notiek citādi, pavisam citādi, nekā vajadzētu. Un lūk...

...Ienāca adjutants un ziņoja, ka korpusa komandieris gaida pie telefona. Guderians aši iegāja blakus istabā, izrāva klausuli sakarniekam no rokas un nesasveicinājies jautāja:

— Kas noticis? Ziņojiet!

Balss vada otrā galā atbildēja steidzīga un izbiedēta, un Guderians nespēja saprast, vai komandieris tāpat vien baidās par savu ādu vai arī viņa satraukumu izraisījis notikumu ārkārtīgums.

Lai nu ka būtu bijis, pēc pāris minūšu ilgas sarunas Guderianam kļuva skaidrs, kas noticis. Divas krievu tanku formācijas kopā ar kavalēriju devušas pēkšņu triecienu dienvidos no Kaširas, un karaspēka daļas, kas tur atradās, tagad bez pavēles atkāpjas.

Guderiana pirmā vēlēšanās bija korpusa komandierim piedraudēt ar lauka kara tiesu un pieprasīt agrākā stāvokļa atjaunošanu, lai tas maksā ko maksādams. Tomēr kaut kas atturēja viņu to darīt. Varbūt tas pats baisais, neizskaidrojamais saltums, kas Guderianu pārņēma aizvien vairāk un vairāk.

Beidzot viņš sacīja:

— Norādījumus jūs saņemsiet pēc piecām minūtēm. Gaidiet pie telefona!

Viņš iegrūda klausuli sakarniekam rokā un ātriem soļiem atgriezās kabinetā pie kartēm. Skaidrs bija tas, ka pie Kaširas krievi savilkuši galvenos spēkus. Līdz šim neviens nebija šaubījies, ka padomju karaspēks sevišķi neatlaidīgi pretosies rietumos, kur Hepnera 4. tanku grupa bija piegājusi galvaspilsētai vistuvāk.

Acīmredzot Staļins bija apmānījis visus. Apmānījis fon Boķu. Apmānījis 4. armijas pavēlnieku... Apmānījis pat viņu — Guderianu, pēkšņi dodams galveno triecienu tieši viņa divīzijām.

Guderians izsauca štāba priekšnieku un pavēlēja paziņot korpusa komandierim, kas gaidīja pie telefona: visiem līdzekļiem apturēt atkāpšanos un ieņemt aizstāvēšanās pozīcijas.

Kāpēc viņš pats nedeva šo pavēli?

Tāpēc, ka tobrīd, raudzīdamies kartē, viņš jau domāja par ko citu. Par to, ka krievu prettrieciens dienvidos no Kaširas ir tikai nākamo triecienu vēstnesis un šos triecienus jebkuru bridi sāks saņemt citas viņa tanku vienības, kuru flangi nepavisam nav aizsargāti.

Guderianu nemaz nenomierināja tas, ka, koncentrēdami karaspēku dienvidos, krievi reizē ir pavājinājuši savas pozīcijas ziemeļos un rietumos no galvaspilsētas un ka pietiek ar 4. armijas izrāvienu, lai ielauztos pilsētā. Guderianu neiepriecinātu uzvara, kas būtu samaksāta ar viņa — viņa! — armijas sakāvi, viņš negribēja par uzvaru maksāt ar savu prestižu, slavu, neuzvaramā ģenerāļa reputāciju.

Pēc ilgām, mokošām pārdomām viņš izsauca pie telefona 53. korpusa komandieri, kas atradās labajā flangā, pavēlēja viņam pārtraukt mēģinājumus virzīties tālāk uz Maskavu un lika pāriet aizsardzībā. Līdzīgu pavēli viņš

deva 47. korpusa komandierim, kura 10. motorizētā divīzija atradās pašā bultas smailē, kas tiecās uz ziemeļiem, uz padomju galvaspilsētu.

Nākamās trīs dienas Guderians apbraukāja savu karaspēku. Viņš pārliecinājās, ka neviena 2. tanku armijas daļa nespēj uzbrukumu turpināt. Milzīgie cilvēku un tehnikas zaudējumi, ienaidnieka spiediens, kas ar katru stundu kļuva stiprāks, tālāku virzīšanos uz priekšu padarīja neiespējamu.

Guderians atgriezās Jasna ja Poļanā drūms un nomākts. Neskatīdamies uz štāba priekšnieku, kas viņu sagaidīja, viņš lika tam tūlīt sagatavot pavēli par armijas pāriešanu aizsardzībā.

Vai viņš apzinājās, ka šī pavēle nozīmē visas operācijas «Taifūns» beigu sākumu?

Nez vai.

Taču Guderians saprata, ka viņa armija ir katastrofālā stāvoklī.

Naktī viņš uzrakstīja izmisīgu vēstuli ģimenei Berlīnē. «Krievi uzbrūk, un ir pilnīgs pamats gaidīt jaunas nelaimes,» viņš rakstīja. «Mūsu zaudējumi, it īpaši sala un slimību dēļ, ir lieli,» — lai gan «var cerēt, ka daļēji tie tiks izlīdzināti, kad kareivji atgriezīsies no hospitāļiem ...»;. Tālāk Guderians rakstīja, ka «tehnikas zaudējumi sala dēļ ir milzīgi» un ka viņš «nekad nebūtu ticējis, ka tik spožs militārais stāvoklis var tā mainīties kaut kādu divu mēnešu laikā».

Aizlīmējis vēstuli, kurā viņš bija izkratījis sirdi, Guderians nodomāja, ka attaisnoties ģimenei ir nesalīdzināmi vieglāk nekā fīreram ...

Rakstīt par sakāvi Hitleram viņš neuzdrošinājās.

Pēc ilgām pārdomām Guderians uzrakstīja vēstuli savam draugam — Hitlera adjutantam Smuntam, cerēdams, ka Smunts, sapratis situāciju, centīsies fīreru sagatavot jaunajām ziņām ...

Guderians rakstīja ne mazāk par stundu. Rezultātā radās dīvains dokuments — sausas, lakoniskas relācijas sajaukums ar histērisku žēlošanos, kas reizēm izvērtās gaudās. Guderians vairs nespēja valdīt pār nerviem. Viņš rakstīja, ka bijis spiests atkāpties un pārtraukt uzbrukuma mēģinājumus, jo sals šeit sasniedzis četrdesmit grādu un aukstums stindzina gan cilvēkus, gan dzīvniekus, gan motorus, ka nepietiek antifrīzes, eļļa motoros

3i

sasalst, cilvēkiem nav ko ēst, gaļa un sviests jācērt ar cirvi, ziemas apģērba nav un armijas kaujas spējas samazinājušās vairāk nekā par pusi...

Nākamajās dienās 2. tanku armijas daļas nespēja nostiprināties pozīcijās un joprojām atkāpās.

14. decembrī Guderians devās uz Roslavļu, uz armiju grupas «Centrs» štābu. Tur jau atradās no «Vilka midzeņa» atbraukušais sauszemes karaspēka pavēlnieks Brauhičs, 4. armijas pavēlnieks Klūge, ģenerāļi Hepners un Reinharts.

Guderians prasīja pastiprinājumus. Viņš teica, ka starp 24. un 53. tanku korpusu radusies ne mazāk kā trīsdesmit piecus kilometrus plata sprauga...

Armiju grupas «Centrs» pavēlnieks ģenerālfeldmar-šals fon Boks klausījās Guderianā uzmanīgi, tomēr tā kā vienaldzīgi. Varbūt tāpēc, ka bija klāt viņa priekšnieks Brauhičs, vai arī tāpēc, ka pēdējo dienu notikumi bija pilnīgi izjaukuši visus pavēlnieka plānus, satrauktajā Guderianā viņš raudzījās ar tādu kā tālu skatienu un tikai vienu reizi pārtrauca stāstījumu, vaicādams:

— Kur īsti pašreiz atrodas jūsu štābs?

— Jasnaja Poļanā, — Guderians atbildēja apjucis, kā pēkšņi apturēts skrējienā.

— Bet es domāju, ka Orlā, — fon Boks noteica neizteiksmīgā balsī.

Šī piezīme pilnīgi izsita Guderianu no līdzsvara.

— Esmu pieradis atrasties tur, kur ir mani kareivji, nevis divsimt kilometru no viņiem, feldmaršala kungs! — viņš skarbi atbildēja un pievērsa skatienu Brauhičam, meklēdams viņa līdzjūtību un atbalstu.

Taču Brauhičs vienaldzīgi klusēja.

Pēc tam tika dots vārds Hepneram un Reinhartam.

Tas, ko Guderians dzirdēja, iedvesa viņā šausmas un reizē viņu arī nomierināja. Nomierināja tāpēc, ka noskaidrojās: pret Hepnera tanku grupu un pret Reinharta 3. tanku grupu arī vēršas nikni krievu pretuzbrukumi, un tās ir spiestas uzbrukumu pārtraukt. Paguris bija ne tikai Guderiana karaspēks vien.

Klusēdams viņš klausījās, ka 9. armijas sektorā krievi no divām pusēm uzbrūk Kaļiņinai. Ienaidnieks ieņēmis Rogačovu un aplencis Kļinu, viņa rokās nokļuvusi Ja-hroma, atņemta Solņečnogorska, sagrābta Istra... Gu-dcrians būtu varējis vēl piebilst, ka zaudēta Jeļeca, ka ienaidnieks uzbrūk Ļivniem un savelk spēkus pie Jef-removas.,,

Bija skaidrs: jāatkāpjas. Pirmoreiz sešos kara mēnešos Guderians domās izrunāja šo viņam svešo vārdu «atkāpties».

«Jā, jā,» viņš sev teica, «citas izejas nav, lai saglabātu armiju grupa. Guderians kliedza, ka neesot nekādas jē-ierīkotās vecās aizstāvēšanās pozīcijas ...»

Guderians, kas bija pieradis pavēlēt, prasīt un draudēt, šoreiz gauži lūdzās.

Viņš tagad pievērsās Brauhičam, nevis fon Bokam, jo saprata, ka no tā vairs maz kas ir atkarīgs, — apturēt uzbrukumu un pāriet aizsardzībā bija spiesta faktiski visa armiju grupa. Guderians kliedza, ka neesot nekādas jēgas tik daudz karaspēka turēt bezdarbībā pie sasodītās Pēterburgas, lai gan pietiktu no turienes pārsviest uz Maskavas pievārti kaut vai dažas divīzijas, un situācija būtu glābta ...

Fon Brauhičs, vēl neatspirdzis pēc nesen pārciestā infarkta, bāls, ar uztūkumiem zem acīm, atbildēja, ka ģenerālis Guderians esot slikti informēts, ka fon Lēbs pašreiz nestāvot bezdarbībā, jo krievi pārgājuši uzbrukumā ne tikai pie Maskavas, bet arī dienvidaustrumos no Pēterburgas ...

Apspriede Roslavļā tuvojās beigām. Guderiana rīcībā nodeva vēl 2. lauka armiju, kuras uzdevums bija noturēt fronti pie Kurskas un līnijā Orla—Pavlovskoje—Aļeksina, nepieciešamības gadījumā atkāpjoties uz Oku.

Tika pieņemti vēl daži lēmumi, kas paredzēja arī pārējo grupas «Centrs» armiju plānveida atkāpšanos uz aizsardzībai izdevīgākām pozīcijām.

Taču, vienodamies, kam, kur un kad ir jāatkāpjas, apspriedes dalībnieki saprata, ka nevis viņi, cilvēki ģenerāļu formas tērpos, ar dzelzs krustiem pie krūtīm un vītiem sudraba uzplečiem, ir tie, kuri pašreiz nosaka gan savu, gan simtiem tūkstošu viņiem pakļauto kareivju un virsnieku likteni, bet ienaidnieks, kas uzbrūk jau otro nedēļu un ko apturēt viņi nespēj.

Ko krievi darīs turpmāk? Cik lielas ir rezerves, kuras viņiem izdevies savākt? Uz šiem jautājumiem nespēja atbildēt neviens.

Radās ari cits svarīgs jautājums: vai fīrers apstiprinās lēmumus, kas pašreiz tiek pieņemti šeit, pie šī galda? Runa taču ir par atkāpšanos! Vai- fīrers tai piekritīs?

Visi bija vienis prātis, ka nekavējoties jāziņo fīreram par īsto stāvokli. Jāziņo nevis vēstulē vai telegrammā, bet personiski. Un tas jādara cilvēkam, kam fīrers tic, nešaubīdamies par viņa drošsirdību un kompetenci ...

Un tad Guderians juta, ka visi skatieni pievērsti viņam.

«Gribat mani padarīt par grēkāzi?» viņš nikni nodomāja. «Gļēvuļi, jūs visi esat gļēvuļi! Baidāties no fīrera dusmām un gribat šai brīdī būt pēc iespējas tālāk no viņa? ... Gļēvuļi!»

Viņš jau bija gatavs pateikt to skaļi, nekautrējoties vārdu izvēlē, kā jau bija darījis ne vienreiz vien. Taču iedomājās, ka fīrers tik un tā uzzinās par neveiksmi, kas piemeklējusi armiju grupu «Centrs», arī par 2. tanku armijas divīziju sagrāvi. Kas var galvot, ka cilvēks, kuram iznāks par to ziņot fīreram, necentīsies nomelnot armiju pavēlniekus, arī viņu — Guderianu?

Nē, no briesmām nedrīkst bēgt, tām jādodas pretim! Tikai neslēpjot fīreram, cik varenus spēkus ienaidniekam izdevies savilkt pie Maskavas, tikai pastāstot par vācu kareivju mokām un ciešanām, tikai pierādot, ka uzbrukuma neveiksmē vainojams nevis karaspēks, bet Krievijas ziema un intendanti, kas nav parūpējušies par kareivju apgādi ar siltām drēbēm, — tikai tā iespējams novērst fīrera dusmas, viņam ieskaidrot, ka vienīgā izeja ir atkāpties, ieņemt izdevīgas aizsardzības pozīcijas, pārlaist tur nolāpīto ziemu un pavasarī ar jauniem spēkiem dot triecienu Maskavai.

Tas jāpasaka Hitleram, runājot ar kareivja atklātību, neaizmirstot arī atgādināt, ka karaspēks dziļi ciena savu fīreru un ir gatavs izpildīt jebkuru viņa pavēli...

Kad, ilgi klusējis, Guderians teica: «Es braukšu uz «Vilka midzeni»,» — visi atviegloti uzelpoja.

Priekšnamā pie drēbju pakaramā viņam pienāca klāt Brauhičs.

— Jūs esat uzņēmies grūtu uzdevumu, Heine, — viņš pusbalsī sacīja, — tomēr... tas ir karavīra cienīgs uzdevums. Karavīram taču nav tikai viens pienākums — ziņot par uzvarām ...

Laikam gan viņš gribēja uzmundrināt Guderianu. Taču vārdi, kas bija nākuši no viņa zilganajām lūpām, skanēja /.-īli un izklausījās pēc taisnošanās. Guderians pēkšņi saprata, ka viņam pretim stāv beigts cilvēks, ka Brauhiču sabeigusi ne jau slimība vien...

— Es izpildu savu pienākumu, — Guderians vēsi atbildēja.

Srauhičs sniedza roku, un, to paspiezdams, Guderians juta, cik auksta un gurda ir feldmaršala roka.

Bet Rrauhičs dīvaini pasmaidīja un pavisam klusi teica:

— Muciņ, muciņ, tevi gaida grūts ceļš .,.

Vācu avīzēs visu laiku bija lasāms standartizēts teiciens: «Fīrers atrodas kaujas laukā.»

Taču Hitlers nekad tur nebija uzturējies. Vispār — kopš bija sācies karš ar Padomju Savienību, Rastenbur-gas mežu viņš bija pametis tikai dažas reizes: devies uz fon Lēba štābu, kad padomju karaspēks bija piespiedis fon Lēba armijas gandrīz mēnesi mīņāties pie Lugas aizsardzības linijas, reizi aizbraucis uz Borisovu, kur kādu laiku bija izvietots fon Boka štābs, un krietni vēlāk, 1942. gada vasarā, — uz Poltavu, kas toreiz atradās simtiem kilometru no frontes.

Pārējo laiku Hitlers gandrīz pastāvīgi mita «Vilka midzeni» un savu bmikuru pameta tikai tādēļ, lai kopā ar aitu suni Blondiju dotos pastaigā pa šauru betona celiņu starp mīnu laukiem ...

Hitlers mīlēja šo suni visvairāk tāpēc, ka tas bija pieradināts vienmēr izpildīt viņa pavēles: «Uz priekšu!» «Ņemt ciet!» «Pie manis!» «Man blakus!».

Patiesību sakot, šajos vārdos bija ietvertas galvenās Hitlera prasības.

Tiesa, viņa publiskajās runās, bezgalīgajās sarunās vakara tējas laikā, pareizāk sakot, nevis sarunās, bet gan monologos, jo runāja vienīgi fīrers, bet pārējie viņā klausījās, šie, la teikt, programmatiskie vārdi iejuka milzumā citu vārdu.

Viņš prata un viņam arī patika runāt, izdarīt ekskursus vēsturē, analizēt tagadni un pareģot nākotni. Viņa galva

bija piebāzta ar faktiem, ko viņš bija uzzinājis daudzās grāmatās par vēsturi un politiku.

Šinīs grāmatās izklāstītās domas dīvaini savijās kopā ar paša Hitlera domām, kuras viņam bija radušās, neilgi dienot ķeizara armijā, gadiem ilgi klīstot apkārt ar tukšu kabatu, pēc neveiksmīgā Bavārijas puča īsu laiku atrodoties ieslodzījumā Landsbergas cietumā, nonākot saskarē ar vācu skrandu proletāriešiem, kas bija neizglītoti, saniknoti, bezdarba un inflācijas izmocīti, pārliecināti, ka pastāv tikai viens ceļš uz pārmaiņām — sist, lauzt, dragāt, un alka dzirdēt skaļu, aicinošu balsi, kura viņiem norādītu, kas tad īsti būtu sitams un dragājams... Viņš pazina arī citus cilvēkus, kas tāpat alka pēc pārmaiņām. Inflācija viņiem nesagādāja ciešanas, viņi no tās iedzīvojās, uzkrāja bagātību un trīcēja un drebēja, jau iedomājoties vien, ka varētu to zaudēt, ap savām savrupmājām uzcēla augstus čuguna žogus, uzņēmumos turēja personisku policiju. Un tomēr viņi baidījās. Baidījās no daudzajiem dzīves pabērniem, bet visvairāk no tiem, kas darbaļaudīm mācīja šķiru cīņas loģiku. Arī šiem bagātniekiem bija vajadzīgs lozungs, viņi meklēja cilvēku, kas mācētu no viņiem novērst tautas dusmas, spētu dzīves pabērnus uzrīdīt tiem, kuri cenšas šiem pabērniem palīdzēt.

Par tādu cilvēku kļuva Hitlers.

Viņš ne vien prata piekopt diplomātisku spēli, kuras pamatā allaž bija piedraudēšana ar spēku, viņš bija ne tikai vācu skrandu proletāriešu organizators un bundzinieks, viņš ne tikai pulcēja ap sevi bodnieķeļus un sīkos spekulantus, kas jo dienas jo vairāk zaudēja savus nožēlojamos ienākumus, bija ne tikai enerģisks, ar stipru gribu apveltīts bagātnieku sulainis, viņš bija arī izveicīgs vienkāršošanas meistars.

Hitlera paša zemē bija miljoniem cilvēku, kas laida gar ausīm viņa runu juceklīgumu, viņa pseidovēsturis-kās analoģijas un asociācijas, palika vienaldzīgi pret argumentāciju, kas allaž bija dibināta uz aplamām premisām, toties kāri tvēra vienkāršos, katram labi saprotamos vārdus: «Uz priekšu!» — «Pie manis!» — «Man blakus!»...

Pārliecība par savu neierobežoto varu, pārliecība par to, ka viņam šai tumšajā, dzeloņstiepļu žogu, mīnu lauku un sargtorņu apņemtajā meža biezoknī tikai jāpasaka viens vārds — un tūkstoši, nē, simtiem tūkstošu cilvēku dosies pa labi vai pa kreisi, uz priekšu vai atpakaļ, uz ziemeļiem vai dienvidiem, uz austrumiem vai rietumiem, izraisīja Hitlerā visvarenības apziņu un reibināja viņu. Viņš nekad nebija redzējis degam vācu tankus, ietriecamies zemē gaisa spēku lidmašīnas, noasiņojam kareivjus. Pēc viņa priekšstata šie tanki varēja vienīgi joņot uz priekšu, sadragājot un iznīcinot savā ceļā visu — cilvēkus, mājas, kokus; šīs lidmašīnas bija nesasniedzamas ienaidnieka iznīcinātājiem un zenītartilērijai, šie kareivji spēja vienīgi uzbrukt... Viņš bija pārliecināts, ka viņa armija nav uzvarama, ka vajadzīgs vēl tikai viens izrāviens — un Maskava būs ieņemta ...

Viņš tam visam ticēja līdz pat tām decembra dienām, kad «Vilka midzenī» sāka izplatīties valodas, ka fon Boka karaspēks, no kura priekšējām pozīcijām varēja saskatīt padomju galvaspilsētu, vairs netiek ne soli uz priekšu.

Hitleram visādi slēpa patieso stāvokli. Neviens negribēja zaudēt ģenerāļa uzplečus, neviens negribēja goda krustiem apkarinātos formas svārkus mainīt pret svītrotajām arestanta drēbēm. «Vilka midzeņa» iemītnieki ienīda šo dieva nolādēto vietu, kas vasarā un rudenī bija sasmakušiem purva izgarojumiem piesūkusies, allaž ēnaina, ar odu mākoņiem pilnu gaisu, bet ziemā — piesnigusi un vējaina. Vieni «Vilka midzeni» dēvēja par klosteri, citi — par cietumu. Taču neviens nevēlējās to apmainīt pret īstu cietumu vai koncentrācijas nometni. Un neviens neuzdrošinājās fīreram pasacīt, ka pašreiz uzbrūk nevis vācu karaspēks, bet gan padomju armijas, ka Maskava, kas vēl vakar bija tik tuvu, šodien ir no fon Boka karaspēka tālāk nekā toreiz, kad tas sāka «izšķirošo» uzbrukumu, tālāk, ja attālumu mērī ne tikai kilometriem, bet arī ar spēju to pārvarēt.

Gan Keitels un Brauhičs, gan Jodls un Halders, nekā nenorunājuši, izstrādāja viltīgi izdomātu taktiku, kas dibinājās uz principu: sevišķi nemelot, tomēr arī patiesību Hitleram nestāstīt.

«Jūsu karaspēks drošsirdīgi izturēja ienaidnieka spiedienu, kad tas mēģināja nākt pretuzbrukumā.» — «Ienaidnieks joprojām cenšas pretoties un pāriet pretuzbrukumā, bet tas apstiprina vienīgi to, ka viņš pagurst,» — apmēram tādiem izteicieniem viņi operatīvajās apspriedēs ziņoja par stāvokli pie Maskavas.

Būtu naivi domāt, ka Hitlers dzīvoja pilnīgā neziņā. Bultas, kuras Haldera un Jodla štābu operatori bija spiesti zīmēt kartēs, karodziņi, kas viņiem bija jāpārsprauž, vēstīja Hitleram vairāk nekā vārdi. Taču viņš nevēlējās nekā ievērot, nevēlējās domāt par to, kas notiek.

Padomju informācijas biroja ziņojumus — vispirms par vācu karaspēka sakāvi pie Maskavas, bet vēlāk par Ka-ļiņinas ieņemšanu — noslēpt no Hitlera nebija iespējams. Vienīgais, ko izdevās noslēpt, bija Roslavļā pieņemtais lēmums par karaspēka atvilkšanu uz agrākajām nocietinātajām pozīcijām. Lēmumu gan vajadzēja apstiprināt Hitleram, taču fon Boks bija telegrafējis, ka uz galveno mītni izlido Guderians ar sīku ziņojumu, un tas gan Keitelu, gan Halderu atbrīvoja no nepieciešamības pašiem uzņemties sarunu.

Viņi juta, ka Hitlers tikai ar pūlēm apvalda niknumu. Acīmredzot viņš saka apjēgt, ka arī šoreiz viņa plāniem nebūs lemts piepildīties. Taču lietišķi novērtēt stāvokli viņš nespēja. Fanātiska ticība vācu armijas varenībai, pastāvīgas Himlera runas par to, ka sašķobīt šo varenību, ja tas vispār iespējams, nepavisam nevar ienaidnieka darbība, bet gan dažu augstu ģenerāļu un virsnieku enerģijas trūkums un dažkārt pat neticība uzvarai, virzīja Hitleru uz vienīgā viņam ierastā un pieņemamā ceļa — uz iebiedēšanas un terora ceļa.

11. decembrī Hitlers pieteica karu Savienotajām Valstīm. Protams, pieņemt šo lēmumu viņu mudināja ne tikai uzbrukums Pērlhārborai, bet lielā mērā arī cenšanās parādīt savu spēku, demonstrēt pasaulei Vācijas iespējas uzvarēt vienu lielvalsti, būt kara stāvoklī ar otru, cīnīties uz dzīvību un nāvi ar trešo un tagad mest vēl izaicinājumu ceturtajai lielvalstij.

Tajās dienās Hitlers izdeva pavēli ar nosaukumu «Tumsa un migla». Pavēlē bija teikts, ka fīrers pēc ilgām pārdomām secinājis: pret impērijas ienaidniekiem nepieciešams lietot efektīvākus sodus, pret impēriju un okupācijas karaspēku vērsta darbība sodāma ar mūža ieslodzījumu cietumā vai koncentrācijas nometnē, bet sevišķi bīstama rīcība — ar nāvi.

Bija jūtams, ka Hitlers drudžaini meklē izeju, ka jebkuru brīdi var sākties negaiss...

3a

I

20. decembri Padomju informācijās birojs pārraidīja Ziņojumu ar nosaukumu «Ļeņingradas frontes karaspēka panākums»; tajā bija teikts, ka ģenerālmajora Fedjuņin-ska komandētās 54. armijas daļas niknās kaujās satriekušas ienaidnieka Voibokaias grupējumu, ka Voibokalas rajonu un staciju ieņēmis padomju karaspēks un tagad 1 turpina vajāt ienaidnieku, kas atkāpjas.

Sis ziņojums, kas liecināja par jaunu fon Lēba kara-f spēka sakāvi, bija tā dzirkstele, kura izraisīja eksplo-f ziju...

Kārtējā operatīvajā apspriede, kura, ka vienmer, sākās tieši divpadsmitos, Hitlers ģenerāļus apveltīja ar rupjām lamām. Viņš kliedza par savām jau ilgajām aizdomām, ka viņu krāpj, slēpj viņam īsto stāvokli, un, sizdams ar dūri pa galdu, draudēja ar lauka kara tiesu...

Neviens nekā nebilda. Visi zināja, ka vakarā ieradīsies Guderians...

Lidmašīnai, kurā lidoja Guderians, gandrīz tūkstoš kilometru lielo attālumu vajadzēja veikt trīsarpus stundās, taču pretvēja dēļ tā novēlojās.

Visu ceļu Guderians bija iegrimis drūmās pārdomās. Viņš saprata, ka spēris riskantu soli, pieteikdamies ziņot Hitleram par īsto stāvokli un lūgt viņu apstiprināt Ros-lavļā pieņemto lēmumu par atkāpšanos. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka rīkojies pareizi. Viņš taču bija izveidojis vācu armijā to ieroču šķiru, kurai piederēja galvenā loma Eiropas iekarošanā un kura bija devusi iespēju iespiesties padomju teritorijā daudzu simtu kilometru dziļumā. Kurš tad, ja ne viņš spēs Hitleru pārliecināt, ka nav citas izejas?

Taču Guderians pašreiz prātoja ne tikai par to, kā Hitlers uzņems viņa ziņojumu. Viņš joprojām uzdeva sev to pašu jautājumu, uz kuru nebija varējis rast atbildi, ne apbraukādams sava karaspēka daļas, kas atkāpās, ne noliekdamies pār kartēm Jasnaja Poļanā, ne Roslavļā klausīdamies armiju pavēlnieku ziņojumos: kā tas varēja notikt? Kur krieviem radies tik daudz tanku, turklāt ne tikai vecās konstrukcijas tanki, kuru bruņas nespēja izturēt vācu šāviņus, bet arī jauni tanki, kas bija mazāki apmēros, toties ar lielāku manevrēšanas spēju, ar daudz stiprākām bruņām, teicami apbruņoti?

Tie nebija ne angļu, ne amerikāņu, bet padomju tanki — par to Guderians jau bija pārliecinājies, aplūkodams pirmo sadauzīto jaunā tipa tanku. Bet kā krieviem izdevies noorganizēt to ražošanu tādos apstākļos, kad viņus piemeklē neveiksmes kara laukā un rūpniecībai katrā ziņā bija jāsabrūk? Krievija taču zaudējusi milzīgu teritoriju, simtiem rūpnīcu un galvenās izejvielu bāzes. Kā krieviem izdodas saražot aizvien jaunus tankus, lidmašīnas un lielgabalus?

Apziņa, ka krieviem pieder kāds draudīgs noslēpums, viņu nomāca vairāk nekā gaidāmā saruna ar Hitleru.

Jā, Guderians uzstās, ka jāpārtrauc pašreizējie bezcerīgie mēģinājumi doties pretuzbrukumos un karaspēks jāatvelk uz agrākajām nocietinātajām pozīcijām. Jāiegūst atelpa, jāpapildina personālais sastāvs, karaspēks labāk jāapgādā ar bruņojumu, jāpārlaiž ziema. Citas izejas nav.

Taču — kas var galvot, ka šo atelpu krievi neizmantos savā labā? Kas spēj piespiest laiku, lai krieviem tas apstātos un darbotos vienīgi Vācijas labā?

Guderianam atkal ausīs ieskanējās vārdi, ko Brauhičs bija teicis atvadīdamies: «Mūciņ, mūciņ, tevi gaida grūts ceļš...»

Bija jau pāri septiņiem vakarā, kad Guderians beidzot ieradās «Vilka midzenī».

Lidlaukā viņu sagaidīja kāds Danvics, ko ģenerālis savā laikā vairākkārt bija redzējis Hitlera pieņemamā istabā jaunajā impērijas kancelejas ēkā.

Guderians jutās mazliet aizvainots, ka viņu nav sagaidījusi cita — augstu stāvoša persona, ja ne pats Šmunts, ar kuru viņam bija personiski sakari.

Danvics atvēra ģenerālim mašīnas pakaļējās durtiņas, pats apsēdās priekšā blakus šoferim, un viņi sāka braukt.

Guderians painteresējās, kad fīrers viņu pieņems. Danvics atbildēja, ka visi jau sapulcējušies un gaida viņu. Kas tur pie fīrera būs ieradušies, Guderians varēja iedomāties. Keitels, Jodls, varbūt Halders. Un, protams, Brauhičs ...

Viņš ļoti cerēja uz Brauhiča atbalstu. Roslavļā sauszemes karaspēka pavēlnieks taču nebija iebildis pret lēmumu atkāpties un pāriet aizsardzībā, un tagad gribot negribot viņam šis lēmums būs jāaizstāv arī pie Hitlera.

«Vilka midzenī» Guderians nebija bijis kopš augusta. Toreiz pār Vāciju dzirkstīja vasaras saule, bet tur mežā bija tumšs un mitrs. Biezās priedes un egles gandrīz nelaida cauri saules starus. Odi veseliem mākoņiem lidinājās virs nelielajām betona ēkām, kuru jumti maskēšanās nolūkā bija apaudzēti ar vīteņiem. Dzelzceļa atzarojumu, kas veda uz Gēringa štābu, sedza pelēkzaļš tīkls.

Tagad visapkārt bija sniegs, odi, protams, nelidinājās. Cku, kā ievēroja Guderians, bija krietni vairāk. No kādas garas, pie zemes pieplakušas mājas nāca ārā karavīri, pamazām izklīzdami pa asfaltētajiem celiņiem, kas veda uz visām pusēm. Viņu vidū bija krietni daudz augstāko virsnieku.

— Kas tur īsti notiek? — Guderians vaicāja. — Vai kāda apspriede?

— Nē, — Danvics atbildēja, — beidzies seanss.

— Kas? — Guderians neizpratnē jautāja.

— Seanss. Tas ir kinoteātris.

«Kinoteātris?!» Guderians klusībā izsaucās. «Tai laikā, kad frontē iet bojā karaspēks, viņi te izklaidējas, skatīdamies filmas?!»

— Cik es atceros, — viņš drūmi teica, — agrāk galvenajā mītnē kinoteātra nebija.

— Tagad te ir daudz kā tāda, kā agrāk nebija, ģenerāla kungs, — Danvics atbildēja, galvu nepagriezis, ar dīvainu intonāciju, taču tūlīt piebilda parastā, lietišķā balsī: — Galvenajā mītnē tagad ir daudz vairāk cilvēku. Bet izklaidēšanās, kā jūs saprotat, nav nekādas. Tāpēc arī uzcelts kinoteātris, māja viesiem ...

«Izklaidēšanās!» Guderians klusībā nikni atkārtoja, raudzīdamies uz karavīru grupām, kas izklīda pa celiņiem. Viņš ievēroja, ka visi ir ģērbušies labi, ziemai piemēroti — mēteļi ar kažokādas apkaklēm, ausu sildītāji...

— Vai te nav pārāk daudz virsnieku? Frontē viņu trūkst, — Guderians teica, sašutumu vairs neslēpdams.

— Iespējams, ka jums ir taisnība, ģenerāļa kungs, — Danvics negaidot piekrita.

Taču dīvaini — šī labprātīgā viņa taisnības atzīšana Guderianu saniknoja vēl vairāk. Viņam gribējās teikt, ka arī pašam Danvicam īstā vieta ir frontē, nevis kaut kur tūkstoš kilometru no tēs.

Pēkšņi pavisam tuvu nodārdēja skaļš sprādziens. Un tūlīt griezīgi iekaucās sirēna.

— Kas tas ir? — Guderians bažīgi jautāja.

— Nepievērsiet tam uzmanību, ģenerāļa kungs! — Danvics atmeta ar roku. — Uz mīnu lauka uzskrējusi lapsa. Vai zaķis.

— Un tāpēc kauc sirēna?

— Tāda kārtība, ģenerāļa kungs. Trauksmes signāls. Te baidās, ka krievi nenomet izpletņlēcējus. Karš paliek karš.

— Jūs varētu par to vairāk uzzināt, ja atrastos frontē! — Guderians rupji sacīja. — Te gan, — viņš dzēlīgi piebilda, — dienesta pakāpes acīmredzot piešķir ātrāk. Jūs pats vēl esat diezgan jauns, taču jau pulkvedis.

Guderians bija nikns par visu. Par to, ka viņu nav sagaidījis Smunts. Par to, ka viņu nobaidījis tas idiotiskais sprādziens. Par to, ka virsnieki šeit izklaidējas.

— Es esmu bijis frontē kopš pirmajām kara dienām, ģenerāļa kungs, — Danvics atbildēja, neparādīdams nekādu aizvainojumu. — Šeit es neesmu ilgi. Starp citu, pulkveža pakāpi saņēmu tikai pirms trim dienām.

— Apsveicu, — Guderians noburkšķēja un nespēja noturēties neiedzēlis: — Acīmredzot, neilgu laiku uzturoties galvenajā mītnē, var ātrāk tikt augšā pa dienesta kāpnēm, nekā mēnešiem karojot frontē.

— Jums taisnība, ģenerāļa kungs, — Danvics atbildēja.

«Dīvains virsnieks,» Guderians nosprieda.

Viņš nezināja,-kas notiek Danvica dvēselē.

No Oršas atgriezies «Vilka midzenī», savus iespaidus par apspriedi Danvics izklāstīja Himleram mutvārdiem, bet vēlāk pēc viņa pavēles — arī rakstveidā.

Pēc tam viņš devās uz Haldera štābu, lai saņemtu sīkākus norādījumus par Hitlera doto uzdevumu. Fīrera nodoms izveidot triecienvienību, kas virzītos uz Vologdu, prasīja daudz ko saskaņot un precizēt.

Haldera štāba darbinieki klausījās Danvicā izbrīnījušies. Tur nebija pat dzirdēts par uzdevumu doties uz Vologdu. Štāba operatīvās pārvaldes priekšnieks Dan-vicam gan sacīja, ka šai sakarā esot pieprasīts paskaidrojums ģenerālim Šmitam un viņš atbildējis: pašreiz, kad pret viņa karaspēku vērsts ļoti stiprs ģenerāļa Merec-

kova armijas spiediens un viņš par savu galveno uzdevumu uzskata Tihvinas atgūšanu, uzbrukt Vologdai būtu bezprāts.

Pēc tam... pēc tam Danvicam saka likties, ka visi viņu aizmirsuši. Hitlers viņu pie sevis vairs neaicināja, bet lūgt fīreram jaunu tikšanos Danvicam likās netaktiski. Turklāt viņš pats došanos uz Vologdu uzskatīja par neiespējamu, vismaz ziemas apstākļos, un nepavisam nebija ieinteresēts fīreram šo nodomu atgādināt.

Danvicam tagad gribējās tikai pēc iespējas drīzāk atgriezties savā karaspēka daļā.

Taču, zinādams neparasti labo Hitlera atmiņu, viņš baidījās, ka fīrers varētu pēkšņi atcerēties savu pavēli. Turklāt doties atpakaļ uz karaspēka daļu Danvics drīkstēja tikai pēc nepieciešamo dokumentu, pirmkārt, rakstiska rīkojuma saņemšanas. Bet viņa izsaukums uz galveno mītni bija, tā teikt, ārkārtējs, un tāpēc neviens ne ģenerālštāba operatīvajā daļā, ne personālā sastāva pārvaldē negribēja uzņemties atbildību par viņa došanos atpakaļ uz fronti.

Pirmajā drošības zonā, kur atradās fīrers, Danvics tagad vairs netika. Protams, viņš varēja piezvanīt kādam fīrera adjutantam. Taču viņš neuzdrošinājās to darīt, jo baidījās, ka viņu neatstāj galvenajā mītnē kādā štāba amatā. Pēc divām «Vilka midzenī» pavadītām nedēļām Danvics nodrebinājās šausmās, jau iedomājoties vien par iespēju uz ilgu laiku iestrēgt šai drūmajā nostūrī.

Viņš jau bija sapratis, ka cerēt uz agrāko posteni fīrera tiešā tuvumā viņš vairs nevar, — tagad tur bija citi cilvēki, un tie nejuta nekādu vajadzību pēc Danvica. Pats fīrers, kas sākumā bija pilnīgi nodevies pret Maskavu vērstā uzbrukuma atjaunošanai, bet vēlāk domāja vienīgi par neveiksmēm Centrālajā frontē, protams, vispār bija viņu aizmirsis.

Danvicam gribējās atklāti aprunāties ar kādu paziņu, kurš labi izprot galvenās mītnes darba mehānismu un cilvēku savstarpējās attiecības, kas tur izveidojušās. Bija vajadzīgs cilvēks, kam nebaidoties varētu pastāstīt par savām šaubām un bažām. Viņš atminējās Erastu Krī-geru, ar kuru pēdējo reizi bija ticies un runājis Oršā. Taču Krīgeru negadījās sastapt. No Oršas Danvics bija atgriezies kopā ar Brenneki, un viņš pat nezināja, vai ari Krīgers ir no turienes atbraucis.

Danvics nolēma doties pie paša Haldera. Viņš aizgāja pie tā un lūdza atļauju atgriezties pulkā.

Ģenerālštāba priekšnieks klusēdams noklausījās viņa lūgumu, caur pensneju vērīgi viņā paraudzījās un, plecus paraustījis, teica:

— Patiesību sakot, jūs neesat man vajadzīgs, pulkvežleitnant. Cik es zinu, par jums interesējas cits resors.

— Cits? — Danvics brīnījās. — Kāds, ģenerāļa kungs?

Mazās Haldera Ūsiņas tik tikko ietrīsējās, it kā viņš

gatavotos smaidīt, taču viņš tūlīt lika apdzist šim smaidām, kas vēl nebija ne parādījies.

— Atkārtoju, pulkvežleitnant, man jūs neesat vajadzīgs, — Halders sacīja. Un dzedri piebilda: — Varat būt brīvs.

Danvics izgāja no ģenerālštāba priekšnieka kabineta samulsis, visvisādi prātodams. Viņš nezināja, kā saprast pēdējo Haldera teikumu. Vai tas nozīmēja vienīgi to, ka saruna beigusies, vai arī tas bija jāsaprot kā atļauja doties projām uz savu pastāvīgo dienesta vietu?

To izdevās atminēt nākamajā dienā, kad Danvicu pēkšņi izsauca uz kādu vienstāva mājeli, kas atradās savrup no citām un tika pastiprināti apsargāta.

Iegājis nelielā, galda lampas apgaismotā istabā ar kailām, pelēkām sienām, Danvics sākumā nespēja saskatīt aiz rakstāmgalda sēdošā cilvēka seju.

— Sveicināts, Danvic! — viņš izdzirda pazīstamu balsi un tikai tad saprata, ka viņa acu priekšā ir SS šturmban-fīrers Dītmars Grīnvalds, tas pats gestapo virsnieks, kam viņš, atrazdamies frontē, bija iedevis Hitleram adresēto vēstuli.

— Sēdies! — Grīnvalds sacīja. — Kā redzi, tavu uzdevumu esmu izpildījis. Tu atrodies galvenajā mītnē, un, cik man zināms, tevi ir pieņēmis fīrers.

— Jā... paldies, — Danvics apjucis teica, joprojām nesaprazdams, kāpēc viņš būtu ievajadzējies Grīnvaldam.

— Esmu tevi ataicinājis SS reihsfīrera uzdevumā, — Grīnvalds sacīja svarīgi, pat svinīgi un tad, ironiski pasmīnēdams, piebilda: — Tādu ievērojamu personu kā tu, protams, pats uz savu galvu es nebūtu iedrošinājies traucēt. Ar ko tu pašreiz nodarbojies?

— Ne ar ko! — Danvics drūmi atbildēja. — Klimstu apkārt kā dieva nepieņemts. Gribu pēc iespējas drīzāk atgriezties frontē, taču mani neviens nelaiž, lai gan neviens it kā ari netur. Vardu sakot, es šeit nevienam neesmu vajadzīgs.

— Šai ziņā gan tu maldies. Tu esi vajadzīgs. Ļoti vajadzīgs!

Danvics klusēja. Nesenie Haldera vārdi: «Par jums interesējas cits resors,» — atkal ieskanējās viņam ausīs.

— Vai tikai gestapo negrib ar mani nodarboties? — viņš izaicinoši jautāja. — Varbūt man būs jāatbild par to, ka līdz šim nav ieņemta Pēterburga?

— Ko tu runā, Arnim, — Grīnvalds saudzīgi atbildēja, — par tiem, kas vainojami neveiksmē pie Pēterburgas, tu pilnīgi pareizi tiki rakstījis vēstulē fīreram.

«Tātad gestapo tomēr izlasīta mana vēstule!» Danvics gandrīz izsaucās, tomēr novaldījās un drūmi sacīja:

— Tās bija vispārīgas frāzes... Es gan ne no vienas neatsakos.

— Nē, nē, Danvic, tu par zemu novērtē savas vēstules nozīmi, — Grīnvalds teica. — Protams, tu esi tajā izteicis tikai vispārīgus apsvērumus, tomēr tie apbrīnojami pareizi ataino patieso stāvokli. Es teiktu — reālās briesmas.

— Kādas briesmas? — Danvics nesaprata.

■— Gļēvumu, nodevību, sakāvniecisku noskaņojumu!

Grīnvalds pārliecās pār galdu tuvāk Danvicam un klusi sacīja:

— Tu taču, izrādās, esi pravietis, Arnim ...

— Es? Pravietis? — Danvics brīnījās.

— Jā, jā, izrādās, tu esi pravietis! — Grīnvalds atkārtoja. — Vai esi dzirdējis, ka krievi pie Maskavas pārgājuši pretuzbrukumā?

— Jā, šo to esmu dzirdējis.

— Kā tu domā, kāpēc viņiem tas ir izdevies?

— Man grūti atbildēt uz šo jautājumu, — Danvics nedroši teica, — es nekad neesmu bijis Centrālajā frontē un ...

— Tāpēc nemaz tur nebija jābūtl — Grīnvalds izsaucās. — Ir tikai jāpalauza galva. Padomā pats! Divas nedēļas mūsu karaspēks ar uzvarām virzījās uz priekšu. Tas jau redzēja Kremli! Un pēkšņi — viss mainās. Krievi neizprotamā veidā uzzina, kur ir mūsu frontes vājās vielas, un dod tur triecienus.

— Arī pie Pēterburgas mūsu karaspēks gandrīz sasniedza pilsētas ielas, tomēr...

— Jā, jā! — Grīnvalds priecīgi pievienojās. — Un tu rakstīji, kāds tam cēlonis! Vai atceries? Tu pats to minēji: ģenerāļu gļēvums, neticība uzvarai, nespēja, pareizāk sakot, nevēlēšanās izpildīt fīrera pavēles.

Jā, Danvics atcerējās, viņš bija par to rakstījis vēstulē Hitleram.

— Un, redz, — Grīnvalds turpināja, — šiem pašiem cēloņiem bija sava nozīme arī pie Maskavas. Nodevība! Ziņas par mūsu karaspēka stāvokli neapšaubāmi ir nokļuvušas ienaidnieka rokās. Mēs esam nodoti, Danvic!

— Nodoti? — Danvics bažīgi jautāja. — Bet kas ir nodevis?

— To mēs pagaidām nezinām. Taču pati nodevība nav apšaubāma. Pirmais secinājums ir šāds: mums ar īpašu rūpību jānodibina tīrība un kārtība pašu mājās. Vai tu vari iedomāties, — Grīnvalds atkal pārliecās pār galdu un, skatīdamies Danvicam tieši acīs, turpināja, — kādu pakalpojumu būtu varējis izdarīt ienaidniekam cilvēks, kas, teiksim, piedalījās apspriedē Oršā?

— Vai tu esi prātā jucis, Grīnvald?! — Danvics skarbi izsaucās. — Oršā taču bija fīreram uzticīgi cilvēki!

— Nesaki vis, nesaki, Danvic ... — Grīnvalds noteica. — Mums jāpasargā fīrers no nodevības. Pat potenciālas, nemaz nerunājot par faktisku ...

— Tas ir jūsu darbs! — Danvics paraustīja plecus.

— Vieni paši mēs būtu bezspēcīgi. Par laimi, atrodas cilvēki, kas ir gatavi mums palīdzēt. Un ir jau palīdzējuši.

— Par ko tu runā?

— Vispirms par tevi, — Grīnvalds atbildēja skaidri un uzsvērti, cieši vērdamies Danvicā.

To pateicis, viņš pabāza roku zem galda, nospieda tur piestiprinātu signalizācijas pogu, un pēc mirkļa durvīs parādījās esesietis melnā formas tērpā.

— Vediet iekšā! — Grīnvalds īsi pavēlēja.

Danvics gribēja vaicāt, ko tas nozīmē, jau pavēra lūpas, bet pēkšņi izbrīnā sastinga. Esesieša atbalstīts, lēnām, ar pūlēm vilkdams kājas, istabā ienāca Ernsls Krī-gers.

Viņu tik tikko varēja pazīt, viņš bija neskuvies, izpū-ris, ar nospodrinātiem zābakiem kājās, ģērbies saņurcītā formas tērpā bez uzplečiem.

— Ernst! — Danvics izsaucās, pielēkdams kājās.

Viņš gribēja pieiet Krlgeram klāt, bet Grīnvalds uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Pulkvežleitnant Danvic! — viņš sacīja, katru vārdu uzsvērdams. — Ievērojiet disciplīnu! Jūs esat uzaicināts uz gestapo, lai apstiprinātu vai noliegtu to, ko tūlīt dzirdēsiet. Karavīra pienākums prasa no jums pakļauties mūsu izmeklēšanas procedūrai, ko apstiprinājis SS reihs-firers. Tātad runāšu es.

To pateicis, viņš attaisīja galda atvilktni, izņēma no turienes kādus vākus, tad, pievērsdamies Krīgeram, norādīja uz krēslu, kas viens pats stāvēja pie pretējās sienas, un teica:

— Sēdieties, Krīger!

Tas, esesieša atbalstīts, gausi vilkdams kājas pa cementa grīdu, gluži kā robots piegāja pie krēsla un apsēdās, pareizāk sakot — atkrita uz tā.

— Tagad, — Grīnvalds turpināja, atvērdams vākus, — es nolasīšu kādas sarunas pierakstu; šī saruna notika Pleskavā virsnieku kazino biljarda istabā starp bijušo armijas pulkvedi Ernstu Krīgeru un pulka komandieri pulkvežleitnantu Arnimu Dan vicu. Ja jūs, pulkvežleitnant, vai jūs, Krīger, uzskatīsiet savus izteikumus par nepareizi fiksētiem, lūdzu mani apstādināt, paceļot roku.

Un, pievilcis sev tuvāk galda lampu, Grīnvalds sāka lasīt.

Danvics klausījās un neticēja savām ausīm. Viss, ko sacīja Krīgers un ko viņš pats atbildēja, bija pierakstīts ārkārtīgi precīzi, it -kā toreiz biljarda istabā būtu neredzams bijis klāt kāds trešais un cītīgi stenografējis viņu sarunu.

Tomēr ne... Jau pavisam drīz Danvics saprata, ka pierakstā šis tas ir labots. No teksta, ko Grīnvalds pašreiz lasīja, varēja secināt, ka Danvics atbildējis Krīgeram skarbāk, nekā bija patiesībā. Spriežot pēc pieraksta, vienā gadījumā viņš bija lietojis pat vārdus «sakāvnie-cisks noskaņojums», citā teicis, ka viņam, fīreram uzticīgam vācu virsniekam, kauns klausīties to, ko runā Krīgers.

Trīs reizes Danvicam gribējās pacelt roku un apturēt Grīnvaldu, un trīs reizes iekšēja balss viņam pavēlēja: «Nedari to!» — un roka it kā pielija ar svinu.

Beidzis lasīt, Grīnvalds vērīgi palūkojās Danvicā, tad

pievērsa skatienu Krīgeram, kas sēdēja nekustēdamies, ; galvu noliecis.

Viņi abi klusēja.

Kāda jauna balss neskanīgi kliedza Danvicam: «Kāpēc tu klusē, kāpēc?! Kāpēc nesaki, ka sarunai nebija tāda " rakstura, kādu tā ieguvusi pierakstā, ka tu neesi sacījis ļ tos vārdus, kādi tev tur piedēvēti?!»

Taču pirmā balss čukstēja: «Krīgers tomēr to visu ir teicis. Ir! Un vai tad, lidodams no Pleskavas uz «Vilka * midzeni», tu netiki domājis par to, ka fīrera galvenajā mītnē katrā ziņā iekļuvuši gļēvuļi, ka fīreram tuvajās aprindās ir cilvēki, kas nav pelnījuši tādu godu kā viņa uzticību? Un vai, atcerēdamies sarunu ar Krīgeru, tu nesašūti par viņa padomu laisties projām no frontes, par ļ familiāro, nicīgo toni, kādā viņš runāja par lietām, kas ir svētas ikvienam īstam nacionālsociālistam? Kas tad no tā mainās, ka to visu tikai domāji, nepateikdams skaļi? Tās taču bija tavas, tavas paša domas! Tātad tu jau toreiz apsūdzēji šo Krīgeru ...»

— Cik es saprotu, — atskanēja Grīnvalda balss,

— pulkvežleitnants Danvics apstiprina pieraksta pareizību, bet bijušajam pulkvedim Krīgeram nav nekā, ko iebilst. Vai tā, Krīger?

Krīgers klusēja, galvu nepaceldams.

— Tāpat arī, — Grīnvalds turpināja, — jūs, Krīger, nenoliedzat, ka līdzīgas sarunas ar Danvicu jums bija arī bufetē Oršas apspriedes laikā? Tā ir?

Grīnvalds tagad bija pievērsies vienīgi Krīgeram, it kā Danvica vispār tur nebūtu.

Krīgers pacēla galvu. Grīnvalds tūlīt pagrieza lampas abažūru un iespīdināja viņam sejā gaismu.

Danvicu pārsteidza Krīgera acis. Vai nu tajās atspoguļojās lampas gaisma, vai bija kāds cits iemesls, bet viņa acis Danvicam izskatījās pēc asiņainām brūcēm.

Krīgers pagriezās pret Danvicu, viņa lūpas pavērās, un viņš svešā, nepazīstamā balsī, it kā kaklu žņaugtu dzelzs stīpa, klusi sacīja:

— Ver-fluch-ter Ju . ..

Viņš nepateica līdz galam. Blakus stāvošais esesietis ar vēzienu uzlika Krīgeram uz mutes milzīgu plaukstu.

Danvics aizvainots paraustīja plecus: «veifluchtei Jude» — «nolādētais žīds» — bija vispazemojošākais lamu vārds nacionālsociālistiskajā Vācijā.

— Vest projām! — Grīnvalds pavēlēja.

Nenoņemdams plaukstu no Krīgera mutes, esesietis

ar otru roku saķēra viņu aiz formas svārku apkakles, piecēla kājās un veda uz durvīm.

— Jūs esat brašs puisis, pulkvežleitnant! — Grīnvalds svinīgi sacīja, kad viņi bija palikuši divi vien, un aizcirta ciet vākus. — Jo drīzāk mēs attīrīsim mūsu armiju no tādiem tipiem, jo drīzāk arī apturēsim krievu uzbrukumu!

— Tātad... — Dan vies apjucis ierunājās, — tur, biljarda istabā, bija ierīkoti mikrofoni!

— Nu protams! — Grīnvalds atbildēja. — Nekur citur cilvēkiem tā neatraisās mēles kā biljarda istabā pēc labas iemešanas ...

— Bet Oršā ... bufetē... Tur bija arī desmitiem citu cilvēku!

— Taču viņu vidū bija fīreram uzticīgs virsnieks — pulkvežleitnants Amims Danvics! Tas pats, kas palīdzēja mums atmaskot šo nelieti!

Pēkšņi Danvics visu saprata. Atcerējās, ka pats pēc savas ierosmes bija Krīgera vārdu minējis sarunā ar Him-leru. Un atkal bija pieminējis viņu, pēc atgriešanās no Oršas ziņodams, ka par jauna uzbrukuma lietderību Maskavas virzienā izteikti dažādi viedokļi...

Nekādu šaubu nebija. Tieši viņš bija Krīgeru nodevis gestapo rokās.

Danvics saprata arī to, ka atkāpšanās ceļa vairs nav, ka viņš tikai kompromitēs sevi, ja aizstāvēs Krīgeru, mēģinās pierādīt, ka tāds pieraksts vien neataino intonāciju, ar kādu Krīgers runāja, un tādējādi izkropļo sacītā jēgu...

— Vai es varu iet? — viņš jautāja gurdi un vienaldzīgi.

— Protams, Arnim, — Grīnvalds tagad atbildēja neoficiāli, draudzīgi. — Manuprāt, galvenajā mītnē tevi vairs neaizturēs.

Pēdējos vārdus viņš pateica sevišķi svarīgi.

— Es tevi apskaužu, — Grīnvalds sacīja, pieiedams pie Danvica un uzlikdams viņam roku uz pleca, — tev būs iespējams nogalināt atklātus ienaidniekus. Mūsu uzdevums ir sarežģītāks... Un tagad — ardievu!

— Paklau, Grīnvald, — Danvics pēkšņi vaicāja sev pašam par pārsteigumu, — kāpēc viņš... kāpēc viņš mani nosauca par žīdu?

— Par žīdu? — Grīnvalds neizpratnē atjautāja. — Kāpēc par žīdu? Viņš gribēja teikt, ka tu esi Jūdass. Ir gan nelietis! — Un Grīnvalds iesmējās skali, aizrautīgi, taču smieklos bija saklausāma slēpta ņirgāšanās.

Danvics saprata, ka Grīnvaldam taisnība, ka Krīgers bija gribējis sacīt nevis «Jude», bet «Jūdas», viņam tikai nebija ļauts pateikt līdz galam.

Pēc divām dienām Danvicu izsauca Šmunts. Viņš apsveica Danvicu sakarā ar pulkveža dienesta pakāpes piešķiršanu un uzdeva tam lidlaukā sagaidīt Guderianu, kam bija jāatlido nākamajā dienā. Smunts vēl piebilda, ka acīmredzot ģenerālim neesot pie Maskavas izturējuši nervi un viņš esot ļoti nobažījies, kā tas izpaudīsies Guderiana sarunā ar fīreru; pēc tam Smunts it kā starp citu lūdza Danvicu ziņot, kāds ģenerālim ir noskaņojums.

«Nekā es tev neteikšu!» Danvics nikni nodomāja, iedams ārā no Smunta kabineta. «Jūs gribat mani padarīt par spiegu, parastu spiegu. Bet es esmu karavīrs! Fīreram uzticīgs karavīrs. Uzticīgs tieši viņam, nevis jums, štābu bļodlaižām!»

.. .Aizvedis Guderianu uz viesnīcu, Danvics piezvanīja Smuntam un atturīgi ziņoja, ka ceļā no lidlauka līdz «Vilka midzenim» Guderians nav bildis neviena vārda.

Pirmais, ko Guderians ieraudzīja, ieiedams Hitlera kabinetā, bija pats fīrers.

— Sveicināti, Guderian! — viņš teica, pieiedams klāt, tomēr roku ģenerālim nesniedza.

Dažus mirkļus Hitlers ar mazo acu caururbjošo skatienu vērīgi noraudzījās Guderianā, tad paraustīja plecus, pagriezās un devās pie galda, kur sēdēja Keitels, Jodls, Šmunts un kara ministrs Tots.

Pārlaidis skatienu klātesošajiem, Guderians tūlīt ievēroja, ka nav Brauhiča un Haldera. Halders viņu gan pašreiz neinteresēja. Turpretim tas, ka nepiedalās Brau-liičs, Guderianam gaužām nepatika. Viņš taču bija viebu

nīgais «aizstāvības liecinieks», kas varēja ne tikai apstiprināt, ka lēmumu par atkāpšanos Roslavjas apspriedes dalībnieki pieņēmuši vienprātīgi, bet ar savu autoritāti kā sauszemes karaspēka pavēlnieks šo lēmumu arī atbalstīt fīrera klātbūtnē.

Gudsrians juta skaudru naidu pret feldmaršalu. Lai kādi bija iemesli, kas viņam neļāva piedalīties šai apspriedē, galvenais neapšaubāmi bija gļēvums.

«Aizmucis!» Guderians nodomāja. «Aizbēdzis kā žurka no grimstoša kuģa, izlēmis nogaidīt kādā armiju grupas štābā vai likties gultā, lai es viens pats izstrebju šo putru. Gļēvulis! .. .»

— Ziņojiet! — Hitlers īsi pavēlēja, atsēzdamies krēslā aiz galda.

Visi sēdēja, tikai Guderians palika stāvam.

Tādu uzņemšanu viņš nebija gaidījis. Viņš bija gatavojies grūtai sarunai. Taču nebija paredzējis, ka Hitlers izturēsies tik nedraudzīgi, pat naidīgi.

Guderians juta, ka viņu pārņem niknums. Viņš bija atlidojis no kaujas lauka, no pašas pekles, no turienes, kur gāja bojā kareivji un dega tanki, bet viņu, ģenerāli no kaujas lauka, sagaidīja tā, it kā viņš būtu uz nopratināšanu izsaukts noziedznieks!

— Mans fīrer, — Guderians teica, cenzdamies runāt stingri un droši, — esmu ieradies, lai ziņotu jums par situāciju, kādā atrodas karaspēka grupa «Centrs» ...

Viņš nekā neslēpa, necentās parādīt mazākas tās briesmas, kas draudēja pie Maskavas koncentrētajam karaspēkam. Raksturojis vispārējo situāciju, viņš sāka iunāt par 2. tanku armiju. Sausi uzskaitīja to karaspēka daļu un vienību numurus, kurām pēkšņi bija uzbrukuši krievi. Pieminēja, ka pēc fon Boka pavēles uzņēmies komandēt ari 2. lauka armiju, un lakoniski pastāstīja par ārkārtīgi grūto stāvokli, kurā šī armija nokļuvusi.

Guderianu mazliet uzmundrināja tas, ka Hitlers viņu ne reizi nepārtrauca. Viņa balsī ieskanējās kategoriskums un nesatricināma pārliecība par savu taisnību.

— Paturot vērā pašreizējo situāciju, mans fīrer, — viņš sacīja, — es pieņēmu — esmu par to pārliecināts — vienīgo pareizo lēmumu: abas armijas atvilkt uz Susas— Okas pozīcijām, kur jau rudenī tika izbūvēti droši nocietinājumi, atvilkt, lai ...

— Nē! — Hitlers iebļāvās.

Smunts novērsa skatienu.

— Bet, mans fīrer, — Guderians sastomīdamies teica, — atkāpšanās jau sākusies! Kā es nupat ziņoju, manas armijas labajam flangam draudēja briesmas tikt atgrieztam un iznīcinātam! Bet par pozīcijām es varu apgalvot, pilnīgi apzinādamies savu atbildību, ka neviena cita pietiekami nocietināta placdarma nav. Tuvāk pašreizējām pozīcijām karaspēks nekur nevar nostiprināties! Es jūs lūdzu, mans fīrer, atļaujiet man turpināt karaspēka atvilkšanu!

— Nē! — Hitlers iebrēcās, pielēkdams kājās. — Tā ir bēgšana! Jā, jā, jā — bēgšana! Es nekad nebūtu ticējis, ka jūs, Guderian, varat ierosināt kaut ko tamlīdzīgu!

Viņš atgrūda krēslu un sāka sīkiem, švīkstošiem soļiem ātri staigāt pa kabinetu.

Kabinets bija neliels; sasniedzis sienu, Hitlers pret to atdūrās gluži kā akls un apgriezās, lai pa to pašu ceļu ietu atpakaļ līdz pretējai sienai.

Guderians mulsi palūkojās klātesošajos. Sastapis Smunta skatienu, Guderians viņā paraudzījās izbrīnījies. Tātad Smunts nekā nebija ziņojis fīreram, nebija viņu sagatavojis!

Guderians palūkojās Keitelā, pēc tam Jodlā, bet tie acīm redzami nevēlējās viņu atbalstīt.

Fīrers joprojām klusēdams skraidīja pa kabinetu.

Guderians nevilšus ielūkojās ģīmetnē, kas karājās virs galda. Karaļa Fridriha ģīmetne apaļā, zeltītā ietvarā Guderianam bija labi pazīstama — Hitlers to visur vadāja sev līdzi.

Fridrihs raudzījās no ģīmetnes augstprātīgs un reizē iecietīgi zobgalīgs. Guderianam šķita, ka karaļa zilās acis veras tieši viņā. Patiesību sakot, Fridrihs bija vienīgais, kas pašreiz nenovērsa no viņa skatienu ...

— Es pavēlu tūlīt pārtraukt atkāpšanos! — Hitlers iebļāvās.

— Mans fīrer, — Guderians sacīja, ar acīm sekodams Hitleram, kas joprojām aši tekāja pa kabinetu, — es jūtu, ka jūs man neticat. Ļoti žēl, ka šeit nav sauszemes karaspēka pavēlnieka feldmaršala Brauhiča, kas ...

— Brauhičs vairs nekomandē sauszemes karaspēku! — Hitlers spiedzīgi izsaucās. — Viņš vispār neko vairs ne-koinandē! Es viņu padzinu! Jā, jā, — Hitlers joprojām bļāva, iedams aizvien tuvāk apjukušajam Guderianam.

— Viņš ir lupata, jēradvēsele! Kopš vakardienas es pats esmu uzņēmies tiešu sava karaspēka komandēšanu. Gan uz sauszemes, gan gaisā, gan jūrā. Visur! Es pats! Kā Vācijas bruņoto spēku virspavēlnieks es pavēlu: tūlīt izbeigt atkāpšanos!

Guderians stāvēja apstulbis.

— Vai jūs mani nedzirdat?! — Hitlers kliedza, siekalas šķiezdams. — Jūs sapratāt manu pavēli? Izbeigti

— Bet kā to izdarīt, mans fīrer? — Guderianam paspruka jautājums.

— Kā?! Un to vaicājat jūs?! Ierakties zemē, iegrauzties tajā un stāvēt, stāvēt, lai notiek kas notikdams!

— Mans fīrer, tas nav iespējams! — Guderians klusi iebilda. Jo skajāk kliedza Hitlers, jo klusāk runāja viņš.

— Zeme sasalusi vismaz pusotra metra dziļumā, un tur, kur karaspēks atrodas pašreiz, neizdosies ne tikai izveidot ierakumus, bet arī nostiprināt lielgabalus!

— Blēņas, — Hitlers nevērīgi atmeta ar roku. — Neaizmirstiet, ka runājat ar pirmā pasaules kara dalībnieku! Flandrijā nepieciešamības gadījumā mēs zemi uzspridzinājām ar smago haubiču šāviņiem!

— Tas bija cits karš, mans fīrer, — Guderians teica, juzdams, ka visi viņa vārdi atsitas kā pret sienu. — Toreiz mūsu divīzijas darbojās četrus līdz sešus kilometrus platā sektcrā, turklāt katru divīziju aizsardzībā atbalstīja divi vai pat trīs smagās artilērijas divizioni. Un munīcijas arī pietika. Bet mums ...

Guderians pēkšņi iedomājās, ka Hitleram nemaz nav priekšstata par īstajiem apstākļiem, kādos jākaro, un viņa pienākums ir fīreram visu izskaidrot un panākt, lai tas saprastu stāvokli, atzītu faktus.

— Manām divīzijām jānotur caurmērā gandrīz piecdesmit kilometru plata fronte, tajās palikuši tikai pa trim četriem lielgabaliem un kādi piecdesmit šāviņi uz katru lielgabalu! — Guderians turpināja. — Saprotiet, mans fīrer, zaudējumi ir milzīgi! Vai man ir tiesības izmantot nožēlojamo artilērijas rezervi, lai ar šāviņiem spridzinātu zemi? Bet zeme — es atkārtoju — ir sasalusi! Pat iesist mietu telefona vadu uzkarināšanai ir problēma. Mūs dzen postā sals!

Pateicis pēdējo teikumu, Guderians saprata, ka tieši tas arī jāuzsver. Atsaukšanās uz grūtībām munīcijas piegādē un uz zaudējumiem karaspēkā fīreru tikai kaitināja, spēcīgā krievu pretuzbrukuma raksturošana izraisīja viņā vienīgi traku niknumu. Briesmīgā Krievijas ziema, stiprais sals — lūk, ko varēja minēt, nebaidoties aizskart viņa patmīlību!

— Jūs nevarat ne iedomāties, mans fīrer, kāda ziema ir šai pirmatnējā zemē! — Guderians izsaucās. — Spļāviens gaisā sasalst! Bet lielākajai daļai kareivju nav ziemas ietērpa!

— Jūs melojat, Guderian! — Hitlers iespiedzās.

— Es... es meloju? — aizvainotais Guderians tik tikko spēja parunāt. Tikai tagad viņš aptvēra, ka, pieminēdams ziemas ietērpu, izdarījis nepiedodamu kļūdu. Viņš atcerējās, ka jau novembra sākumā avīzēs bija lasāms: Berlīnē atvērta izstāde, kurā eksponēta karaspēka amunī-cija un ietērps ziemas periodā. Fotoattēlos bija redzams Hitlers kopā ar Brauhiču, kas rādīja fīreram eksponātus: karavīru mēteļus no biezas vadmalas, no vilnas izgatavotus galvas sildītājus un daudz ko citu. Guderians ar saviem vārdiem nepiesardzīgi bija iedragājis vienu no tām ilūzijām, no kurām Hitlers negribēja šķirties.

Taču atkāpties bija par vēlu, nebija arī vietas, uz kurieni atkāpties, un, ja nu vajadzēja, lai fīrers kādu uzskata par meli, tad Guderians atzina par labāku panākt, lai šis cilvēks nebūtu viņš pats.

— Es nemeloju, — Guderians noteica stingri, pat ar izaicinājumu balsī. — Es ...

— Nē, jūs melojat, melojat! — Hitlers atkārtoja gandrīz vai tīksmi. — Tipelskirhs pats man apgalvoja, ka ziemas ietērps nosūtīts uz fronti!

— Iespējams, ka ģenerālkvartīrmeistars jums teicis patiesību, mans fīrer, — Guderians sacīja, kā samierināšanos meklēdams. — Acīmredzot ziemas ietērps tiešām ir nosūtīts. Bet tas nenozīmē, ka mēs esam saņēmuši! Novembra vidū es pats pētīju cēloņus, kuru dēļ manas armijas kareivji nebija sagatavoti ziemai. Noskaidrojās, ka liela daļa ietērpa atrodas Varšavā un nevar tikt piegādāta tāpēc, ka trūkst lokomotīvju, uz dzelzceļa notiek sabotāža un pastāv citi traucējumi.

Hitlers nekā neatbildēja un atkal sāka sīkiem soļiem staigāt no vienas sienas līdz otrai.

Guderians vēlreiz pārlaida skatienu ģenerāļiem. Viņi joprojām vienaldzīgi klusēja.

«Gļēvuļi, bļodlaižas, galma salašņas!» Guderians domās kliedza. «Jūs taču zināt, jūs nevarat nezināt, kāds stāvoklis ir frontē, nevarat neredzēt, ka fīrers ir dezorien-I(īts, ka viņš prasa neiespējamo, — kāpēc tad jūs sēžat nn klusējat kā ūdeni mutē ieņēmuši?»

— Tik un tā, — apstājies pretim Guderianam, Hitlers leica, it kā rezumēdams sarunu, — es prasu atkāpšanos pārtraukt. Kāpēc krievi prot aizstāvēties līdz pēdējai asins lāsei? Varbūt jūs gribat apgalvot, ka Lielvācijas kareivis ir mazāk spējīgs veikt varoņdarbu nekā krievu boļševiks?

Ko tur varēja atbildēt?

— Es ienīstu krievus vispār un boļševikus vēl jo vai-r.lk, mans fīrer. Un mani kareivji nežēlo dzīvību Vācijas un sava fīrera labā, — Guderians sacīja drūmi un svinīgi.

— Kāpēc tad viņi atkāpjas?! — Hitlers izsaucās, dūres

vīstīdams.

Guderians klusēja. Viņam vairs nebija ko piebilst.

— Mana pavēle ir galīga un negrozāma, — Hitlers skaidri teica, pēkšņi no histērijas pāriedams uz uzsvērtu mierīgumu, kā tas gadījās bieži vien. — Atkāpšanos pārtraukt! Tagad, kad mani kareivji uzzinās, ka es personiski esmu uzņēmies karaspēka komandēšanu, viņi arī paši vairs neatkāpsies ne soli.

Uz mirkli Guderians iedomājās, kas notiks ar abām viņa armijām, ja, atgriezies karaspēkā, viņš paziņos tādu pavēli ...

— Mans fīrer, — Guderians apņēmīgi sacīja, — pro-tams, jūsu pavēle it likums. Taču to izpildīt nozīmē pāriet uz pozīciju karu nepiemērotā apvidū. Atcerieties, pirmā kara laikā Rietumu frontē līdzīga situācija radīja milzīgus zaudējumus mūsu armijā. Tagad zaudējumi būs vēl lielāki. Savus kareivjus un tehniku mēs ziedosim bez jebkādas jēgas. Turpretim, ja mēs atkāpsimies uz gatavu aizsardzības līniju, nostiprināsimies un pārlaidīsim tur ziemu, pavasari mēs sagaidīsim kaujas spējīgi, gatavi jaunām, izšķirošām uzvarām. Pretējā gadījumā zaudējumi ierindnieku un virsnieku vidū būs pārlieku lieli.

Hitlers pastiepa roku uz Fridriha ģīmetnes pusi.

— Pavaicājiet viņam, Guderian, — Hitlers patētiski teica, ģenerāli it kā nedzirdēdams, — pavaicājiet, vai viņa grenadieri gribēja dzīvot vai alka pēc nāves! ..,

Viņi gribēja dzīvot! Taču karalis darīja pareizi, prasīdams, lai viņi ziedo sevi. Arī es domāju, ka man ir tiesības prasīt no vācu kareivja tādu upuri.

— Mani kareivji ir pierādījuši savu gatavību atdot dzīvību par Vāciju un fīreru, — Guderians klusi sacīja. — Bet kas ir svarīgāk Vācijai un jums, mans fīrer: pavasari sagaidīt ar armiju, kas, par spīti visam, ir spējīga gūt galīgu uzvaru, vai ar armiju, kurā ir tikai līķi? Mūsu hospitāļi arī pašreiz ir pārpildīti ar ievainotajiem un salā cietušajiem. Viņu ciešanas . ..

— Es negribu dzirdēt par ciešanām! Lieli mērķi nav sasniedzami bez ciešanām!

— Bet ja šīs ciešanas nekā nedod? ... Tas taču ir fakts, mans fīrer, ka mūsu uzbrukums Maskavai bijis neveiksmīgs!

Pēc mirkļa Guderians saprata, ka to nevajadzēja teikt. Viņš varēja neatlaidīgi prasīt pagaidu atkāpšanos, pārliecināt, cik izdevīgi ir atiet uz nostiprinātām pozīcijām, nolādēt Krievijas ziemu, atgādināt, ka armiju nepieciešams saglabāt kaujām nākamajā pavasarī, — viņš varēja teikt visu ko ... Tikai ne to!

Fīrers nobāla, un viņa Ūsiņas sāka konvulsīvi raustīties.

— Jūs gribat teikt, ka arī šoreiz uzvara man ir nozagta? — viņš aizsmacis pusčukstus jautāja. — Vispirms to nozaga fon Lēbs un tagad — fon Boks?! Zagļi! — viņš spiedza. — Visi ir zagļi! Visi, visi! Ne tikai tas lupata Brauhičs, bet arī jūs visi! . ..

Hitlers pagriezās pret ģenerāļiem, kas sēdēja kā sasaluši.

— Jā, jā, jūs esat zagļi! — viņš bļāva.

Pieskrējis pie feldmaršala Keitela un ar katru vārdu viņu it kā dziļāk iespiezdams krēsla atzveltnē, fīrers turpināja kliegt:

— Jūs esat impērijas bruņoto spēku štāba priekšnieks! Jūs taču redzējāt, ka fon Boks ir nespējīgs karavadonis, ka sauszemes karaspēka pavēlnieks ir lupata, ka manus drošsirdīgos kareivjus komandē gļēvuļi, ka ģenerālštābā iespiedušies nodevēji un cilvēki, kas netic uzvarai, un tomēr klusējāt! Kāpēc jūs nēsājat sev līdzi pistoli, Keitel?! Jums sen bija laiks kaut reizi ar to izšaut! Bet jūs esat gļēvulis! Jūs nekad nenošausieties! Gļēvulis un zaglis! Jūs visi, visi esat gļēvuļi un zagļi! Vispirms atdot ar tā-(I.im pūlēm ieņemto Tihvinu, atdot Rostovu, bet tagad nlk.ipties no Maskavas! Atkāpties pēc tam, kad bija jau redzami Kremja torņi! Labi! Jūs saņemsiet manu pavēli, — viņš pabeidza ļaunā, atkal negaidīti mierīgā balsī, pagriezdamies pret Guderianu. — Saņemsiet šodien pat!

Un izskrēja no kabineta, skaļi aizcirzdams durvis.

Kabinetā ilgi valdīja kapa klusums.

Beidzot Tots sacīja:

[ — Nāciet man līdzi, Guderian! Gribu jums parādīt krāsniņu, ko konstruējuši mani inženieri. Tādu krāsniņu i.»/ošanu jūs varētu noorganizēt savās remontdarbnīcās. Konstrukcija ir pavisam vienkārša, un krāsniņa labi tur siltumu. Paraugu es jums uzdāvināšu.

«Krāsniņa!» Guderians domās noteica. «Tas ir viss, ko man izdevās te sasniegt...»

Nākamās dienas rītā, kad Guderians gatavojās brau-(ienam uz lidlauku, viņam pasniedza armiju grupas «Centrs» karaspēkam nosūtītās telegrammas kopiju. Tā sākās ar šādiem vārdiem:

«1. Fīrers pavēlējis: nepieļaut nekādu lielāku atkāpšanos, jo tad tiks pilnīgi zaudēti smagie lielgabali un materiālā daļa. Armiju pavēlniekiem, formāciju komandieriem un visiem virsniekiem ar savu paraugu jāpiespiež karaspēks fanātiskā neatlaidībā aizstāvēt ieņemtās pozīcijas, neliekoties zinis par to, ka ienaidnieks pārrāvis flangus un ielauzies mūsu karaspēka aizmugurē. Tikai tāda karadarbības metode dos iespēju iegūt laiku, kas nepieciešams, lai no dzimtenes un no Rietumiem pārsviestu pastiprinājumus, par ko ir jau dota pavēle...»

«Un tas ir viss?» Guderians domāja izbijies un sarūgtināts.

Tas tomēr nebija viss. Guderians vēl nezināja, ka Hitlers nolēmis atcelt no amata ne tikai Brauhiču, ne tikai armiju grupu «Ziemeļi», «Centrs» un «Dienvidi» pavēlniekus fon Lēbu, fon Boķu un Rundštetu, bet arī viņu — Guderianu ...

To viņš vēl nezināja.

Guderians saprata tikai to, ka Hitlers ar savu pavēli lemj drošai nāvei daudzus desmitus tūkstošu vācu kareivju.

Man nekad nebija ienācis prātā rakstīt dienasgrāmatu. Es nevarēju saprast, kāpēc agrāk — vecos laikos, pirms revolūcijas — cilvēkiem tik ļoti patika rakstīt dienasgrāmatas vai, teiksim, garas vēstules. Pieņemsim, cilvēks aizbraucis atvaļinājumā, nē, ne jau atvaļinājumā, tāpat vien — uz savu muižu, ja viņš ir bagāts, vai darīšanās uz citu pilsētu. Un no turienes viņš raksta tuviniekiem vai mīļotajai sievietei, vai draugiem garas jo garas vēstules par visu ko. Raksta, kā aizbraucis, kā iekārtojies, kas redzams pa logu, ar ko tirgojas bodītē, kas pie viņa bijis atnācis, par ko ticis runāts.

Tāda rakstīšana it kā bija obligāta tās vecās dzīves sastāvdaļa. Varbūt tāpēc, ka toreiz nebija ne telegrāfa ne telefona?

Man gan nepatīk rakstīt. Sēdēt un rakstīt, kad ir tik daudz darba, man šķiet pretdabiski.

Tāpēc es pat apjūku, kad, apturējis mani gaitenī, hospitāļa priekšnieks Osmiņins pēkšņi jautāja, vai es rakstu dienasgrāmatu.

— Kādu dienasgrāmatu, Andrej Grigorjevič? — es atjautāju, domādama, ka runa ir par grāmatu, kurā reģistrē ievainotos.

— Nu... visparastāko, — Osmiņins atbildēja. — Visparastāko dienasgrāmatu.

— Kāpēc to darīt? — es neizpratnē vaicāju.

Kāda tur dienasgrāmatas rakstīšana, kad aiz noguruma krīti no kājām nost, kad nav gaismas, kad palātās deg kvēpenes, bet operāciju istabā — liela petrolejas lampa, kad nosalušos pirkstus grūti saliekt un pirms kārtējas injekcijas rokas jāapsilda pie krāsniņas?!

— Par ko tad rakstīt? — es paraustīju plecus.

— Par visu, — Osmiņins īsi atbildēja. — Un katru dienu.

— Ko jūs zobojaties, Andrej Grigorjevič! Par ko es rakstīšu? «Šodien bija apšaude, atveda ievainotos, pēc tam tika izdarītas operācijas, tad atkal bija apšaude .» Kam tas ir interesanti?

— Tas būs interesanti... Vēlāk.

— Nākamajām paaudzēm? — es pavīpsnāju.

— Ari nākamajām, — Osmiņins sacīja, nelikdamies zinis par manu ironiju. — Un laikabiedriem arīdzan. Tiem, kas nodzīvos līdz uzvarai.

— Viņiem taču tas viss ir zināms!

— Cilvēkiem piemit īpašība pārdzīvoto aizmirst, — (ismiņins domīgi teica. — Vārdu sakot, uznāciet pie manis!

Pa kāpnēm Osiniņins gāja lēnām, balstīdamies pret margām un apstādamies ik pēc diviem trim pakāpieniem.

Pēdējās dienās viņš bija kļuvis ļoti vārgs. Darba bija daudz, ārstu nepietika. Volkovs bija mobilizēts nokārtot •iz Lādogas ceļa medicīnisko apkalpošanu, viens ķirurgs bija nomiris badā — nebija izturējusi slimā sirds. Tiesa, no frontes mums atsūtīja divus jaunus ķirurgus, taču viņi nekādi nespēja pierast pie aizmugures pārtikas devām un tikai ar pūlēm varēja nostāvēt pie operāciju galda.

Iegājis savā kabinetā, Osmiņins izvilka no rakstāmgalda atvilktnes kādu kladi.

— Te būs, — viņš sacīja, sniegdams to man. — Ņemiet!

Tā bija parastā skolas klade dermatīna vākos, pavisam tīra. Es apjukusi turēju to rokās. Vai tiešām hospitāļa priekšnieks nopietni domā, ka es rakstīšu dienasgrāmatu?

— Tātad jūs rakstīsiet katru dienu. Vismaz dažas rin-das. «Nevienu dienu bez uzrakstītas rindas,» — kā teicis francūzis Emīls Zolā. Paturiet vēra, — viņš stingri piemetināja, — tā ir pavēle!

— Vai drīkstu iet? — es jautāju pavisam sašļukusi

— Ejiet!

«Cilvēkam ienāk prātā tādi untumi!» es domāju, iedama uz savu istabu. «Rakstīt dienasgrāmatu! Man taču nav neviena brīva brītiņa! Turklāt — kā lai to apraksta?»

Atcerējos iepriekšējo dienu. Pēc kārtējās apšaudes mums sāka vest ievainotos. Viņu vidū bija kāda meitene. Abās acis bija iekļuvušas stikla šķembas, arī visa seja bija sadurstīta. Vajadzēja no jūrnieku hospitāļa steidzīgi izsaukt acu ārstu, bet telefons nedarbojās, droši vien kaut kur bija pārrauts kabelis. Pēc acu ārsta aizsūtīja sanitāri, bet meitene visu laiku sāpēs kliedza un ar rokām ķērās pie acīm. Mēs viņai iedevām morfiju, pēc tam apkopām brūces, bet, lai viņa neaiztiktu acis, rokas bija jēsasien ar dvieli...

Pēc tam uz galda uzlika zēnu, kas bija ievainots mājās — slims gulējis gultā, kad mājā trāpījis šāviņš. Ievainota gūža, un brūce piedzīta ar spalvām ...

Atveda kareivi, ievainota kāja, virs ievainojuma — žņaugs, kas aplikts jau pulka medicīniskās palīdzības punktā. Viņš briesmīgi kliedza — žņaugs spieda sēdes nervu. Tas bija uzlikts jau sen, pirms vairākām stundām, un, kamēr ievainotais tika pārvadāts, nevienam nebija ienācis prātā žņaugu noņemt, bet varbūt arī nebija neviena, kas to izdarītu.

Pārmest medicīniskajam personālam ir viegli, bet pamēģini katru uzraudzīt — ievainoto ir daudz, visiem jāsniedz pirmā palīdzība, pēc tam jāsašķiro pa hospitāļiem, jānosūta...

Vārdu sakot, ar šo kareivi, uzvārdā Sergušinu, bija bēdīgi. Viņam varēja sākties gangrēna ...

Un tā bija līdz pašam vakaram — aizvien jauni ievainotie. Bet vakarā māsas un sanitāres, kurām nebija jādežurē, gāja pēc ūdens.

Pilsētā gandrīz visi nesa ūdeni no Ņevas vai Fontan-kas, bet mums bija laimējies: mūsu rajonā brīnumainā kārtā vēl darbojās ūdens ņemšanas ierīce. Taču arī līdz tai bija pāris kilometru, tur vajadzēja stāvēt rindā un pēc tam ūdens spaiņus stiept uz hospitāli...

Atnesām ūdeni, un tūlīt — pēc malkas. Kas gan tā par malku!... Kaut kur ieraugām šāviņa sagrautu koka māju — atraujam dēļus, sazāģējam baļķus...

«Varbūt tas būtu jāapraksta?» es rūgti nodomāju. «Bet katru dienu taču notiek viens un tas pats!»

Atcerējos, ka vakar, ar ūdeni atgriezdamās hospitālī, izlasīju kādu sludinājumu. Tagad dažādu sludinājumu pie sienām ir daudz. Ceļā bija bieži jāatpūšas, un tad nu es lasīju šos sludinājumus... Bet to vienu nez kāpēc norāvu un iebāzu kabatā.

Te tas ir... Es izvilku no kabatas saņurcītu papīriņu. Uz tā ar ķīmisko zīmuli bija rakstīts: «Mainu 4,5 metrus flaneļa un prīmusu pret kaķi. Kaķi nest uz «Pravdas» ielu 5, dz. 10.»

Pati nezinu, kāpēc noplēsu. Kaķa kļuva žēl, vai? Ir taču zināms, ka tiklab kaķi, kā baloži jau sen apēsti... Varbūt dienasgrāmata pārrakstīt šo sludinājumu?... Bet kāpēc? Ja es būtu bijusi frontē!...

Varbūt tāpat kā īstās dienasgrāmatās, tāpat kā agra-kos laikos rakstīt par dziji personiskiem pārdzīvojumiem? Bet es taču nevaru rakstīt par to, ko cenšos aizmirst, neatcerēties... Par to, kā viņš — viņš! — prasīja dabūt viņam melīgu izziņu...

Es atkal pievērsu skatienu sludinājumam, ko turēju rokās, un man šķita, ka uz papīriņa parādās pavisam citas rindas... Kā tai lapelē bija rakstīts? «Ļeņingradas sieviete, tevi uzrunā vācu pavēlniecība...»

Es nikni saņurcīju papīriņu, it kā tā būtu nolādētā lapele, un, iegājusi savā istabā, iemetu kladi naktsska-pītī.

... Pagāja dažas dienas, un mani pēkšņi izsauca komisārs. Viņš mūsu hospitāli ir nesen. Iepriekšējais visu laiku rakstīja raportus, kuros prasīja viņu sūtīt uz fronti, un pirms pāris nedējām to arī panāca. Dažas dienas vēlāk mums atsūtīja šo jauno komisāru.

Viņa uzvārds ir Pastuhovs. Viņš staigā, balstīdamies uz kruķa, — bijis ievainots kājā, ārstējies armijas hospitālī, pēc tam ieskaitīts rezervē. Ierindas dienestam, protams, viņš nav derīgs un vismaz tuvākajos trijos četros mēnešos arī nederēs, bet, kas būs tālāk, to rādīs rentgens; ta nu viņš bija nokļuvis pie mums. Atklātā partijas sapulcē viņš izstāstīja savu biogrāfiju. Atceros, ka agrāk viņš kaut kur vadījis Ļeņina muzeju, vēlāk piedalījies kaujās pie Halhingolas, pašreizējā karā — kopš pirmajām dienām.

Tā nu mani izsauca šis Pastuhovs un teica, lai es ņemot medikamentus un ejot pie Osmiņina uz dzīvokli.

Tikai tagad atcerējos, ka jau dienas piecas neesmu redzējusi mūsu priekšnieku. Pavaicāju, kādus medikamentus ņemt.

Pastuhovs sacīja, ka Osmiņins žēlojoties par sirdi, bet, kādas zāles tādā gadījumā ņemamas līdzi, jums, tā teikt, ir labāk zināms.

Aizgāju uz māsu istabu, ieliku čemodāniņā šjirci, ētera pudelīti, kampara ampulas, strofantīnu, vārdu sakot, visu, kas pienākas, ja sirds darbība kļuvusi vāja, un jau posos iet projām, kad ienāca Pastuhovs un sacīja:

— Gandrīz vai aizmirsu. Pavēlēts ņemt līdzi kladi. Priekšnieks teica, ka jūs pati zinot, kādu.

Protams, es tūlīt sapratu, ka runa ir par to pašu nelaimīgo dienasgrāmatu, kurā pagaidām nebiju ierakstī-j usi nevienu rindu...

Osmiņins dzīvoja mazā sētas mājā metrus divsimt no. hospitāļa ēkas. Es tur biju bijusi tikai vienu reizi — kādā nakti manas dežūras laikā piezvanīja no Medicīniski sanitārās pārvaldes un pavēlēja steidzīgi izsaukt priekšnieku. Man bija palicis prātā, ka viņš dzīvo otrā stāvā un pie viņa jākāpj pa šaurām koka kāpnēm.

Kāpņu telpā bija melna tumsa, es taustīdamās uzgāju augšā un, atdūrusies pret durvīm, pieklauvēju. Atbilde bija tik tikko dzirdama. Atvēru durvis un pārkāpu slieksni.

Dega kvēpene, un tās gaismā es saskatīju gultā guļošo Osmiņinu. Virs pelēkās hospitāļa segas bija uzklāts šinelis.

— Kas jums noticis, Andrej Grigorjevič? — es jautāju.

— Man? Nekas. Esmu mazliet sasirdzis.

— Kāpēc neizsaucāt ārstu?

— Starp citu, es pats esmu ārsts, — viņš atbildēja, vāri pasmaidīdams, — turklāt esmu diezgan pieredzējis. Kā ir ar Sergušinu?

Sākumā nesapratu, par ko viņš runā.

— Ar Sergušinu, — Osmiņins atkārtoja. — Ar to pašu, kam bija apsiets žņaugs.

— Viņam izdarīja operāciju. Radikālā amputācija. Bija sākusies gangrēna, — es klusi atbildēju.

— Nokavējām! — Osmiņins sarūgtināts teica. — Kauns un negods! Nokavējām!

— Andrej Grigorjevič, viņš taču bija nogulējis ar žņaugu vairākas stundas! ...

— To es zinu tikpat labi kā jūs, — Osmiņins mani pārtrauca. — Vajadzēja tūlīt izdarīt paliatīvu amputā-ciju. Tā ir mana vaina! Sakropļojām cilvēku! Bet kā jūtas slimnieks no otrās palātas, tas ar apdegušo seju?

Nespēju aptvert, par ko viņš pašreiz runā. Viņš atcerējās visus ievainotos!

— Sejas un mutes gļotādas apdegums, — Osmiņins sacīja. — Viņu atveda pirms nedēļas... Leitnants Volo-dins. Volodins viņa uzvārds!

Jā, es atcerējos. Volodins. Biju dzirdējusi par viņu runājam māsu istabā. Viņam periodiski uznāca elpas trakums, vajadzēja pārgriezt elpvadu un ievadīt tur caurulīti. Tā arī izdarīja. Taču ievainoja miega artēriju. Sākās stipra asiņošana. Viņš nomira uz operācijas galda.

, - Par to man nekas nav zināms, — es neskanīgi at-hllilēju.

— Vai jūs varat iedomāties, kā jūtas cilvēks, kam kāja noņemta tik augstu, ka valkāt protēzi viņš nevarēs? Vai cilvēks, kam sakropļota seja?... — Osmiņins teica, un viņa balsī bija saklausāmas sāpes.

| — Ir taču karš, Andrej Grigorjevič!... f — Bet kad kara vairs nebūs? Mūsu vainas dēļ būs cilvēki, kas sakropļoti uz visu mūžu!

— Fašistu vainas dēļ!...

r — Mēs slikti ārstējam, — Osmiņins klusi sacīja.

— Kauns!...

— Bet kā ir ar jums pašu? — es vaicāju, joprojām slavēdama istabas vidū.

— Ko tu esi paņēmusi līdzi? — viņš atbildēja ar pretjautājumu.

— Kamparu, strofantīnu. Komisārs teica...

— Vai viņš jau sācis ko saprast no medikamentiem? — Osmiņins pasmaidīja.

— Nē, — es apjukusi atbildēju, — viņš tikai sacīja, ka jūs žēlojoties par sirdi, un es domāju, ka...

— Pareizi esi domājusi, — Osmiņins pamāja ar galvu.

— Ievelc divus kubikus kampara!

Atvēru čemodāniņu un, noģērbusi cimdus, sāku ar spirtā samērcētu vati rīvēt rokas.

— Taupi spirtu! — Osmiņins aizrādīja.

Es nekā neatbildēju.

— Vai ēteris ir?

— Jā, protams.

— Ņem divdesmitprocentīgo kamparu un sajauc ar ēteri! Saprati?

Jā, skaidrs, es sapratu. Viņš gribēja, lai kampars lēnāk uzsūktos un iedarbotos ilgāk.

Kamēr es paņēmu adatu un šļirci un ievilku zāles, Os-miņins uzrotīja krekla piedurkni.

— Varbūt labāk durt mīkstumā, gūžā? — es nedroši jautāju.

— Mīkstums man tagad nekur nav atrodams, — viņš pasmīnēdams atbildēja. — Dur vien rokā!

— Varbūt iešļircināsim ari strofantīnu? — es vaicāju, izdarījusi injekciju.

— Pagaidām pietiks ar kamparu.

— Kā jūs jūtaties? •

Osmiņins man teica reizēm «tu», reizēm «jūs», it kā vēlēdamies, lai atšķirtos tie vārdi, kas man bija jāuztver kā pavēle.

Es noliku kvēpeni agrākajā vietā un klusītēm izgāju.

Arā jau bija tumšs.

Vējš dzenāja sniegu pa zemi. Ar pūlēm atradu taciņu, kas veda no sētas mājas uz hospitāļa ēku.

Vispirms es devos uz māsu istabu — aiznest neizlietotās zāles. Dežurēja man nepazīstama māsa. Pēc mūsu medicīniskā personāla daļējas nosūtīšanas uz Lādogu pie mums ieradās vairākas jaunas māsas un feldšeres no ambulancēm. Dažas no viņām — to es zināju — bija pārnākušās pie mums, cerēdamas mazliet kārtīgāk paēst, viņam bija licies, ka hospitāļos ēdina labāk nekā citur. Taču viņas maldījās: normas bija tādas pašas. Es vēl kaut cik turējos, jo biju donore un saņēmu papilddevu. Tomēr pēdējā laikā man aizvien biežāk reiba galva.

Māsa sēdēja pie galdiņa nekustēdamās, rokas ierāvusi piedurknēs, un pat nepaskatījās, kad es iegāju istabā.

— Kāpēc jūs tā sēžat? — es vaicāju. — Jums nav labi?

— Nē. Tā ir siltāk. Es... salstu.

Izņēmu no čemodāniņa zāles, ieliku tās skapītī un jau devos uz durvīm, kad māsa pēkšņi aiz muguras man jautāja:

— Vai jūs neesat... Koroļova?

— Jā, esmu.

— Jums ir zīmīte.

— Zīmīte? Kas tā par zīmīti, no kā?

— Te tā ir, — māsa pamāja ar galvu.

Uz galda malas bija nolikts salocīts papīriņš.

Es zīmīti atlocīju un paskatījos uz parakstu: «V. Su-rovcevs.»

Steidzīgi pārlaidu skatienu rindām. Surovcevs rakstīja, ka atrodoties Ļeņingradā. «Ja vajadzīga kāda palīdzība, atcerieties mani!» Un adrese ...

— Viņš bija atnācis? Kad? — es jautāju māsai.

— Kāds viņš?

— Ak dievs, nu šis pats kapteinis, Surovcevs!

— Nezinu, vai tas bija vai nebija kapteinis. Bija ģērbies puskažokā. Siltā puskažokā ...

— Paldies, — es noburkšķēju. — Bet, lai sasildītos, ir vairāk jākustas, nevis jāsēž uz vietas!

Šie vārdi man paspruka tāpēc, ka biju uzbudināta. Kur I ii distrofiķis ņem spēkus liekām kustībām?

Uzkāpu sava istabā. Šaudīgajā kvēpenes gaismā vēlreiz pārlasīju zīmīti. Apsēdos gultā.

Tagad es dzīvoju viena. Oļa bija aizsūtīta strādāt uz l.ādogas ceļa. Bet man pašreiz gaužām gribējās ar viņu dalīties savā priekā, ka Volodja ir dzīvs ...

Atcerējos, kā viņš stāvēja man pretim, ģērbies bezveidīgajā slimnīcas pidžamā, kas turklāt neatbilda viņa augumam, un acīm redzami kaunējās par savu izskatu. Kā es piegāju viņam klāt, lai apliktu ap kaklu marles saiti. Es visu atcerējos...

Centos ieskatīties savā sirdī dziļi jo dziļi.

Nē... Tā, ko Volodja manī meklēja, tur nebija... Es tikai priecājos par to, ka viņš ir dzīvs, šis labais, jaukais, drošsirdīgais puisis... Nē, es neiešu pie viņa. Zinu, ka viņš ir dzīvs, un ar to man pietiek.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Atbalstīdamies uz kruķa, pie sliekšņa stāvēja Pastuhovs.

— Vai atļausiet ieiet? — viņš jautāja.

— Jā, jā, protams, biedri komisār, — es teicu, pieceldamās kājās un steidzīgi paslēpdama zīmīti vateņa kabatā. — Nāciet iekšā! Sēdieties tepat gultā!

Viņš apsēdās un kruķi pieslēja pie gultas.

Pirmoreiz vērīgi aplūkoju Pastuhovu. Pavecs, gadu četrdesmit, varbūt arī vairāk. Un itin nemaz neizskatās pēc profesionāla karavīra.

— Ienācu kaut ko uzzināt par mūsu priekšnieku, — viņš sacīja milīgā, dziedošā balsī. — Sēdieties taču, citādi man neērti — es sēžu, bet jūs stāvat.

Istabā bija tikai viens ķeblītis, un uz tā bija nolikta kleita, virs kleitas — kažokādas veste, virs vestes — velteņi ar zolēm uz krāsniņas pusi, kas nebija kurināta jau divas dienas.

Es apsēdos līdzās Pastuhovam un teicu:

— Acīmredzot Osmiņinam ir pavājināta sirdsdarbība. Lika injicēt kamparu, tātad kaut kas ar sirdi. Pats viņš ne par ko nežēlojās. Viņš taču ir noslēgts cilvēks.

— Noslēgts, jūs sakāt? Tas ir slikti.

— Kāpēc? — es iebildu, juzdamās aizvainola Osmiņina dēļ. — Vai tad jums muldoņas patīk labāk?

— Noslēgtam cilvēkam grūtāk laikā palīdzēt. Es jau

Viss bija tāpat kā pirmajā reizē. Osmiņins gulēja gultā, apsedzies ar segu un šineli, it kā nemaz nebūtu cēlies, uz naktsskapīša dega kvēpene.

— Vai sirds, Andrej Grigorjevič? — es jautāju, šoreiz jau droši nolikdama čemodāniņu uz galda.

Osmiņins atvēra acis un nesasveicinājies klusi sacīja:

— Oleum camphoratum, divdesmitprocentīgo. Bez ētera.

Acīmredzot viņš jutās slikti un gribēja, lai kampars

iedarbotos ātrāk.

Sagatavojusi šjirci, atmetu segas stūri, un mani pārņēma šausmas — cik vājš bija Osmiņins! Atslēgas kauli bija izspiedušies tā, ka likās — tie tūlīt pārplēsīs sauso, pelēko ādu. Es pati uzlocīju krekla piedurkni, izdarīju injekciju, pēc tam viņu apsedzu un kategoriski teicu:

— Zināt ko, es tūlīt atnesīšu glikozi. Ielaidīsim vēnā.

— Nē, — viņš atbildēja negaidīti stingrā balsī.

— Tas taču ir elementāri! — es izsaucos. — Skaidri redzams, ka jums nepieciešama glikoze, fizioloģiskais šķīdums un strihnīns!

— Pateicos, kolēģe! — viņš vāri pasmaidīja. — Taču tiklab glikoze, kā strihnīns hospitālī ir zelta vērti. Tie abi nepieciešami smagi ievainotajiem. Bet jūs labāk... Sēdieties pie galda un rakstiet dienasgrāmatu! N

Ak, šī sasodītā dienasgrāmata! Kladi biju atstājusi savā istabā — nolikusi uz naktsskapīša un aizmirsusi.

— Dienasgrāmata... — es iesāku vainīga cilvēka balsī. — Es to aizmirsu. Tūlīt aiziešu paka].

— Nevajag. Galdā turpat, kur atrodas zīmuli, ir arī papīrs. Ņemiet lapiņu un rakstiet! Un ielieciet šo lapiņu kladē! Nē, labāk ielīmējiet! Vai dzirdat?

Gribēju viņam atbildēt, ka hospitālī līmes nav, tā sākusi nez kur pazust, klīda valodas par dažu līmju izmantošanu ēšanai... Taču es paklausīgi sacīju:

— Labi. Katrā ziņā.

Izņēmu no atvilktnes papīru, ķīmisko zīmuli un sagatavojos rakstīt.

— «Pirmais raksturīgais distrofijas simptoms ir urīna izdalīšanās tik lielā daudzumā, kas neatbilst patērētajam šķidruma daudzumam,» — Andrejs Grigorjevičs sāka diktēt lēni, it kā domādams par ko citu. — «Otrs simptoms ir strauja, neapturama ķermeņa svara samazināšanās. Dažreiz cilvēks zaudē no septiņsimt gramiem līdz kilogra-

iii:;in diennaktī. Novērojams neparasts ādas sausums, jo sviedru un tauku dziedzeri pārstāj funkcionēt...»

Uz brītiņu viņš apklusa, mazliet atpūtās un tad turpināja:

— «Slimnieks negrib ne ēst, ne dzert. Acīmredzot pārstāj funkcionēt ne tikai attiecīgi dziedzeri, bet arī tas galvas smadzeņu centrs, kas pārzina šīs funkcijas...» Vai pierakstījāt?

Es klusēdama pamāju ar galvu.

— «Slimniekam sākas caureja,» — Osmiņins turpināja, — «un sekas ir tās, ka organisms zaudē šķidrumu. Šai gadījumā specifisku līdzekļu lietošana nav ieteicama. Nākamais simptoms ir ataksija...»

— Kas? — es vaicāju.

— Ataksija, kolēģe, nozīmē kustību koordinācijas traucējumus, to jūs esat mācījusies. Tā liecina par nervu sistēmas novājējumu. Es diktēju tālāk. «Organisma atjaunošanai jānotiek pakāpeniski,» — pēdējo vārdu pasvītrojiet. «Ja slimnieks zaudējis apetīti, viņš katrā ziņā jāpiespiež kaut ko ēst, lai atjaunotu dziedzeru un attiecīga smadzeņu centra darbību. Slimnieks jāpiespiež dzert skuju izvilkumu vai raugu, jo katrs kairinājums izraisa refleksu, un tā jau ir ārstēšana. Ļoti ieteicama ir glikoze, bet, ja tās nav, tad, lai cīnītos pret organisma atūdeņoša-nos, jāievada destilēts ūdens...» Protams, — Osmiņins piebilda it kā savā nodabā, — ja būtu iespējams slimniekam injicēt strihnīnu, dot viņam siltu vannu, bet pēc tam viņu aplikt ar termoforiem, izdarīt masāžu... Bet tas nav jāraksta... Iepriekšējo esat uzrakstījusi?

— Jā, — es atbildēju.

Tas nebija tiesa. Pēdējos teikumus nebiju pierakstījusi. Jo man ienāca prātā briesmīga atskārta. Briesmīga un vienkārša. Tik vienkārša, ka nespēju saprast, kā es to agrāk nebiju iedomājusies... Tikai tagad es apjautu, ka Osmiņins diktē savu slimības vēsturi. Apraksta savu lēno miršanu! Viņam pašam sākas ataksijal Tas ir viņa organisms, kas nenovēršami zaudē šķidrumu!

— Vai jūs rakstāt? — atkal uzstājīgi atskanēja Osmi-ņina balss.

— Es... es esmu nogurusi. Pirksti nosaluši, — es atbildēju, viņā neskatīdamās. — Vai drīkstu mazliet.. .< pastaigāt?

Atbildi negaidījusi, piecēlos un sāku staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaj. Man vajadzēja slēpt no viņa savu satraukumu, nomierināties...

— Andrej Grigorjevič, — es enerģiski teicu, apstādamās pie viņa gultas, — paskaidrojiet man — kāpēc jūs to visu iesākāt? Kāpēc tas jāraksta? Distrofijas simptomi ir ļoti labi zināmi. Ļeņingradā cieš badu tūkstošiem cilvēku. Arī agrāk — esmu to lasījusi — indiešu jogi badojušies mēnesi un ilgāk. Vai arī, piemēram, revolucionāri cara cietumos...

— Tas ir pavisam kas cits, Vera, — Osmiņins klusi atbildēja. — Apzinīga badošanās ir saistīta ar noteiktu nervu sistēmas noskaņošanos. Slimība, ko es aprakstu, noris apstākļos, kad cilvēkam no visām pusēm draud briesmas, kad notiek apšaudes, iespējama ienaidnieka ielaušanās pilsētā... Un nav nekādu cerību, ka rīt vai parīt tevi paēdinās... Pavisam cita shēma. Un tā vēl itin nemaz nav izpētīta.

— Bet kāpēc, kālab tas ir vajadzīgs?! — es izmisīgi iesaucos. — Vai tiešām jūs domājat, ka cilvēkiem nākotnē vēlreiz būs jāpiedzīvo kaut kas līdzīgs?

— Redzat, Vera, — Osmiņins atbildēja, — neviens nespēj iedomāties, kur un kad viņam noderēs kādas zināšanas ...

«Ak dievs,» es klusībā izsaucos, «ko lai dara! Tā taču ir apsēstība! Galu galā hospitālī ir iespējams sagrabināt visu, lai viņu glābtu, — gan nepieciešamos medikamentus, gan produktus! Bet kā lai viņu piespiež tos pieņemt? ... Viņš sacīja: «Nav nekādu cerību...» Varbūt mēģināt iedvest viņam cerības, novērst viņa domas no neizbēgamas nāves? ...»

Pati nezinu, kāpēc es teicu, cenzdamās runāt priecīgi:

— Andrej Grigorjevič, vai atceraties, kā jūs reiz sadevāt man brāzienu? Nu, tā kapteiņa dēļ, kas aizbēga no hospitāļa. Viņš ir atgriezies.

— Atgriezies? — Osmiņins jautāja. — Kur, vai hospitālī?

— Tad nē jau, tas taču bija sen, kad viņš izbēga no hospitāļa. Tagad viņš no Ņevskaja Dubrovkas atgriezies Ļeņingradā. Kapteinis Surovcevs. Viņš bija atnācis pie mums pirms trijām dienām, tikai mani nesatika. Atstājis zīmīti, ka pārcelts uz Ļeņingradu, uzrakstījis adresi...

— Vai... tu biji pie viņa? — Osmiņins jautāja.

— Nē. Kāpēc iet?

— Spriežot pēc vēstules, kuru aizbēgdams viņš bija atstājis, tev būtu bijis jāiet... Viņš taču bija — es domāju, viņš... nebija vienaldzīgs pret tevi. Vai ne?

— Tās ir blēņas! — es teicu. — Pašreiz ir karš.

— Vai tad kara laikā ... nemīl?

— Andrej Grigorjevič, dodiet roku, es pataustīšu pulsu, — es sacīju, mainīdama sarunas tematu, apsēdos uz gultas malas un saņēmu pirkstos viņa labo roku pie plaukstas.

Pulss bija tik tikko samanāms, ļoti rets. Es paraudzījos pulkstenī, taču ciparnīcu pustumsā nevarēju lāgā saskatīt.

— Piecdesmit, — Osmiņins klusi teica.

— Četrdesmit seši, — apgalvoju es. — Tūlīt iešu pēc glikozes un strihnīna.

— Neesiet nu bērns, Vera, — Osmiņins stingri teica,

— viena reize nekā nedos. Lai būtu kāds labums, jāatkārto vairākas reizes. Bet tas nozīmē nolemt nāvei trīs vai četrus ievainotos, kas, ja izdzīvotu, varētu atgriezties frontē. Bet man... Vai tu zini, cik man ir gadu? Sešdesmit seši.

Viņš to sacīja mierīgi, bez pozas. It kā tā būtu parasta, ikdienišķa saruna. Un man tāpēc kļuva baisi.

Droši vien Osmiņins to saprata.

— Katrā ziņā aizej pie tā Surovceva! — viņš teica.

— Nekur es neiešu, viņš man nav vajadzīgs!

— Tātad esmu kļūdījies... Man šķita, ka tu... Droši vien es vairs nespēju saprast jūs, jaunos. Man allaž ir licies, ka jaunībā cilvēkam... kā lai to saka... katrā ziņā par kādu jādomā... jāgaida... Vārdu sakot, ir kādam jābūt.

— Bet man nav neviena.

— Un... nav arī bijis?

Ko es varēju atbildēt? Vai to, ka cilvēks, ko es mīlēju, izrādījās gļēvulis, nelietis, tīrā niecība?...

— Cilvēks nedrīkst būt gluži viens, Vera. Nedrīksti

— Vai jums, Andrej Grigorjevič, ir kāds? Ģimene, luvi draugi?

— Ģimenes man nav, Vera. Esmu nodzīvojis ilgāk par visiem, — Osmiņins teica ar baismu nogurumu balsī.

— Draugi? Draugs ir. Bet viņu sen neesmu saticis...

— Kur viņš atrodas, kas viņš tāds ir?

— Ir tāds trakgalvlgs vecis, — Osmiņins atbildēja, skumji pasmaidīdams. — Kādreiz tiku viņu ārstējis.

— Vai viņu nevarētu sameklēt? — es jautāju. — Sameklēt un palūgt, lai viņš kādu laiku padzīvo te kopā ar jums? Klausieties, Andrej Grigorjevič, — šis domas aizrauta, es uzstājīgi turpināju, — būtu taču brīnum labi, ja jums blakus dzīvotu tuvs cilvēks... Nevis kāds no medicīniskā personāla, bet jūsu draugs... Vai viņš ir dzīvs? Un atrodas Ļeņingradā?

— Jā, viņš ir dzīvs. Ne visai sen nejauši dzirdēju viņu runājam pa radio. Tā bija laba runa...

— Pa radio? Kas tad viņš tāds ir?

— Arhitekts. Pašreiz gan viņa profesija nav sevišķi vajadzīga. Viņš visu laiku nelikās mierā, meklēja iespēju, kā palīdzēt pilsētai.

— Vai... arī viņš ir viens?

— Pašreiz acīmredzot — jā. Sieva viņam sen evakuēta. Dēls droši vien frontē. Ja tikai ir dzīvs ...

Man radās dīvaina, trauksmaina nojausma.

— Kā viņu sauc? — es jautāju un neapzinādamās atkārtoju skaļi un nepacietīgi: — Kā viņu sauc?

— Kā sauc? — Osmiņins atjautāja, izbrīnījies par manu toni. — Vaļickis. Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis.

«Vaļickis?!» es tik tikko neiekliedzos. Tomēr novaldījos. Labi, ka pustumsā Osmiņins nespēja saskatīt manu seju.

Droši vien viņš tomēr kaut ko nojauta.

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Nē, nē, kur nu! — es steigšus atbildēju.

— Noliec kvēpeni uz skapīšal — Osmiņins pēkšņi sacīja.

— Kāpēc?

— Noliec! — viņš atkārtoja.

Es paklausīgi paņēmu kvēpeni un noliku to uz nakts-skapīša malas, tālāk no gultas. Pati apsēdos pie galda.

— Kāpēc tu aizgāji tik tālu? — Osmiņins vaicāja.

— Es... es domāju, ka jūs vēl diktēsiet, — es atbildēju pavisam nesakarīgi.

— Nē. Šodien pietiek.

— Tad es iešu, — es pieceldamās teicu.

— Neaizmirsti lapiņu ielimēt kladē! Katrā ziņā atzīmē datumus!

— Jā, jā, katrā ziņā...

Es runāju, nedzirdēdama pati savus vārdus. Tātad es visu laiku esmu strādājusi plecu pie pleca ar cilvēku, kas ir tuvs Fjodora Vasiļjeviča draugs! Un neesmu to Zinājusi...

Pati nebiju veco Vaļicki redzējusi jau sen. Pēc pēdē-ļas tikšanās ar Anatoliju centos izdzēst no atmiņas arī viņa tēvu. Sapratu, ka tēvs ne pie kā nav vainojams. Taču manī bija kaut kas sabrucis. Es nespēju, es negribēju redzēt viņu māju, viņu dzīvokli. Nespēju sevi piespiest tikties ar cilvēku, kas man liktu atcerēties A"atoliju.

Agrāk man bija šķitis, ka spēju ienīst vienīgi vāciešus. Vicnigi ienaidniekus. Tagad es zināju, ka spēju ienīst un nicināt arī savējo. Anatolijs vairs gan nelikās savējais. Viņš valkāja tādu pašu formas tērpu kā tie, kas aizstāvēja Ļeņingradu, kā tie, ko atgādāja uz mūsu hospitāli ievainotus, ar asiņojošām brūcēm. Tomēr viņš nebija viens no tiem. Formas tērps tikai aizmaskoja viņa satrunējušo jēra dvēseli. Es sapratu, ka, uzzinājis to, kas toreiz notika manā istabā aiz Narvas vārtiem, Fjodors Vasiļjevičs savu dēlu ienīstu tāpat kā es. Un tomēr es nespēju tikties arī ar viņu. Nespēju ...

...Tumsā gāju pa piesnigušo hospitāļa pagalmu — bez ceļa, taisni pa kupenām, grimdama sniegā līdz ceļgaliem.

Man bija tikai viena vienīga doma: jāglābj Osmiņins!

Vajadzīgi medikamenti un labāks uzturs. Taču tieši no tā viņš kategoriski atteicās. Atteicās, savā sirdī jau atvadījies no dzīves, iedvesis sev, ka viņam nav tiesību palikt dzīvam, ļaujot'aiziet postā ievainotajiem. Un grib, lai es pierakstu slimības norisi, tā teikt, zinātnes vajadzībām ...

Nesapratu, ko darīt, ko iesākt...

Iedama garām kādai palātai, kuras durvis bija pa pusei vaļā, izdzirdu pazīstamo, nesteidzīgo Pastuhova balsi. Ielūkojos palātā.

Pastuhovs sēdēja uz ķeblīša pie gultas, kas atradās vistuvāk durvīm. Zināju, ka tur guļ tas pats Sergušins, kam nesen bija amputēta kāja.

Stāvēdama gaiteni, ieklausījos sarunā.

— ... ka es tev saku, izmet no galvas šo draņķīgo domu! — Pastuhovs teica. — Rokas tev ir, galva tev ir?

— Bet kāja?!

— Kāja?... Paklau, Sergušin, kā tu redzi, es pats staigāju ar kruķi. Tikai ne jau šis kruķis man pašreiz ir galvenais balsts dzīvē. Sirds — lūk, kas mani noturi

— Sirds taču ir mīksta, — Sergušins rūgti sacīja.

— Norūdi to! Sirds padodas rūdīšanai. Tāpat kā tērauds. Par Nikolaju Ostrovski esi dzirdējis? Bija akls, pakustēties nevarēja. Taču kļuva par Ostrovski. Visu aizstāja sirds. Boļševika sirds. Salīdzinājumā ar Ostrovski tu esi laimes bērns... Es, Sergušin, jāatzīstas, esmu burvis. Ieraugu cilvēku un varu pateikt, kāds liktenis viņam lemts.

— Man ir lemts būt invalīdam.

— Melo! Ja negribēsi būt invalīds, tad ari nebūsi."' Pirms kara tu taču dzīvoji kolhozā? Berjozovkas ciemā Ļeņingradas apgabalā, vai ne?

— Kā jūs to zināt?

— Es taču tev teicu, ka esmu burvis. Un es pareģoju: pēc kara būsi kolhoza priekšsēdētājs. Vai komjaunatnes rajona komitejas sekretārs. Un meičas tev bariem pakaļ staigās, nezināsi, kur no viņām sprukt.

Pastuhovs runāja ar šo Sergušinu reizē gan kā ar pieaugušu, gan kā ar bērnu.

— Biedri Pastuhov! — es viņu pasaucu.

— Kas tur ir? — Viņš pagriezās uz durvju pusi.

— Es, Koroļova. Vai varētu jūs uz brītiņu palūgt?

— Jā, jā, protams, — viņš steigšus atbildēja. Tad sacīja Sergušinam: — Es vēl atnākšu pie tevis. Atklāšu tev noslēpumu, kā norūdīt sirdi.

Viņš iznāca gaitenī, cieši aizvērdams durvis.

— Kā tad tur ir, biedrene Koroļova? — viņš bažīgi vaicāja.

— Bēdīgi, — es atbildēju. — Pavisam bēdīgi. Viņam vairākkārt jāievada glikoze un strihnīns un jādod labāks uzturs.

— Atradīsim kādu iespēju, — Pastuhovs droši sacīja. — Tūlīt došu rīkojumu...

— No jūsu rīkojumiem nekas neiznāks, — es izmisīgi sacīju. — Viņš atsakās!

— Kā tā... atsakās?!

— Jūs nesaprotat, kā tas notiek? Lūk, tā — pavisam vienkāršil Nevēlas, lai viņa dēļ tērētu medikamentus, kas gaužām nepieciešami ievainotajiem. Skaidrs?

— Tas taču ir aplami — Pastuhovs paraustīja plecus. «— Viņa dzīvība nav mazāk vērta kā jebkura Sarkanās Armijas kaujinieka dzīvība!

I — Tad ieskaidrojiet to viņam! Es neprotu!

— Nekliedziet! — Pastuhovs teica negaidīti skarbā balsī. — Lūdzu, iztieciet bez histērijas! Iesim uz turieni!

Kruķim klaudzot, Pastuhovs devās uz kāpņu laukumiņu, kur viegli ievainotie un tie, kas sāka atveseļoties, parasti pulcējās uzsmēķēt un paklausīties radio. Pašreiz tur bija tumšs un tukšs.

— Nu tad izstāstiet man sīkāk, — Pastuhovs sacīja, —- tikai, lūdzu, bez emocijām!

— Pati īsti nesaprotu, kas notiek, biedri komisār, —• cs nedroši ierunājos. — Viņš atsakās no zālēm.

— To es esmu jau dzirdējis. Kāpēc?

— Es taču jau pateicu, kāpēc.

— Citu cēloņu nav?

— Citu?... — Es kļuvu domīga. — Viņš ir pārliecināts, ka lemts nāvei. Un domā, ka viņam no tā jāiegūst kāds labums zinātnei. Viņš man liek pierakstīt savas slimīb^ ... nu, alimentārās distrofijas simptomus...

— Kāda velna pēc tos pierakstīt, kad distrofija pašreiz Ir tūkstošiem ļeņingradiešu?

— Arī es tā domāju... Taču viņš teica, ka esot pre-c īzi jāfiksē slimības norise blokādes apstākļos, kad trūkst nepieciešamo medikamentu. Lai vēlāk neaizmirstos.

— Lai aizmirstas vien! — Pastuhovs izsaucās. — Jo fitrāk, jo labāk. Cilvēku varonību gan nedrīkst aizmirst! ... — Viņš aprāvās, tad paklusi sacīja: — Jā, grūts gadījums... Un pierunāt viņu nav iespējams? Vai piespiest?

— Par piespiešanu, manuprāt, nevar būt runas. Ja nu viņu pārliecinātu... Bet kas to spēs izdarīt? Es nespēju ... Viņam ir draugs, — es nedroši turpināju, — vecs arhitekts... Man ienāca prātā: ja nu sameklētu viņu un lūgtu apmesties kopā ar Andreju Grigorje-viču?...

— Kur viņš pašreiz atrodas? — Pastuhovs sarosījās.

— Es... nezinu, — es klusi atbildēju, šo melu dēļ nicinādama pati sevi.

— Vai tad Osmiņins pats arī nezina?

— Es... es to nepajautāju.

— Tas jums jāuzzina, Vera, — Pastuhovs teica.

— Pacentīšos. — Es pamāju ar galvu. — Vai jūs pār-J liecinājāt?

— Ko? — Pastuhovs nesaprata.

— Nu... Sergušinu. Vai iestāstījāt, ka dzīvot ar vienu| kāju nav nemaz sliktāk, kā ar abām?

Pati nesapratu, kāpēc runāju tādā tonī. Droši vier mani kaitināja savas bezspēcības apziņa.

— Vēl ne... — Pastuhovs mierīgi atbildēja. — Taču| ceru pārliecināt.

— Vai jūs pats ticat tam, ko gribat iestāstīt viņam?| Varbūt tāpaL vien mierināt?

— Es neesmu mierinātājs, biedrene Koroļova, — Pastuhovs atbildēja stingri, tomēr ne dusmīgi. — Esmu komisārs. Tam, ko runāju, es ticu. Ārstēju viņa sirdi. .Jūs] ārstējat ar kamparu. Es — ar vārdu. Gan viņu, gan sevi.

— Sevi?...

— Arī es taču staigāju ar kruķi. Un ārsti vēl nav pārliecināti, ka... Vārdu sakot, — viņš gribēja beigt sa- i runu, — ejiet atpūsties! Un padomājiet, kā sameklēt to arhitektu!

— Biedri Pastuhov, — es teicu, izmantodama to, ka ļ kāpnēs ir tumšs un viņš neredz manu seju, — vai; drīkst... kādu personisku jautājumu?... Jums ir ģimene? Sieva, bērni?

— Bērni? Nē, bērnu nav. Bet sieva... ir. Ļoti laba sieviete ... Gaida mani...

— Tad ... jums ir viegli... Atcerieties, jūs pats sacījāt, cik labi ir, ja kāds gaida.

— Protams. Man ir viegli. Viņa mani ņems pretim, ja arī ieradīšos ar kruķi... Jūs varat iet. .. Un vēlreiz lūdzu ... padomājiet par to arhitektu! Viņš steidzīgi jāatrod.

— Pacentīšos.

— Paldies. Bet tagad ejiet — atpūtieties, sasildieties ... — Pastuhovs teica pavisam nemilitāri un lēnām gāja uz durvīm.

Es uzkāpu augšā māsu istabā, atdevu zāles un pēc tam uzgāju savā istabiņā.

Uz naktsskapīša sataustīju sērkociņu kastīti, aizdedzu kvēpeni un pēkšņi ieraudzīju pie krāsniņas malku... Kur tā radusies?

Un tad es atcerējos Pastuhova vārdus: «Atpūtieties, sasildieties!»

Tātad... viņš? Domāt par to, kāpēc Pastuhovs tā dalījis un kur viņš ņēmis šīs dažas pagales, nebija spēka...

Krida laime skatīties uz krāsniņu, kas sāk kurēties, un |nst, ka no atvērtajām durtiņām plūstošais siltums samīda seju!

«Laimei» es klusībā atkārtoju un nodomāju: «Cik da-žada tā var būt! Milzīga kā uzvara, kā blokādes pārraušana un maziņa kā maizes šķēle, kā kvēpenes liesmiņa ... ( ik relatīvs dzīvē ir viss! Vai tiešām tas kādreiz aizrnir-lisies?... Kā teica Pastuhovs? «Lai arī aizmirstas! Cilvēku varonību gan nedrīkst aizmirst!»»

■ Droši vien viņam taisnība...

Taču varonība neizpaužas vienīgi uzbrukumā, varonis nav tikai tas, kas pirmais pieceļas kājās, rokās turēdams .lutomātu vai degmaisījuma pudeli...

Ja nu ienaidnieks nav saskatāms? Ja tas ir neredzams ka bads, kā aukstums, kā distrofija, kā cinga?... Un ja nu cilvēks pat šī ienaidnieka uzvaru pār viņu grib pārvērst ienaidnieka sakāvē? Tāpat kā Osmiņins ... «Ar nāvi pret nāvi...»

Nezinu, kāpēc man ienāca prātā šie vārdi. Neatminos, kur tos esmu dzirdējusi, varbūt teātrī vai kino... Nekad nebiju iedziļinājusies to jēgā. Bet tagad tie atausa atmiņā. Droši vien tāpēc, ka Osmiņins ir vecs, arī viņa runas veids ir tāds veclaicīgs, no pirmsrevolūcijas laikiem, un šie vārdi labi saderas ar visu viņa tēlu...

Kāpēc es domāju tādas muļķības! Andrejs Grigorjevičs taču apzinīgi lemj sevi nāvei!... Kāda nozīme ir vārdiem, kad mirst cilvēks!... Tagad steidzīgi jārīkojas! Jāaiziet pie Vaļicka, jāaiziet — lai tur vai kas! Viņš taču ir Osmiņina draugs, viņi ir vienos gados, un Fjodors Va-siļjevičs mācēs parunāt ar Osmiņinu tā, kā es nevaru un noprotu. Ko Osmiņinam nozīmē manis teikti vārdi! Bet Fjodors Vasiļjevičs pratīs runāt! Atceros, kā viņš man sacīja toreiz, jau sen, kad sēdēju viņa kabinetā... «Manu mīļo meitiņ... es pazīstu dzīvi... ticiet man — tas pāries. Karš beigsies, atkal visur iedegsies ugunis...» Es klausījos un jutu, kā atsilst mana sirds...

Jāaiziet pie Fjodora Vasiļjeviča. Jāpiespiež sevi iet. Galu galā es varu viņam pateikt tikai dažus vārdus: «Jūsu draugs ārsts Osmiņins ir tuvu nāvei. Jūs varat viņam palidzēt. Padzīvojiet kādu laiku kopā ar viņu!...» Un tas ir viss. Nekādu citu sarunu, nekādu atmiņu! «Es steidzos uz darbu. Man jāiet. Te ir hospitāļa adrese. Bet varbūt iesim kopā?...»

Tā es sacīju sev. Pūlējos sev iestāstīt. Tomēr jutu, ka'; nespēju aiziet. Ka tas sniedzas pāri maniem spēkiem.’ Tiem, kas man vēl palikuši.

Zināju, ka man būtu to vairāk, ja es... ja es kādu! gaidītu. Pastuhovam ir taisnība. Karš nav tikai kauja. Tā* ir arī gaidas. Uzvaras gaidas. Tikšanās gaidas...

Šim Pastuhovam ir vieglāk. Viņu gaida sieva. Cik svarīgi, cik vajadzīgi, nepieciešami ir zināt, ka tevi kāds gaida, būt pārliecinātam par to, ticēt, ka tevi gaida un gaidīs, lai notiek kas notikdams!...

Kā viņš teica Sergušinam? «Es esmu burvis...» Kas nu viņš par burvi! Tikai jauks, labs cilvēks gan. Droši vien klusībā mokās tāpēc, ka viņam jānīkst mūsu hospitālī, ka nevar būt frontē. Tāpat kā toreiz Surovcevs... Tomēr pilda pienākumu. Komisāra pienākumu — neļaut izsīkt cilvēku spēkiem, iedvest viņos drosmi...

Burvis!... Būtu viņš varējis izdarīt tā, ka arī es kādu gaidu! Un ka mani kāds gaida. Es taču esmu viena, gluži viena... Cilvēku, kas mani mīlēja, es pati atgrūdu. Atgrūdu nekur nederīga gļēvuļa dēļ... Pat nezinu, vai viņš vairs ir dzīvs...

Palīdzi taču man, burvi!

Biju notupusies pie krāsniņas un raudzījos kvēlojošās! oglēs. Man šķita, ka lūkojos citā pasaulē. Spilgtā, siltā, mīlīgā...

Pēkšņi izdzirdu, ka mani kāds sauc:

— Koroļova! Vera Koroļova! Koroļova, vai jūs esat tur, savā istabā?

«Tā, cauri ir,» es nospriedu, «droši vien sauc uz operāciju istabu.»

Novilku cimdus un iebāzu vateņa kabatā. Tur sataustīju četrkārt salocītu papīra lapiņu, to pašu, uz kuras biju pierakstījusi Osmiņina diktētos teikumus. Mirkli man gribējās lapiņu iemest krāsnī. Lai no tā visa nekas pāri nepaliktu. Nepastāvētu. Taču tūlīt sev pavēlēju: «Nedari tā! Ar to nekas nebūs līdzēts.» Atvēru skapīti, izņēmu dienasgrāmatu un neatlocījusi ieliku tur lapiņu.

Tai mirklī atvērās durvis. Uz sliekšņa stāvēja tā pati sieviete, kas dežurēja māsu istabā todien, kad atgriezos no Osmiņina pirmoreiz.

— Kāpēc neatsaucaties? — viņa, smagi elpodama, īgni vaicāja.

— Piedodiet, — es atbildēju, juzdamās vainīga, — tūlīt būšu gatava. Jāiet uz operāciju istabu?

— Tad nē jau, — viņa gurdi sacīja. — Te atkal bija atnācis pie jums kāds karavīrs.

— Surovcevs? Tas pats, kas atstāja zīmīti?

— Cits. Majors.

— Kas tas par majoru?

— Zvjagincevs uzvārdā.

— Zvjagincevs?!

— Kāpēc jūs tā izbijāties? Teica, ka atnākšot rīt ap diviem. Lai jūs katrā ziņā būtu te.

V

Es pamodos, domādama par Aļošu Zvjagincevu. Apgūlusies biju ļoti vēlu: mani tomēr izsauca uz operāciju istabu — gandrīz pusnaktī atkal atveda ievainotos.

Viņu vidū bija jauns puisis ar pirmās pakāpes apdegumiem. Tas tagad bija rets gadījums — viņš bija cietis nevis apšaudes laikā, nevis ugunsgrēkā, bet rūpnīcā notikušā avārijā. Pie viņiem rūpnīcas «Elektrosila» cehā bija pārtraukta ūdens piegāde katlu mājai. Ūdeni mēģināja pievadīt ar ugunsdzēsēju rokas sūkņiem... Un tad nu bija gadījies, ka puisim iešļācās sejā karsti tvaiki...

Mēs noņēmāmies ar viņu kādas pusotras stundas, apdegumi bija briesmīgi. Vai viņš paliks dzīvs? ...

Savā istabā atgriezos pēc diviem naktī un apgūlos neizģērbusies. No rīta piecēlos, sasukāju matus pie spogulīša, kas stāvēja uz skapīša un bija vienīgā manta, ko, pāriedama uz kazarmu režīmu, biju paņēmusi līdzi no mājām, tad nokāpu lejā un mazgājamā telpā noskaloju seju. Ēdnīcā izdzēru glāzi tējas bez cukura un apēdu ledainu sausiņu, kas ilgi bija jāatmiekšķē karstajā, dzeltenīgajā ūdenī. Iegājusi māsu istabā, apjautājos, kādā stāvoklī ir apdegušais puisis. Pēc tam devos pie galvenā ķirurga un, viņam acīs neskatīdamās, palūdzu, lai vienu stundu — no diviem līdz trim — kāds pastrādātu manā vietā.

Tālāk viss ritēja parastajā, ikdienišķajā kārtībā. Sanitāre, kas mani pavadīja, stūma sev pa priekšu galdiņu uz riteņiem, uz šī galdiņa atradās metāla sterilizatori, ampulas, tabletes un pulveri, kā ari burtnīca, kur bija atzīmēts, kādas zāles ārsti kuram parakstījuši, un es lēnām gāju no palātas uz palātu, simto, nē, tūkstošo reizi apvaicādamās: «Kā klājas? Kāda pašsajūta? Kā pagāja

nakts?...» Taču šodien es to darīju it kā neapzināti, domādama vienīgi par to, ka drīz, pavisam drīz satikšu Ajošu. Ik pēc brītiņa paraudzījos pulkstenī, un man gribējās pagriezt rādītājus uz priekšu, pasteidzināt laiku.

Mēs piegājām arī pie Sergušina.

— Kā jūtaties? — es interesējos.

— Kur ir komisārs? Man viņš vajadzīgs... dikti vajadzīgs, — Sergušins klusi sacīja.

— Šodien vēl neesmu redzējusi. Tiklīdz ieraudzīšu, katrā ziņā pateikšu, lai atnāk pie jums.

Ieskatījos burtnīcā. Pretim Sergušina uzvārdam nebija nekādu pierakstu.

— Ārsts jūs jau izmeklēja?

— Jā, — Sergušins, mazliet viebdamies, atbildēja, — teica, ka viss esot labi.

Viņa seja joprojām bija bāla, taču ne pelēka kā agrāk, arī lūpas vairs nebija tik zilas.

Pataustīju pulsu. Tas gan bija lēns — piecdesmit divi sitieni minūtē, tomēr ritmisks, laba pildījuma pulss.

— Tā nu ir, Sergušin, — es sacīju, — sākusies atveseļošanās. Vai labi gulējāt?

— Redzēju sapni, — viņš atbildēja un pasmaidīja, šķiet, pirmoreiz šai laikā. — It kā būtu beidzies karš. Agrāk visos manos sapņos bija tikai karš vien. Nāk virsū tanks, bet man nav itin nekā — ne granātas, ne pudeles... Vai arī vācietis pacēlis virs manis durkli, bet es guļu kā pie zemes pienaglots... Redzu durkli, redzu zvērisku ģīmi, taču pakustēties nevaru. Vai arī stāvu uz kuģa klāja, bet visapkārt dārdoņa, mīnas...

— Kāpēc uz klāja? Vai tad jūs esat jūrnieks?

— Biju. Vēlāk kļuvu par tādu kā jūras kājnieku. Vai par Hoglandes salu esat dzirdējusi? Tā atrodas Somu līcī. Mēs tur aizstāvējāmies. Ar pēdējiem spēkiem, var teikt. Bet, kad sākās ziema, mūs no turienes izveda. Gan kaujiniekus, gan civilos, kas tur bija palikuši.

— Tur jūs arī ievainoja?

šā

— Nē, — Sergušins papurināja galvu. — Tas notika vēlāk. Biju slēpotāju nodaļā. Vai Jūras kanālu zināt? Mēs tur atklājām tikko cirstus āliņģus. Un ragavu iebrauktās sliedes uz Pēterhofas pusi. Vai sapratāt? Friči tur izlika mīnas, lai uzspridzinātu mūsu kuģus. Tur taču braukā mūsu ledlauži, bet aiz tiem — kuģi. Mēs tad nu sākām fričus vērot. Uzglūnējām viņiem, kad šie lika mīnas. Un uzsākām kauju. Tad man arī ieblieza...

— Kāpēc jūs nesūtīja uz jūrnieku hospitāli?

— Kas to zina! — Sergušins paraustīja plecus. — Droši vien ievainoto bija daudz. Kāda tur starpība? Par to es ij neprātoju. Bet par sapni gan... Iedomājieties, sapnī rādijās, ka nav vairs kara. Beidzies. Un es esmu mājās. Uz lauka. Rudzi viļņojas. Vējš... tāds silts... Saule... Es eju pa taciņu. Man ir abas kājas. Eju un domāju: kur man radusies tā otra? Tā nu iznāk, ka zinu — otras kājas nav, tomēr staigāju uz divām ...

Viņš pievēra acis un brīdi nekā nerunāja. Tad pēkšņi pacēlās uz elkoņiem un stingri noprasīja:

— Kur ir komisārs?

— Viņš atnāks, Sergušin, katrā ziņā atnāksi Es viņam pateikšu, — es atbildēju un nez kāpēc apvaicājos: — Jums patīk mūsu komisārs?

— Man patīk krievu krāsnī sautēta prosas biezputra. Komisārs nav biezputra. Viņš... viņš zina kādu noslēpumu ... Sakiet, māsiņ, — vai jūs sirdi esat redzējusi?

— Sirdi?

— Nu jā. Dabā. Kāda tā izskatās?

— Kā lai to pastāstu?... Tā kā tāda pamatīga dūre. Visu laiku saraujas un izplešas. Lūk, tā! — Es vairākas reizes savilku pirkstus dūrē un palaidu vaļā. — Dzen asinis pa dzīslām. Darbojas kā sūknis.

— Kā pumpis, jā? — Sergušins vīlies novilka. Tad ar nožēlu palūkojās manī un atkārtoja: — Palūdziet komisāru, lai atnāk!

Un pagriezās pret sienu.

Beigusi apstaigu, gāju meklēt Pastuhovu, taču noskaidrojās, ka viņš aizbraucis uz Politisko pārvaldi un būs atpakaļ ap diviem.

Šie vārdi — ap diviem — lika man domās atgriezties pie Aļošas...

Bez ceturkšņa divos apģērbos un izgāju pagalmā. Piegāju pie vārtiem. Sķērsieliņa, kas veda uz Kārļa Marksa

4*

83

prospektu, bija tukša. Sniegs, visapkārt sniegs. Kupenas sniedzās gandrīz līdz logiem. Ielas vidū bija automobiļu iebraukts ceļš — tur piebrauca mašīnas, kas ievainotos atgādāja uz mūsu hospitāli.

Nez kāpēc nemaz nešaubījos, ka Aļoša ieradīsies no prospekta puses — atnāks vai atbrauks ar ceļā gadījušos mašīnu.

Brīdi stāvējusi, paraudzījos pulkstenī — bez piecām minūtēm divi. Un pēkšņi ieraudzīju šķērsieliņas otrā galā karavīru ar puskažoku mugurā. Metos viņam pretī, taču, gabaliņu noskrējusi, sapratu, ka tas nav Aļoša... Pamanīju neizpratnes pilnu skatienu un aši pagāju sānis.

Tad atkal atgriezos pie vārtiem un vēlreiz paraudzījos pulkstenī. Trīs minūtes uz trijiem...

«Muļķīgi ir domāt, ka viņš ieradīsies tieši noteiktajā laikā,» es sevi mierināju. «Transports taču nedarbojas.»

Sniga aizvien stiprāk. Tagad acu priekšā bija blīvs sniega auts, un es sapratu: ja skraidīšu pa šķērsieliņu no viena gala uz otru, varam ceļā viegli izmainīties, varu Aļošu palaist garām.

Atspiedos pret dzelzs žogu. Kaut kur vienmērīgi tikšķēja metronoms, «Kaut nu tikai nesāktos apšaude!» es bažīgi nodomāju. «Tad apstāsies visa kustība...»

Izdzirdu nošķindam ap smagās mašīnas riteņiem aptītas ķēdes. Stigdama kupenā, izgāju uz ceļa, bet ar benzīna kannām piekrautā mašīna aizbrauca neapstādamās.

Atkal paraudzījos pulkstenī. Divpadsmit minūtes uz trim.

«Neatnāks, neatnāks!» man dunēja smadzenēs. «Viņš taču ir karavīrs, var saņemt neparedzētu uzdevumu, vakar viņš domāja tā, bet šodien viss sagriezās citādi...»

Pagāja vēl kādas desmit minūtes. Pēkšņi nodomāju, ka Aleksejam droši vien ne prātā nenāk, ka es viņu tik nepacietīgi gaidu. Atcerējos mūsu tikšanos mežā pie Lugas, kad viņš gulēja ievainots, mūsu pēdējās atvadas pie Ki-rova rūpnīcas caurlaides telpas. Viņam nav nekāda pamata domāt, ka es pašreiz viņu tik ļoti gaidu ... Gribēja apciemot, bet nesatika... Ar to arī viss ir beidzies..' ’.

Atkal izdzirdu šķindam kādas mašīnas ķēdes, bet pati mašīna putenī vēl nebija saskatāma. Paspēru soli sānis un iekāpu sniegā, lai palaistu to garām... Pa kabīnes logu kāds izbāza galvu un sauca:

— Ei, dārgumiņ, te kaut kur jābūt hospitālim, vai ne?

— Te, te tas ir! — es atsaucos.

Mašīna piebremzēja. Kravas kastē droši vien ir ievainotie.

Noblīkšķēja durvis kabīnes otrā pusē. Un pēkšņi es izdzirdu:

— Vera! Veruņal ...

Pie manis skrēja Aleksejs ...

— Aļoša! Aļoša! — es atkārtoju.

— Posies, tūlīt brauksim! — viņš teica, tiklīdz bija sasveicinājies.

— Uz kurieni? Es taču strādāju hospitālī, Aļoša, esmu darbā ...

— Palūdz, lai atlaiž! Atprasies uz trim stundām, mēs novēlosimies!

— Labi, tūlīt pamēģināšu, — es atbildēju, nekā nesaprazdama, un skrēju atpakaļ uz hospitāli.

Uzzinājusi, ka galvenais ķirurgs pašreiz operē, uzdrāzos augšā pie Pastuhova.

Viņš sēdēja pie galda un rakstīja.

— Biedri komisār, gaužām lūdzu, — es teicu, no satraukuma un ātrā gājiena aizelsusies, — man vajadzētu aiziet... uz trim stundām... ļoti vajadzētu!

Pastuhovs nolika spalvaskātu un vērīgi manī palūkojās.

— Kāpēc jūs nācāt pie manis? Jūs taču komandē ārsti..,

— Esmu norunājusi ar galveno ķirurgu, ka no diviem līdz trim varu būt brīva, operāciju istabā mani aizstāj. Taču pašreiz noskaidrojās, ka man nepieciešams aiziet... uz trim stundām. Nevis uz stundu, bet uz trim! Un galvenais ķirurgs pašreiz operē. Gaužām lūdzu — atļaujiet!

— Vai kaut kas atgadījies? Mājās, ģimenē?

— Man nav nekādas ģimenes! Es taču teicu.,. Pie manis atbraucis kāds cilvēks! ... Mans draugs, vecs draugs, saprotat? Atbraucis no frontes.

— Tā, skaidrs, — Pastuhovs pamāja ar galvu. Paraudzījies pulkstenī, viņš uzsvērti oficiālā tonī sacīja: — Atļauju būt brīvai... Vai caurlaide staigāšanai naktī jums ir?

— Jā.

— Jūs varat būt brīva līdz divdesmit četriem nulle nulle.

— Tik ilgi nav vajadzīgs. Dodiet man trīs stundas!

— Es labāk zinu, cik vajadzīgs. Līdz divdesmit četriem nulle nulle, — Pastuhovs atkārtoja. — Nu — kāpēc jūs stāvat? Apkārt griezties!

Izrunādams pēdējos vārdus, viņš atklāti pasmaidīja.

— Paldies, biedri komisār, paldies! — es ātri nobēru. Jau atrazdamās durvīs, atcerējos un sacīju: — Sergušins jūs lūdza ieiet pie viņa!

— Esmu jau bijis. Es taču teicu: marš!

Ieskrēju savā istabā paķert sanitāres somu. Nēsāt to līdzi man bija kļuvis par pieradumu. Somā atradās viss nepieciešamais pirmās palīdzības sniegšanai. Turklāt tajā bija ielikta otra — maza somiņa no pirmskara laikiem, tur glabājās dokumenti un pārtikas kartītes ...

Izskrējusi ārā uz ielas, ieraudzīju, ka mašīna joprojām stāv, bet Aļoša staigā tās tuvumā, pulkstenī skatīdamies.

— Sēdies kabīnē! Mēs nokavēsim! — viņš man sauca un pats ielēca kravas kastē.

Es iekāpu kabīnē, aizcirtu durtiņas, un mašīna sāka braukt.

Kurp mēs braucam? Kāpēc? Es taču nebiju paguvusi ar Alekseju pārmīt nevienu vārdu ...

— Sakiet, — es nedroši vaicāju šoferim, — uz kurieni mēs braucam?

— Kā — uz kurieni? — Viņš izbrīnījies palūkojās manī. — Uz to pašu ... nu, Filharmoniju.

— Ko?! — es apjuku. — Uz kādu Filharmoniju? Kāpēc?

— Kāpēc tad cilvēki brauc uz turieni? — Šoferis paraustīja plecus. — Lai klausītos mūziku. Kādu koncertu, vai.

— Ko jūs runājat?! Kādi koncerti tagad var būt?!

Šai mirklī gan atminējos, ka avīzes «Ļeņingradskaja pravda/> pēdējā lappusē tiku redzējusi sludinājumus par operetes teātra izrādēm un koncertiem Filharmonijā. Es avīzēs lasīju galvenokārt informācijas biroja ziņojumus un regulāri publicētos pilsētas tirdzniecības nodaļas paziņojumus par pārtikās normām. Teātru sludinājumos nemēdzu iedziļināties, man tie likās nelaikā iespiesti, it kā publicēti pēc inerces kopš tiem laikiem, kad ik dienas puse ceturtās lappuses bija pilna ar teātru un kino repertuāru.

— Te kaut kas nav kārtībā, — es nomurmināju un tad stingri teicu: — Apturiet mašīnu, man jātiek skaidrībā!

— Mēs taču novēlosimies! — šoferis atbildēja. — Majors pavēlēja: «Brauc, cik jaudā, trijos sākums!»

«Tas taču ir aplam, tas ir muļķīgi!» es izmisīgi domāju. «Nevis pabūt divatā, nevis parunāties — mēs taču tik sen neesam tikušies! — bet iet uz Filharmoniju, uz koncertu . .. kad visapkārt ir aukstums, bads, nāve! ...»

Un pēkšņi es sapratu. Viņš to darījis manis dēļ. Baidījies, ka es negribēšu palikt ar viņu divatā. Baidījies būt uzmācīgs ...

... Joprojām sniga. Vienīgais sniega tīrītājs pie priekšējā loga acīm redzami nespēja tikt galā ar darbu, un šoferis, ar krūtīm uzguldamies stūrei, ik pēc brītiņa seju gandrīz piespieda pie stikla, lai saredzētu ceļu.

Kādu laiku braucām klusēdami. Tagad mašīna drāzās pa Ļiteinija prospektu, tuvodamās pilsētas centram ... Cauri sniega autam vīdēja māju drupas, uz baltajām ietvēm melnoja bezveidīgi, pa pusei jau sniegā ieputināti, saiņiem līdzīgi priekšmeti... Es zināju, ka tie ir cilvēki — cilvēki! — kas miruši, gājuši bojā no bada... Tomēr nejutu ne šausmas, ne bailes. Pie līķiem uz ielām jau biju pieradusi. Nosalušie, badā nomirušie gulēja tur, kur viņus bija piemeklējusi nāve. Laiku pa laikam kāds līķus novāca. Taču radās atkal jauni. ..

— Sakiet: kur majors dien? — es vaicāju šoferim un tūlīt nodomāju, ka šo jautājumu esmu uzdevusi veltīgi, jo nez vai saņemšu atbildi.

Šoferis tomēr atbildēja pat labprāt:

— Kur viņš dien? Pie mums.

— Pie jums? Kur tas ir?

— Kirova rūpnīcā, kur tad citur?

To nu es nepavisam nebiju gaidījusi. Zināju, ka Aleksejs ir strādājis Kirova rūpnīcā, taču tas bija sen, vēlāk viņš aizbrauca uz fronti... Tātad atkal rūpnīcā? Kopā ar tēvu?

— Kad tad Zvjagincevs ieradās rūpnīcā?

— To es gan skaidri nepateikšu, — šoferis atbildēja.

— Un tomēr! Vakar? Aizvakar?

— Kāpēc vakar? Es viņu esmu saticis rūpnīcā jau dienas desmit.

«Dienas desmiti» es klusībā izsaucos. «Desmit dienas Ļeņingradā, taču līdz šim nav nedz nācis pie manis, nedz devis par sevi kādu ziņu!»

Jutos sarūgtināta un aizvainota. Biju aizmirsusi, ka vēl pavisam nesen pati reti atcerējos Zvjagincevu, ka vienīgais cilvēks, ko vēlējos redzēt, bija tas otrs, par kuru pašreiz nespēju domāt bez pretīguma. Tagad man šķita, ka vienmēr, vienmēr esmu ilgojusies redzēt vienīgi Aļošu...

Mašīna strauji pagriezās un izbrauca uz Ņevas prospekta.

Galvenā Ļeņingradas iela izskatījās tāda pati kā visas citas. Pa sniegā iemītām takām cilvēki vilka ragaviņas, kurās gulēja drēbē ievīstīti miroņi vai bija salikti ūdens spaiņi. Gandrīz vai pieskardamies kupenām, šūpojās pārrauti trolejbusa vadi...

Mašīna vēlreiz pagriezās un, nobraukusi metrus trīsdesmit, apstājās.

— Te nu būs tā jūsu mūzika, esam klāt! — šoferis sacīja.

Atvēru kabīnes durvis un izkāpu sniegā. Aleksejs pārlēca pār kravas kastes malu.

— Laidies, Kašincev, paldies tev! — viņš sauca šoferim.

— Bet kā jūs tiksiet atpakaļ?

— Gan jau tiksim, laidies vien!

Noblaukšķēja no iekšpuses aizcirstās durvis. Mašīna sāka braukt...

Aleksejs paraudzījās pulkstenī.

— Veicīgāk, Vera, mēs nokavēsim sākumu, — viņš bažīgi teica, — ir jau desmit minūtes uz četriem!

Saķēris aiz puskažoka piedurknes, Aleksejs vilka mani uz Filharmonijas ieeju.

Paguvu tikai ievērot, ka pretim pie viesnīcas «Eiropa» cita aiz citas stāv vairākas mašīnas ar sarkano krustu, un atcerējos, ka «Eiropā» laikam iekārtots kāds jūrnieku hospitālis.

— Aļoša, mīļais, beidzot taču — labdien! — es sacīju, kad bijām iegājuši Filharmonijas vestibilā.

— Mēs nokavēsimies, Vera, nokavēsimies, ejam! — viņš atteica, ātri dodamies uz priekšu.

«Ko mēs nokavēsim? Kāpēc mums bija jānāk uz šejieni?» es atkal nodomāju.

Pirms kara Filharmoniju biju apmeklējusi daudzkārt. Kopā ar draudzenēm stāvējusi rindā pēc biļetēm. Pirms koncertiem rūpīgi gludinājusi kleitu, spodrinājusi kurpes — Filharmonijā publika bija ģērbusies it īpaši korekti un svinīgi. Šeit viss bija kaut kas sevišķs, pat biļešu kontrolieres bija sevišķas — cienīgas un reizē labvēlīgi uzmanīgas.

Tagad vestibils bija pustumšs, tikai kvēpeņu apgaismots, tukšs, mitrs un auksts. Uz platajām kāpnēm stāvēja kažokā ģērbusies biļešu kontroliere ar cimdiem rokās, galvā — vecmodīga cepure, kas tik tikko bija saskatāma zem virsū uzsietā lakata.

Aleksejs sniedza biļetes, viņa tās ieplēsa un kaut ko klusi sacīja.

— Ātrāk, Vera! — Aleksejs pagriezās pret mani. — Jau sākas! ...

Mēs aši izgājām cauri mazam foajē. Kādreiz tur mēdza drūzmēties publika — pirms koncerta sākuma un starpbrīžos. Tagad foajē bija tukšs, uz sienām — norādes bultas ar uzrakstu «Uz bumbu patvertni!».

Aleksejs pavēra kādas no zāles durvīm un pamāja man ar roku.

Es iegāju iekšā un izbrīnā apstājos.

Milzīgās kristāla lustras mirdzēja. Jā, jā, tur dega elektrība! Tiesa, gaisma nebija spilgtā, spuldzes dega pus-kvēlē vai pat ceturtdaļkvēlē, tomēr arī tas bija brīnums.

Vēl vairāk mani pārsteidza pilnā zāle. Cilvēki sēdēja, ģērbušies kažokos un vateņos. Bija daudz karavīru.

— Iesim, tūlīt sāksies! — Aleksejs čukstēja.

Uz estrādes mūziķi jau skaņoja instrumentus. Orķestrim priekšā pie tieva, gara stieņa bija piestiprināts mikrofons.

Aleksejs palūkojās biļetēs un devās pa eju uz priekšējām rindām. Es tikko spēju tikt viņam līdzi.

Kā par spīti mūsu vietas atradās rindas otrā galā, līdz turienei vajadzēja aizspraukties, un cilvēki uz mums raudzījās ar īgnu, nosodošu skatienu, it kā klusībā izteikdami rājienu par novēlošanos.

Tiklīdz bijām paguvuši apsēsties, uz estrādes iznāca vatenī ģērbies cilvēks ar velteņiem kājās un klusā, aizsmakušā balsī sacīja:

— Biedri! Šīsdienas programmā minētais diriģents Eliasbergs nevarēs orķestri diriģēt. Slimības dēļ. — Brītiņu klusējis, viņš skaļi teica: — Ludvigs van Bēthovens. Devītā simfonija. Diriģents — Miklaševskis.

Orķestranti, kas arī bija ģērbušies vateņos un kājās uzāvuši velteņus, ne ar ko neatšķīrās no zālē sēdošajiem cilvēkiem. Sev par izbrīnu ievēroju, ka viņiem visiem ir cimdi. «Kā viņi varēs spēlēt?» es neizpratnē nodomāju.

— Vai Devīto simfoniju esi dzirdējusi? — Aleksejs klusi vaicāja.

— Protams, — es pamāju ar galvu, — turklāt ne vienreiz vien.

Pavīdēja prātā, ka «Oda priekam», ar ko beidzas simfonija, gan neiederas pašreizējā Ļeņingradā, kuras ielās guļ sasaluši līķi...

No kulisēm iznāca diriģents. Neticēju savām acīm: Miklaševskis bija ģērbies frakā! ... Tā bija pagātnes vīzija . . .

Atskanēja aplausi. Tie bija paklusi, padobji, jo cilvēki aplaudēja, nenovilkdami dūraiņus un pirkstaiņus. Tikai tagad jutu, ka zālē ir ļoti auksts, laikam gan aukstāks nekā ārā.

Diriģents pamāja ar zizli. Vijolnieki pacēla lociņus. Un tad es pamanīju, ka mūziķu cimdiem pirksti ir apgriezti ...

Diriģenta rokas pacēlās gaisā un uz mirkli sastinga, it kā cilvēks ar fraku mugurā būtu nolēmis apturēt laika ritumu. Tad viņš izdarīja vieglu, tikko jaušamu kustību, un tūlīt ieskanējās vijoles ...

Man nekad nav paticis lasīt mūzikas zinātnieku paskaidrojumus, kuros mēģināts izklāstīt mūzikas jēgu, mūziku pārtulkot vārdos. Klausīdamās mūziku, allaž esmu nokļuvusi savas iztēles varā ...

Tagad man šķita, ka klusās, kautrās skaņas ar pūlēm laužas ārā no drūma bezdibeņa ...

Melodija pieņēmās spēkā, ieskanējās taures, taču tūlīt apklusa, un vijoles atkal palika vienas .. .

Tad no jauna iemirdzējās tauru misiņš, pievienojās mežragi un obojas. Visi šie instrumenti it kā centās iedrosmināt vijoles, kaut ko tām iedvest, kaut ko no tām prasīja skarbās, aprautās balsīs. Un beidzot apklusa...

Bet vijoles skanēja joprojām ... Tām pievienojās klarnete, vēlāk flauta, un beidzot pēc diriģenta burvju zižļa straujā mājiena sāka skaļi spēlēt viss orķestris...

... Klausījos kā apburta. Aizmirsu visu, pat līdzās sēdošo Ajošu. Bija gaiši, svinīgi, priecīgi...

Ierībējās bungas, rīboņa saplūda kopā ar pārējām varenajām orķestra skaņām, kas nāca no vijolēm, taurēm, obojām, klarnetēm, flautām. Tad viss apklusa...

Un atkal ierunājās stīgas — īsi, viegli, bet skaidri...

Man šķita — gar acīm aizslīd viss mans mūžs. Bērnību nomainīja pusaudzes gadi, spokainajā balto nakšu gaismā trīsuļoja Ļeņingrada, ar Admiralitātes smaili tiekdamās debesīs...

Spīdēja saule, tad to aizsedza negaisa mākoņi, pēc tam debesis atkal kļuva dzidras, bet es neredzamos mūzikas viļņos cēlos aizvien augstāk, un kāds tikko dzirdami man kaut ko čukstēja ...

Pēkšņi sapratu, ka tas ir Aļoša, kas čukst man ausī:

— Vera! ... Veruņa! ... Kas ar tevi notiek? Tu raudi?. . .

— Nē, nē, — es atbildēju, baidīdamās, ka brīnumainā pasaule neizgaist, — man ir labi, man ir pavisam labi! ...

Pēkšņi atkal izdzirdu draudīgi rībam bungas... Sī aizvien skaļākā, nelaimi vēstošā rīboņa pārsvieda mani nesenā pagātnē... Man šķita, ka lustras ir apdzisušas, ka atrodos tumsā viena, gluži viena, un esmu nevis zālē, bet istabaugšā Kļopikos, ka tā nav bungu rīboņa, bet vācu motociklu rūkoņa ...

Droši vien es iekliedzos, jo izdzirdu Alekseja balsi:

— Vera, nebaidies, notikusi kāda kļūme ar elektrību, nekas vairāk, nebaidies!

Taču man joprojām likās, ka tikai jāsaņemas, jādara viss, lai šī briesmīgā vīzija izzustu, — un atkal kļūs gaišs ...

Orķestris brītiņu vēl spēlēja — dunēja timpāni, rībēja bungas...

Pamazām mūzika pierima, pēdējo reizi iešņukstējās un apklusa vijole.

Uzdegās petrolejas lampas. Reproduktorā atskanēja balss:

— Pilsoņi! Rajonu apšauda artilērija ...

Pēc tam cilvēks, kas bija paziņojis par koncerta sākšanos, no nesaredzamās estrādes paklusi sacīja:

— Biedri! Apšaudes dēļ mums koncerts jāpārtrauc. Lūdzam visus doties uz bumbu patvertni!

— Tā nu mēs dabūjām paklausīties mūziku!.., — Aleksejs sarūgtināts teica. — Iesim, Vera! ...

Lēnām virzīdamies uz priekšu cilvēku straumē, mēs tuvojāmies lukturītim — stikla trauciņā ieliktai svecei virs durvīm.

Neviens nesteidzās, neviens nemēģināja aizskriet citiem garām. Nodomāju, ka miera laikā skatītāji pēc koncerta devās uz izeju steidzīgāk nekā tagad, kad viņiem draudēja nāves briesmas ...

Kaut kur aiz Filharmonijas sienām dunēja sprādzieni. Gribēdams mani mierināt, Aleksejs teica:

— ‘Sienas te ir stipras, neviens šāviņš tām netiks cauri!

Viņš droši vien domāja, ka es baidos. Bet man baiļu

nebijā nemaz. Es biju priecīga, jo tikai tagad pa īstam izjutu,, ka Aļoša atrodas man blakus.

Beidzot izkļuvām gaitenī, pēc tam kopā ar citiem pa tik tikko apgaismotām kāpnēm nogājām pagrabā. Tur bija rindās salikti krēsli — acīmredzot Filharmonijas dar-bimēki jau ne vienreiz vien apšaudes dēļ bija pārtraukuši koncertu un veduši klausītājus uz šejieni, kur viss bija sagatavots tā, lai varētu izvietoties vairāki simti cilvēkā.

Aleksejs aizvilka mani pašā attālākās rindas galā pie sienas, un mēs apsēdāmies.

— Nu, sveicināta, Veruņa! — viņš pēkšņi sacīja.

Šaudīgajā kvēpenes gaismā ielūkojos viņam sejā ...

Aļoša izskatījās ļoti pārvērties, it kā kļuvis vecāks par daudziem gadiem. Agrāk man bija licies, ka viņš ir manā vecumā, lai gan zināju, ka viņš ir gadus sešus septiņus vecāks par mani. Tagad viņam uz pieres un pie lūpām bija iegūlušās grumbas, seja kļuvusi skarbāka.

— Vai tu visu laiku biji frontē? — es vaicāju.

— Jā. Blokādes loka otrā pusē.

— Un ko tu dari rūpnīcā?

— Palīdzu nostiprināt aizsardzības spējas, — viņš sacīja, ar vieglu zobgalību uzsvērdams savas atbildes oficiālo toni.

— Kā jūtas tētis?

— Braši turas. Un kā tad klājas tev pašai? Daudz darba? Nogursti?

— Tāpat kā visi.

Vēl vakar man bija šķitis, ka mums abiem tik daudz kas runājams! Vēlāk mašīnā to vien biju gaidījusi, kad beidzot būsim divatā... Taču tagad saruna negribēja raisīties.

— Kā tev ienāca prātā iet uz Filharmoniju? — es jautāju.

— Ahā! — Aleksejs sarosījās. — Saproti, tas bija tā. Uz partijas komiteju bija atsūtītas biļetes. Man ir cilvēki, kas manā vadībā strādā aizsardzības būvdarbos ... Ivans Maksimovičs tad nu iedeva man desmit biļetes — prēmē, viņš saka, tos, kas darbā visvairāk izcēlušies! Es sāku biļetes piedāvāt, bet cilvēki smejas — smieties viņi gan sen jau aizmirsuši —, vārdu sakot, viņi atteicās. Kāda mūzika vēl mums vajadzīga — viņi saka. Pietiek ar savējo, sirēnas gaudo, šāviņi arī sprāgst... Bija jādod biļetes atpakaļ. Ivans Maksimovičs teica: «Tad ej pats ...» Un es iedomājos, ka tev būtu labi mazliet izklaidēties, — Aļoša piemetināja it kā taisnodamies. — Vai tev patika?

— Jā, ļoti... Tikai žēl, ka neļāva noklausīties līdz galam.

— Mums tā bieži gadījās. Kad frontē bija klusums. Sapulcējamies zemnīcā un klausāmies no Ļeņingradas raidītu mūziku. Un pēkšņi tā apraujas. Tātad sākusies apšaude.

— Vai tad koncertus ... pārraida ēterā?

— Protams! Tu taču pati redzēji mikrofonu.

— Tad iznāk, ka arī vācieši var tos klausīties?!

— Lai klausās un zina, ka Ļeņingrada ir dzīva!

— Droši vien viņiem šķiet dīvaini... — es domīgi sacīju, — Bēthovens taču... viņš taču ... bija vācietis!

— Mēs nekarojam ar Bēthovenu. Tie ir viņi, kas ar to karo!

Aleksejs apklusa.

Jutu, ka starp mums ir tāda kā neredzama siena...

Pēkšņi man neviļus paspruka:

— Mana māte ir mirusi, Aļoša ...

Viņš nolieca galvu.

— Es zinu, Vera... Uzzināju no Ivana Maksimo-viča...

Man gribējās teikt, ka esmu viena, gluži viena... Ka es viņu ļoti gaidīju ...

Bet šai mirklī iedomājos: nē, tā nav patiesība. Man nav tiesību viņu mānīt. Viņš taču ir kļuvis man nepieciešams tikai tagad ...

Būtu vajadzējis Aļošam pastāstīt, ka ar Anatoliju viss beidzies, ka man viņš ir miris... Taču baidījos izskatīties nelaimīga un nožēlojama ...

— Nepatīkami, ka neļāva noklausīties līdz galam, — es atkārtoju.

Sai brīdī es nedomāju par to, ka sprādzieni, kas cauri biezajām, veclaicīgajām sienām dobji atbalsojās patvertnē, kādam jau atnesuši nāvi... Varbūt nedomāju tāpēc, ka apšaudes mūsu dzīvē bija kļuvušas tikpat neizbēgamas un neatvairāmas kā dienas un nakts, vasaras un rudens maiņa. Varbūt arī tāpēc, ka biju ar mieru sēdēt jebkādas apšaudes laikā, lai tikai orķestris joprojām spēlētu, lai aizvestu mani no šīs aukstās, cietsirdīgās pasaules, paceltu augstumos, nestu pretim gaismai un laimei .. -

— Tu esi kļuvusi vājāka, Vera, — Aleksejs sacīja. Taču tūlīt piebilda: — Nē, nē, nav jau nekas sevišķs, tagad Ļeņingradā apaļīgu cilvēku vispār nav.

Es pamāju ar galvu, juzdamās viņam pateicīga par neveiklo mēģinājumu mani nomierināt, par bažām, lai tikai es nesāktu domāt, ka izskatos slikti...

— Runā, ka arī es esot kļuvis vājāks, — viņš pārspīlēti moži turpināja. — No Lielās zemes atbraucu uzbarojies, taču šajās nedēļās ... Kādu kartīti tu saņem?

— Strādnieku kartīti. Tagad visi mediķi tās saņem.

— Bet kāpēc tu neesi ieskaitīta armijas kadros? — Aļoša jautāja. — Jums taču ir kara hospitālis?

— Jā. Kara hospitālis gan. Vienīgi māsas un feldšeres strādā pēc brīva līguma.

Pateicu un nodomāju: «pēc brīva līguma ...» — kādi dīvaini vārdi, pirms kara nekad netiku tādus dzirdējusi. Bet tagad tie plaši ieviesušies.

— Starp citu, — es piemetināju, — klīst valodas, ka drīz mūs ieskaitīšot armijā.

— Tātad parastā kartīte, — Aļoša noteica tādā kā bezcerīgā balsī.

— Es taču esmu donore. Tā ka saņemu papilddevu. Vārdu sakot, ar mani viss ir kārtībā.

— Tu dod asinis? — Aleksejs izbijies iejautājās.

— Nu protams. — Es pasmaidīju. — Pie mums tēs dod visi, kam atļauj medicīniskās izmeklēšanas rezultāti...

Viņš nekā neteica. Tikai pieskārās manai rokai — kautri, nedroši, it kā šaubīdamies, vai man tas būs patīkami.

Drudžaini tikšķošais metronoms apklusa, un pēc dažiem mirkļiem diktora balss paziņoja, ka apšaude beigusies un pilsētā atjaunota kustība.

... Kad izgājām uz ielas, bija jau tumšs.

Aizgājām līdz Ņevas prospekta stūrim un apstājāmies.

Kaut kur gaudoja automašīnu sirēnas; es zināju — tās ir sanitārās mašīnas, kas ved apšaudē cietušos ...

— Es domāju tā, Vera, — Aleksejs sacīja, — mēs aiziesim līdz Ļiteinija prospektam un tur noķersim kādu mašīnu, kas brauc uz tavu rajonu. Pāriesim tikai ielas otrā pusē!

— Kāpēc?

— Kāpēc? Tu taču redzi uzrakstu; «Sī puse apšaudes laikā ir sevišķi bīstama.»

— Apšaude beigusies, — es iebildu.

— Jā, bet jebkurā mirklī var sākties atkal, tu taču to zini. Nu, iesim taču!

Es nekustējos no vietas.

— Kas noticis, Vera? — Aleksejs satraucies jautāja. — Tev ir slikti?

— Nē, nē, viss kārtībā... — Man pēkšņi bija iešāvies prātā, ka desmit minūšu gājiena attālumā no turienes dzīvo Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis... — Labāk atvadīsimies, Aļoša, — es teicu.

— Ko?! — viņš brīnījās. — Kā tad tā — atvadīsimies? Tev taču jātiek Viborgas pusē! Mēs aiziesim līdz Ļitei-nijara ...

— Man vēl te jāiegriežas kādā vietā, — es sacīju.

— Tu taču vēlāk viena pati nespēsi apturēt mašīnu!

Es klusībā pasmaidīju par tādu vīrieša pašapziņu.

— Redzi, kas apturēs! — Es pacēlu somu ar sarkano krustu.

— Es taču gribu tevi kaut gabaliņu pavadīt! Esam tikušies pēc ilgiem, ilgiem laikiem... — Aleksejs manī neskatījās. Viņš raudzījās sniegā sev pie kājām. — Tev nekur nav jāiet. To tu izdomāji... Tev tikai gribas, lai es ietu projām ...

— Nē, Aļoša, nē!

— Kur tev jāiet?

— Tas ir te, pavisam tuvu.

— Tad es varu iet tev līdzi!

Viņš? Kopā ar mani? Pie Vaļicka? Nē, uz turieni es nevaru viņu vest! Lai arī tas nav pie dēla, bet pie tēva, vienalga. Osmiņinu, kura dēļ man bija jāiet pie Fjodora Vasiļjeviča, viņš nepazina. Bet Vaļicka vārds viņam bija saistīts ar pārāk daudz ko ...

Mēs joprojām stāvējām Ņevas prospekta stūrī. Netālu melnoja garās, pie zemes pieplakušās Tirgotavu rindas. Pēc ugunsgrēka ēku klāja kvēpi, lielie, izdegušie skatlogi nebija pat aizsisti ar finieri. Dažus metrus no muins gulēja divi līķi. Viens — pie mājas sienas, otrs — taisni apsnigušās ietves vidū, blakus iemītai taciņai. Acīmredzot cilvēks bija kaut kur gājis un nokritis...

— Man jāiet dienesta darīšanās. Nu ... pie slimnieka.

— Es iešu tev līdzi.

— NēJ

Viņš izbrīnījies pavērās manī un teica:

— Kāpēc? Man vēl ir laiks. Nebūtu bijusi apšaude, koncerts būtu beidzies vēlāk... Bet... kas tas ir par slimnieku, pie kura tev pēkšņi ievajadzējies iet?

Es klusēju.

— Iesim! — Aleksejs nepacietīgi sacīja. — Nezaudēsim veltīgi laiku! Kur jāiet? Pa labi? Pa kreisi?

— Pa labi, — es atteicu, — uz Moiku.

Viņš gāja pa priekšu, es — viņam aiz muguras: diviem taciņa bija par šauru.

Es prātoju: ko viņam teikt? Izskaidrot visu tā, kā ir patiesībā, vai tikai palūgt, lai gaida pie ieejas?

Bet ja nu es ko saku ... Tad jārunā par visu ... Sākot ar to briesmīgo nakti Kļopikos. Un arī par to rītu, kad sviedu pakaļ somu ar produktiem Anatolijam, kas gāja ārā ņo manas istabas,

Kā lai to visu izstāsta? ... Kur ņemt tam spēkus?

Es būtu spējusi Aļošam pateikt tikai to: «Tu esi man vajadzīgs. Vienīgi tu.» Taču starp mums tik ilgi nebija bijis nekā vairāk par draudzību ...

Kāpēc man tagad viss liekas citādi? Vai tāpēc, ka izzudis, izgaisis Anatolijs, kas visu laiku man bija aizsedzis skatienam Aļošu? Bet varbūt tāpēc, ka esmu vientuļa? ...

Varbūt tas ir egoisms? Varbūt man vajadzīgs nevis Aļoša pats, bet tikai viņa aizstāvība, atbalsts, tikai pārliecība, ka neesmu viena? ...

Mēs tuvojāmies Moikas krastmalai.

— Kur? •— Aleksejs vaicāja.

— Pāri tiltam. Pēc tam — pa labi.

Un tagad mēs esam nonākuši pie mājas. Pie tās mājas!

Palūkojos uz šauro, aizsalušo Moiku. Ledus segā melnoja āliņģi, acīmredzot dienā no tiem smēla ūdeni.

Pēkšņi jutos tā, it kā pēc mirkļa man vajadzētu mesties vienā no šiem āliņģiem. Tumšajā, ledainajā ūdenī. To nedarīt man nebija iespējams ...

— Aļoša, — es sacīju pārlieku skaļi, — te dzīvo Va-ļickis.

— Kas?!

— Nē, nē, ne jau viņš, bet viņa tēvs... Man ir jāieiet pie viņa... Mūsu hospitāļa priekšnieks Osmi-ņins ir viņam vecs paziņa. Es to uzzināju tikai nesen. Osmiņins ir gaužām vārgs, mirst no distrofijas. Gribu pierunāt Vaļicki pārcelties pie viņa... Tā, nu tu zini visu.

Aleksejs klusēja. Domāju, ka viņš tūlīt pagriezīsies un ies projām. Ies, ne vārda nebildis. Mēģināt viņu pārliecināt, ka dēls un tēvs nav viens un tas pats, būtu bijis veltīgi. Loģika šai gadījumā bija bezspēcīga. ..

— Tu... uzkavējies priekšnamā, — es teicu. — Pēc desmit minūtēm būšu atpakaļ.

Atbildi negaidījusi, gāju iekšā melnajā ieejas rīklē.

Devos augšā pa kāpnēm. Jo augstāk biju tikusi, jo lēnāk kāpu. Mēģināju sev iegalvot, ka man ir tikai grūti iet — vājums. Taču jutu, ka tas nav galvenais...

Ja nu Fjodors Vasiļjevičs sāks mani iztaujāt par pēdējo tikšanos ar Anatoliju? Ko es tad teikšu? To, ka viņa dēls ir gļēvulis, kas spējīgs dezertēt? Nē. Tas nav iespējams . . . Taču es nespēšu arī melot.. .

Beidzot piegāju pie labi pazīstamajām durvīm.

Ķlirkli pastāvēju un tad pieklauvēju.

Aiz durvīm bija klusums. Nodomāju, ka Fjodors Vasiļjevičs droši vien ir kabinetā un nedzird. Pieklauvēju skaļāk. Neviens neatsaucās.

Satvēru durvju rokturi, un, man par pārsteigumu, durvis no pirmā grūdiena klusām padevās — tās nebija aizslēgtas ...

Stāvēdama tumšajā gaitenī, es skaļi saucu:

— Fjodor Vasiļjevič!

Neviens neatbildēja.

«Varbūt viņš aizbraucis, evakuējies?» Zināju, ka kopš Lādogas ceļa ierīkošanas ir atsākta evakuācija, ka pilsētu katru dienu pamet simtiem cilvēku, lielākoties sirmgalvji, sievietes un bērni.

Taču, ja Fjodors Vasiļjevičs būtu aizbraucis, durvis būtu ne tikai aizslēgtas, bet arī aizzīmogotas. Tāda bija kārtība. Varbūt viņš tāpat vien izgājis un izklaidības dēļ aizmirsis tās aizslēgt?

— Fjodor Vasiļjevič! — es saucu atkal.

Un atkal neviens neatsaucās.

«Viņš guļ,» es teicu pati sev, «guļ uz sava ādas dīvāna.»

Taustīdamās gāju uz priekšu pa gaiteni un, kā man likās, sasniedzu kabinetu. Atkal saucu Fjodoru Vasiļje-viču, tikai šoreiz klusāk. Un atkal nebija nekādas atbildes.

Man kļuva baisi. Vajadzēja uzdegt gaismu un paskatīties apkārt, bet nebija sērkociņu.

Ko darīt? Nolēmu doties atpakaļ un paņemt no Alekseja sērkociņus. Pēkšņi izdzirdu viņa balsi:

— Tu esi šeit, Vera?

Tātad viņš bija nācis man līdzi!

— Aļoša, tu esi te?! — es iepriecināta izsaucos.

— Nekā nevar redzēt!

Nošvirkstēja sērkociņš. Uzdegās uguntiņa. Mēs stāvējām pie ēdamistabas durvīm. Kabineta durvis bija tālāk gaitenī. Sērkociņš beidza degt, un atkal kļuva tumšs. Es dzirdēju, ka Aleksejs izņem no kastītes citu sērkociņu.

— Pag, — es teicu, — taupi sērkociņus! Dod roku, iesim!

Turēdamās pie sienas, virzījos uz kabinetu.

— Tā, — es sacīju, sataustījusi durvju aili, — tagad uzdedz!

Viņš klusēdams uzvilka sērkociņu. Un tad... tad es ieraudzīju Fjodoru Vasiļjeviču. Ģērbies vatenī un armijas ausainē, viņš sēdēja pie rakstāmgalda, galvu nolicis uz rokām.

— Fjodor Vasiļjevič! — es izsaucos.

Viņš nekustējās. Jutu, ka sāku drebēt.

■— Aļoša... — es sacīju, tik tikko spēdama parunāt,

— palūk, tur ... uz galda ir kvēpene, vai redzi? ... Uzdedz! ... Uzdedz ātrāk!

Beidzot iedegās mierīga, kvēpstoša liesmiņa. Aleksejs viegli papurināja Vajicki aiz pleca. Tad pacēla uz augšu viņa galvu un ielūkojās sejā.

— Viņš ir miris, Vera, —Aleksejs teica, atliekdamies taisni. — Miris.

— Nē, nē, — es iekliedzos, — viņš taču sēž! Viņam tikai kļuvis slikti! Viņš ir nesamaņā, vajadzīgs ūdens, nē, kampars, pēc iespējas drīzāk ...

Es sāku steidzīgi taisīt vaļā somu.

— Viņam nekas nav vajadzīgs, Vera. Viņš ir miris, — Aleksejs atkārtoja.

— Rimsties, beidz taču, dod šurp kvēpeni! — es drudžaini sacīju.

Pacēlu uz augšu Fjodora Vasiļjeviča galvu, pieliku viņam pie acīm kvēpeni, pavilku vaļā plakstu... Zīlīte palika nedzīva, nekustīga.

Jā. Viņš bija miris. Miris! ...

Jau sen es dzīvoju gan dzīvo, gan mirušo vidū, katru dienu ap mani mira cilvēki, es nevarēju pa ielu noiet pat kvartālu neuzduroties sniegā guļošam līķim, biju jau pieradusi, pieradusi pie tā ... Bet Fjodors Vasiļjevičs! .. .

— Būtu mēs atnākuši agrāk! ... — es izmisusi teicu. — Mēs klausījāmies mūziku, pēc tam nīkām bumbu patvertnē, bet viņš šeit mira! ...

— Viņš ir miris jau sen, Vera. — Aleksejs papurināja galvu. — Pirms daudzām stundām. Varbūt pat vakar.

Zināju, ka Aļoša kļūdās. Ja Fjodors Vasiļjevičs būtu miris jau sen, līķis būtu sastindzis un pat galvu pacelt nebūtu bijis iespējams. Nē, viņš miris nesen, pavisam nesen! .. .

— Pārnesīsim viņu uz dīvānu! — es klusi teicu.

— Paej nost, es viens to izdarīšu.

Viņš pacēla mirušo no krēsla un nesa uz dīvānu.

— Uzmanīgāk! — es izsaucos, redzēdama, ka Fjodora Vasiļjeviča kājas velkas pa grīdu.

Aļoša neizpratnē palūkojās manī, bet nekā neteica. Nolicis mirušo uz dīvāna, viņš pagriezās un jautājoši pavērās manī, it kā vaicādams, ko darīt tālāk.

Es stāvēju kā sastingusi. Atcerējos, kā, pirmoreiz atnākusi šai mājā, sēdēju, lūk, tai ādas krēslā, bet Fjodors Vasiļjevičs —- te, man pretim ... Viņš uzņēma mani kā tuvu cilvēku. Viņš man palīdzēja atgriezties dzīvē...

Bet es ... izdzinusi Anatoliju, nolēmu izdzēst no atmiņas ari Fjodoru Vasiļjeviču .,. Viņš lēnām mira no bada un aukstuma šai drūmajā, tukšajā dzīvoklī, bet es joprojām nespēju saņemties un atnākt pie viņa, nespēju pat Osmiņina dēļ. Tā nu es neatnācu. Nonāvēju viņu ar savu egoismu, ar savu cietsirdību, atriebos dēlam ar viņa tēva nāvi...

— Vera, kas ar tevi notiek?! — gluži kā no tālienes līdz manīm atskanēja Alekseja balss. — Nomierinies! Ko tur var darīt... Tāds laiks...

— Klusē! — es iekliedzos.

— Vera, paklau, — Aleksejs sacīja, pienākdams man klāt, — viņš bija vecs un droši vien slims cilvēks. Padomā, pašreiz taču iet bojā arī tik daudz jaunu cilvēku, kam vēl vajadzētu dzīvot un dzīvot...

— Apklusti! — es histēriski kliedzu. — Kādas tiesības tev ir tā runāt? Ko tu zini par mani un viņu? ... Vai tu zini, ka tur, Kļopikos, vācieši mani samina kājām, izvaroja? ... Ka es līšus līdu mājās, jā, jā, līšus! ... Vai tu zini, kādā stāvoklī mani mežā atrada partizāņi? Kad beidzot biju nokļuvusi Ļeņingradā, man negribējās dzīvot. Šis cilvēks, šis vecais vīrs, mani mierināja, piespieda mani dzīvot tālāk — un ne tikai dzīvot vien, bet ari ticēt, ticēt dzīvei! Viņš bija gatavs nolādēt savu dēlu, uzzinājis, ka tas izbēdzis no vāciešiem, bet mani pametis tur! Tu ... tu nezini... tu nekā nezini! ...

Nekad, nekad agrāk es nebūtu spējusi to visu pasacīt, izrunāt skaļi, bet tagad uzreiz it kā bija sabrucis aizsargdambis, un vārdi lauzās ārā no dvēseles dziļumiem neatkarīgi no manas gribas ...

Aleksejs uzlika rokas man uz pleciem un pievilka mani sev klāt.

— Mana nabaga Vera! — viņš klusi sacīja. — Es taču nekā nezināju ...

Jutu, ka mani žņaudz asaras. Piespiedos viņam pie krūtīm un sāku skaļi raudāt. Viņš mani nemierināja, tikai noņēma man no galvas ausaini un glāstīja matus...

Beidzot mazliet nomierinājos. Pacēlu galvu un ar pūlēm jautāju:

— Ko ... mēs tagad darīsim?

Acīmredzot viņš mani nesaprata.

— Ko tagad var darīt, Vera? Mirušie augšā neceļas.

— Es nerunāju par to ... Kā mēs ... viņu apbedīsim?

— Apbedīsim? — AJoša neizpratnē atvaicāja. — Par kādu apbedīšanu var būt runa, kad ielās guļ simtiem un varbūt arī tūkstošiem nenovāktu līķu? ...

— Taču te viņu nevar atstāt!

— Domāju, ka jāziņo namu pārvaldei...

— Ziņot pārvaldei?! Kāpēc? Lai Fjodoru Vasiļjeviču Iznestu no mājas un noliktu sniegā? ...

Man atkal sāka plūst asaras. Gribēju no vateņa kabatas izvilkt mutautiņu, un uz grīdas nokrita salocīts papīriņš. Noliecos un pacēlu. Tā bija Surovceva zīmīte.

Pēkšņi domas man sāka darboties ārkārtīgi skaidri un noteikti. «Steidzīgi jāsameklē Surovcevs,» es spriedu. «Varbūt viņa rīcībā ir kāds transportlīdzeklis... Vai arī jālūdz Aļoša doties uz rūpnīcu un dabūt tur mašīnu. Nē, tas tomēr prasītu pārāk daudz laika, līdz Kirova rūpnīcai ir tālu ...»

— Tā, — es apņēmīgi sacīju. — Vai tu vari uzkavēties te stundu vai pusotras stundas?

— Protams! Bet ko tu esi sadomājusi?

— Pagaidi!

Un es steidzos pa tumšo gaiteni uz izeju...

Sanitāres soma ne vienreiz vien bija man palīdzējusi apturēt garām braucošas mašīnas. Ieraudzījusi smago mašīnu, parasti izskrēju uz ceļa, pacēlu somu un gaidīju, kamēr šoferis ieraudzīs sarkano krustu un apstāsies. Gandrīz nekad mašīna nepabrauca garām.

Arī šoreiz apturēju trīs vai četras smagās mašīnas, bet tās visas brauca man nederīgā virzienā.

Ja būtu bijis jāpalīdz dzīvam cilvēkam, es, daudz nedomādama, būtu piespiedusi pirmo pagadījušos šoferi mainīt maršrutu. Taču šoreiz . .. šoreiz domāju, ka man ir tiesības izmantot vienīgi mašīnu, kas brauc uz man vajadzīgo pusi.

Beidzot laimējās. Apturēju smago mašīnu, kas brauca uz Ļiteinija prospektu, ar to man bija pa ceļam.

Beidzot nokļuvu līdz četrstāvu mājai, kurai bija Surovceva zimītē minētais numurs.

Gar atvērtiem vārtiem staigāja sargkareivis. Pagalmā saskatīju dažas pusotrtonnīgās mašīnas un nopriecājos: tātad karaspēka daļai, kurā dien Surovcevs, ir automašīnas. Piegāju pie sargkareivja, turēdama somu tā, lai viņš redzētu sarkano krustu, un teicu:

— Biedri kareivil Man vajadzīgs kapteinis Surovcevs. Kur es varu viņu atrast?

Sargkareivis mani noskatīja no galvas līdz kājām, ar skatienu pakavējās pie somas un sacīja:

— Medicīna? ... Mūsu darbā tā nav vajadzīga.

Nesapratu, ko viņš grib ar to teikt, un vēlreiz jautāju:

— Kur ir kapteinis Surovcevs?

— Dodies uz to tur ieeju! Uz otro stāvu!

Es gāju uz durvīm. Tās neviens neapsargāja. Iegāju iekšā, šauri atvērdama durvis, kas turējās tikai vienā virā, un sāku iet augšā pa kāpnēm. Tumsā sadūrusies ar kādu, kas nāca lejā, es vaicāju:

— Kā es varu tikt pie kapteiņa Surovceva?

— Pirmās durvis pa kreisi, — cilvēks atbildēja.

Kopš tā mirkļa, kad, paskatījusies uz zīmīti, kas izkrita

no manas kabatas, atcerējos Surovcevu un viņa piedāvāto palīdzību, es taču ne reizi nebiju domājusi par pašu Volodju ... Tagad, atrazdamās pie viņa durvīm, pēkšņi pavisam skaidri sapratu: es tūlīt viņu ieraudzīšu, un viņš, bez šaubām, nodomās, ka esmu atnākusi tikai tāpēc, lai tiktos ar viņu ... Tas pavīdēja manā apziņā vienu mirkli, kamēr es nepieklauvējusi vēru vaļā durvis ...

Mazā istabiņā, muguru pret durvīm pagriezis, pie galda sēdēja puskažokā ģērbies cilvēks un sarunājās ar otru, kura seja arī nebija redzama.

— Biedri Surovcev! — es paklusi sacīju.

Cilvēks, kas sēdēja ar muguru pret mani, pagriezās — viņa seja man nebija pazīstama. Toties tagad skaidri redzēju, ka viņam pretim sēž Surovcevs ar kažokādas vesti mugurā.

— Biedri kapteini... — Es sāku iet uz viņa pusi.

Dažus mirkļus Surovcevs raudzījās manī apjucis, tad

strauji piecēlās no galda.

— Vera? Tā esat jūs?!

Otrs arī piecēlās un aizgāja pie sienas.

— Vera! — Surovcevs atkārtoja. — Vai tiešām tā esat jūs? Es tūlīt būšu brīvs. — Viņš pagriezās pret cilvēku ar puskažoku mugurā un teica: — Līdz divdesmit četriem nulle nulle normai jābūt izpildītai. Spridzinātājus atstājiet objektā. Skaidrs?

— Tieši tā, biedri kapteini, — tas atbildēja. — Vai atļausiet iet?

Un steidzīgi izgāja no istabas.

\

— Vera, es ļoti priecājos, ka esat ieradusies, — Su-rovcevs sacīja, pienākdams man klāt. — Es vairs pat necerēju. Pats iet vēlreiz neuzdrošinājos ...

— Volodja, mīļais, — es klusi teicu, — man ir jums lūgums, gaužām liels lūgums... Nomiris cilvēks... man ļoti dārgs cilvēks. Vecs Ļeņingradas arhitekts ... Es nezinu, kur viņu apbedīt un kā to izdarīt. Vajadzīga mašīna. Iedomājos, ka jūs varbūt varat dabūt smago mašīnu .. .

Surovceva sejā parādījās rūgts smīns. Viņš jautāja:

— Kur tas cilvēks nomira?

— Mājās, savās mājās!

— Un kur atrodas viņa mājas?

— Moikā.

— Tas nav mans rajons, — Surovcevs noteica.

Es nekā nesapratu.

— Kas tas par rajonu? Kāpēc tas nav jūsu?

— Bet kā jums pašai klajas? — viņš vaicāja, uz manu neizpratnes pilno jautājumu neatbildējis. — Kā jūtas

māte?

— Viņa nomira, Volodja . . . Par sevi pastāstīšu vēlāk, bet pašreiz, ja varat... es ļoti, ļoti lūdzu...

Surovcevs piegāja pie durvīm un iesaucās:

— Dežurant! Specfurgonu, zārku un diviem kareivjiem sagatavoties izbraukšanai!

Atgriezies pie galda, viņš teica:

— Neesmu pārliecināts, vai mums vēl ir zārki... Rādās, ka nav vairs. Mašīna būs pēc minūtēm desmit... Kas šis arhitekts jums ir? Vai radinieks?

— Jā, jā, — es pamāju ar galvu. Nez kāpēc man šķita, ka uz šo jautājumu jāatbild apstiprinoši.

— Vai tur dzīvoklī kāds ir?

— Jā, protams, tur gaida kāds majors, mēs abi iegājām apciemot Fjodoru Vasiļjeviču, bet viņš ... miris! .. . Un mēs nezinām, uz kurieni, uz kuru kapsētu viņu vest, ne es to zinu, ne Zvjagincevs.

— Kas?! — Surovcevs izsaucās.

Tikai tagad atcerējos, ka viņš ir pazīstams ar Alekseju, ka viņi kaut kur kopā dienējuši.

— Jā, jā, Zvjagincevs, — es apstiprināju, — viņš atgriezies Ļeņingradā, un mēs satikāmies ...

— Tātad... — Surovcevs klusi noteica, teikumu nepabeigdams.

•— Un kā tad jūs dzīvojat, Volodja? — es mainīju tematu, pēkšņi juzdamās neveikli. — Roka, es redzu, ir pilnīgi sadzijusi. Toreiz ar savu bēgšanu jūs sagādājāt mums daudz raižu ...

— Piedodiet, citas izejas nebija.

— Hospitāļa priekšnieks mani toreiz pamatīgi strostēja, — es turpināju, lai kaut kādi aizpildītu tās desmit minūtes, — bet es apgalvoju, ka jūs esat devies uz fronti, uz savu karaspēka daļu, vai ne?

— Jā, tā bija.

— Un tagad esat pārcelts uz Ļeņingradu?

Viņš klusēdams pamāja ar galvu.

— Redzams, ka esat kļuvis liels priekšnieks, •— es sacīju, cenzdamās, lai mani vārdi skanētu kā draudzīgs joks.

— Kāpēc jūs tā domājat? — Surovcevs saīga, manus vārdus neuztvēris kā joku.

— Lai tā, lūk, pavēlētu atsūtīt mašīnu un kareivjus, vajag komandēt vismaz karaspēka daļu. Vai sen jūs atsauca uz pilsētu?

VI

Surovcevs klusēja. Veras jautājums viņam lika visu vēlreiz pārdzīvot. It kā tikai vakar viņš pēkšņi būtu atsaukts no Ņevskaja Dubrov-kas, kur komandēja inženiertehnisko bataljonu... Tas bija noticis tā ...

Bija jau četri pēc pusdienas, kad Surovcevs nokļuva komandantūrā noguris, izmocījies, ceļā redzētā apstulbots. Dežurants paskatījās komandiera apliecību, pavērās komandējuma priekšrakstā un noteica tā kā jautādams, tā kā konstatēdams:

— Trīsdesmit — divdesmit pieci...

Surovcevs paraustīja plecus — viņš jau bija aizmirsis, ka tieši tāds pavēles numurs bija ierakstīts ailē «Pamatojums».

— Uz kurieni mani sūta? Kas tas par pulku? — viņš jautāja.

— Uzzināsiet uz vietas, — dežurants atturīgi atbildēja. — Pierakstiet pulka štāba adresi! ...

«Rezerve paliek rezerve,» Surovcevs domāja, iedams ārā no komandantūras. «Sešos celšanās. Rīta rosme. Brokastis. Ierindas mācība. Atpūta. Pusdienas. Atkal ierindas mācība. Pēc tam politiskās nodarbības. Brīva stunda pirms gulētiešanas. Desmitos gulētiešana... Bezgalīgas gaidas, kad tu būsi kādam vajadzīgs. Un mokoša apziņa, ka nodarbojies ar bezjēdzīgu maršēšanu, kamēr citi cilvēki kaujas frontē. Sliktāk, simtkārt sliktāk nekā hospitālī ...»

Viņš sameklēja vajadzīgo māju. Tā bija agrākā skolas ēka — klusa un, likās, tukša. Taču, tiklīdz viņš bija uzkāpis kāpņu laukumiņā, ko vāji apgaismoja kvēpene, atskanēja skaļš sauciens:

— Stāt! Kas tur nāk?

Viņam pretim nostājās sargkareivis ar šauteni rokās.

— Kapteinis Surovcevs, — viņš atbildēja. Un gurdi piemetināja: — Novāc taču to savu dižgabalu! ...

Surovcevs palūkojās sargkareivī, un viņam šķita, ka šinelis uzģērbts cilvēka skeletam. Sargkareivja seja bija krunkaina, sarkanīgais deguns izskatījās pēc saliekta, skrimšļaina mazā pirkstiņa. Radās iespaids, ka viņa galva ir izžuvusi un sarukusi, — cepure sniedzās gandrīz līdz uzacīm.

— Uz kurieni dodaties, biedri kapteini? — sargkareivis vaicāja.

— Vai te atrodas, rezerves pulks, vai? — Surovcevs atbildēja ar pretjautājumu.

— Biedri leitnant! — sargkareivis pagriezies sauca.

«Sauc sardzes priekšnieku,» Surovcevs klusībā pasmaidīja. «Kā nekā — tomēr karaspēka daļa, viss, kā pienākas ...»

Pēc brīža viņš izdzirda, pareizāk sakot, uzminēja tuvojamies soļus. Kāds ar velteņiem kājās nāca lejā pa kāpnēm.

— Te ir kapteinis, biedri leitnant, taujā pēc mūsu pulka, — sargkareivis ziņoja no tumsas iznākušam karavīram.

— Klausos, biedri kapteini, — tas teica, tuvodamies Surovcevam.

Pēc sejas nebija iespējams noteikt, vai leitnants ir jauns vai vecs, tā bija tikpat tumša, ar tikpat smailu degunu kā sargkareivim.

— Varbūt uzrādīt dokumentus? — Surovcevs pavīpsnāja. Nolicis mugursomu uz grīdas, viņš aizbāza roku aiz puskažoka, lai no blūzes krūšu kabatas izvilktu dokumentus.

Leitnants piegāja pie kvēpenes, kas bija nolikta uz palodzes, un, ieskatījies komandējuma priekšrakstā, sacīja:

— Trīsdesmit — divdesmit pieci... Viss pareizi. Iesim, biedri kapteini!

Un viņš pirmais devās augšā pa kāpnēm.

Uzkāpis trešajā stāvā, leitnants iegriezās gaitenī, atvēra kādas durvis un aicināja:

— Nāciet iekšā, biedri kapteini!

Mazā istabiņā pie cieši aizsista loga stāvēja rakstāmgalds, uz tā — degoša kvēpene, ar tintnīcu piespiesta papīru kaudze un rakstāmmašīna. Pie sienām karājās Staļina un Zdanova ģīmetnes.

— Sēdieties, biedri kapteini! — leitnants teica un, nenogaidījis, kamēr apsēdīsies Surovcevs, gurdi atslīga uz krēsla. — Tūlīt jūs ierakstīšu sarakstā.

Viņš nolika Surovceva dokumentus uz galda, izņēma no atvilktnes sagrafētu papīra lapu, kas bija pa pusei jau pierakstīta, paņēma uz galda noliktu spalvaskātu un iegrūda to tintnīcā.

— Redz, atkal sasalusi... — viņš nomurmināja.

— Labi, gan jau pagūsim... Jums jāstādās priekšā pulka komandierim. Pašreiz notiek komandieru sapulce. Jau tuvojas beigām ... Pagaidiet!

Surovcevs gribēja leitnantam jautāt, kas tas ir par pulku, vai sen atrodas rezervē, taču leitnants aizvēra acis un, kā šķita, tūlīt iesnaudās.

Pagāja kāds brīdis, gaitenī atskanēja balsis un soļu troksnis, atvērās istabas durvis, un pār slieksni pārkāpa cilvēks ar diviem majora ķieģelīšiem uz šineļa zīmotnēm. Pēc tam — otrs, kas bija ģērbies puskažokā.

Surovcevs piecēlās. Tūlīt pamodās un pielēca kājās arī leitnants.

— Biedri major, — viņš ziņoja, — te mūsu pulkā ieradies biedrs kapteinis.

— Biedri major... — Surovcevs iesāka, pielikdams roku pie ausaines, — pēc pavēles ierados...

Taču majors viņu pārtrauca:

— Pagaidiet! — Pagriezies pret aizmugurē stāvošo karavīru ar puskažoku mugurā, viņš teica: — Atjausiet parunāt ar kapteini, biedri Kara padomes locekli?

— Jā, protams, — tas atbildēja un, pienācis tuvāk, pārsteigts vaicāja:

— Kapteinis Surovcevs?

Surovcevs viņu pazina — tas bija Vasņecovs.

— Jā, biedri Kara padomes locekli, — viņš apjucis atbildēja.

— Vecs paziņa, — Vasņecovs sacīja majoram. Un tad apjautājās Surovcevam: — Vai taisni no turienes, kapteini? No Dubrovkas?

— Tieši tā, — Surovcevs atbildēja.

— Vai izsaukuma iemesls ir skaidrs?

— Man ir skaidrs tikai tas, biedri divīzijas komisār, — Surovcevs teica, — ka Dubrovka droši vien tiek likvidēta, kļuvusi nevajadzīga!

Viņš to pateica un pats nobijās no savu vārdu skarbuma.

— Mums vajadzīga Ļeņingrada, kapteini, — Vasņecovs mierīgi sacīja.

— Ļeņingrada?! — Surovcevs izsaucās. — Tā taču ... tā taču... — Viņš aprāvās pusteikumā.

Iestājās klusums. Surovcevs pamanīja nīgro majora skatienu un iedomājās, kādu brāzienu viņš vēlāk saņems par tādu runāšanu ar Kara padomes locekli...

Pēkšņi Vasņecovs teica:

— Vai varat uz brīdi mūs atstāt vienus?

Acīmredzot majors uzreiz nesaprata, kam Vasņecovs

to saka, viņš sāka mirkšķināt acis un apjucis pievērsa skatienu Surovcevam.

— Biedrs Surovcevs nepaguva ierasties uz mūsu apspriedi. Es gribētu ar viņu parunāt tagad... Veikt politiskās audzināšanas darbu, — Vasņecovs paskaidroja mazliet zobgalīgi.

— Skaidrs, biedri divīzijas komisār, — majors teica izsliedamies. — Bet man ... bet mums ir atļauts ķerties pie darba?

— Jā.

Majors un leitnants klusēdami izgaja.

Vasņecovs apsēdās un, pamājis uz blakus krēslu,, teica:

— Sēdieties, biedri Surovcev, parunāsimies! ... — Atpogājis puskažoku, viņš ar elkoņiem atspiedās pret galdu un jautāja: — Kad jūs pametāt Dubrovku?

— Pagājušajā naktī. Tas ir, šodien, — Surovcevs atbildēja. — Uzrāva kājās kā trauksmes laikā. Pavēle «trīsdesmit—divdesmit pieci».

— Tā ir svarīga pavēle, — Vasņecovs noteica.

— Kur nu vairs svarīgāku, biedri divīzijas komisār, — Surovcevs rūgti sacīja. — Kad jāsāk slaistīties rezervē, katra minūte ir dārga.

Viņš apzinājās, ka viņam nav tiesību tā runāt ar Kara padomes locekli, ka divīzijas komisārs jebkuru mirkli var viņam pavēlēt: «Celties, mierā!»

Taču Vasņecovs, likās, nepievērsa nekādu uzmanību kapteiņa izaicinošajam tonim.

— Tā ir )oti svarīga pavēle, — viņš atkārtoja, vērīgi paraudzījās Surovcevā un jautāja: — Vai jūs... Ļe-ņingradu jau esat redzējis?

— Jā ... Visu esmu redzējis!...

— Ko tad jūs redzējāt? — Vasņecovs vaicāja, savilkdams kopā biezās, melnās uzacis.

— Nāvi es redzēju! Visās malās nāvi!

Surovcevu sagrāba vēlēšanās izteikties, uzreiz izgāzt visu, ar ko bija pārpilna sirds.

— Ragaviņas redzēju! Mazas, krāsainas ragaviņas, agrāk tādās vizināja bērnus. Bet tagad ved līķus! Ved un ved, nez uz kurieni!

— Vai tad tur, pie Ņevskaja Dubrovkas, jūs nezinājāt, kas notiek Ļeņingradā? Tā tas jāsaprot?

— Protams, mēs zinājām, tikai — pēc citu nostāstiem, bet tagad ieraudzīju pats savām acīm. . . Nāve, visapkārt nāve! Tramvaji nebrauc, vadi saraustīti... Mājas izmirušas... To es esmu redzējis, biedri divīzijas komisār!

Pēdējos vārdus Surovcevs nevis izrunāja, bet izkliedza. No uztraukuma viņam aizrāvās elpa.

Vasņecovs brīdi nekā nebilda. Tad klusi sacīja:

— Tātad nāve. Visās malās nāve ... Tā ...

Viņš pievēra nogurušās acis ar apsarkušiem baltumiem, un Surovcevs ievēroja, ka divīzijas komisāra seja ne ar ko neatšķiras no citu ļeņingradiešu sejām — ir t.ula pati pelēka kā zeme, vaigi iekrituši.

Vasņecovs pacēla plakstus un ielūkojās Surovcevam tieši acis.

— Tātad visās malās nāve, — viņš atkārtoja — šoreiz ritādā balsī, kas nesolīja nekā laba. — Biedri kapteini, atļausiet jautāt — kāpēc tādā gadījumā pilsētā vēl nav vāciešu? Varbūt viņi baidās no miroņiem?

— Kā tā?... Mēs viņus nelaižam iekšā, armija nelaiž!

— Kā šī armija cīnās, biedri Surovcev? Taču ne jau ar plikām rokām?

— Protams, ne jau ar plikām rokām, — Surovcevs nomurmināja. — Ir ieroči... Tankus gan vairs nesaņēmām ...

— Jaunu tanku nav, tas tiesa. — Vasņecovs pamāja ar galvu. — Uz manu jautājumu tu tomēr neatbildēji. Vai esi padomājis par to, kas dod Ļeņingradas frontei ieročus? ... Es tev atbildēšu. Ļeņingrada pati dod. Mūsu abu Ļeņingrada.

— Bet kā?! — Surovcevs izsaucās. — Kā rūpnīcas var strādāt?... Lūk, kāds jautājums man tagad rodas! Viena Jieta ir zināt, pavisam kas cits — redzēt savām acīm. Ūdens nav — to smeļ no Ņevas. Elektroenerģijas arī nav — redz, kur deg kvēpene! Un cilvēki! Pusdzīvi, iedami šūpojas vējā!

— Jā. Tev taisnība. Ūdens nav. Enerģijas nav. Cilvēki pusdzīvi. Nav, kas apbedītu mirušos, un nav arī, kur apbedīt: zeme sasalusi cieta kā krams. Taču ieročus armijai dodam! Un ne tikai mūsu frontei vien! Palīdzam arī Maskavai. Redz, kāds brīnums, biedri kapteini Surovcev!

— Bet kā?!

— Tu vaicā — kā? Nu labi, pastāstīšu, nekāda kara noslēpuma tur nav. Vai par Sestroreckas darba rīku rūpnīcu esi dzirdējis? Nē? Bija tāda. Tagad atrodas Smoļnija rajonā. Tur ražo automātus. Atkal jautāsi: kā? Atbildu — ar rokām. Mašīnas griež ar rokām! Detaļas izzāģē ar rokām! No kādiem mezgliem sastāv automāts, tu, protams, zini. Taču visus mezglus izgalavot ar rokām viņi nevar. To, ko izdevies samontēt, ved uz citu rūpnīcu. Aizvelk ragaviņās. Tajās pašās bērnu ragaviņās. Tur pabeidz. Un no turienes — uz fronti ... Lūk, tev mugurā ir puskažoks. Redzu, tas nav vecs, nav pirr kara šūdināts. Vai zini, kur tas šūts? «Korasomolkā». Ir tāda šūšanas fabrika. Atkal jautāsi: kā? Ar adatām. Ar nosalušām rokām. Apšaudes laikā. Lai tev un taviem^ kareivjiem būtu silti. Daudzās rūpnīcās strādā bērni. Pusaudži. Arodskolēni. Vakar kādas arodskolas direk-ļ tors man stāstīja: galdnieku grupā puiši apēduši līmi. Apēduši arī gumijkoku un citas nokaltušas puķes, kasļ no vasaras saglabājušās kublos... «Es,» direktors saka, ļ «dzenu viņus prom no darbgaldiem, lai atpūšas, bet; viņi neiet. Vēlāk pie darbgaldiem gāžas gar zemi. No i bada.» Darbgaldi tomēr nestāv dīkā. Ne minūti. Viens strādnieks nokrīt — cits stājas viņa vietā... Kirova rūpnīcā ražo pulka lielgabalus un mīnas, — Vasņecovs turpināja, — bet, kur šī rūpnīca atrodas, tu zini. Vāciešiem pašā degungalā. Tu jautāsi: kā viņi to dara? Tāpat kā citās rūpnīcās: samontē elektroblokus, darbina gāzes ģeneratoru'’, iekšdedzes motorus — kaut niecīgā daudzumā enerģiju tomēr iegūst! Kas to visu dara? Vai miroņi? Tu saki, ka Ļeņingradā pašlaik saimnieko nāve? Nē, Surovcev, dzīve!

Vasņecova pārliecības spēks, viņa nelokāmība Surov-cevu pārsteidza ne mazāk kā viņa vārdu salurs.

Viņš saprata: tas, ko viņam nupat pateica Vasņecovs, bija vairāk nekā atbilde uz viņa jautājumu, kurā bija ieskanējies izmisums. Dedzīgie Ļeņingradas pilsētas komitejas sekretāra vārdi bija domāti visiem, kam šķita, ka Ļeņingrada ir pie miršanas, ka visi pilsētas dzīvības spēki ir izsīkuši.

LTn Surovcevs sacīja:

— Biedri divīzijas komisār! Jūs teicāt, ka strādā visi, kas vien spēj. Pat bērni... Turpretim es... Mani atsūta rezervē. Bet, - - viņš ierunājās ar cerību balsī, — varbūt pulks gatavojas doties uz fronti?

— Nē, Surovcev, — Vasņecovs papurināja galvu, — doties uz fronti šis pulks negatavojas.

— Bet ko tas darīs šeit, pilsētā?!

— Apbedīs mirušos, — Vasņecovs klusi atbildēja.

— Ko?!

— Saproti taču, Surovcev, — Vasņecovs teica ar dziju rūgtumu balsī, — mēs dienu un nakti vedam uz pilsētu pārtiku. Mums palīdz visa valsts... Tomēr Dani apšauda un bombardē no gaisa. Produktu nepietiek..,

no

Tūkstošiem cilvēku mirst no distrofijas. Tu pats re-il/cji, cik daudz līķu ir ielās... Tāpēc arī Kara padome l/iIeva pavēli «trīsdesmit—divdesmit pieci». Cilvēki jāapbedī ...

l īkai tagad Surovcevs saprata, uz kādu pulku viņš atsūtīts... Viņš gribēja ko teikt, gribēja kliegt, taču vardi iestrēdza kaklā. Beidzot viņš ar pulem sacīja:

[ — Tātad man būs jākļūst par kapraci?!

I — Jā, — Vasņecovs skarbi noteica. — Ja gribi, dēvē sevi tā. Tu taču, liekas, esi partijas kandidāts?

' — Tagad esmu biedrs... Iestājos, kad biju Ņevskaja Dubrovkā.

— Nu tad klausies, komunist Surovcev! To, ko nupat es runāju pulka komandieru apspriedē, es atkārtošu tev vienam. Jāsavāc līķi ielās un mājās un jāapbedī. Tas pašreiz ir neatliekams uzdevums, viens no vissvarīgākajiem. Pretgaisa aizsardzības vienības ar to netiek galā. Jāizrok brāļu kapi. Ar Kara padomes lēmumu noteiktas apbedīšanas vietas — Boļšaja Ohtas rajons, Serafimovskas un Bogoslovskas kapsēta, Piskarjovkas rajons. Zeme ir sasalusi. Būs jāspridzina ar dinamītu vai tolu. Tas ir sapieru darbs. Tāpēc nolēmām mobilizēt sapierus, bijušos metrobūvētājus, pontonniekus. Pie Ņevskaja Dubrovkas sapieriem darba pašreiz nav. Tālab arī tevi atsūtīja uz šejieni. Un ne jau tevi vien, manuprāt.

— Tātad... spridzināšanas darbi? — Surovcevs jautāja nomāktā balsī, jau saprazdams, ka iebildumi un lūgumi būs veltīgi.

— Ne tikai. Es taču sacīju: uzdevums ir savākt līķus, izvest tos un apbedīt. Tiek nodibinātas vairākas apbedīšanas komandas. Tevi, biedri Surovcev, droši vien iecels par kādas komandas priekšnieku. Tā, tagad esmu pateicis visu.

Vasņecovs piecēlās un sāka pogāt ciet puskažoku.

Piecēlās arī Surovcevs. Dzirdētais bija viņu satriecis. Apbedīšanas komanda!...

— Saprotu, kas notiek tavā sirdī, — Vasņecovs saudzīgi sacīja. — Bet tu saņem sirdi stingri! Domā tikai par to, ka tas ir vajadzīgs! Vajadzīgs! Citas izejas nav.

To pateicis, Vasņecovs izgāja no istabas.

Surovcevs palika viens.

Pārestības izjūtu nomainīja bailes, gandrīz vai šausmas. Neko tādu viņš nebija jutis ne pie Lugas, no Pul-lll

kovas augstienē, ne ložu un šķembu krusā celdamies pāri pār mutuļojošo, vācu raķešu apgaismoto Ņevu, ne ari «pleķītī», kad veda bataljonu kaujā...

Uz mirkli viņu sagrāba neprātīga doma: aiziet, aizbēgt^1 no šī drūmā kapraču pulka, paslēpties, bet vēlāk ieras-ties komandantūrā, doties uz tribunālu, vienalga, kur, un izstāstīt, kā tas bija. Lai viņu tiesā, lai nosūta uz soda rotu. Viņš dotos uz turieni, nemaz nešaubīdamies, ja viņam būtu iespēja izvēlēties — brīvprātīgi iestāties soda rotā vai...

Nē, viņš nebaidījās no miroņiem. Pie tā, ka karā nogalina, viņš bija pieradis tāpat kā pie sadauzītiem lielgabaliem, tankiem ar nošķiebtiem torņiem un norautām kāpurķēdēm, bumbu un šāviņu bedrēm.

Bet tas...

Surovcevs iztēlojās, kā viņš diendienā no rīta līdz va- i karam vāc un apbedī līķus — vecīšus, sievietes, bēr- < nus...

Bēgt? Tas taču nav iespējams. Aizbēgt no hospitāļa uz priekšējām pozīcijām un izvairīties no pavēles izpildīšanas nav viens un tas pats. Neizpildīt pavēli nozīmē dezertēt ... Ko lai dara?

— Iepazīsimies, biedri kapteini! — viņam aiz mugu- ļ ras atskanēja kāda balss.

Surovcevs pagriezās un ieraudzīja majoru, kas pirmīt : bija ienācis istabā kopā ar Vasņecovu.

— Es esmu rezerves pulka komandieris, — majors sacīja.

— Kapteinis Surovcevs,— Surovcevs ziņoja, plaukstas malu pielikdams pie ausaines. — Pildīt turpmākos dienesta pienākumus ierados.

Majors runāja atturīgi, lietišķi un mazliet saraustīti, it kā caur sakostiem zobiem. Viņš parādīja uz kartes kādu Surovcevam nepazīstamu Piskarjovku, kur bija jāsagatavo tranšejas apbedīšanai. Pēc tam viņš apvilka ar līniju to pilsētas rajonu, kurā Surovceva komandai būs jāsavāc līķi. Komandā bija spridzinātāji, šoferi un kareivji no parastajām strēlnieku daļām. Surovceva rīcībā bija smagās mašīnas un ekskavators.

Surovcevs majorā klausījās it kā vienaldzīgi, visu uzmanību pievērsdams spridzināšanas darbu raksturam, grāvju platumam un garumam, un tikai vienu reizi — kad pulka komandieris minēja adresi, kur izvietota viņa

nākamā komanda, — juta, ka sirds ietrīsas: šai rajonā atradās tas hospitālis...

Pēc tam pulka komandieris Surovcevu aizveda uz štāba ēdnīcu otrā stāvā. Pusdienlaiks jau bija pagājis, tomēr majors lika paēdināt nupat ieradušos komandieri. Surov-cevam izsniedza kvadrātveidīgu rupjmaizes sausiņu, pus-šķīvi zupas, kas izskatījās pēc iekrāsota ūdens, un mazliet vairāk nekā karoti prosas biezputras.

— Paēdiet un dodieties uz savu komandul — majors atvadīdamies teica. — Lejā jūs gaidīs mašīna.

Pagalmā Surovcevu gaidīja pusotrtonnīga mašīna, kuras motors jau bija iedarbināts. Viņš pavilka uz savu pusi kabīnes durtiņas, uzlēca uz kāpšļa un smagi atkrita ar dermatīnu pārvilktajā sēdekli, kur no plīsumiem spraucās ārā atsperes.

— Braucami — viņš uzsauca šoferim, novietodams uz ceļiem mugursomu.

— Vai uz trešo štābu brauksim, vai, biedri komandieri? — šoferis jautāja.

— Jā, — Surovcevs drūmi pamāja ar galvu un nevilšus ievēroja, ka šoferis ir pavecs, ģērbies šinelī, kas acīmredzot jau kalpojis ne vienam kareivim vien, un ausaine arī ir veca, ar nodilušu kažokādu.

Viņi brauca starp kupenām, pa izdangātu ceļu, kādi mēdz būt frontē, un bija grūti ticēt, ka zem sniega un ledus ir gluds asfalta segums.

Gājēji nebija redzami; droši vien tāpēc, ka tuvojās komandanta stunda. Šoferis uz mirkli ieslēdza ugunis, un Surovcevs ieraudzīja pie paša ceļa guļam cilvēku. Miris vai tikai nupat pakritis? ...

— Stāvi! Vai neredzi? — Surovcevs uzkliedza šoferim.

Šoferis mazliet pagrieza stūri, piebremzēja un izkāpa

no mašīnas. Pēc brītiņa viņš atgriezās, klusēdams atmeta ar roku un sāka atkal braukt.

Surovcevam sažņaudzās sirds.

— Pīterā jūs laikam esat ieradies nesen? — šoferis pēkšņi vaicāja. — Piedodiet, es nezinu jūsu dienesta pakāpi, biedri komandieri.

— Kapteinis, — Surovcevs drūmi atbildēja. Un piemetināja: — Esmu ļeņingradietis.

— Ļeņingradietis? — šoferis neuzticīgi iejautājās.

— Pilsētā gan sen neesmu bijis, — Surovcevs paskaidroja. it kā juzdamies vainīgs.

— Ahā-ā! — šoferis novilka. — No kurienes esat atgriezies?

— No Nevskaja Dubrovkas, — Surovcevs atbildēja, pārliecināts, ka šis nosaukums, kas nekad netiek minēts ne avīzēs, ne radio ziņās, šoferim nekā neizsaka.

— Tad redz, kā, — tas teica godbijīgi un it kā izbrīnījies. — Par tādu vietu ir dzirdēts. Stāsta, ka tur esot tīrās šausmas. Jums jāpateicas dievam, ka no sitās pekles esat izkļuvis dzīvs.

Surovcevs pasmīnēja. Vecais vīrs acīmredzot tiešām bija pārliecināts, ka ir vēl briesmīgākas vietas nekā pati Ļeņingrada.

— Droši vien tagad priecājaties, ka lode nav ķērusi? — šoferis turpināja.

Surovcevam gribējās teikt, ka pašlaik viņš visvairāk priecātos par iespēju atgriezties tur, pie Ņevas, vai doties uz jebkuru citu frontes sektoru, tomēr viņš nekā nebilda.

Bet runīgais šoferis turpināja:

— Nedomājiet, biedri kapteini, ka es visu laiku esmu tikai pa pilsētu stūri grozījis. Divdesmit devītajā jūnijā aizgāju zemessargos. Otrā zemessargu divīzija — tā viņa toreiz saucās. Varonīgi kāvās mūsu zemessargi!... Protams, lielākoties tur bija jauni cilvēki. Taču netrūka arī veču. Kā lai šiem atsaka, kad notiek tāds karš? Svēts karš, kā dziesmā teikts. Var sacīt — vīri cīnījās kā lauvas... Vēlāk mani atsauca uz šejieni, uz Pīteru. Es esot vecs, man saka. Nejauki bija ap dūšu, protams, lai gan arī pašam skaidrs: gadiem nekā nevar izdarīt.

— Kur jūs strādājāt pirms kara? — Surovcevs jautāja tikai tāpēc, lai ar klusēšanu neaizvainotu veco vīru.

— Pirms kara? — šoferis sarosījās. — Pirms kara man bija tāds darbs, ka pašreiz to grūti iedomāties.

— Kāds tad? — tagad Surovcevs apjautājās ar tādu kā ziņkārību.

— Strādāju konditorejas izstrādājumu fabrikā, garāžā. Samoilova fabrikā. Varbūt esat tādu dzirdējis? Izvadāju konfektes, visādus cepumus un, protams, arī kūkas. Uh, ar tām kūkām gan bija noņemšanās! Jau mazā gaismiņā vajadzēja nogādāt veikalos. Bija tādi kūku cienītāji, kas palaiza krēmu un tūdaļ pasaka — svaigs vai vakardienas ... Pirmām kārtām, skaidrs, uz Jeļisejeva veikalu, nu, uz to pašu «Gastronomu» Ņevas prospektā. Pēc tam uz kafejnīcu «Nord» turpat blakus...

«Kāpēc viņš to stāsta? Kā tā var?I» Surovcevs brīnīdamies domāja.

Taču veco vīru acīmredzot atmiņas bija sagrābušas savā varā.

— Vai, teiksim, «Lācītis, pekainītis», — bija tāda konfekte. Bērniem tā briesmīgi garšoja. Salda — apkārt šokolāde, iekšā vafele, zobos kraukšķ vien! Jaungadā kāra pie eglītes...

Šai mirklī Surovcevam pēkšņi šķita, ka viņš tiešām dzird kraukšķienu. Tas nāca no zemes. No mašīnas riteņu apakšas. «Vai patiesi mēs?...» Surovcevs izbijies nodomāja, nespēdams t o izteikt pat domās.

Viņš pievērsa skatienu šoferim. Tas lūkojās uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis.

— Kā jūs sauc? — Surovcevs vaicāja.

— Rezerves pulka ierindnieks Voronovs.

— Nē, es jautāju, kāds jums vārds un tēva vārds.

— Pirms kara mani godāja par Stepanu Vasiļjeviču,— šoferis mazliet skumji atbildēja.

— Stepan Vasijjevič, vai jums reizēm nav... baismi? — Surovcevam neviļus paspruka jautājums.

— Vai apšaudes laikā? Pie tā mēs esam jau pieraduši ... Pie bada gan nevar pierast.

— Es nerunāju par to... Jūs taču... šis darbs taču. *. Nu, vārdu sakot, miroņi... līķi...

— Ak tā-ā... — Voronovs novilka mierīgs un, kā Surovcevam likās, pat vīlies. — Kritušos es tiku tikām dabūju redzēt arī fronte.

— Bet tie bija kritušie! — Surovcevs iesaucās. — Viņi bija gājuši bojā karā!

— Vai tad šie arī nav krituši karā? Tos nonāvēja vācietis un šos te arīdzan.

— Bet tie karoja!

— Un šie te pārlaida briesmas aizmugurē, vai? — Voronovs skarbi noprasīja. — Viņi dienām un naktīm stāvēja pie darbgaldiem, kamēr bads viņus nogāza no kājām. Viņi ir bijuši kaujinieki, kareivji!

Šie vārdi aizgāja Surovcevam līdz sirds dziļumiem.

Viņš saprata: tas, kas viņam, frontiniekam, šķita briesmīgs un lika nodrebēt sirdij, pašreizējo ļeņingradiešu uztverē bija kaut kas pierasts, pareizāk sakot, neizbēgams, kā vispār karā ir neizbēgamas kaujas, ievainojumi, nāve. Uz sniegā sastingušajiem līķiem viņi raudzījās tāpat kā Surovcevs uz tiem, kas bija gājuši bojā cīņā ar ienaidnieku.

Frontē Surovcevs bez žēlastības sadeva brāzienu kareivjiem un sanitāriem, ja viņi nepaspēja no kaujas lauka izvilkt ne tikai ievainotos, bet arī kritušos. Viņš prasīja kritušos apglabāt kaut arī steigā, tomēr tā, lai vēlāk būtu iespējams atrast kapu.

Kāpēc gan šie padomju cilvēki, kas tāpat bija gājuši bojā karā, nebūtu pelnījuši, lai viņus pienācīgi apbedī? Un vai tiem, kas palikuši dzīvi, nav pienākums rūpēties par to?

Pārgāja garīgais stingums, no kura Surovcevs nebija spējis atbrīvoties, kopš bija uzzinājis, kādā pulkā viņš nokļuvis. Tagadne Surovceva apziņā uzreiz sasaistījās ar pagātni. Luga, Pulkova, Dubrovka, hospitālis, atkal Dubrovka un tagad atkal pilsēta — tas viss saplūda kopā vienā, visu aptverošā jēdzienā: Ļeņingrada.

— Klausieties, — pats sev par pārsteigumu, Surovcevs steidzīgi ievaicājās, — vai jūs zināt, kur atrodas hospitālis Kārļa Marksa prospekta rajonā?

— Zinu gan. Arī no turienes esam veduši...

Viņš nepateica līdz galam, taču Surovcevs saprata, kas no turienes vests...

— Vai varat tur piebraukt?

— Ja pavēlēsiet — piebraukšu, jūs esat komandieris, — Voronovs atbildēja mierīgi un prātīgi.

...Brītiņu Surovcevs pastāvēja pie atvērtiem hospitāļa vārtiem. Lūk, te, šai tagad piesnigušajā pagalmā, viņi riņķoja abi ar Saveļjevu, kamēr izšmauca šķērsieliņa, baidīdamies, ka tikai viņiem kāds neuzsauktu...

Tagad pagalms bija piesnidzis, tur nebija neviena cilvēka.

— Gaidiet mani te! — Surovcevs pakliedza šoferim un pa šauru, sniegā iemītu taciņu gāja uz hospitāļa ieeju.

Kāpnēs bija tumšs. Surovcevs uzkāpa otrā stāvā un devās uz priekšu pa gaiteni, kuru tik tikko apgaismoja otrā galā uz palodzēm noliktās kvēpenes. Viņam nez kāpēc likās, ka, atvēris māsu istabas durvis, viņš tūlīt ieraudzīs pie mazā galdiņa sēžam Veru...

Pēc aiziešanas no hospitāļa viņš bija centies Veru aizmirst. Viņas vārdi, īsā atbilde: «Jā, mīlu,» — ko viņš saņēma uz nedrošo jautājumu: «Vai jūs kādu mīlat?» — izšķīra visu. Taču pašreiz Surovceva rīcību noteica tikai viena vēlēšanās — satikt Veru.

«Kāpēc gaitenis ir tik tukšs un kluss?» viņš prātoja. Un pavēra kādas palātas durvis. Arī tur vientulīgi spīdēja kvēpene. Tās gaismā Surovcevs saskatīja gultās guļam ievainotos, kam virs segām bija uzklāti puskažoki un šineļi. Neviens no viņiem nepakustējās, neviens nepagrieza galvu, kad durvis atvērdamās iečīkstējās...

Dažus mirkļus Surovcevs stāvēja, raudzīdamies uz aukstuma un bada stindzinātajiem cilvēkiem, kas nekustīgi gulēja, tad piesardzīgi aizvēra durvis un gandrīz skriešus devās uz māsu istabu.

... Pie mazā galdiņa sēdēja nevis Vera, bet nepazīstama sieviete ar baltu virsvalku mugurā. Surovcevam šķita, ka viņa snauž.

— Piedodiet, es ... — Surovcevs ierunājās.

Sieviete pacēla galvu un palūkojās no pievērtu plakstu apakšas.

— Es gribētu satikt... — Surovcevs sacīja.

Un aprāvās. Viņam bija bail izrunāt Veras vārdu. Tikai tagad viņš pilnīgi skaidri apzinājās, ka var saņemt atbildi: «Viņa ir mirusi.»

— Es nesaprotu: ko jūs gribat satikt, biedri? — sieviete jautāja.

— Veru! Veru Koroļovu! — Surovcevs iesaucās gandrīz izmisīgi.

— Koroļovu? Viņas pašreiz te nav, — sieviete atbildēja vājā balsī.

«Dzīva!» pavīdēja Surovceva apziņā. «Tātad viņa ii dzīva!»

— Kur tad viņa ir? — Surovcevs steidzīgi vaicāja.

— Pie hospitāļa priekšnieka.

— Tas ir trešajā stāvā? Pateicos, es tūlīt...

— Pagaidiet! Kas jūs īsti tāds esat, biedri?

— Surovcevs, kapteinis Surovcevs, es gulēju jūsu hospitālī. Tagad esmu atgriezies Ļeņingradā. Vārdu sakot, es gribētu satikt Veru...

— Koroļovas pašreiz nav hospitālī, — sieviete skaidroja pacietīgi, bet vienaldzīgi. — Viņa ir Osmiņina — hospitāļa priekšnieka dzīvoklī. Viņš ir slims.

— Vai varētu viņai uzrakstīt zīmīti? — Surovcevs klusā balsī jautāja.

— Rakstiet!

— Vai... drīkst jums palūgt papīru?

Sieviete lēnām, it kā ar lielām pūlēm pacēla rokas no ceļiem, gluži kā akla ar plaukstām pataustījās pa galdu un pabīdīja Surovcevam papīra lapiņu.

Surovcevs izņēma zīmuli un apjucis brīdi vilcinājās. Ko rakstīt?

Beidzot viņš izlēma...

«Sveicināta, Vera!

Tas esmu es, kapteinis Surovcevs, atcerieties — tas, kas izbēga no hospitāļa. Tagad esmu atgriezies no priekšējām pozīcijām, atsūtīts uz Ļeņingradu. Biju ienācis Jūs apciemot, bet nesatiku. Ceru, ka Jums klājas labi, cik nu labi vispār var būt pašreiz Ļeņingradā.

V. Surovcevs.»

Mazliet padomājis, viņš izvilka no kabatas komandējuma priekšrakstu, kam otrā pusē bija pierakstīta majora nodiktētā adrese. Un uzrakstīja: «Manas atrašanās vietas adrese...» — salocīja zīmīti un, pasniedzis to sievietei, sacīja:

— Ļoti lūdzu — nododiet viņai!

...Tagad Vera stāvēja viņa acu priekšā.

— ...Vai sen es esmu atsaukts uz šejieni? — Surovcevs domīgi atkārtoja Veras jautājumu. — Pašlaik man šķiet, ka tas bija ļoti sen.

Atvairīdams atmiņas, viņš papurināja galvu un sadrūmis teica:

— Varam braukt. Ir jau laiks.

Surovcevs piegāja pie sienas un noņēma no naglas puskažoku.

— Volodja, mīļais, —Vera izsaucās, — kāpēc jums jābrauc pašam? Jums taču droši vien ir steidzami darbi. Paldies par mašīnu, un, ja nu kareivji vēl palīdzēs..,

— Brauksim! — Surovcevs viņu pārtrauca.

VII

Mēs nokāpām lejā un izgājām uz ielas. Pie ārdurvīm ieraudzīju furgonu ar sarkanu krustu uz sāniem.

«Kur viņi ņēmuši medicīnisko transportu?» es izbrīni-jusies nodomāju. «Te taču nav hospitālis. Kaut gan pilnīgi iespējams, ka pulkam ir sava sanitārā da]a.»

Pie mašīnas gaidīja divi kareivji, viens bija ģērbies šinelī, otrs — puskažokā. Kad Surovcevs bija piegājis klāt, kareivji ieņēma miera stāju, un tas ar puskažoku mugurā, acīmredzot vecākais, skaļi teica:

— Biedri kapteini! Pēc jūsu pavēles...

— Vai zārku izdevās dabūt? — Surovcevs viņu pārtrauca.

— Jā, biedri kapteini. Vairs tikai divi bija palikuši. Leitnants pavēlēja, lai...

Surovcevs nenoklausījās līdz galam, atmeta ar roku un, pagriezies pret mani, sacīja:

— Jums būs jābrauc furgonā, Vera. Mans pienākums ir atrasties kabīnē. Tāda ir kārtība.

— Protams, protams, biedri kapteini, — es steidzīgi teicu, kareivju klātbūtnē neuzdrošinādamās Surovcevu saukt vārdā.

— Kāda adrese? — viņš jautāja.

— Moika, Moikas krastmala. Pie Ņevas prospekta stūra apstājieties, es parādīšu māju.

— Sēdieties labi ātri!

Es aizgāju furgona aizmugurē. Tur bija atvērtas durtiņas, uz kurām veda trīs metāla pakāpieni.

Steidzīgi uzraususies pa kāpnītēm, devos iekšā tumsā un tūlīt pret kaut ko sāpīgi atsitos ar kāju. Sapratu, ka tas ir zārks, taču bailes nejutu. Tikai iedomājos — ja pirms kara tā tumsā būtu uzgrūdusies zārkam... Bet toreiz nenotika apšaūdes, ielās nebija līķu...

Vaļējās durvīs parādījās kareivis ar šineli mugurā un iekāpa furgonā, pēc tam — otrs.

— Ko jūs tā stāvat? — pirmais vaicāja. — Te gar malām ir soli, sēdieties!

Sataustīju solu un apsēdos. Kareivji novietojās pretim. Viens no viņiem aizcirta durvis. Ierūcās motors. Mašīna sāka braukt.

Kādu laiku braucām klusēdami. Es gan to neievēroju... Dīvaini — es vedu zārku Fjodoram Vasiļjevičam un tomēr nespēju ticēt, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem... Atkal un atkal atcerējos, kā aizgāju pie viņa pirmoreiz, tad otrreiz, kā abi meklējām kartē Siņavinu... Centos viņu pārliecināt, ka blokādi pārraus ja ne šodien, tad rit... Es taču toreiz pati tam ticēju, mūsu hospitālī tam ticēja visi, ari Volodja, kas bija pie mums nokļuvis tieši no «pleķīša»...

Cik daudz laika pagājis kopš tām dienām? Pašreiz man likās, ka jau veselu mūžību dzīvoju aukstumā un kvēpeņu gaismā...

— Ko tad mēs apbedīsim? — vaicāja viens no kareivjiem.

— Kādu cilvēku... — es izklaidīgi atbildēju, domās nogrimusi.

— Skaidrs, ka cilvēku. Kādu ģenerāli, vai?

— Kāpēc ģenerāli?

— Nu tā... zārks, furgons... pats kapteinis brauc līdzi.

Jā, zārks tagad bija retums. Par kādiem zārkiem varēja būt runa! Nebija pat no kā tos taisīt. Visu, kas spēja degt, dzīvie atstāja sev. Savām krāsnīm. Mirušajiem vairs nesala...

— Tas ir ievērojams Ļeņingradas arhitekts, — es sacīju, nemanīdama, ka cenšos it kā taisnoties. — Ļoti labs cilvēks!

— Vai šķemba trāpīja? — lietišķi apjautājās tas pats kareivis. Balss viņam bija dobja, mazliet aizsmakusi.

— Nē, — es atbildēju, — bads vainīgs. Acīmredzot sirds neizturēja.

— Kas viņš jums tāds ir? Vai tuvinieks?

— Jā, — pēc brītiņa atbildēju, — tuvinieks.

— Nevienu nežēlo, nolādētais, — teica otrs kareivis, — ne vecu, ne jaunu... Kur tad jūs pati dienat?

— Hospitālī.

— Tad jau tāpat kā mēs dzīvojat nāvei blakus.

Atcerējos, ka Surovcevs leitnantam kaut ko teica par

spridzinātājiem. Droši vien viņa karaspēka daļa nodarbojas ar nesprāgušo bumbu un šāviņu izlādēšanu. Viņš taču ir sapieris... Ļoti bīstams darbs. Ne vienreiz vien no ievainotajiem biju dzirdējusi, ka vācieši lieto kādas sevišķas elektromagnētiskas mīnas ar laika degli.

— Jūs droši vien iztraucēja no svarīga darba... — es teicu, juzdamās vainīga.

— Tieši tas ir mūsu darbs, — kareivis atbildēja aizsmakušā balsī.

— Jūsu darbs? — es nesapratu.

— Vai jūs to nezināt? Kāpēc tad nācāt pie mums?

— Tāpat vien gribēju palūgt kapteini, — es apjukusi murmihāju, — lai viņš palīdz dabūt mašīnu. Viņš, kapteinis Surovcevs, kādreiz ārstējās mūsu hospitāli.

— Es domāju tā, — kareivis, bridi klusējis, teica, — kad sāksies galvenā kauja, no mūsu komandām jāizveido triecienbataljons.

— Ja tikai tu, Stepanuškin, ap to laiku vēl varēsi šauteni rokā noturēt, — atsaucās otrs

— Ja nevarēšu noturēt šauteni, ar zobiem pārkodīšu fašistiem rīkli. Par katru, ko esam mašīnā iecēluši!

Tagad es sapratu. Visu sapratu. Surovcevs komandēja apakšvienību, kuras pienākums bija apbedīt mirušos!... Kā man agrāk tas nebija ienācis prātā? Tāpēc arī Surov-ceva pavēle sagatavot furgonu un zārku bija skanējusi tik lietišķi un ierasti... «Tieši tas ir mūsu darbs...» Cik briesmīgs darbs!

Mašīna samazināja ātrumu un apstājās.

Furgona durtiņas atvērās, un gaišākajā taisnstūrī es ieraudzīju Surovcevu.

— Te ir Moika, Vera. Kur braukt? — viņš jautāja.

Es izliecos no mašīnas, palūkojos apkārt un teicu:

— Tūlīt pa kreisi, pāri tiltam. Labajā pusē. Neatceros, kura māja no stūra tā ir. Brauciet, bet es skatīšos no šejienes.

— Labi, — Surovcevs atbildēja un pazuda. Mašīna atkal sāka kustēties.

— Site! — es saucu, kad mašīna bija piebraukusi blakus pazīstamajai mājai. Viens no kareivjiem piedauzīja pie šofera kabīnes sienas.

Nonākusi pie ieejas, no kuras biju izskrējusi pirms stundas vai pusotras stundas, es ar šausmām iztēlojos, ko ieraudzīšu tur augšā. «Varbūt man pašai nemaz tur nekāpt, tikai uzsūtīt augšā Surovcevu ar kareivjiem un pagaidīt tepat, kamēr iznesīs zārku?» es sāku svārstīties. Taču tūlīt nospriedu, ka tā būtu nodevība.

— Nāciet līdzi! — es teicu un gāju uz ieeju.

Surovcevs uzdedza kabatas bateriju, un kļuva redzams,

ka apkārt viss nosarmojis. Šķita, ka jau daudzas dienas neviens nav spēris kāju uz šīm kāpnēm, nav pieskāries margām.

Skriedama ārā, dzīvokļa durvis biju atstājusi vaļa, un tās bija atvērtas arī tagad. Es saucu:

— Aļoša!

Neviens neatsaucās.

Vai tiešām Aleksejs būtu aizgājis, nebūtu izturējis, nebūtu spējis palikt vienatnē ar mironi tukšā, tumšā dzīvoklī? ...

Es saucu skaļāk:

— Aļoša!

— Jā, jā, esmu te, es eju! — atskanēja atbilde, un es atviegloti uzelpoju.

Surovcevs, kas nāca aiz manis, pēkšņi skaļā balsi iesaucās:

— Sveicināts, biedri major!

— Kas tur ir? — Aleksejs neizpratnē vaicāja, miegdams baterijas gaismas stara apžilbinātās acis.

— Tas taču esmu es, kapteinis Surovcevs! — Volodja priecīgi pavēstīja.

— Surovcevs?! Tas tik ir ko vērtsl — Aleksejs izbrīnā iesaucās. — Met pie velna to savu bateriju!

Viņi apskāvās.

Sapratu, ka frontes biedri nemaz nevar par tikšanos nepriecāties. Taču pašreiz nepatikā sarāvos. Šķita, ka Aleksejs un Surovcevs, sizdami viens otram uz pleca, parāda necieņu Fjodoram Vasiļjevičam, kas guļ miris vistālākajā istabā...

— Pietiek, biedri, — es dzedri teicu, — mūs gaida...

Tas bija bezjēdzīgi teikts. Neviens mūs negaidīja. Tam,

kura dēļ mēs te atradāmies, viss jau bija vienalga. Taču es nespēju to īsti apzināties.

Surovcevs atkal iededza bateriju. Gaismas stars izrāva no tumsas uzkaramo, uz kura vientulīgi karājās armijas šinelis.

Surovcevs neizpratnē jautāja:

— Vai tad viņš... bija karavīrs? Jūs taču sacījāt, ka sirmgalvis, vai ne?

— Viņš bija iestājies zemessargos, — es atbildēju. — Ejam!

Kabinetā joprojām dega kvēpene.

— Te ir, — es teicu Surovcevam, ar roku norādīdama uz dīvānu.

Surovcevs pagrieza uz turieni bateriju.

Es negribēju skatīties. Tomēr neizturēju. Paskatījos...

Fjodors Vasiļjevičs man šķita maziņš, daudz mazāks nekā dzīvs būdams. Viņš gulēja uz muguras, zem galvas bija pabāzts melns ādas spilvens, rokas saliktas kopā mazliet zemāk par krūtīm.

Acis nenovērsdama, raudzījos viņa izdilušajā, gandrīz melnajā sejā un jutu vienīgi niknumu.

To pašu es jutu, skatīdamās kareivjos un komandieros, kas bija miruši ievainojumu dēļ...

Sākumā tā nebija. Tad katrs nāves gadījums hospitālī man bija satricinājums. Man bija jādomā par to, ka šiem cilvēkiem vēl vajadzēja dzīvot un dzīvot, ka viņiem palikušas ģimenes, sievas, mātes, bērni, kas viņus gaida un nekad nesagaidīs. Ar pūlēm valdīju asaras un ar pūlēm strādāju.

Vēlāk iemācījos sevi mierināt ar to, ka izdomāju sodu slepkavam. Es nezināju, kas šis slepkava tāds ir — kareivis vai virsnieks, kājnieks, lidotājs vai artilērists. Man viņi visi likās vienādi, tādi paši kā Kļopikos tie, kas, smiedamies un kaut ko buldurēdami, ar klaudzošiem zābakiem kāpa augšā uz bēniņiem... Toreiz es redzēju viņu sasvīdušās sejas, siekalainās mutes, redzēju tik ilgi, kamēr visas šīs sejas saplūda vienā ...

Tagad man šķita, ka Fjodora Vasiļjeviča dzīvību izdzēsis tas pats slepkava. Tas pats smejošais, netīrais slepkava ar pelēkzajiem formas svārkiem un apkaltiem zābakiem ...

— Tā, tagad, — es izdzirdu Surovceva balsi it kā no tālienes, — iešu pasaukt kareivjus.

Viņš aizgāja, apgaismodams sev ceļu ar kabatas bateriju.

Aļoša pienāca pie. manis, apskāva man plecus, saudzīgi, tomēr neatlaidīgi pagrieza pret sevi un ielūkojās man acīs.

Atcerējos, ka esmu viņam visu izstāstījusi. Visul Tagad viņš zina to, ko nezināja pat mana mirusī māte, nezina tēvs, zina to, ko neuzdrošinājos izstāstīt cilvēkam, kuru kādreiz mīlēju.

— Viss pāries, Vera, — Aleksejs klusi teica.

— Kad? Kad, AJoša? — es izmisīgi iesaucos.

— Gribi, lai saku tev patiesību? Ne tikai mierinājuma vārdus, bet patiesību? ... Tad klausies: visu aizskalos uzvara. Visu netīrumu, visu Jaunumu, ko viņi atnesuši sev līdzi mūsu zemē. Tā ir patiesība, un tas ir mierinājums. Cita nav.

Es piekļāvu seju pie viņa puskažoka un uz mirkli aizmirsu, kur atrodos... Man tikai gribējās tā stāvēt ilgi, bezgalīgi, zināt, ka Aļoša ir man blakus...

— Nāciet šurp! — atskanēja lietišķa Surovceva balss.

Es atrāvos no Aļošas.

Istabā ienāca Surovcevs, aiz viņa — abi kareivji. Tie nesa zārku.

— Šeit, — Surovcevs sacīja un pārlaida baterijas gaismas staru pār dīvānu, uz kura gulēja mirušais Vajickis.

Kareivji nolaida zārku uz grīdas pie dīvāna, nocēla vāku un nolika blakus.

Es novērsos.

Kad atkal pagriezu galvu uz dīvāna pusi, Fjodors Va-siļjevičs jau gulēja zārkā, bet kareivji turēja rokās vāku, gatavodamies to likt virsū.

— Pagaidiet! — pēkšņi Aleksejs skaļi iesaucās. — Nolieciet vāku zemē!

Kareivji viņā paraudzījās izbrīnījušies, tomēr pavēli izpildīja.

— Te, biedri, ir tāda lieta, — Aleksejs turpināja.

— Uz galda palikuši daži papīri... Lūk, paskatieties!...

Mēs piegājām pie galda. Tur bija papīra lapu kaudzīte.

Es paņēmu tās rokā un pieliku tuvāk kvēpenei. Tie bija tie paši zīmējumi... Nākamā uzvaras pieminekļa uzmetumi.

Lēnām pārcilāju lapas. Visās bija attēlots viens un tas pats, tikai dažādās variācijās: puskažokā ģērbies kareivis ar šauteni rokā, karavīra blūzē ģērbies kareivis ar pakausī atbīdītu laiviņu, pie krūtīm piespiedis automātu, atkal kareivis, šoreiz ar plīvojošu karogu rokās.

— Es pazīstu, pazīstu šos zīmējumus! — es sacīju.

— Viņš man tos rādīja. Teica, ka pēc kara, pēc uzvaras varbūt uzcelšot jaunu triumfa arku... Vai arī pieminekli ...

— Vai viņš... to darīja pēc kāda pasūtījuma? — Surovcevs jautāja.

— Nē. Viņš bija arhitekts, nevis mākslinieks. Savus uzmetumus viņš uzskatīja par vājiem, par neprofesionāliem, taču no zīmēšanas atteikties nespēja: ticēja, ka noderēs. Šie zīmējumi droši vien palīdzēja viņam dzīvot.

— Iznāk, ka viņš līdz pēdējam mirklim ticējis uzvarai, — ierunājās viens no kareivjiem — tas ar aizsmakušo balsi.

— Dod, es vēlreiz paskatīšos, — Aleksejs teica.

Pasniedzu viņam zīmējumus.

— Šis te man toreiz patika vislabāk, — es sacīju.

— Te apakšā ir kāds uzraksts! — Aleksejs izsaucās un pielika zīmējumu tuvāk kvēpenei.

— Kas tas par uzrakstu?

— Pagaidi, rokraksts grūti salasāms, — viņš atbildēja, noliekdamies pār papīra lapu. Beidzot viņš teica: — Te ir rakstīts: «Nodot S. A. Vasņecovam.»

— Kas tas tāds ir? — es jautāju.

— Vasņecovs?... — Aleksejs domīgi atbildēja. — Es zinu tikai vienu Vasņecovu... Tas ir partijas pilsētas komitejas sekretārs, Kara padomes loceklis... Viņu sauc par Sergeju Afanasjeviču. Arī te ir «S. A.» ... Bet kāpēc viņam? Kāds viņam sakars...

— Dod šurp lapiņu! — es pastiepu roku.

— Kāpēc tev?

— Es izpildīšu viņa gribu, — es atbildēju, lai gan man nebija ne jausmas, kā es varētu zīmējumu nodot pašam Vasņecovam.

Aļoša paraustīja plecus, atdeva man zīmējumu un sāka aplūkot citus. Acīmredzot viņš cerēja atrast vēl kādu uzrakstu.

— Palūk, — viņš teica, — visur uzzīmēts kareivis, bet šeit — sieviete... Vai tev neliekas, — viņš klusi vaicāja, — ka šīs sievietes seja kaut kādā ziņā ir līdzīga... tavai sejai?

Es izķēru viņam no rokām zīmējumu. Jā, tiešām tur bija attēlota vatenī, ģērbusies sieviete ar cieši sajoztu armijas siksnu ap vidukli... Viņas seja, šķiet, patiesi bija līdzīga manējai, tikai viņa, rādās, bija vecāka...

— Šos divus zīmējumus paturēšu sev, — es teicu, juzdama, ka tūlīt sākšu raudāt.

— Ko mēs darīsim ar pārējiem? — Aleksejs vaicāja.

— Manuprāt, — Stepanuškins sacīja, — tie jāuzliek viņam uz krūtīm. — Un pārliecības pilnā balsī atkārtoja: — Uz krūtīm!

— Kā tad darīsim, Vera? — Aleksejs jautāja. — Tev jāizlemj.

— Darīsim tā, — es ar pūlēm pateicu.

Paņēmu no AJekseja rokām lapiņu kaudzi, piegāju pie zārka un uzliku lapiņas Fjodoram Vasijjevičam uz krūtīm.

Atliekusies taisni, novērsos un sacīju:

— Tagad ir viss.

— Rīkojieties! — Surovcevs pavēlēja.

Klusumā sāka klaudzēt āmuri, kareivji nagloja ciet zārku...

— Ņemiet nu! — atskanēja man aiz muguras.

Kareivji pacēla zārku un nesa uz durvīm.

Kad visi bijām izgājuši plašajā kāpņu telpā, Surovcevs pēkšņi jautāja:

— Bet kā tad būs ar dzīvokli? Vai atslēga kādam ir? Pienākas aizslēgt un atslēgu nodot namu pārvaldei.

Viņa balss ikdienišķums un lietišķums mani pārsteidza. Taču tūlīt atcerējos, ka tas jau ir baismais Surovceva darbs — apbedīt mirušos, un, runādams par dzīvokli, viņš acīmredzot rīkojās pēc instrukcijas.

— Kad mēs atnācām, durvis nebija aizslēgtas, — es sacīju. Pēkšņi es atskārtu: — Viņš droši vien juta tuvojamies nāvi un atslēdza durvis, lai... vārdu sakot, lai...

Es nepateicu līdz galam. Mani atkal smacēja asaras.

— Pagaidiet! — Aļoša sacīja. — Surovcev, parādi gaismu!

Viņš sāka aplūkot durvju atslēgu.

— Tā arī ir, — Aleksejs apmierināts noteica. — Atslēga nostādīta tā, ka durvis var aizsist ciet. Mēs tūlīt to izdarīsim, un rīt tu, kapteini, paziņo, kam pienākas.

Viņš sparīgi aizsita durvis. Man likās, ka zārkā iedzītu vēl vienu — pēdējo naglu.

Kad zārks bija iznests uz ielas, izdzirdu, ka Aleksejs klusi saka Surovcevam:

— Vai toreiz pie Lugas varēji iedomāties, ka būs jākļūst par kapraci?

— Bojā gājušie kādam ir jāapbedī, — Surovcevs atbildēja. — Karam ir daudz seju. Pašreiz mēs lūkojamies vienā no tām.

Viņš pagāja garām furgonam un skaļi sacīja šoferim, kas sēdēja kabīnē:

— Uz Piskarjovku!

Mēs braucām ļoti ilgi. Neizturējusi palūdzu Aļošu uzraut sērkociņu un paskatījos pulkstenī. Bija apmēram desmit. Pirmoreiz man ienāca prātā, ka varu arī nepagūt laikā atgriezties hospitālī.

— Kur tā... Piskarjovka atrodas? — es jautāju.

— Nav ne jausmas, — Aļoša atbildēja. — Tādu nosaukumu nekad neesmu dzirdējis.

— Tādu ir maz, kas to dzirdējuši, biedri major, — tumsā atskanēja Stepanuškina balss, — kādreiz tur bijusi sādžele.

— Kur tas ir?

— Vienkāršā valodā — kaut kur tālā nomalē. Karavīru valodā — ziemeļaustrumos, pēc mūsu kartēm kvadrāts A-5.

— Vai tad tagad tur cilvēkus apglabā?

— Ne tikai tur vien. Arī Boļšaja Ohtā, Serafimovskas un Bogoslovskas kapos... un nez kur vēl. Mūsu karaspēka daļai Piskarjovkā ir savs kvadrāts.

Mēs atkal apklusām. Varēja tikai dzirdēt, kā noklaudz zārks, kad mašīna grambās palecas. Tieši tāpēc, ka mašīna aizvien biežāk te ieslīdēja kādā dangā, te sāka buksēt, es sapratu: mēs vairs nebraucam pa ielām, bet atrodamies ārpus pilsētas.

Beidzot mašīna apstājās. Noklaudzēja kabīnes durtiņas, pēc tam atvērās arī mūsu durvis.

— Nesiet ārā! — Surovcevs pavēlēja.

Mēs ar Aļošu izkāpām pirmie. Spoži spīdēja mēness. Pavēros apkārt. Mazliet tālāk pa labi un pa kreisi stāvēja mazas, gandrīz līdz pašiem tumšajiem logiem sniegā ieputinātas zemnieku mājas. Priekšā, metrus piecdesmit no mums, pie staba bija piestiprināta koka plāksne, un es nodomāju, ka uz tās ir kāda norāde. Ceļš tur kļuva šaurāks, abās pusēs .tam bija malkas grēdas. Vēl tālāk saskatīju cilvēkus ar lāpstām rokās.

— Ņemt! — es izdzirdu Surovceva pavēli un, pagriezusies pret furgonu, ieraudzīju, ka kareivji velk ārā zārku.

Surovcevs un Aļoša palika zem tā plecu, un arī es pieskrēju klāt, lai palīdzētu, taču Surovcevs stingri sacīja:

— Ejiet nost, Vera, netraucējiet mūs!

Viņi nolaida zārku sniegā.

— Pasauc vecāko seržantu Frolovu! — Surovcevs pavēlēja Stepanuškinam.

— Klausos! — tas atbildēja un sāka skriet pa ceļu.

Acīmredzot tas tomēr nebija viņa spēkos. Noskrējis

metrus piecus, ne vairāk, viņš pārgāja uz lēnu soli.

Apritēja kādas piecpadsmit minūtes, iekams viņš atgriezās kopā ar citu kareivi, kas, pieiedams pie Surov-ceva, ziņoja:

— Vecākais seržants Frolovs pēc jūsu pavēles ieradies.

— Lūk, — Surovcevs sacīja, norādīdams uz zārku, un piebilda: — Atsevišķi.

— Klausos, biedri kapteini! Tad būs jāspridzina.

— Spridzinātāji ir te?

— Tieši tā. Nupat kā izdarīja urbumus. Jāizspridzina jauna tranšeja. Tās jau ir pilnas līdz augšai. Rīt ieradīsies buldozers, aizlīdzinās ciet. Pagaidām rīkojamies ar lāpstām...

— Ņemti — Surovcevs pavēlēja.

Kareivji un Aleksejs pacēla zārku uz pleciem un sāka nest.

Mēs ar Surovcevu gājām viņiem aiz muguras.

Tā mēs nogājām metrus trīsdesmit, un, kad bijām piegājuši tuvāk tam, kas no tālienes izskatījās pēc malkas grēdām, sapratu, ka tur nav nedz malkas, nedz baļķu, ka tie ir kaudzēs sakrauti līķi! Sasaluši, čokurā sarāvušies cilvēki, ģērbušies tajās pašās drēbēs, kurās viņus bija pārsteigusi nāve! Ar līķiem pilnas līdz augšai bija arī tranšejas, gar kurām mēs pašreiz gājām. Tā bija klusa, briesmīga, dzeltenas mēness gaismas apspīdēta nāves valstība ...

Piegājusi pie koka plāksnes, saskatīju, ka uz tās ar sarkanu, notecējušu, tagad sasalušu krāsu ir rakstīts:

«Kritušos cīnītājus neapraudiet!»

Man šķita, ka šie vārdi rakstīti asinīm.

Zārku pienesa pie tranšejas, kas līdz augšai bija pilna ar miroņiem, un nolika sniegā.

Netālu divi kareivji notupušies ņēma ārā no brezenta somām detonatorus un lika tos urbumos. No spraugām pa sniegu vilkās degauklas. Ieraudzījuši Surovcevu, kareivji piecēlās, bet viņš pamāja ar roku un teica:

— Turpiniet!

Pēkšņi es izlēmu ...

— Biedri Surovcev, — es sacīju, dzirdēdama, ka mana balss skan svešādi, — viņš jāapbedī kopīgā kapā. Viņš tā gribēja.

Tā nebija patiesība. Mēs ar Fjodoru Vasiļjeviču nekad nebijām runājuši par nāvi. Tikai par dzīvi.

Nesapratu, kas mani mudināja teikt šos vārdus. Droši vien apziņa, ka Vaļickis bija daļiņa no Ļeņingradas, ka viņš līdz pat pēdējam elpas vilcienam dzīvoja un cīnījās kopā ar citiem ļeņingradiešiem.

— Kamēr viņš spēja, viņš bija kopā ar dzīvajiem. Tagad lai guļ kopā ar tiem, kas gājuši bojā.

— Rīkojieties! — Surovcevs pavēlēja kareivjiem, bet mums lika paiet tālāk un nogulties sniegā.

Gulēdama redzēju, kā viens no spridzinātājiem ar nazi apgraiza degauklas galu. Uzdegās sērkociņš. Spridzinātāji paskrēja sāņus un apgūlās. Pēc dažiem mirkļiem nodārdēja sprādziens, debesīs uzšāvās sniega un zemes stabs. Pēc tam nodārdēja vēl divi sprādzieni.

Mēs piecēlāmies un piegājām pie nupat radušās tranšejas.

— Laidiet iekšā! — Surovcevs pavēlēja kareivjiem.

Tie nez kāpēc norausa no zārka zemes pikas, kas bija

uzkritušas sprādziena laikā, un ielaida zārku tranšejā. Pēc tam viņi jautājoši pavērās Surovcevā.

— Sakiet, lai turpina, — viņš caur zobiem noteica un, pagriezies pret mums, sacīja: — Tas nu ir viss. Ejam!

Paņēmu sniega sauju un iemetu tur, kur dziļumā melnoja zārka vāks.

— Iesim, Vera! — man pie auss atskanēja Alekseja balss.

— Ej, Aļoša! Es arī tūlīt iešu.

— Iesim, Vera! — teica Surovcevs, pienākdams man klāt. — Ir laiks!

— Jā, — es pamāju ar galvu, — jāiet... Paldies, Vo-lodja...

Mēs lēnām sākām‘iet aiz Alekseja.

— Tātad... sagaidījāt? — Surovcevs pēkšņi jautāja. ■— Tātad gaidījāt viņu? ...

Brītiņu es nebildu ne vārda. Tad klusi sacīju:

— Jā. Viņu.

VIII

īsi pirms jaunā — 1942. gada Ļeņingradas frontes Kara padome un partijas apgabala komiteja pirmoreiz blokādes laikā nolēma palielināt iedzīvotājiem maizes devu. Palielinājums bija niecīgs — 50 gramu strādniekiem un 75 grami līdz pilnīgam spēku izsīkumam nonākušajiem kalpotājiem, tiem, kas nestrādā, un bērniem.

Tāds palielinājums vairs nespēja glābt mirstošos. Tas varēja uzturēt dzīvus vienīgi tos, kas vēl nebija galīgi zaudējuši spēkus.

Kāda ļeņingradiete toreiz rakstīja dienasgrāmatā:

«Mani uzmodināja septiņos no rīta ar ziņu — palielināta maizes deva! Ilgi gaidītais palielinājums nebija iepriekš sagatavots. Tomēr kaut kādi bija izdevies to realizēt, iepriekš atklātībā nepaziņojot un neradot nekādu sajukumu... Cilvēki to uzzināja tikai tad, kad no rīta aizgāja uz maizes veikalu. Grūti aprakstīt tautas līksmošanu, ko izraisīja devas palielinājums, izstāstīt, kas viss ar to bija saistīts. Daudzi raudāja. Protams, te jau nebija runa par maizi vien... Bija it kā pavērusies kāda sprauga aklajā sienā, radusies reāla cerība uz glābiņu, ticība mūsu panākumu stabilitātei.»

Bez šaubām, ļeņingradieši to saistīja ar Sarkanās Armijas uzvarām, kas bija jau kļuvušas zināmas visai pasaulei, — ar Tihvinas un Rostovas atbrīvošanu un vācu karaspēka sagrāvi pie Maskavas.

Sapulcēs, kas todien stihiski notika fabrikās un rūpnīcās, tūkstošiem cilvēku ar pilnu pārliecību apgalvoja: «Tagad mēs izturēsim! Izturēsim līdz galam!» Pārtikas devas palielinājumu viņi uzņēma kā ilgi gaidītu gaismas staru necaurredzamajā blokādes tumsā, kā stindzinošās gandrīz vai kapa tumsas beigu sākumu.

To, ka šis izcilais notikums bija norisis bez iepriekšējas paziņošanas, daži izskaidroja ar labu nodomu: «Dāvanai vienmēr jābūt negaidītai.»

Patiesībā nebija tāda nodoma. Ļeņingradas aizsardzības vadītāji vēl iepriekšējā dienā, pirms pieņēma galīgo lēmumu par devas palielināšanu, mocījās šaubās. Viņi saprata, ka tas ir milzīgs risks. Lādogas ceļš vēl neattaisnoja cerības. Pilsētā bija tikai 908 tonnas miltu. Ar tādu krājumu nepietika pat divām dienām.

Tomēr lēmums par devas palielināšanu bija jāpieņem. Bada nāve draudēja vēl simtiem tūkstošu ļeņingradiešu.

Pēc lēmuma pieņemšanas visi, kas bija atbildīgi par šī lēmuma sekām, tūlīt pameta Smoļniju un devās uz Lādogas ezeru. Nežēlīgā vējā un niknā vācu bateriju ugunī viņi ne vienreiz vien šķērsoja ezeru, sēdēdami smagās mašīnas kabīnē blakus šoferim vai arī kastē uz kravas kaudzes, lai pilnīgi droši noteiktu, kāds var būt vislielākais ātrums pārtikas pievešanā pa ledus ceļu un kā vēi iespējams paātrināt piekraušanu. Viņiem bija neskaitāmas pārrunas ar krāvējiem, pajūdzniekiem, šoferiem un remontstrādniekiem. Viņi prasīja, viņi lūdza paātrināt pārtikas plūsmu uz Ļeņingradu.

Pārvadājumus pa Lādogas ceļu nodrošināja četri ceļu ekspluatācijas pulki, trīs atsevišķi tiltu būves bataljoni, divi darba bataljoni un divas atsevišķas darba rotas. 2da-novs pats teica runu šo karaspēka daļu un apakšvienību politiskajiem darbiniekiem. Runa bija skarba. Viņš atgādināja, ka uz ledus strādā viss pilsētas rīcībā esošais autotransports — apmēram trīs tūkstoši mašīnu, tomēr pārvadājumu apjoms neapmierina pat minimālas aplenktās pilsētas vajadzības. Viņš vērsās pie šo tāpat aukstuma un bada izmocīto cilvēku sirdsapziņas. Pārvadādami veselus kalnus maisu ar miltiem, sausiņiem un pārtikas koncentrātiem, neviens no viņiem nepaņēma sev ne niecīgu mazumiņu no nenovērtējamajiem dārgumiem.

Janvāra pirmajās dienās Ždanovs partijas apgabala komitejas un frontes Kara padomes vārdā publicēja uzsaukumu visiem uz autoceļa nodarbinātajiem cilvēkiem. Sai uzsaukumā, kas bija iespiests frontes avīzē «Na straže rodini» un arī pavairots uz atsevišķām lapiņām, bez aplinkiem bija teikts, ka pa Lādogas ezeru pašreiz pārved ne vairāk kā trešo daļu no tām kravām, kas nepieciešamas, lai apmierinātu Ļeņingradas patēriņu, kas jau tā ir samazināts līdz pēdējai iespējai.

Atskanēja lozungs: «Visi komunisti un komjaunieši — uz ledus!» Pēc šī aicinājuma atkal simtiem cilvēku, kas līdz tam bija strādājuši krastā, pārgāja darbā uz trases.

Trase ... Trase ... Dzīvības ceļš! ...

Neviens neatceras, kad šie divi pēdējie vārdi tika izrunāti pirmoreiz un kas tos teica. Janvāri tie jau bija kļuvuši ļeņingradiešiem ierasti, tos atkārtoja sapulcēs, mītiņos, rūpnīcu cehos, tie skanēja katrā mājā. Lielu un mazu Ļeņingradas uzņēmumu kolektīvi palīdzēja Dzīvības ceļam ar visu, ko vien varēja, — nosūtīja uz ledus mehāniķus, apgādāja ceļu ar traktoriem, greideriem un automašīnu remontēšanas līdzekļiem.

Dzīvības ceļam tomēr bija nepieciešams ne tikai tas vien. To vajadzēja arī apsargāt. Pret Lādogas trasi bija vērsti desmitiem vācu tālšāvēju lielgabalu, kas sēja nāvi un dragāja ledu. Virs tās lidoja ienaidnieka bumbvedēji. Bija iespējama desanta nomešana.

Ceļa tieša aizsardzība bija uzdota strēlnieku pulkam. Abos Lādogas krastos un Zeļeņecas salā bija koncentrēta spēcīga zenītartilērija, bet uz ledus pēc katriem trīs kilometriem bija izvietoti vieglie ātršuvēji zenitlielgabali un pēc katriem piecsimt metriem — daudzstobru zenītiekār-tas. No gaisa Lādogas ceļu nepārtraukti apsargāja frontes un flotes aviācija. Speciālas karaspēka daļas sargāja pārkraušanas bāzes un noliktavas.

Un piepildījās tas, kas šķita neiespējams.

Laikā no 7. līdz 19. janvārim pārvadājumi gandrīz divkāršojās. 18. janvārī uz Lādogas ezera ceļa pirmoreiz tika izpildīta obligātā dienas norma.

Tagad pilsēta bija apgādāta ar miltiem un gaļu trim nedēļām, ar cukuru — trīspadsmit dienām, ar putraimiem un taukvielām — deviņām dienām. Tāpēc bija iespējams jau 24. janvārī otrreiz palielināt pārtikas devas iedzīvotājiem ...

Trase tika apgūta arvien labāk, un reizē pilsēta atbrīvojās no tiem iedzīvotājiem, kas tajā bija lieki, — no sirmgalvjiem, darba nespējīgām sievietēm, skolēniem. Glābdama viņiem dzīvību, Ļeņingrada glāba arī pati sevi: uz evakuēto rēķina bija iespējams uzlabot iztiku tiem, kas aktīvi pretojās vācu fašistiskajiem iebrucējiem, neļāva viņiem iebrukt pilsētā.

Aukstā blokādes nakts, kad cilvēkus mocīja bads, pamazām atkāpās. Sienā, kas bija šķitusi nesagraujama, radās droša sprauga. Pa šo spraugu uz Ļeņingradu plūda gan plānotas, gan arī neplānotas pārtikas kravas. Pie-volgas, Kirovas un Vologdas apgabala, tālā Krasnojarskas novada un Vidusāzijas darbaļaudis kā dāvanu ļeņingradiešiem sūtīja veselus vilcienus ar miltiem, gaļu, cukuru, putraimiem.

Sājos vilcienos brauca arī delegācijas.

Delegācijas brauca tāpēc, lai morāli atbalstītu ļeņingradiešu cīņas garu, stiprinātu viņu ticību galīgai uzvarai. Taču, pabijuši Ļeņingradas fabrikās un rūpnīcās, Ļeņin-gradas frontes karaspēka daļās un uz Baltijas flotes kuģiem, savām acīm redzējuši ikdienējo bloķētās Ļeņingradas varonību, viņi it kā paši kļuva par varoņdarba līdzdalībniekiem un aizbrauca vēl ciešāk pārliecināti par gaidāmo uzvaru.

Ļeņingradu apciemoja arī partizāņu delegācijas. Viņus jūsmīgi uzņēma Kirova un Baltijas rūpnīcā, uz līnijkuģa «Oktjabrskaja revoļucija», uz kreiseriem «Kirov» un «Maksim Gorkij» ...

Ļeņingradā daudz kas mainījās. Lai gan ienaidnieks to bija lēmis nāvei, tā atkal atguva dzīvības spēkus. Partijas apgabala komitejas un pilsētas komitejas biroja sēdēs apsprieda aizvien vairāk tīru ražošanas jautājumu.

Tomēr vācu karaspēks joprojām atradās pie tālas tramvaja pieturas un kuru katru brīdi varēja mesties kārtējā triecienuzbrukumā pilsētai. Jebkuru bridi ienaidnieks varēja gāzties virsū Lādogas ceļam un, pārrāvis to, atkal cieši savilkt bada cilpu.

Turklāt vajadzēja domāt ne tikai par šodienu, bet ari par rītdienu, ne tikai par dienišķo maizi iedzīvotājiem, bet arī par to, lai nebūtu bads mašīnām. Radās drosmīga, gandrīz neprātīga doma: pa Lādogas ezera dibenu izvilkt benzīna vadu. Valsts aizsardzības komiteja atbalstīja šo domu. Lai to realizētu, Maskavā jau tika izraudzīti inženieri un tehniķi no Naftas rūpniecības tautas komisariāta un dažādu celtniecības organizāciju darbinieku vidus. Tika noorganizēta speciāla ekspedīcija ...

«Bet ko dara mūsu karaspēks?» ļeņingradieši klusībā sev jautāja.

Viņi zināja, ka atbrīvota Tihvina, ka vācieši sakauti pie Maskavas. Zināja, ka Sarkanā Armija guvusi uzvaras dienvidos. Par to rakstīja avīzes un ziņoja radio.

Bet kas notiek pie Ļeņingradas? Fedjuņinska karaspēks uzbrūk vai stāv uz vietas? Vai Mereckovs nāk vai nenāk palīgā?

Uz šiem jautājumiem pagaidām neatbildēja ne laikraksti, ne radio ...

Ļeņingradas frontes karaspēks tomēr nestāvēja bezdarbībā.

1941. gada beigās ienaidnieka grupējums, kura mērķis bija pie Sviras upes savienoties ar somiem, tika atsviests atpakaļ uz tām pašām izejas pozīcijām, no kurām tas bija sācis uzbrukumu 1941. gada 16. oktobri.

Dienvidaustrumos no Ļeņingradas Fedjuņinska armija ienaidnieku atspieda otrpus Mgas—Kirišu dzelzceļa un uzsāka kaujas par Pogostji, Posadņikovostrovu un Kiri-šiem, Tagad šīs kādreiz apdzīvotās vietas gan bija tikai ģeogrāfiski jēdzieni. Taču kaujās par tām lēni, bet noteikti tika kaldināta nākamā uzvara.

Panākumi mainījās ar neveiksmēm, tomēr dienvidaustrumos no Ļeņingradas, viņpus blokādes loka, mūsu karaspēks bija pavirzījies uz priekšu 100 līdz 120 kilometru, ienaidnieks bija padzīts no plašas teritorijas Volhovas upes labajā krastā; tādus panākumus lielā mērā veicināja tas, ka savā laikā pēc Hozina ierosinājuma uz turieni bija pārsviestas vairākas divīzijas no Ļeņingradas.

Šo kauju atbalsis Ļeņingradā gandrīz nebija dzirdamas. Un to, ka Ļeņingradas frontes karaspēks devis prāvu ieguldījumu vāciešu sagrāvē pie Maskavas, ļeņingradieši, atrazdamies blokādes lokā, nevarēja nemaz iedomāties.

Taču tā tas bija.

1941.—1942. gada ziemas kaujas vēlreiz uzskatāmi parādīja nesaraujamo Maskavas un Ļeņingradas likteņu kopību. Padomju karaspēka uzbrukums Tihvinas un Volhovas virzienā cieši jo cieši saistīja armiju grupas «Ziemeļi» spēkus un nedeva iespēju ar šiem spēkiem pastiprināt vācu karaspēku, kas cieta sakāvi pie Maskavas. Tai pašā laikā vācu uzbrukuma neveiksme pie Maskavas nedeva Hitleram iespēju realizēt pret Ļeņingradu vērstos agresīvos plānus.

Un tomēr Ļeņingrada joprojām bija blokādes lokā. Ienaidnieka artilērija joprojām plosīja savainoto pilsētu. Vajadzēja vēlreiz jo enerģiski rīkoties, lai pilnīgi atbrīvotos no blokādes.

Tādu uzdevumu Galvenā mītne tagad arī izvirzīja Ļeņingradas frontei un Volhovas frontei, kura bija izveidota pavisam nesen — pēc uzvaras pie Tihvinas. Sadarbojoties ar Ziemeļrietumu frontes labo flangu, tām vajadzēja iznīcināt ienaidnieka grupējumu Mgas stacijas rajonā. Vienlaicīgi Ziemeļrietumu frontes karaspēkam bija jāieņem Staraja Rūsa un pēc tam, dodot triecienu Dno un Soļciem, jāatgriež vāciešiem atkāpšanās ceļš no Nov-gorodas un Lugas puses.

... Ja šai Galvenās mītnes direktīvai būtu bijis lemts piepildīties, armiju grupa «Ziemeļi» būtu pārstājusi pastāvēt kā kaujas spējīga formācija. Taču ļeņingradieši un arī visa padomju tauta vēl nebija pārbaudījumu kausu iztukšojusi līdz dibenam.

[

Pirmo triecienu ienaidniekam deva no Ļeņingradas puses 55. armija. Decembra beigās tā pārgāja uzbrukumā Krasnijborai, lai pēc tam atņemtu ienaidniekam priekšpilsētu Tosnu dienvidaustrumos no Ļeņingradas un aizietu Mgas grupējuma aizmugurē.

Iedomājieties tikai! Mazāk nekā pieci kilometri šo karaspēku šķīra no mērķa, un tomēr tas nebija aizsniedzams. 55. armija spēja aizlauzties tikai līdz Krasnijborai un ieņemt tās ziemeļu nomali.

Janvārī pārgāja uzbrukumā Ziemeļrietumu fronte. Sākumā tai bija panākumi. Ienaidnieka aizsardzība tika pārrauta, un frontes karaspēks strauji virzījās uz Staraja Rusu, kur koDā ar vienu no Kaļiņinas frontes armijām tam izdevās aplenkt tā dēvēto vāciešu Demjanskas grupējumu — septiņas divīzijas. Tomēr visi mēģinājumi grupējumu iznīcināt beidzās nesekmīgi.

13. janvārī aktīvi sāka uzbrukt Volhovas frontes karaspēks un 54. armija, kuru komandēja ģenerālis Fed-juņinskis. Volhovieši pavirzījās apmēram septiņdesmit piecus kilometrus Ļubaņas virzienā. Taču 54. armija, kas tiecās ar viņiem savienoties, janvāra uzbrukumā spēja ieņemt vienīgi apdzīvotu vietu ar drūmu nosaukumu — Pogostje^1.

Galvenā mītne steidzināja Hozinu. Viņam pavēlēja pastiprināt 54. armijas trieciengrupējumu un ne vēlāk kā 1. martā enerģiski atsākt uzbrukumu Ļubaņai. Tai pašā laikā arī Mereckovam vajadzēja Ļubaņai dot triecienu ar piecām strēlnieku divīzijām, četrām strēlnieku brigādēm un kavalērijas divīziju, saņemot tanku, artilērijas un aviācijas atbalstu.

Ar Ļubaņu tagad bija saistītas tikpat gaišas cerības uz atbrīvošanos no blokādes, kādas 1941. gada rudenī vijās ap Siņavinu. Taču iznākums nebija labāks kā iepriekšējo reizi. Galu galā aplenkumā nokļuva nevis ienaidnieka Ļubaņas grupējums, bet gan Volhovas frontes 2. triecienarmija ...

Paies gadi. Daudzi kara vēsturnieki un ievērojami militārie darbinieki sāks pētīt, kāpēc šīs neveiksmes radās. Viņi minēs daudzus cēloņus: ienaidnieka ilgā laikā izveidoto spēcīgo aizsardzību, mežiem un purviem bagāto apvidu, kur neparedzēti agrajā pavasara šķīdonī nebija

iespējams pārvietoties, Vlasova nodevību, frontu pavēlnieku kļūdas — viņiem nebija izdevies noorganizēt precīzu sadarbību, kaujas norisē viņi pietiekami nemanev-rēja ar karaspēku, reti izmantoja ienaidnieka apiešanu, viņa flangu aptvērienus, aizrāvās ar frontāliem uzbrukumiem. Tiks kritizētas arī Augstākās virspavēlniecības kļūmes karadarbības vadīšanā — pārāk vēla direktīva par uzbrukuma sākumu Volhovas un Ļeņingradas frontē, bet pēc tam aprīlī — nedibināta šo divu frontu apvienošana.

Tā nu ir — visi šie cēloņi pastāvēja acīm redzami.

" Visi šie un vēl viens: Sarkanajai Armijai pagaidām nebija tehniska pārsvara pār ienaidnieku, un tā bija mazāk mobila.

Līdz 1942. gada pavasarim varonīgajiem Ļeņingradas aizstāvjiem izdevās paveikt daudz kā slavējama. Bija uzvarēts bads. Izjaukts mēģinājums izveidot ap pilsētu otru blokādes loku. Ļeņingrada bija palīdzējusi noturēties Maskavai un noturējusies pati.

Tomēr padzīt ienaidnieku no saviem vārtiem, satriekt viņu un iznīcināt vēl nebija pilsētas aizstāvju spēkos.

Lai kādi jautājumi tolaik bija jārisina Ļeņingradas aizsardzības vadītājiem, vispirms Ždanovam, — rūpniecības atjaunošana, sagatavošanās navigācijai pa Lādogas ezeru, naftas vada ierīkošana ezera dibenā un desmitiem citu vitāli svarīgu problēmu —, nekas nespēja aizēnot galveno: nepieciešamību likvidēt blokādi. Pilnīgi, uz visiem laikiem.

IX

Ģenerālmajors Gusevs, kas bija aizbraucis uz Smoļnija lidlauku, no turienes piezvanīja Ždanovam un pateica tikai trīs vārdus:

— Ieradās, Andrej Aleksandrovič.

Ar to pietika, lai Zdanovs atviegloti uzelpotu.

— Pagaidiet pie telefona! — viņš pavēlēja Gusevara un, klausuli nenolicis, sāka vērīgi klausīties, galvu mazliet pieliekdams uz aizsegtā loga pusi. Bija klusums. Tomēr Zdanovs paņēma cita aparāta klausuli, uzdeva kādam īsu jautājumu, noklausījās atbildi un tad atsāka sa-

runu ar Gusevu: — Uzkavējieties lidlaukā! Daži pilsētas rajoni tiek apšaudīti.

— Ziņošu, — Gusevs atbildēja un pēc mirkļa turpināja: — Nolemts tomēr braukt.

Tas bija teikts uzsvērti oficiālā tonī, bezpersoniski. Štāba priekšnieks ar to it kā lika Zdanovam saprast, ka viņš var vienīgi pakļauties tam, kas pašreiz atrodas viņam līdzās.

— Nu tad labi piesardzīgi!... — Ždanovs piekāpās un nolika klausuli tikai tad, kad tanī bija atskanējis knakšķis.

Tad viņš pavērās pulkstenī. Bija pusseši vakarā. Tātad pēc pusstundas, vēlākais pēc četrdesmit piecām minūtēm viņš ieraudzīs Cilvēku, kam Galvenā mītne uzticējusi vadīt pie pašas Ļeņingradas koncentrēto armiju kaujas darbību.

Zdanovs piegāja pie ugunsdrošā skapja, skaļi pagrieza atslēgu un, izņēmis zilus vākus, aizgāja atpakaļ pie galda. Vākos glabājās pirms divām dienām saņemta telegramma. No telegrāfa lentes nogrieztas, numurētas rindas:

«Augstākās virspavēlniecības Galvenā mītne pavēl:

1. Sākot ar 1942. gada 23. aprīli pīkst. 24. 00, apvienot Ļeņingradas un Volhovas fronti vienā frontē — Ļeņingradas frontē, kurā ietilpst divas grupas:

a) Ļeņingradas virziena karaspēka grupa (23., 42. un 55. armija, Piejūras un Ņevas karaspēka grupa):

b) Volhovas virziena karaspēka grupa (8., 54., 4., 2. triecienarmija, 59. un 52. armija, 4. un 6. gvardes korpuss un 13. kavalērija? korpuss).

2. Par Ļeņingradas frontes pavēlnieku iecelt ģenerālleitnantu Hozinu, uzdodot viņam arī Volhovas virziena karaspēka komandēšanu...»

Tai pašā dokumentā bija teikts, ka par Ļeņingradas virziena karaspēka grupas pavēlnieku un Hozina vietnieku iecelts ģenerālleitnants Govorovs.

Jau toreiz — pirms divām dienām — šis lēmums izraisīja Zdanovā neizpratni. Viņš ataicināja pie sevis Vas-ņecovu un Gusevu. Taču neviens no viņiem nespēja komentēt šo telegrammu.

Pēc^tam Ždanovs nosprieda, ka jāaprunājas ar Hozinu. Lai nu kam, bet Hozinam, kuram tagad būs jākomandē apvienotā fronte, droši vien ir zināmi apstākļi, kas Galveno mītni virzījuši uz tik kardinālu lēmumu. Un vēl —

kas tas par Govorovu? Kāds liktenis ir Mereckovam, kurš līdz šim komandēja Volhovas fronti? Pavēlē viņa vārds nebija minēts. Varbūt Hozins zina, kas ar viņu notiek?.,.

Taču Hozina nebija Ļeņingradā. Viņš jau sen lielāko daļu laika pavadīja blokādes loka otrā pusē, un tas bija dabiski: .sākot ar decembri, viņa komandētā karaspēka galvenās darbības zona atradās dienvidaustrumos no Ļe-ņingradas.

Atlaidis Vasņecovu un Gusevu, Zdanovs izsauca savu palīgu pulka komisāru Kuzņecovu un uzdeva viņam nekavējoties sazināties ar Hozinu pa tiešo vadu.

Bija vēl viena iespēja saņemt nepieciešamos paskaidrojumus — piezvanīt pašam Staļinam. Taču Zdanovs zināja, ka Staļins tādā rīcībā saskatītu nepiekrišanu, Galvenās mītnes pavēles pareizuma apšaubīšanu. Un tādas šaubas, kad pavēle jau parakstīta, Augstākais virspavēlnieks nevarēja ciest. Nekādā ziņā Staļinam nedrīkstēja zvanīt pirms aprunāšanās ar Hozinu.

«Kā var apvienot divas frontes, kuras pagaidām šķir necaurejama blokādes siena?» Zdanovs joprojām nespēja saprast. «Kur atradīsies pavēlniecība? No kurienes tā vadīs armijas? Un kā to izdarīs? Pa radio? Bet ja nu jāizbrauc uz vietas? Ar kādu transportlīdzekli? Ar lidmašīnu? Pāri frontes līnijai, riskējot, ka lidmašīnu sašaus? ...»

Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, pievēra no bezmiega uztūkušos plakstus un atkal sev jautāja: «Kādi apsvērumi bija Staļinam, kad viņš pieņēma tādu lēmumu?» Viņa acu priekšā tūdaļ nostājās Staļins, ar kuru pēc ilga pārtraukuma viņš bija pēdējo reizi ticies decembrī,..

Toreiz Zdanovs pēkšņi saņēma pavēli kopā ar Hozinu ierasties Galvenajā mītnē. Viņu lidmašīna, ko pavadīja seši iznīcinātāji, pacēlās no Komandanta lidlauka un uzņēma kursu uz Lādogas ezeru. Prieku par to, ka, liekas, sāk izzust Zdanovam tik neciešamā atsvešināšanās no Staļina, pēkšņi nomainīja bažas, drūmas pārdomas: «Ko es teikšu, pie viņa aizlidojis? Kā es viņam atbildēšu par to, ka vācieši stāv pie Ļeņingradas vārtiem, ka desmitiem tūkstošu ļeņingradiešu nogalinājis bads un ienaidnieka šāviņi?»

Dīvaini — Zdanovam toreiz ne prātā nenāca, ka gaidāmajā sarunā ar Staļinu viņš varētu Ļeņingradas stāvokli izskaidrot ar vispārējām neveiksmēm, kas pirmajos kara mēnešos bija piemeklējušas visu valsti. Viņš nespēja un arī negribēja atsaukties uz to, ka ienaidnieku vēl nav izdevies apstādināt un pagriezt atpakaļ nekur, nevienā neaptverami plašās padomju un vācu frontes daļā, — kauja pie Maskavas vēl nebija beigusies, ka bads, kas piemeklējis ļeņingradiešus, ir neizbēgamas vispārīgās militārās situācijas sekas.

Zdanovs negribēja minēt nevienu no šiem acīm redzamajiem faktiem, un, protams, viņš neuzdrošinātos parādīt kā savu nopelnu ļeņingradiešu nelokāmību, to, ka, iziedami visus blokādes elles lokus, viņi tomēr nav padevušies ienaidniekam. Zdanova un Staļina attiecības bija tādas, ka taisnošanās tajās neiederējās.

... Vlasikam, kas viņu sagaidīja lidlaukā, Ždanovs nejautāja, kad paredzama tikšanās ar Staļinu. Par to, ka šī tikšanās būs, nebija nekādu šaubu.

Braukdams pa naksnīgo Maskavu — sākumā pa Ļeņingradas šoseju, bet vēlāk pa Gorkija ielu un Sarkano laukumu —, Zdanovs cītīgi vēroja, kāda pašreiz izskatās galvaspilsēta. Viņš tūlīt pamanīja, ka arī šeit uz ielām un ietvēm ir daudz sniega. Mašīnas starmeši, ko aizsedza zili gaismas filtri, bieži vien uz mirkli apgaismoja prettanku tumbas un barikādes — Ļeņingradas šosejā to bija daudz. Dažreiz starmeša gaismā parādījās patruļas, taču šoferis ātrumu nesamazināja, tikai deva norunātu skaņas signālu.

Sarkanajā laukumā, kas arī bija piesnidzis, mašīna strauji pagriezās pa labi un devās uz Spasa vārtu pusi.

Zdanovu taisnā ceļā aizveda uz Staļina dzīvokli. Viņi sastapās vaigu vaigā mazā priekšnamiņā — Staļins stāvēja ēdamistabas durvīs.

Dažus mirkļus viņš, nebildis ne vārda, vērīgi aplūkoja Zdanovu. Tad paklusi sacīja:

— Sveicināts, Andrej! Atģērbies!

Zdanovs labi zināja Staļina paradumu saskarē ar tuvākajiem darbiniekiem — šķiroties neatsveicināties un tiekoties aprobežoties tikai ar galvas mājienu. Pašreizējā sasveicināšanās Zdanovam likās kaut kas neparasts.

Viņš klusēdams novilka mēteli un pakāra uz maza, pie sienas piestiprināta uzkaramā blakus jau sen pazīstamajam šinelim.

— Nāc iekšā! — Staļins aicināja un pirmais iegāja ēdamistabā.

Apaļais, pulētais ēdamgalds bija tukšs. Tikai kāda četr-kārt salocīta papīra lapiņa tur nepadevīgi slējās gaisā.

— Sēdies! — Staļins pamāja uz galda pusi. — Tu droši vien gribi ēst...

Zdanovs papurināja galvu un tikai tagad pa īstam aplūkoja Staļinu. Staļins, kā arvien, bija ģērbies pelēkajā frencī, vienīgi atpogātā apkakle izskatījās nepierasta, parastās civilā piegriezuma bikses bija ieautas mīkstu zābaku stulmos. Viņš pats tomēr bija stipri pārvērties — kļuvis vājāks un it kā mazāks augumā, mati uz pieres pa daļai izkrituši, deniņus jūtami skāris sirmums.

— Sēdies! — Staļins atkārtoja, tomēr pats nesēdās.

Zinādams viņa paradumu staigāt pa istabu, kamēr pārējie sēž, Zdanovs apsēdās uz cietā Vīnes krēsla — uz viena no tiem, kas bija salikti ap galdu. Viņš nezināja, kā sākt sarunu, un arī Staļins to nesāka. Šī abpusējā klusēšana Ždanovam likās mokoša.

Beidzot Staļins jautāja:

— Kā klājas Pīterā?

Zdanovs atbildēja tikai pēc brītiņa, lai gan tādu jautājumu bija paredzējis un domās jau daudzkārt uz to atbildējis. Tagad visas iepriekš izdomātās atbildes nez kāpēc likās nepiemērotas. Zdanovs nosprieda, ka tāpat vien jāziņo par Ļeņingradas vajadzībām, un jau iebāza roku frenča kabatā, lai izvilktu no turienes dokumentu, kurā bija rūpīgi uzskaitītas aplenktās pilsētas galvenās vajadzības. Tikai pašā pēdējā mirklī roka pati apstājās, un viņš nopūzdamies teica:

— Pīterā klājas bēdīgi, biedri Staļin.

— Jā, Pīterā klājas bēdīgi, — Staļins atkārtoja kā atbalss un devās uz durvīm, piebilzdams: — Mirklīti pa gaidi!

Viņš tiešām atgriezās ļoti drīz ar sarkaniem vākiem rokā.

— Mēs domājam to paziņot pa radio un rīt no rīta publicēt laikrakstos, — Staļins sacīja un nolika vākus Ždanovam priekšā uz galda.

Atvēris tos, Zdanovs izlasīja dokumenta nosaukumu:

«Vāciešu plāns aplenkt un ieņemt Maskavu cietis neveiksmi.» Tas bija tas pats Padomju informācijas biroja ziņojums, kas nākamajā dienā pārsteidza visu pasauli.

Tas pārsteidza arī Zdanovu. Lasīdams ziņojumu, viņš aizmirsa visu pārējo. Atvērtie sarkanie vāki viņa rokās drebēja.

Beidzot viņš nolika vākus uz galda un no satraukuma trīcošā balsī izsaucās:

— Tas ir ... liels prieks, biedri Staļin!

— Vai tev ir kādas... redakcionāla rakstura piezīmes? — Staļins vaicāja mierīgi un lietišķi.

— Biedri Staļin! — Zdanovs brīnījās no visas tiesas. — Par kādu rediģēšanu te var būt runa? Pats fakts, ka pie Maskavas notikusi vācu karaspēka sagrāve ...

Viņš apklusa, aiz satraukuma nespēdams parunāt.

Staļins lēnām pašūpoja galvu.

— Tur daudz kā trūkst. Nav pateikts, ka arī Pīters palīdzēja mums sakaut fon Boka grupējumu. Nekas nav sacīts par upuriem citās frontēs, par tiem, kas gāja bojā, atņemdami Rundštetam iespēju doties palīgā fon Bokam. Nekas nav teikts par mūsu aizmuguri, kas armiju apgādā ar ieročiem ...

Viņš to sacīja tik tikko dzirdami, gandrīz kā klusībā pats sev.

— Visu nav iespējams pateikt, — Zdanovs piesardzīgi iebilda. — Un laikam nav arī nepieciešams: jau tas vien, ka vācieši sakauti, ietver sevī visu.

— Acīmredzot tev taisnība, — Staļins pēc brīža piekrita.

Uz laiciņu iestājās klusums. Tad Zdanovs jautāja:

— Vai par Jakovu... nav nekā jauna? — Kā visi Staļinam tuvie cilvēki, ari Zdanovs zināja, ka viņa dēls Ja-kovs, Dzeržinska akadēmijas absolvents, devies uz fronti jau otrajā kara dienā, turklāt uz vienu no visgrūtākajiem sektoriem — uz Baltkrieviju.

Zdanovs zināja arī to, ka rudenī vācieši no lidmašīnām metuši skrejlapiņas, kurās Jakovs bija redzams citu kara-gūstekņu vidū; viņš tur bija izskatījies nomocījies, izvārdzis, mugurā — Sarkanās Armijas komandiera formas tērps, tomēr bez siksnas.

Pašreiz Zdanovs juta nepieciešamību vērsties pie Staļina kā pie cilvēka, kā pie tēva, ar to izsakot savu līdz-

jutību. Taču — Zdanovam par pārsteigumu — Staļins atbildēja īsi un dzedri:

— Nekā jauna nav. — Pastiepis roku pēc galda otrā galā noliktās neizskatīgās, locījumos nepadevīgās papīra lapiņas, viņš pēkšņi vaicāja: — Vai tu pazini Revazu Ba-kanidzi?

— Ko? — Zdanovs atjautāja.

— Nē, protams, tu viņu nekad neesi pazinis, — Staļins teica, lapiņu rokā turēdams. — Tas man ir vecs biedrs no Tiflisas laikiem. Kādreiz viņš bieži nāca pie manis ... Vēlāk , . . vēlāk viņš vairs nenāca . . .

— Kāpēc? — Zdanovs nevilšus jautāja, bet, sastapies ar Staļina skatienu, tūlīt nolieca galvu. Nekad agrāk viņš nebija redzējis šajās brūnajās acīs tādas skumjas, tādu grūtsirdību un reizē arī tādu nezin pret ko vērstu niknumu.

Kad Zdanovs atkal pacēla galvu, dīvainā izteiksme Staļina acīs jau bija izzudusi. Tās raudzījās pasaulē kā allaž — mierīgi un vērīgi. Viņš jau valdīja pār sevi.

— Bakanidze arī jautāja — kāpēc? — Staļins domīgi sacīja it kā pats sev un pēkšņi pasniedza lapiņu Zdano-vam.

Uz šīs lapiņas, kas acīmredzot bija kaut kur samirkusi un žūdama sačervelējusies, varēja saskatīt neskaidras, ar mašīnu rakstītas, mazliet izplūdušas rindas:

«Sakarā ar Jūsu pieprasījumu paziņojam, ka pulka komisārs R. Bakanidze kritis varoņa nāvē kaujā pie Kļinas 1941. gada 9. decembrī...»

Ždanovs juta, ka šī cilvēka nāve Staļinam nozīmē kaut ko vairāk nekā tikai veca biedra zaudēšanu.

— Viņš bija atnācis pie manis pirms došanās uz Rietumu fronti, — Staļins klusi turpināja. — Uzdeva daudz jautājumu. Tos būtu varējuši uzdot arī citi. Mēs v i e n o-jāmies, — šo vārdu Staļins izrunāja lēnāk un skaidrāk nekā pārējos, acīmredzot piešķirdams tam īpašu, viņam vien zināmu jēgu, — ka atbildes tiks saņemtas pēc kara.

Ždanovam gribējās uzzināt, kādus jautājumus Bakanidze ir uzdevis, tomēr vaicāt Staļinam viņš neuzdrošinājās, — viņš zināja, cik tas ir noslēgts un cik ļoti tam nepatīk, ja kāds mēģina ieskatīties tā sirdī.

Zdanovs klusēdams atdeva papīra lapiņu, un Stajins to saņēma sevišķi saudzīgi, it kā pieskardamies nevis nejūtīgam papīram, bet gan pukstošai cilvēka sirdij.

— Tā ir maksa par mūsu uzvaru pie Maskavas, — viņš sacīja pavisam klusi un papīra lapiņu atkal nolika uz galda. — Kaujās gājuši bojā desmitiem tūkstošu cilvēku! ... Viņiem bija tikai viena izvēle — uzvara vai nāve...

Šajos vārdos Ždanovs atkal saklausīja skaidri ieskanamies smeldzi, kas Staļinam nepavisam nebija raksturīga.

Pēkšņi Ždanovam iešāvās prātā: kāpēc Staļins atbildēja tik dzedri un atturīgi, kad runa bija par viņa dēlu, bet par kaut kādu Ždanovam nepazīstamu Bakanidzi runā ar tādu neslēptu satraukumu?

Taču viņš tūlīt to saprata: ģimenes bēdas bija Staļina personiskās, privātās bēdas, tādas pašas, kādas jau bija piemeklējušas desmitiem tūkstošu tēvu un māšu. Staļins negribēja norobežoties no viņiem. Turpretim Bakanidzē viņš droši vien saskatīja kaut ko vairāk, viņa priekšstatā tas pārstāvēja tautu ...

Staļins mazliet pagājās pa istabu un tad parastā, lietišķā tonī pēkšņi paziņoja:

— Uz Maskavu brauc Idens.

— Kāpēc? — Ždanovs apjautājās tikpat lietišķi.

— Kaulēties, — Staļins atbildēja, sarkastiski pasmīnēdams. — Viņi kaulējas visu laiku. Tā jau ir kļuvusi par viņu profesiju. Bet mēs... nepiekāpsimies. Tā būtu nodevība pret tiem, kas gājuši bojā ... Pret tādiem te ... — viņš piemetināja, vēlreiz saudzīgi pieskardamies uz galda noliktajam paziņojumam par Bakanidzes nāvi...

Pēc tam Staļins apsēdās pie galda blakām Ždanovam, vērīgi viņā paraudzījās un jautāja:

— Kā tev ir ar vesēlību, Andrej? Ar astmu?

Arī tas bija mazliet negaidīti. Ždanovs īsi atbildēja:

— Esmu vesels.

Staļins joprojām ar pētošu skatienu vērās viņā.

— Varbūt paliksi pie mums Maskavā?

Pēc šī jautājuma Ždanovam acis aizsedza sārta migla. Viņš strauji pagrieza galvu, it kā kaut ko atvairīdams, un gandrīz iekliedzās:

— Nē!

— Kāpēc? — Staļins vaicaja, it kā nepamanīdams viņa satraukumu. — Daudz darba ir arī te, Centrālajā Komitejā.

— Tāpēc ka ... — Ždanovs sasprindzis ierunājās, nespēdams apvaldīt skaļo, šņācošo elpu, — arī tā būtu

nodevība... Pret tiem, kas gājuši bojā Ļeņingradā... Un tiem, kas to aizstāv pašreiz. Es varu kļūdīties, dažreiz netieku ar visu galā — vezums ir pārāk smags. Tomēr no.-dot es neprotu ...

Staļins mirkli pacēla rokas virs galda, tās mazliet paplātīja un teica:

— Labi. Parunāsim par Pīteru. Ir radusies doma izveidot jaunu fronti — Volhovas fronti. Tās galvenais uzdevums — lauzties uz Ļeņingradu no ārpuses ..,

Šis uzdevums arī kļuva par apspriešanas tematu sanāksmē, kas pēc stundas sākās Staļina kabinetā dienesta telpās. Tur bija uzaicināts ne tikai Ždanovs, bet arī Me-reckovs, Hozins, Mikojans.

Acīmredzot viss jau bija izlemts pirms šis apspriedes. Tā bija līdzīga Kara padomes sēdei, kas notiek nometnē zem klajas debess. Neviens nesēdās, visi stāvēja pie galda, uz kura bija Ziemeļrietumu virziena karte.

Ziņoja Šapošņikovs, un viņa īsā ziņojuma saturs bija šāds: Galvenā mītne uzskata par mērķtiecīgu visas armijas, kas karo uz austrumiem no Volhovas upes, apvienot patstāvīgā Volhovas frontē, izvirzot tai uzdevumu sākumā izjaukt ienaidnieka uzbrukumu Ļeņingradai, bet vēlāk kopā ar Ļeņingradas frontes karaspēku likvidēt blokādi.

Šapošņikovs parādīja uz kartes armiju robežlīnijas, atzīmēja, ka Galvenā mītne liek lielas cerības uz jauno fronti, domā, ka tai būs izšķīrēja nozīme blokādes likvidēšanā. Pēc tam viņš minēja to ģenerāļu uzvārdus, kam jaunā fronte būs jākomandē, un tās armijas, kuras šai frontē tiek iekļautas, tad palūkojās Staļinā un apklusa.

Izcēlās strīds par 54. armiju. Mereckovs prasīja, lai arī tā tiktu pakļauta viņam. Hozins pret to kategoriski iebilda. Zdanovs viņu atbalstīja.

Staļins teica:

— Ņemsim vērā ļeņingradiešu domas.

Jautājums bija izlemts,, armija palika Ļeņingradas frontē.

Pēc tam Zdanovs beidzot izvilka no kabatas rūpīgi sagatavoto dokumentu par neatliekamām Ļeņingradas vajadzībām. Staļins viņā klausījās vērīgi, nepārtraukdams ne ar replikām, ne ar jautājumiem. Tikai tad, kad saraksts bija izklāstīts pilnīgi, viņš teica:

— Palīdzība Ļeņingradai ir tieši atkarīga no Lādogas ceļa caurlaides spējas. Jūsu uzdevums, biedri Ždanov un Hozin, ir darīt visu iespējamo, lai ceļa izmantošanā nebūtu pārtraukumu. Visu iespējamo un neiespējamo! Bet mēs, — viņš palūkojās Mikojanā, — savukārt darīsim visu iespējamo un neiespējamo, lai Ļeņingrada saņemtu to, par ko šeit runāja biedrs Zdanovs. Un vēl viens jautājums: no Ļe-ņingradas jāizved visi, kas nav vajadzīgi pilsētas aizstāvēšanai. Domājams, mums būs jānosūta uz turieni autoritatīvs cilvēks, kas nodarbotos tieši ar iedzīvotāju evakuāciju un palīdzētu Kara padomei atrisināt materiālu un tehnikas apgādes uzdevumus ...

Nākamajā dienā Zdanovs un Hozins lidoja atpakaļ uz Ļeņingradu, ar rezultātiem juzdamies ļoti apmierināti. Ceļā viņi vēlreiz apsprieda, kādu labumu dos Volhovas frontes nodibināšana, un bija vienis prātis, ka Augstākais virspavēlnieks darīs visu nepieciešamo, lai jauno fronti apgādātu ar tehniku un munīciju, jo tā acīmredzot nodibināta pēc viņa paša ieteikuma.

...«Kas ir mainījies kopš tā laika?» Zdanovs pats sev jautāja, tagad vēlreiz pārlasīdams telegrammu par abu frontu apvienošanu. Un padomājis atbildēja: «Kopš tā laika pagājuši četri mēneši! Četri mēneši, kuros bijuši jauni neveiksmīgi mēģinājumi pārraut blokādi. Tātad Volhovas fronte savu uzdevumu neizpilda ...»

Jā, kopš tā laika bija pagājuši četri mēneši.

Janvārī kā Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais Ļeņingrada ieradās A. ’Kosigins un uzņēmās milzīgās rūpes par simtiem tūkstošu ļeņingradiešu evakuēšanu, kontroli pār kravu piegādi no valsts tālākajiem rajoniem un daudzus citus uzdevumus, kas prasīja centralizētu risināšanu. Evakuācija un kravu piegāde līdz šim bija notikusi pa Lādogas ledus ceļu. Tagad ledus sāka kust, bet cerību uz drīzu blokādes pārraušanu joprojām nebija. Vai Volhovas frontes apvienošana ar Ļeņingradas fronti radīs kardinālas pārmaiņas notikumu turpmākajā norisē? ...

Šīs skumjās pārdomas iztraucēja Kuzņecovs. Viņš ziņoja: ar Hozinu nav izdevies sazināties, frontes štābs atbildējis, ka pavēlnieks atrodas karaspēkā.

— Frontes štābs? — Zdanovs ierunājās. — Kur tad pašreiz atrodas šis štābs?

— Malaja Višerā, Andrej Aleksandrovič.

«Malaja Višerāl» Zdanovs klusībā atkārtoja sarūgtināts un izbrīnījies. «Vairāk nekā divsimt piecdesmit kilometru no Ļeņingradas! No turienes tagad vadīs karaspēku, kas palicis bloķētajā pilsētā. Tas taču nav iespējams!...»

Zdanovam bija bijusi telegrāfiska saruna ar Ģenerālštābu. Viņš toreiz bija nodiktējis telegrāfistei jautājumu: «Kas tas par Govorovu?»

Atbilde bija tāda:

«Artilērists. Ziemas kaujās pie Maskavas komandēja armiju. Uzdevumus pildīja labi. Zukovs dod teicamu raksturojumu. 1939. gadā Somijas kampaņas laikā bija septītās armijas artilērijas štāba priekšnieks, vairākas reizes bijis Ļeņingradā. Iespējams, ka jūs, Andrej Aleksandrovič, viņu atceraties.»

Kāpdams augšā no bumbu patvertnes, kurā atradās sakaru mezgls, Zdanovs mokoši sasprindzināja atmiņu, pūlēdamies atcerēties visus, kas pirms trim gadiem, kad tika plānota Mannerheima līnijas pārraušana, bija ieradušies Ļeņingradā no 7. armijas. Ždanova lieliskā atmiņa nepievīla viņu arī šoreiz. Jā, viņš tiešām bija redzējis šo Govorovu, tolaik, šķiet, brigādes komandieri. Redzējis tikai vienu reizi. Tikai redzējis, bet ne reizi nebija dzirdējis runājam.

Sī vienīgā tikšanās bija notikusi Ždanova kabinetā. Viņš pats bija sēdējis sēžu galda galā. Mereckovs — pa labi no viņa. Pārējie bija stāvējuši kājās. Pavisam trīs: kara apgabala štāba izlūkošanas daļas priekšnieks Jev-stigņejevs, 7. armijas štāba priekšnieks brigādes komandieris Isersons un vēl viens brigādes komandieris, kalsns, iznesīgs, augumā mazliet garāks par vidēju, uz celiņa pāršķirtie mati rūpīgi sasukāti, ūsas īsi apgrieztas. Sis brigādes komandieris visu laiku bija klusējis — nebija ne ar vārdu, ne ar žestu pievērsis sev citu uzmanību. Ziņoja Isersons, ko tolaik karavīru aprindās uzskatīja par labu speciālistu mūsdienu militāro operāciju plānošanas teorijā. To, ka artilērijas izmantošanu Mannerheima līnijas pārraušanā bija izplānojis šis nerunīgais brigādes komandieris, Zdanovs toreiz nezināja. Tikai tagad, pēc trim gadiem, viņam to bija ziņojis Jevstigņejevs, kam viņš pats bija jautājis, vai tas nepazīst ģenerāli Govorovu ...

Zdanovs palūkojās apaļajā sienas pulkstenī. Cik reižu kopš kara sākuma viņš nebija jau tā skatījies — gan ar bažām, gan ar cerību, gan ar nepacietībul

Pašreiz viņa skatienā bija manāma nepacietība: Govo-rovam jau bija laiks ierasties.

Divās dienās, kas bija pagājušas pēc sarunas ar Ģenerālštābu, Zdanovam bija izdevies iegūt dažas papildziņas par Govorovu. Viņš, kā šķita, bija cēlies no zemniekiem, tomēr studējis Petrogradas Politehniskajā institūtā. Pirmajā pasaules karā bijis virsnieks. Pilsoņkara laikā pārgājis Sarkanās Armijas pusē. Komandējis artilērijas apakšvienības un daļas. Ar brigādes komandiera dienesta pakāpi kļuvis par klausītāju Ģenerālštāba akadēmijā. To beidzis pirms termiņa un iecelts par pasniedzēju Dzer-žinska Artilērijas akadēmijā. Vēlāk dienējis Galvenajā artilērijas pārvaldē. Gandrīz kopš pirmajām kara dienām— Rietumu virziena artilērijas priekšnieks. Par piedalīšanos pilsoņkarā apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni, par Somijas kampaņu — ar Sarkano Zvaigzni. Divi Ļeqina ordeņi — par kaujām pie Maskavas. No kura gada partijā? Nav, bezpartejiskais.

Vai šim profesionālajam artilēristam pietiks pieredzes, lai komandētu ne vairs armiju, bet veselu fronti?

«Tagad gan,» Ždanovs sevi izlaboja, «tā vairs nebūs fronte...»

Telegramma par Govorova izlidošanu no Maskavas tika saņemta rīta pusē. Viņu sagaidīt bija aizbraucis štāba priekšnieks Gusevs un pirms stundas no lidlauka ziņojis, ka pavēlnieks ieradies. Nogaidīt lidlaukā, kad beigsies kārtējā pilsētas apšaude, Govorovs nebija vēlējies. Bet kāpēc viņi neierodas?

Ždanovs sāka nervozēt. Pulksteņa rādītāji tuvojās septiņiem, un tad Ždanovs lika Kuzņecovam precīzi uzzināt laiku, kad Govorovs un Gusevs izbraukuši no lidlauka. No turienes ziņoja, ka tas noticis septiņpadsmitos un trīsdesmit piecās minūtēs.

Brauciens no lidlauka uz Smoļniju mašīnā, kurai bija visas Ļeņingradā pastāvošās caurlaides, nevarēja ilgt vairāk par četrdesmit minūtēm. Kāpēc tāda aizkavēšanās?

Ždanovs centās domās pārslēgties uz kārtējām, neatliekamām Ļeņingradas problēmām. To bija milzum daudz. Jāsagatavo kūdra, kas tagad kļuvusi par vienīgo kurināmo elektrostacijām. Kirova rūpnīcā jāpaplašina ražošana — lielgabalu un tanku motoru izgatavošana un remonts. Svinīgi jānodod aktīvajai armijai varen spēcīgs bruņuvilciens «Par Dzimteni», ko uzbūvējuši Viteb-skas dzelzceļa mezgla vagonu un lokomotīvju nodaļas strādnieki. Jāatjauno ūdensvads un kanalizācija ...

Lai ko Zdanovs domāja šai laikā, gribot negribot ik pēc brītiņa viņš palūkojās pulkstenī, un pusastoņos viņš sacēla trauksmi: piezvanījis uz pretgaisa aizsardzības štābu un Iekšlietu tautas komisariāta pārvaldi, pavēlēja nekavējoties noskaidrot, vai pēdējās apšaudes laikā nav cietušas vieglās mašīnas un, ja ir, tad kādas īsti.

Saspringuma pilnās gaidās pagāja vēl piecpadsmit minūtes, un, kad Zdanovs atkal grasījās pa tiešo vadu zvanīt pretgaisa aizsardzības štābam, atvērās kabineta durvis un uz sliekšņa parādījās Gusevs.

— Kas noticis?! — Zdanovs jautāja reizē dusmīgi un priecīgi, pāri galdam paliekdamies uz priekšu.

— Lika braukt uz Narvas vārtu rajonu, — Gusevs pusbalsī atbildēja, steidzīgi pakāpās sāņus un sastinga uz vietas, rokas gar sāniem nolaidis. Tūlīt pēc viņa Ždanova kabinetā ienāca Govorovs.

Zdanovs jau no tālienes vērīgi raudzījās ģenerāļa sejā. Jā, tās pašas mazās Ūsiņas un tumšajos, iesirmajos matos nevainojami taisns celiņš.

Zdanovs piecēlās no galda un gāja ģenerālim pretim.

— Sveicināti, Andrej Aleksandrovič!— Govorovs teica mierīgā, padobjā balsī un apstājās lielā kabineta vidū.

— Sveicināti, Leonīd Aleksandrovič! — Zdanovs atbildēja un sniedza roku. — Laipni lūdzam! Es jau sāku uztraukties, vai nav kas noticis ceļā no lidlauka.

— Nē, — Govorovs lakoniski atbildēja, tad, brītiņu vilcinājies, paskaidroja: — Es lūdzu štāba priekšnieku aplaist līkumu pa pilsētu. Sen neesmu bijis Ļeņingradā.

— Vai pēc manis pašreiz ir kāda vajadzība? — Gusevs paklusi jautāja, vērsdamies reizē pie Ždanova un Govo-rova, tomēr vairāk laikam gan pie Govorova.

— Es jūs lūgšu... kā mēs jau norunājām, — Govorovs teica, mazliet pagriezdams galvu uz Guseva pusi.

— Klausos, biedri pavēlniek, — Gusevs atbildēja, tad pievērsa skatienu Zdanovam un tikai pēc viņa piekrītoša mājiena ar galvu izgāja no kabineta.

— Nāciet te, Leonid Aleksandrovič, sēdieties! — Zda-novs aicināja, Govorovam norādīdams uz diviem krēsliem pie rakstāmgalda un joprojām viņu pētīdams.

Govorovs nesteigdamies piegāja pie šiem krēsliem. Rokas bija cieši piekļautas pie sāniem. Bālajā, mazliet uzblīdušajā sejā krasi izcēlās biezas uzacis. No uzacu apakšas raudzījās bargas acis, kuras, kā Ždanovam likās, nemaz nemirkšķinājās.

Kad Govorovs bija apsēdies vienā no krēsliem, 2da-novs apsēdās otrā viņam pretim. Dažus mirkļus abi sēdēja klusēdami.

Šajos mirkļos Ždanovs nez kāpēc atcerējās, kā bija notikusi Ļeņingradas frontes pavēlnieku maiņa tagad jau tālajā 1941. gada septembrī. Žukovs tūlīt parādīja, ka viņš ir valdonīgs, ar lielu gribasspēku apveltīts pavēlnieks. Tagad Ždanovam pretim sēdēja, pēc pirmā iespaida spriežot, pārāk apvaldīts un sauss cilvēks.

— Kā atlidojāt? — Ždanovs jautāja tikai tāpēc, lai uzsāktu sarunu.

— Normāli, — Govorovs skopi atbildēja. — Slikti ir tikai tas, ka Lādogas ezera rietumu krastā no gaisa labi saskatāmas noliktavas un vagonu sablīvējumi. Nepietiekama maskēšanās. Es izteicu aizrādījumu štāba priekšniekam.

Viņš to pasacīja, balsi nepaceldams un, kā Ždanovam likās, vienaldzīgi. Ždanovs gribēja pārmetoši iebilst, ka no šīm uz ātru roku uzceltajām noliktavām un vagonu sablīvējumiem pašreiz ir atkarīga desmitiem tūkstošu ļeņingradiešu dzīvība, taču tūlīt nodomāja, ka neder tā sākt iepazīšanos.

Kabinetā atkal iestājās klusums.

— Kādi ir jūsu pirmie iespaidi pilsētā? — Ždanovs beidzot vaicāja tai pašā nolūkā — iekustināt Govorovu, nodibināt kaut kādu cilvēcisku kontaktu ar šo drūmo karavīru.

— Tīrs, — Govorovs pēc īsa brīža atbildēja. — Fotoattēlos es redzēju Ļeņingradu grimstam sniega kupenās. Vai tagad tās nokusušas?

Šis jautājums, kurā atkal nebija itin nekādu emociju, Ždanovu sakaitināja.

Tomēr viņš šīs jūtas apspieda un, cenzdamies tās neparādīt, teica:

— Mums nupat bija trīs nedēļas ilga pilsētas tīrīšanas talka. Strādāja tūkstošiem ļeņingradiešu.

Pelēkās, nekustīgās ģenerāļa acis joprojām bija dzedri mierīgas. Acīmredzot viņš nebija uztvēris Zdanova vārdu jēgu. Droši vien viņš tomēr nespēja iedomāties, cik daudz tas prasīja no cilvēkiem, ko bija izmocījis blokādes ziemas bads un aukstums.

«Tīrs!» Ždanovs klusībā atkārtoja, rūgti pasmaidīdams. «Būtu tu redzējis šos desmitus tūkstošu novārgušo, spēkus zaudējušo cilvēku, kas ar laužņiem un lāpstām vāca nost no Ļeņingradas ielām un laukumiem metru biezu ledus kārtu! Būtu paskatījies uz mirušajiem, kas bija iesaluši šai ledū!»

Skaļi viņš vaicāja:

— Ar ko jūs domājat sākt, Leonīd Aleksandrovič?

— Pirms lidošanas uz Ļeņingradu mani izsauca pie sevis biedrs Staļins, — Govorovs atkal ierunājās vienmuļā, mazliet dobjā balsi. — Viņš man izvirzīja trīs uzdevumus. Pirmais: nepieļaut, ka ienaidnieks ar aplenkuma lielgabaliem sagrauj Ļeņingradu. Otrais: padarīt Ļeņingradu par pilnīgi nepieejamu cietoksni. Un trešais: uzkrāt spēkus nākamajām uzbrukuma kaujām.

Klausīdamies Ždanovs nodomāja, ka droši vien gluži tāpat Govorovs lasīja lekcijas Artilērijas akadēmijā. Un viņš mēģināja iztēloties, kā norisa šī sausā cilvēka tikšanās ar Staļinu. Vai tiešām arī Kremlī Govorovs izturējās kā prolesors katedrā?

Nespēdams vairs valdīties, Ždanovs bez aplinkiem jautāja:

— Vai jums ir zināms, ka Ļeņingrada joprojām atrodas ļoti grūtā stāvoklī?

— Jā, ir zināms, — Govorovs mierīgi atbildēja.

— Ar ko jūs domājat sākt savu darbošanos šeit?

•— Ar sīku situācijas izpēti.

— Kad jūs paredzat sasaukt Kara padomes sēdi?

— Tuvākajā laikā — tiklīdz būšu sīki iepazinies ar situāciju, ziņošu jums, ka esmu sagatavojies, — Govorovs teica.

Viņš izvilka no bikšu kabatas pulksteni un palūkojās uz ciparnīcu.

— Jūs steidzaties? — Ždanovs vaicāja, un viņa balsī ieskanējās īgnums: viņš nebija pieradis, ka sarunas biedrs pats nosaka, kad saruna beidzama.

— Jā, Andrej Aleksandrovič, — Govorovs atbildēja tai pašā neizteiksmīgajā balsī.

— Vai neesat noguris no ceja? Gribat atpūsties?

Šai brīdī laikam gan pirmo reizi kopš sarunas sākuma ģenerāļa sejas izteiksme mazliet mainījās — asi ielīmētās uzacis mirkli parāvās uz augšu.

— Nebūt ne. Es tikai acīmredzot nebiju pareizi aprēķinājis laiku, kad štāba priekšniekam pavēlēju divdesmitos un trīsdesmit minūtēs atsūtīt pie manis izlūkošanas daļas priekšnieku. Pašreiz, — viņš atkal paraudzījās pulkstenī, — ir divdesmit un divdesmit divas minūtes.

Ždanovs piecēlās.

— Es jūs neaizkavēšu.

Piecēlās arī Govorovs.

Kad štāba izlūkošanas daļas priekšnieks Jevstigņejevs iegāja pie jaunā pavēlnieka, tas sēdēja aiz rakstāmgalda. Uz galda nebija ne karšu, ne papīru. Tur atradās tikai klade un netālu no tās — kabatas pulkstenis ar apdilušu

siksniņu.

Jevstigņejevs bija pārliecināts, ka viņu uzņems sirsnīgi un draudzīgi: viņš taču piederēja pie nedaudzajiem vadošajiem štāba darbiniekiem, kas ar Govorovu bija tikušies jau agrāk. Tomēr no galda otrās puses pelēkas, nekustīgas acis vērās viņā kā svešiniekā.

Stādīdamies ģenerālim priekšā, kā pienākas pēc reglamenta, Jevstigņejevs vēl domāja, ka viņu nepazīst tikai pirmajā mirklī, bet, izdzirdis pazīstamu uzvārdu, Govorovs, protams, tūlīt atcerēsies viņu tikšanos pirms trim gadiem. Taču Govorovs arī pēc tam raudzījās viņā tikpat dzedri. Tikai apvaicājās:

— Jūs joprojām Ļeņingradā?

— Joprojām šeit un pat agrākajā amatā, — Jevstigņejevs pasmaidīja, cerēdams arī pretim saņemt smaidu.

Smaida nebija. Ģenerāļa seja izskatījās kā akmenī cirsta.

— Vai jums ir līdzi izlūkošanas karte? — Govorovs tikko manāmi pamāja uz melno ādas mapi, ko Jevstigņejevs ar roku spieda pie sāniem.

— Tieši tā! — Jevstigņejevs atbildēja, vairs nesmaidīdams.

— Sēdieties! — Govorovs pamāja uz garo, ar zaļu tūku klāto galdu.

Jevstigņejevs piegāja pie galda un apstājās, gaidīdams, kamēr tur ieņems vietu pavēlnieks. Viņš tomēr nesteidzās.

— Es taču jums sacīju — sēdieties! — ģenerālis atkārtoja, balsi nepaceldams. Tad paņēma kladi, ielika tajā zīmuli un, pienācis pie garā galda, apsēdās uz krēsla blakus Jevstigņejevam. — Lūdzu, rādiet savu karti!

Jevstigņejevs steidzīgi izvilka karti no mapes, un Go-vorovs klusēdams iegrima tās pētīšanā; izlūkošanas daļas priekšnieka klātbūtni viņš likās aizmirsis. Tikai pēc laba brīža viņš Jevstigņejevam jautāja:

— Cik ienaidnieka divīziju, pēc jūsu ziņām, stāv pretim mūsu karaspēkam?

— Vai jūs runājat par visu Ziemeļrietumu virzienu? — Jevstigņejevs apvaicājās.

— Jā.

— Trīsdesmit trīs divīzijas un divas brigādes.

Pelēkās Govorova acis joprojām jautājoši vērās izlūkošanas daļas priekšniekā.

— Es gaidu, — pēc īsa brīža viņš atgādināja.

— Piedodiet, biedri pavēlniek: ko jūs gaidāt?

— Divīzijas droši vien pārstāv dažādas ieroču šķiras, — Govorovs paskaidroja tikpat vienmuļi, neparādīdams itin nekādu neapmierinātību.

— Tieši tā, piedodiet! — Jevstigņejevs attapās. — Vācu vienību skaitā, ko tikko minēju, ir divdesmit sešas kājnieku divīzijas, divas kājnieku brigādes, divas tanku divīzijas, divas motorizētās divīzijas un trīs apsardzes divīzijas. Tās ir ziņas uz pirmo janvāri.

— Pašreiz ir aprīlis, — Govorovs aizrādīja it kā starp citu, kaut ko pierakstīja kladē un atkal nolieca galvu pār karti. Nepaceldams acis uz augšu, viņš sacīja: — Visvairāk ienaidnieka spēku ir koncentrēts tieši pretim Ļeņingradai un dienvidos no Lādogas ezera, vai ne?

Jevstigņejevs kā skaldīt noskaldīja:

— Pēdējā laikā vērojams, ka vācieši koncentrē pa-papildspēkus pretim Volhovas frontei. Pretim mūsu dienvidu pozīcijām, kā arī pie Ņevas un Karēlijas šaurumā ienaidnieka karavīru skaits tomēr nav mainījies.

— Savienoto trauku likums izslēdz tādu situāciju, — Govorovs iebilda un tūlīt precizēja: — Ja vien, protams, ienaidnieks nesaņem pastiprinājumus no citām frontēm.

— Drošu ziņu par pastiprinājumiem no ārienes mums nav, — izlūkošanas daļas priekšnieks turpināja. — Tomēr ...

— Izmantojiet vienīgi drošas ziņas! — Govorovs viņu pārtrauca un ar pirkstu piebikstīja pie kartes, pie viena no zilajiem karodziņiem. — Kāda fronte ir šai divīzijai, un kādas ir tās aizsardzības spējas?

— Vairākus mēnešus ilgās blokādes laikā, biedri pavēlniek, ienaidniekam ir bijusi iespēja visur izveidot noturīgas aizsardzības būves.

— Es jums vaicāju par šo divīziju, — Govorovs vēlreiz ar pirkstu norādīja uz to pašu zilo karodziņu.

Jevstigņejevam piere kļuva mitra.

Jau ilgu laiku Hozins un pirms viņa Fedjuņinskis visvairāk vērības bija veltījuši ienaidnieka spēkiem, kas atradās dienvidaustrumos no Ļeņingradas, blokādes loka viņā pusē: tur taču notika galvenās kaujas. Tuvajās Ļeņingradas pieejās ienaidnieks diendienā izlūkošanas pārskatos tika raksturots ar diviem vārdiem: «Ilglaicīga aizsardzība.»

Govorovu tāds raksturojums neapmierināja. Viņš prasīja sīkas ziņas par katras vācu divīzijas stāvokli.

Tobrīd Jevstigņejevs ari atcerējās, ka jaunais pavēlnieks nāk no kara akadēmijas mācību spēkiem. Un negribot nopukojās: «Viņš taču mani tagad neeksaminē, un arī eksāmenos netiek atbalstīta cenšanās klausītāju katrā ziņā izgāzt.»

Jevstigņejevam bija gadījies dienēt pie visādiem pavēlniekiem. Viņš bija derējis labsirdīgajam, lai arī iekar-sīgajam Popovam, impulsīvajam Vorošilovam, kas vienmēr kaut kur steidzās, valdonīgajam Zukovam, kas necieta nekādus iebildumus. Viņš saprata tos, un tie saprata viņu. Tāpat Jevstigņejevam bija saprotami Fedjuņinskis un Hozins. Turpretim Govorovs viņam šķita neizdibināms cilvēks.

Līdz vieniem naktī turpinājās tas, ko vēlāk sarunās ar dienesta biedriem Jevstigņejevs pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni nedēvēja vairs par eksāmenu, bet nosauca par pratināšanu. Ilgās sarunas laikā Govorovs ne reizi nepacēla balsi, nepateica nevienu skarbu vārdu, bet ne reizi arī nepasmaidīja. Ne reizi nepasacīja, ka izlūko-sanas da^as priekšnieka atbilde viņu neapmierina. Taču nenovērsa no Jevstigņejeva stingro un vērīgo pelēko acu skatienu, kamēr tas ar vārdu vai žestu nelika pavēlniekam saprast, ka ir pateicis visu, kas izlūkošanas daļai ir zināms. Tad Govorovs pievērsa skatienu kartei un ar pirkstu norādīja uz nākamo zilo karodziņu.

Beidzot pavēlnieks pastūma karti sāņus un uz mirkli aizvēra acis.

Jevstigņejevs slepus paraudzījās sienas pulkstenī un pateica pēdējo, ko viņš vēl varēja piebilst:

— Jūs, protams, zināt, ka fon Lēbs atcelts no armiju grupas «Ziemeļi» pavēlnieka amata un viņa vietā iecelts agrākais astoņpadsmitās armijas pavēlnieks Kihlers.

— Zinu, — Govorovs apstiprināja. — Bet kas no tā izriet?

Paraustījis plecus, Jevstigņejevs atbildēja:

— Manuprāt, var būt tikai viens secinājums — Hitlers nav apmierināts ar grupas darbību.

— Loģiski. Un kas vēl?

Jevstigņejevs klusēja.

— Pārmaiņām pavēlniecībā vienmēr ir ne tikai cēlonis, bet ari sekas, — Govorovs paskaidroja. — Cēlonis ir skaidrs. Bet kādas sekas jūs paredzat?

— Jāpadomā, — Jevstigņejevs izvairīgi atbildēja.

— Padomājiet! — pavēlnieks piekrita pārlieku vienaldzīgi un ar to arī sarunu beidza. — Jūs esat brīvs.

— Vai būs vēl kādi rīkojumi? — Jevstigņejevs pēc ieraduma jautāja, likdams karti mapē.

— Gulēt! — Govorovs pavēlēja un piebilda: — Nomoda naktis es neatzīstu ... Sī nakts ir izņēmums.

X

— Kara padomes sēdi pasludinu par atklātu, — Govorovs teica un pievilka sev tuvāk kladi.

Pa kreisi no viņa galda galā sēdēja Zdanovs.

Vasņecovs, Tribucs, Štikovs, Popkovs un Gusevs atradās savās ierastajās vietās tā paša galda abās pusēs. Šoreiz Kara padomes sēdē piedalījās arī izlūkošanas dajas priekšnieks Jevstigņejevs, frontes artilērijas pavēlnieks

Odincovs un inženiertehniskā karaspēka priekšnieks Bi-čevskis.

Nepiedalījās Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais Kosigins, kas pēc ierašanās Ļeņingradā 1942. gada janvārī katrā ziņā bija klāt visās Kara padomes un apgabala komitejas biroja sēdēs, kurās apsprieda svarīgus jautājumus. Taču pašreiz viņš bija izbraucis uz Sjasas kuģu būvētavu. No šīs jaunceltnes bija atkarīga Lādogas ezera flotiles papildināšana ar kuģiem.

Jaunais pavēlnieks (pēc inerces Govorovu joprojām dēvēja tā, lai gan faktiski viņš bija jaunās — apvienotās Ļeņingradas frontes pavēlnieka vietnieks) atradās Ļeņin-gradā jau vairākas dienas. Pa šo laiku viņam ar Zdanovu bija bijusi tikai viena īsa tikšanās — tai pašā vakarā, kad ģenerālis tikko bija atlidojis no Maskavas.

Zdanovam ziņoja: pavēlnieks apspriežas ar ieroču šķiru karaspēku, dienestu, štāba daļu priekšniekiem. Runā ilgi, bet klusi. Vairākas reizes devies uz karaspēka daļām, kas izvietotas dienvidos no Ļeņingradas un pie Ņevas. Taču Kara padomes sēde visu laiku tika atlikta.

Ceturtajā dienā Zdanovs nenocietās, pats piezvanīja Go-vorovam un jautāja, vai viņam nav vēlēšanās aprunāties. Atbilde bija negaidīta:

— Neesmu vēl sagatavojies, Andrej Aleksandrovič. Man vajadzīga vēl viena diennakts. Aprunāsimies par visu rīt. Kara padomes sēdē.

Zdanovam tas mazliet nepatika: pirms sēdes viņiem būtu vajadzējis apspriesties. Taču mierīgajā, lietišķajā tonī, kādā Govorovs atteicās no tikšanās, nebija ne vēsts no patvaļas.

Vakarā Zdanovs jautāja Vasņecovam, ko viņš domā par jauno pavēlnieku. Vasņecovs paraustīja plecus un atbildēja:

— Neesmu vēl ticies ar viņu. Štābā tomēr tiku dzirdējis, ka viņš esot pārlieku pedantisks. Cilvēki pie viņa iet tikpat kā uz eksāmenu.

— Eksaminētāji mums nav vajadzīgi: mēs vairs neesam skolēni! — Zdanovam toreiz bija pasprucis izsauciens.

... Pēc tradīcijas Kara padomes sēde notika pavēlnieka kabinetā. Tā bija paredzēta deviņos no rīta. Zdanovs ieradās desmit minūtes agrāk.

Labi pazīstamajā telpā bija notikusi kāda patīkama pārmaiņa. Sākumā viņš nesaprata, kāda īsti tā ir. Tikai pēc brīža viņš ievēroja atvērtos logus — pa tiem no āra plūda iekšā spilgta saules gaisma.

Garajos blokādes mēnešos — aukstuma, bombardēšanas un apšaudes mēnešos — Smoļnijā tik ļoti bija pierasts pie rūpīgi aizklātiem un cieši aiztaisītiem logiem, pie puskvēlē degošām galda lampām, ka pavasara saules mirdzums pirmajā mirklī pārsteidza.

Visi uzaicinātie jau bija sanākuši. Zdanovs ar katru steidzīgi sasveicinājās un apsēdās blakus pavēlniekam.

Tiklīdz viņš bija atsēdies krēslā, Govorovs piecēlās un pasludināja sēdi par atklātu. Tagad viņam vajadzēja nevis klausīties citos, bet runāt pašam.

Viņa runas sākumā nebija nekā spilgta.

— Ir paredzēts, — viņš paklusi teica, — apspriest, kā mums labāk un ātrāk izpildīt Galvenās mītnes norādījumus. Šie norādījumi prasa apklusināt ienaidnieka baterijas, kas apšauda pilsētu, nostiprināt mūsu aizsardzību un uzkrāt spēkus gaidāmajām blokādes pārraušanas kaujām. Sāksim ar artilēriju. Cik man zināms, smagajiem tāl-šāvējiem lielgabaliem līdz šim šāviņu diennakts norma ir bijusi ārkārtīgi maza — caurmērā trīs četri šāviņi uz lielgabalu. Turklāt vācu lielgabali, kas apšauda pilsētu, var šaut divdesmit četrus līdz trīsdesmit kilometrus tālu, precīzāk sakot — divdesmit deviņus un sešas desmitdaļas kilometra, ja runā par divsimt četrdesmit milimetru lielgabaliem, kas novietoti uz dzelzceļa platformām. Mūsu lielgabalu un haubiču uguns nesniedzas tālāk par deviņpadsmit un septiņām desmitdaļām kilometra. Izņēmums ir tikai viena sistēma — simt piecdesmit divu milimetru lielgabals, kas spēj šaut divdesmit septiņus kilometrus tālu.

— Piedodiet, biedri pavēlniek, jūs piemirstat Baltijas flotes artilēriju, — Tribucs nepieceldamies iebilda.

— Nebūt ne, es atceros, — Govorovs atbildēja, galvu nepagriezdams uz admirāļa pusi. — Jūsu simt astoņdesmit milimetru lielgabali šauj trīsdesmit septiņus un astoņas desmitdaļas kilometra.

— Tieši tā, — Tribucs apstiprināja.

— Kopumā, — Govorovs turpināja, — frontes artilērija pēdējā laikā ir gan guvusi prāvus panākumus ienaidnieka bateriju apklusināšanā, tomēr vēl atpaliek šaušanas tālumā. Tāds ir izejas stāvoklis.

I

Zdanovs cieši vērās zaļajā galda tūkā. Viņam šķita, ka ar Govorova lūpām ziņojumu sniedz kāds grāmatvedis, labākajā gadījumā — rūpnīcas direktors. Vieni vienīgi skaitļi — nekā vairāk! Sausi un vienaldzīgi tiek minēti kilometri un milimetri, trūkst tikai skaitāmo kauliņu knakšķienu.

— Pulkvedis Odincovs, — Govorovs pa to laiku turpināja, — var iebilst, ka pašreiz situācija nedaudz mainījusies. Jā, jūs esat spējis panākt, ka no ārienes tiks piegādāti smagie šāviņi, kurus Ļeņingradā neražo. Zinu arī to, ka Galvenā mītne piešķīrusi Ļeņingradai divas koriģēšanas lidmašīnu eskadriļas, un tas palīdzēs uzlabot artilērijas uguns precizitāti. Taču izejas dati principā paliek agrākie: ienaidnieka artilērija šauj tālāk nekā mūsējā. Tātad mūsu spēkos nav apklusināt ienaidnieka baterijas, kas terorizē pilsētu. Rodas jautājums: kā tomēr grozīt izejas datus par labu mums? Citiem vārdiem — tas ir viens un tas pats — kā lielgabalu uguns ziņā panākt pārākumu pār ienaidnieku? ...

Zdanovs mazliet pacēla galvu. Viņam iešāvās prātā, ka tas jau ir interesanti un droši vien tagad referents pat ārēji ir pārvērties.

Tomēr ne, Govorovs palicis tāds pats, kā bijis. Stāv, rokas pie sāniem piespiedis. Mierīga, mazliet uzblīdusi seja. Dzedrs pelēko acu skatiens pievērsts kaut kam virs durvīm.

— Pirmkārt, — klusumā atkal ieskanējās viņa balss tikpat dobji kā pirmīt, — es uzskatu par lietderīgu t>ma-gās artilērijas pozīcijas, cik vien iespējams, izvirzīt uz priekšu. Kur to izdarīt un kā to izdarīt, es precizēšu kopā ar artilērijas priekšnieku. Pašreiz teikšu tikai galveno. — Pametis galdu, pavēlnieks devās pie sienas, kur karājās Ļeņingradas frontes karte, un pielika pirkstu pie kāda punkta. — Daļa mūsu smagās artilērijas jāpārsviež uz šejieni.

Viņš nepagriezās un nevienu pie kartes neaicināja. Tomēr visi, arī Zdanovs, piecēlās no galda un nostājās viņam aiz muguras, skatienus pievērsdami tam punktam, pie kura kā sastindzis stāvēja pavēlnieka pirksts.

Dažus mirkļus visi klusēja. Tad Vasņecovs izbrīnījies ierunājās:

— Uz Oranienbaumas rajonu?

— Tieši tā, — Govorovs apstiprināja.

— Uz Oranienbaumas placdarmu pārvietot smago artilēriju?! — Vasņecovs izsaucās vēl lielākā neizpratnē.

— Kāpēc jūs, biedri Kara padomes locekli, uzskatāt to par kaut ko neiespējamu? — Govorovs atbildēja ar pretjautājumu. — Placdarma garums ir vismaz septiņdesmit kilometru, tā dziļums — no piecpadsmit līdz trīsdesmit kilometriem. Tādā platībā katrā ziņā atradīsies vieta smagajiem lielgabaliem.

— Piejūras placdarms ir specifisks, — Vasņecovs nerimās, — tas ir no mums atgriezts zemes gabals. Pat pārtiku nogādāt uz turieni pāri Somu līcim ir ļoti grūti. Turklāt vācieši ne vienreiz vien mēģinājuši šo placdarmu mums atņemt.

Govorovs lēnām pagriezās pret Vasņecovu, tad, skaidri nodalīdams vārdus un teikumus, sacīja:

— Biedri divīzijas komisār... Pirmkārt, Piejūras placdarmu aizstāv karaspēks, kas nepavisam nav vājāks par karaspēku jebkurā citā Ļeņingradas frontes sektorā. Otrkārt, placdarmu piesedz fortu Seraja Lošadjas, Krasnaja Gorkas un visa Kronštates cietokšņa uguns. Treškārt — tas ir galvenais —, labums, kas celsies no smagās artilērijas pārsviešanas uz turieni, atsvērs visas ar lielgabalu pārvešanu saistītās grūtības un bīstamību. Tāpēc ka, pārsviezdami uz placdarmu smagos lielgabalus, mēs ne tikai jūtami palielināsim mūsu uguns tālumu, bet arī vērsīsim to pret ienaidnieka artilērijas grupējumu flangu un aizmuguri. Uz citiem jūsu jautājumiem, ja tie radīsies, varēšu atbildēt pēc divām dienām. Rīt es lidošu uz placdarmu.

To pateicis, Govorovs atgriezās pie galda. Un atkal visi darīja to pašu, ko viņš. Vienīgi Vasņecovs palika pie kartes, joprojām tajā lūkodamies.

— Un vēl viena kategoriska prasība mūsu artilērijai. — Ģenerālis uzsvēra vārdu «kategoriska». —- Biežāk jādod koncentrēti triecieni ienaidnieka komandpunktiem un štābiem. Ja darbosies koriģēšanas aviācija, arī šie triecieni dos prāvu efektu. Manuprāt, ar tādiem triecieniem mēs ienaidnieku piespiedīsim smago bateriju uguni pārnest no pilsētas kvartāliem uz mūsu artilērijas pozīcijām. Un tas ir tas, kas mums vajadzīgs. >

Govorovs apsēdās.

Vasņecovs beidzot atgriezās pie galda un arī apsēdās,

nevilšus pavērdamies Ždanovā. Tas viņam uzsmaidīja — līdzjūtīgi un reizē mazliet ironiski.

Zdanovs saprata, ka Vasņecovam, tāpat kā viņam, pavēlnieka etalons joprojām ir Žukovs. Vasņecovs, protams, salīdzina pašreizējo Kara padomes sēdi ar to, kas pirmoreiz notika Zukova vadībā.

Tai neaizmirstamajā sēdē 2ukovs uzreiz atklājās kā personība, kas ir kā radīta tieši draudīgu šķēršļu pārvarēšanai. Viņa sparīgums un kategoriskums iedvesa ticību, ka viņš zina, kur atrodas uzvaras atslēga un kā ar šo atslēgu rīkoties.

Pavisam citādu pirmo iespaidu atstāja Govorovs. Šķita, ka viņš ir cilvēks gluži bez temperamenta, pārāk noslēgts, pārlieku drūms. Turklāt jaunais pavēlnieks bija bezpartejiskais, un tas likās likumsakarīgi izrietam no viņa rakstura īpašībām. Palika mīkla, kāpēc Staļins izraudzījies tieši viņu. Vai tikai tas nenozīmēja, ka Maskava vairs netic potenciālajām Ļeņingradā palikušā karaspēka iespējām un visas cerības uz pilsētas blokādes likvidēšanu tagad saista vienīgi ar pārrāvumu no ārienes?

2danovs nebūtu varējis pateikt, kurā mirklī šis iespaids bija sācis šķobīties. Lai nu kā tas bija, bet viņš jau spēja Govorovā saskatīt kaut ko pievilcīgu, pienācīgi novērtēt tā domāšanas konkrētību un loģikas spēku — šis «profesors» labi pārzināja savu priekšmetu. Turpretim Vasņecovs acīm redzami joprojām atradās sākotnējo emociju varā un pienācīgi tika par to korekti sodīts.

— Vai kāds vēlas attiecībā uz artilēriju izteikt citus priekšlikumus? — Govorovs jautāja un, brītiņu nogaidoši klusējis, pavērās 2danovā. — Nē? .. . Tad izskatīsim nākamo jautājumu. Tas attiecas uz Ļeņingradas aizstāvēšanas pozīciju inženiertehnisko nodrošinājumu. Esmu runājis ar pulkvedi Bičevski, trīs reizes bijis karaspēka daļās un galu galā pārliecinājies, ka sevišķa uzmanība tiek veltīta pastāvošās aizsardzības sistēmas izvēršanai dziļumā. Tās pamatā ir vienīgi doma par aizstāvēšanos. Turklāt, manuprāt, mūsu inženiertehniskās būves pašreiz atrodas... — viņš uz mirkli apklusa un tad pabeidza teikumu negaidīti skarbā balsī: — ... acīm redzami neapmierinošā stāvokli. Šīs būves uzlabojot, mums, cik vien iespējams, jāpievirzās tuvāk ienaidniekam. Tas ir principiāls jautājums. Tā pareiza risināšana atvieglos

nākotnē izvērst uzbrukuma operācijas. Kas vēlas izteikties?

— Vai atļausiet? — atskanēja Bičevska balss.

Govorovs klusēdams pamāja ar galvu.

Inženiertehniskā karaspēka priekšnieks, garš un

izdēdējis, satraukts iesāka:

— Biedrs pavēlnieks aizstāvēšanās pozīciju inženiertehnisko būvju stāvokli Ļeņingradā novērtēja kā nepārprotami neapmierinošu. Nez vai tas ir taisnīgi. Balstīdamies uz šim būvēm, Ļeņingradas frontes karaspēks neielaida vācieti pilsētā. Pavasaris mums sagādāja jaunus inženiertehniskus darbus. Izrādījās, ka aizsardzības priekšējās pozīcijas atrodas pārplūstošās zemienēs. Rudenī un ziemā ierīkotie mīnu lauki arī ir applūduši...

— Lūdzu, paskaidrojiet, — Govorovs viņu pārtrauca, — jūs atbalstāt manu galveno priekšlikumu vai esat pret to?

Sis mierīgais jautājums nez kāpēc pulkvedi uzbudināja vēl vairāk.

— Es esmu par taisnīgu stāvokļa novērtēšanu! — Bi-čevskis pacēla balsi. — Biedrs pavēlnieks acīmredzot nespēj iedomāties, ko mēs esam pārcietuši! Viņš nav šeit redzējis no līķiem sakrautus brustvērus. Dzīvajiem bija jāizvēlas: slēpjoties aiz šādiem brustvēriem, šaut, kamēr vēl ir spēks un patronas, vai ar lauzni drupināt sasalušo zemi, lai apbedītu biedrus. Priekšroka tika dota pirmajai iespējai. Kad iestājās pavasaris, tādi brustvēri bija pakāpeniski jālikvidē. Jūs teiksiet: vajadzēja laikus ierīkot jaunas aizsardzības būves. Bet vai jūs zināt, ka daudziem kareivjiem nav pa spēkam pacelt smagus baļķus ...

Iestājās klusums. Kabinetā esošos cilvēkus pārņēma dalītas jūtas. Neapzināti viņi juta līdzi Bičevskim, taču saprata arī to, ka tāds tonis nav pieļaujams sarunā ar pavēlnieku.

Zdanovs pagriezās uz Bičevska pusi, lai koriģētu inženiertehniskā karaspēka priekšnieka runas veidu un atbalstītu pavēlnieku, bet šai mirklī Popkovs pēkšņi izsaucās:

— Biedri! Klausieties! ...

Visi saskatījās. Tad gluži kā pēc komandas pagriezās pret reproduktoru, kas bija nolikts uz rakstāmgalda. Metronoms tikšķēja tikko dzirdami, vienmērīgi un mierīgi.

— Ne jau tas, biedri! Klausieties ... tur! ...

Popkovs ar visu augumu paliecās uz atvērtā loga pusi.

Pa logu kabinetā kļuva dzirdama tāla, reizumis apklustoša tramvaja zvana šķindēšana. Neviena cita skaņa nebūtu spējusi tā satraukt šeit sanākušos cilvēkus kā šī ne ar ko neievērojamā tramvaja zvanīšana. Visi metās pie plati atvērtā loga.

— Šodien palaidām pa Kiročnajul — Popkovs svinīgi paziņoja.

Zdanovs pirmais pamanīja, ka Govorovs nav pakustējies no vietas — sēž, kā sēdējis, tikai stipri berzē rokas, it k§ tās būtu nosalušas. Šīs nervozās kustības lika Zda-novam domāt, ka pavēlnieka sirds ir nemierīga.

— Biedri! — Zdanovs tīšām bargi uzsauca pārējiem.

— Turpināsim darbu! Pavēlnieks gaida.

Kad visi atkal bija sasēdušies agrākajās vietās pie galda, Govorovs sacīja:

— Es negribu, pareizāk sakot, pašreiz nevaru iedziļināties cēloņos, kādēļ inženiertehniskās būves nonākušas tādā stāvoklī, kāds ir patlaban. Bet es esmu šeit izteicis konkrētus priekšlikumus, un man gribētos dzirdēt jūsu domas par tiem.

— Man ir jautājums, — ierunājās Vasņecovs, mazliet paliekdamies uz pavēlnieka pusi. — Jūs teicāt, ka aizsardzību nepieciešams pilnveidot, izvirzot to uz priekšu. Vai ne?

— Jā, bet tas vēl nav viss, — Govorovs atsaucās.

— Mums jāizbūvē jauni nocietinājumi arī pašā pilsētā. Tūkstošiem atbalsta punktu. Tas nav jāsaprot tēlaini. Mums ir jāizdara prāvas korektīvas pilsētas iekšējās aizsardzības sistēmā. Tā ir izveidota pēc sektoru principa, un, manuprāt, šim principam jātiek arī saglabātam. Tikai jāatmet ilūzijas. Agrāk katram sektoram bija piedalītas brīvprātīgas strādnieku nodaļas un zemessargu vienības. Tām bija jāstājas pretim ienaidniekam, ja viņš ielauztos pilsētā. Taču jūs zināt labāk nekā es, ka daļa strādnieku ir evakuējušies kopā ar savām rūpnīcām, citi nav spējuši izturēt pagājušās ziemas badu. Turklāt visos sektoros bombardēšanas, apšaudes un galu galā arī laika apstākļu dēļ atbalsta punkti pa daļai kļuvuši nederīgi. Mums tie jāsalabo un arīr atkārtoju, jāizbūvē tūkstošiem jaunu.

— Kas to darīs? — Vasņecovs atkal uzdeva jautājumu.

īei

— Ar kādiem spēkiem mēs izpildīsim tik milzīgu uzdevumu?

Mazliet paraustījis plecus, Govorovs atbildēja:

— Ļeņingradiešiem taču ir pieredze aizsardzības būvju celšanā.

— Vai atkal iedzīvotāju mobilizācija? — tagad iejautājās Popkovs.

— Jā, — Govorovs stingri noteica.

Bezcerīgi atmetis ar roku, Popkovs sacīja:

— Mobilizācijas cilvēkus nomocījušas. Pagājušajā vasarā mēs mobilizējām piecsimt tūkstošus cilvēku nocietinājumu būvdarbos. Rudenī sākās mobilizēšana meža darbos un kūdras ieguvē. Ziemā tūkstošiem ļeņingradiešu izveidoja dzīvu konveijeru no Ņevas līdz maizes fabrikai, ar spaiņiem padodami ūdeni. Viņi par to nežēlojas, nekā mums nelūdz, tomēr mums jādod viņiem vismaz mēnesi ilga atpūta. Viens mēnesis, kurā nav nekādas mobilizācijas!

— Tas nav iespējams, — Govorovs nepielūdzami atbildēja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka ienaidnieks joprojām atrodas sešus kilometrus no pilsētas. Tāpēc, ka tas nelaidīs garām iespēju izmantot mūsu aizsardzības vājumu. Notiks tas pats, kas jau noticis Ņevas «pleķītī», — šis placdarms zaudēts lielākoties tāpēc, ka nebija pietiekami nocietināts. Un tagad viss Ņevas kreisais krasts līdz pat Sliselburgai ir ienaidnieka rokās.

Atgādinājums, ka zaudēts šis zemes gabaliņš, kas bija padomju kaujinieku asinīm piesātināts, skanēja kā bargs pārmetums. Droši vien Govorovs arī pats to juta.

— Biedri, — viņš ierunājās ar tādu sirsnīguma pieskaņu, kas viņam nepavisam nebija raksturīga. — Mums jāskatās acīs patiesībai. Ienaidnieks nerēķinās ne ar mūsu zaudējumiem, ne ar izciestajiem pārbaudījumiem. Viņš ir ienaidnieks. Un mums jāvadās vienīgi pēc tā. Ar jaunu aizsardzības būvju ierīkošanu vien uzdevums vēl nebūs izpildīts. Mums būs jāizveido jauni bataljoni no pilsētā palikušajiem strādniekiem, taču šoreiz — pēc armijas struktūras. Tikai tā mums izdosies pilsētu tiešām padarīt par cietoksni. Dienvidos un dienvidrietumos fortu uzdevumu izpildīs Oranienbaumas placdarms, Kronštate un Pulkovas augstiene. Ziemeļos — Karēlijas nocietinātā

rajona dzelzsbetona josla. Austrumos — nocietinātā Ņe-vas pozīcija, kas vēl jārada. Pati pilsēta kļūs it kā par cietokšņa galveno citadeli. Tālāk — reāli paraugieties uz nocietinātajiem rajoniem pilsētas aizsardzības sektoros! Kas nesenā pagātnē bija izvietoti dotos? Regulārā karaspēka artilērijas un ložmetēju bataljoni. Uz papīra tie pastāv arī tagad, taču faktiski jau sen ir izklīduši pa pirmā ešelona divīziju lauka pozīcijām. No pieredzes, ko esmu ieguvis pirmskara gados, būdams nocietināta rajona artilērijas priekšnieks, es zinu, ka artilērijas un ložmetēju bataljoni principā spēj patstāvīgi cīnīties gan pret ienaidnieka kājniekiem, gan pret viņa tankiem — pēc noteikumiem katrā no tiem prettanku līdzekļu ir ne mazāk kā strēlnieku pulkā. Pašreiz mums nepieciešams, lai tur vai kas, atjaunot šīs spēcīgās apakšvienības un no tām atkal izveidot nocietināto rajonu sistēmu. Tad mēs varēsim pēc kārtas izvest rezervē dažus strēlnieku pulkus, bet vēlāk arī divīzijas, lai tās sagatavotu aktīvām uzbrukuma operācijām. Es jūs lūgtu izteikties šai jautājumā ...

Zdanovs nenolaida no Govorova acis. Tagad viņš skaidri saprata, ka sākumā šo cilvēku nebija pareizi novērtējis. Bija ļoti viegli Govorovu atzīt tikai par labu speciālistu ar akadēmisku ievirzi. Vēl vienkāršāk bija ironizēt par viņa izcilo spēju atcerēties skaitļus. Jā, viņam ir matemātisks domāšanas veids, matemātiska loģika. Bet vai tad tas ir kāds ļaunums? Zdanovs veltīgi pūlējās atrast vājas vietas Govorova spriedumos. Nē, šo cilvēku nevarēja pieskaitīt pie teorētiķiem, kas atrāvušies no dzīves. Iespējams, ka viņš nespēj pilnībā izprast cilvēkus, kas pārcietuši mēnešiem ilgo blokādi. Taču fakti viņam ir zināmi! Visi viņa priekšlikumi dibināti tieši uz faktiem . ..

Zdanova domu gaitu, tāpat kā pašu Kara padomes sēdes norisi, iztraucēja viens no Jevstigņejeva paligiem. Viņš nedzirdami atvēra kabineta durvis, ieņēma miera stāju un, pavērdamies Govorova, ar skatienu lūdza viņam piedot tādu ielaušanos. Tad tikpat nedzirdami uz pirkstgaliem piegāja pie izlūkošanas daļas priekšnieka, pieliecās viņam pie auss un iedeva zilus vākus.

Govorovs tik tikko manāmi paraustīja plecus.

— Atļausiet ziņot, biedri pavēlniek! — Jevstigņejevs uzrunāja Govorovu. — Man atnesa sagūstīta vācu kapteiņa nopratināšanas protokolu. Gūstekņa liecībās ir šis

tas Kara padomes ievērības cienīgs. Šinīs dienās — datumu gūsteknis precīzi neatceras — Puškinā un Gatčinā bijis vācu armijas štāba priekšnieks feldmaršals Keitels. Kapteinis pats redzējis, ka Keitels dodas uz novērošanas punktu, no kura saskatāma laba dala Ļeņingradas.

Jevstigņejevs aizcirta ciet zilos vākus un apsēdās.

— Nu ko tad, — Govorovs rezumēja, — manuprāt, šis fakts ir tikpat simptomātisks kā fon Lēba atcelšana no amata. Ienaidnieks gatavojas. Gatavosimies arī mēs...

No šīs Kara padomes sēdes Vasņecovs aizgāja ar mulsumu sirdī, kuru jau tā bija izmocījis viss pārciestais.

Neizmērojamām ciešanām un mokām bija lemts ikviens ļeņingradietis. Taču tie, kas atbildēja par pilsētas likteni, cieta vēl arī tāpēc, ka viņi nespēja apstādināt nāvi, kas nedzirdamiem soļiem staigāja pa Ļeņingradas ielām, iezagās rūpnīcu cehos un dzīvojamo māju istabās.

Vasņecova sirds dedzīgi alka pēc mierinājuma. Šīs alkas pastiprinājās, kad iestājās pavasaris, parādījās saule, kas žilbinoši mirdzēja pār kārtīgi notīrītām ietvēm un bruģiem, kad pēc siltuma noilgojušies cilvēki beidzot nometa apnikušos kažokus, velteņus un šalles un sāka izskatīties pēc pirmskara ļeņingradiešiem.

Skaidrais partijas darbinieka prāts Vasņecovam visu laiku atgādināja, ka blokāde vēl pastāv, ka ienaidnieks joprojām atrodas pie Ļeņingradas vārtiem un vispār — kara beigas vēl nav saredzamas. Taču izmocītā sirds — par spīti visam — nešaubīdamās ticēja, ka pats briesmīgākais jau ir aiz muguras, ka ļeņingradieši sagaidījuši iespēju atvilkt elpu, atgūties, uzkrāt spēkus.

Un pēkšņi Govorova runa un Jevstigņejeva paziņojums, kas tik ļoti sasaucās ar šo runu! Vasņecovam bija jāatgriežas nežēlīgajā īstenībā.

«Protams,» viņš sprieda, «tā nav nejaušība, ka Keitels uzturējies Ļeņingradas tuvumā. Vāciešiem nav laika prieka pēc braukāt ekskursijās. Viņi nav aizmirsuši sakāvi pie Maskavas. Tagad, kad viņus no Maskavas šķir nevis desmitiem, bet simtiem kilometru, diez vai Hitleram nāks prātā vēlreiz atkārtot uzbrukumu padomju galvaspilsētai. Turpretim pie Ļeņingradas ienaidnieks atrodas tajās pašās pozīcijās, kuras viņš sasniedza pagājušā gada septembrī. Tātad ...»

Tātad Govorovam bija taisnība.

Tātad tūkstošiem ļeņingradiešu atkal būs jāņem rokās lāpstas un kapļi, atkal jāmaisa betons, jāmūrē ķieģeļi, ienaidnieka šāviņu ugunī jābūvē jauni doti, jāierīko prettanku tumbas, jāizveido eskarpi.

... Pieņemamā istabā Vasņecovu gaidīja nepazīstams cilvēks. Iegrimis domās, Vasņecovs sākumā neatcerējās, ka agri no rīta viņam bija zvanījis kādas galvenās pārvaldes pārstāvis un neatlaidīgi lūdzis pieņemt.

Pēdējā laikā tautas komisariātu un visādu resoru pārstāvji aizvien biežāk ieradās Ļeņingradā. Tas bija pilnīgi saprotams: Ļeņingradā bija daudz uzņēmumu, un tie atradās dažādā pakļautībā. Bargajos blokādes rudens un ziemas mēnešos, kad sakarus ar Lielo zemi faktiski uzturēja tikai Smoļnijs, fabrikas, rūpnīcas un iestādes, kas darbu nebija pārtraukušas, visos jautājumos griezās vienīgi pie partijas apgabala vai pilsētas komitejas. Bet, jo labāk nokārtojās Lādogas trases izmantošana un regulārāka kļuva gaisa satiksme, jo vairāk nokārtojās arī uzņēmumu sakari ar tautas komisariātiem. Šo sakaru regulēšana un centrālajās iestādēs izskatāmo jautājumu risināšana bija viens no Kosigina pienākumiem. Vasņecovs bija gribējis nosūtīt pie viņa arī to cilvēku, kas no rīta piezvanīja, taču bija atcerējies, ka Valsts aizsardzības komitejas pilnvarotais aizbraucis uz Sjasas būvlaukumu, un piekritis šī maskavieša pieņemšanai pēc Kara padomes sēdes.

Tagad viņš bija ieradies.

— Es klausos, — Vasņecovs sacīja, apsēzdamies uz krēsla aiz rakstāmgalda un apmeklētājam norādīdams uz ādas atzveltņiem, kas bija nolikti priekšā pie galda. — Kādā sakarā esat ieradies?

— Gribu jums pasūdzēties, biedri Vasņecov, — viņš ātri nobēra.

Vasņecova skatiens pārslīdēja pāršķiramā kalendāra lapiņai, kur bija pierakstīts šī pamazā, ne vairāk kā četrdesmit gadus vecā, tatad samērā jaunā cilvēka uzvārds, vārds un tēva vārds.

— Kas tad jums ir par sūdzību, biedri Skvorcov? — Vasņecovs jautāja. — Tas, protams, ir joks, vai ne?

— Atkarībā no tā, ar kādu rezultātu no jums aiziešu. Kā es jau ziņoju, esmu no Cementa rūpniecības galvenās pārvaldes. Mums vajadzīga Ļeņingradas palīdzība.

— Es jūs īsti nesaprotu, — Vasņecovs paraustīja plecus.

— Jautājums ir vienkāršs — valstij vajadzīgs cements. Bet jums Kirova rajonā ir vesela cementrūpnīca. Protams, iekonservēta. Mēs lūdzam atdot mums daļu iekārtas.

— Kāpēc jūs nācāt pie manis? — Vasņecovs jautāja un izdzirda, ka viņa balsi negribot ieskanas neapmierinātība.

— Ļeņingradā taču nevar bez Smoļnija nekā iesākti — Skvorcovs noplātīja rokas. — Popkovs iespītējās ...

— Biedri Skvorcov, — Vasņecovs turpināja tai pašā īgnajā tonī, — saprotiet taču — Ļeņingrada atrodas blokādes lokā! Sagrauts simtiem māju un daudz starpstāvu pārsegumu. Mums pašiem ārkārtīgi trūkst gan cementa, gan ražošanas iekārtu ...

— To vien dzirdu: «Blokāde, blokāde!» — Skvorcovs noskaitās. — Jau tad, kad posos uz Ļeņingradu, mani baidīja: tur būs aukstums, bads, uz ielām līķi! ... Protams, es zinu, ka tas viss ir bijis. Bet tagad! ... Runāsim atklāti: kur tad ir šī blokāde?

— Kā — kur?! — Vasņecovs izsaucās. — Vai tad jūs nezināt...

— Zinu, visu zinu! — Skvorcovs viņu pārtrauca. ■— Arī to, ka vācieši atrodas sešus kilometrus no Kirova rūpnīcas. Taču pilsētā nekāda blokāde nav jūtama. Ielas tīrākas nekā Maskavā. Apgāde, cik vēroju, pilnīgi pieklājīga ...

Vasņecovs klusēja. Viņam ienāca prātā: «Šis cilvēks vai nu jokojas, vai grib tikai paglaimot. Taču joki te nav vietā, un jebkuri glaimi aizvaino... Bet varbūt ciemiņš no Lielās zemes tiešām nespēj iedomāties īsto Ļeņingra-das stāvokli?»

— Vai pat apšaudes jums nelika just, ka Ļeņingrada nav atbrīvojusies no blokādes? — Vasņecovs jautāja.

— Apšaudes? ... Tās, protams, ir. Tomēr tās nav jūs kavējušas Kirova rūpnīcā uzcelt jaunu mehānisko cehu. Tur strādā gan vara lietuve, gan jauna čugunlietuve. Stāvceplis ir kārtībā. Jūs vaicāsiet — kā es to zinu? Teiksiet — tas ir kara noslēpums? No manis taču, biedri Vas-ņecov, nekā nevar noslēpt. Es tik un tā zinu, ka jūs ražojat gan šāviņus, gan mīnas, gan lielgabalus. Remontējat tankus. Kāpēc gan tēlot nabagus!

Vasņecovu pat mazliet apmulsināja tāds apmeklētāja sparīgums.

Tiešām, februārī un martā Kirova rūpnīcā uzcēla jaunu mehānisko cehu. Atjaunoja lietuves. Tāpat arī citos uzņēmumos, kas ražoja karam vajadzīgu produkciju, šis tas bija izdarīts — tikai pēdējā mēnesī vien tie bija devuši frontei simt lielgabalu, gandrīz astoņsimt ložmetēju, vairāk nekā divsimt tūkstošus šāviņu un tikpat daudz mīnu. Arī kuģu būvētāji nebija stāvējuši dīkā — izremontēti divsimt divdesmit septiņi kuģi un trīssimt sešdesmit kuteru, no jauna uzbūvēti Lādogas ezera flotilei motorkuģi un metāla baržas. Tiesa, tas viss ir izdarits. Taču blokāde paliek blokāde. Vai šis brašulis no gaisa nokritis, vai?

Vasņecovs vērigi paraudzījās pretim sēdošā cilvēka acīs, cenzdamies pēc sejas izteiksmes noteikt, ko viņš patiesībā domā.

— Ko jūs uz mani tā skatāties, Sergej Afanasjevič? — Skvorcovs atkal pasmaidīja. — Cik es zinu, palīdzēt citiem ir veca ļeņingradiešu tradīcija. Piekrītat?

— Jā, šai ziņā es jums piekritu, — Vasņecovs teica, piecēlās no galda, apsēdās atzveltnī pretim Skvorcovam un brītiņu vērīgi lūkojās viņam acīs. Tad jautāja:

— Klausieties, Anton Grigorjevič, — vai . .. jūs esat partijas biedrs?

— Protams, — viņš atbildēja, joprojām smaidīdams.

— No trīsdesmit otrā gada. Vai neticat? Varbūt parādīt biedra karti?

— Nē, nē, nevajag! Es to nesaku tāpēc ... Es ... — Vasņecovs sāka runāt juceklīgi. — Es gribu, lai jūs atklāti ... kā pienākas' runāt komunistam ar komunistu ... Vai jums tiešām Ļeņingrada izskatās ... tāda?

— Kāda?... Ahā, es saprotu! — Skvorcovs atģidās.

— Jūs raugāties uz mani kā uz marsieti. Tad nē jau, Sergej Afanasjevič, es neesmu marsietis. Ja jūs pats esat mani aicinājis būt atklātam, tad nu nedusmojieties par manu atklātību. Man radies iespaids, ka jūsu rūpniecības darbinieki blokādi izmanto kā tādu aizsargvairogu. Man no malas labāk redzams. Protams, ir bijis viss — gan bads, gan aukstums, gan desmitiem tūkstošu nāves gadījumu. Bet pašreiz pie Filharmonijas izlikts paziņojums: atveram zāli pēc kapitālremonta! Ņevas prospektā jūrnieki lenc meitenes. Veikalos preces ir. Protams, pamaz. Bet vai tad Maskavā, jūs domājat, to ir daudz? ...

Vasņecovs nenolaida no neparastā sarunas biedra izbrīna pilnu skatienu. Viņā izraisīja derdzīgumu un sašutumu tas, ka šis cilvēks no Lielās zemes runā par Ļe-ņingradu kā par visparastāko pilsētu, ka, par Ļeņingra-das pārciestajām mokām tikai kaut ko dzirdējis, viņš atļaujas par tām izteikties it kā starp citu. Vasņecovam piemītošā blokādes laika psiholoģija protestēja pret to un prasīja Skvorcovu atsēdināt. Reizē tomēr arī pavisam citas, gluži pretējas jūtas pildīja Vasņecova sirdi — viņš priecājās, ka šis maskavietis licis viņam paraudzīties uz visu, kas notiek apkārt, ar jaunu, nepieradušu skatienu.

Vasņecovs būtu varējis daudz ko sacīt Skvorcovam. Paskaidrot, ka pilsēta vēl nav tikusi galā ar bada sekām, ka darba roku un būvmateriālu trūkuma dēļ — trūkst arī cementa — lēni noris dzīvojamo māju remonts un iekonservētā cementrūpnīca tiks laista darbā jau tuvākajās nedēļās; pastāstīt par savām rūpēm sakarā ar kanalizācijas un ūdensvada atjaunošanu — pagaidām bija izdevies ūdeni pievadīt tikai nedaudz vairāk kā trīs tūkstošiem māju; atgādināt, ka vācu aplenkuma lielgabalu bateriju ugunī katru dienu iet bojā desmitiem ļeņingradiešu.

Šai mirklī viņš atcerējās to, ko pavisam nesen bija dzirdējis Govorova kabinetā. «Kādas mājas? Kāds ūdensvads?» Vasņecovs nodomāja. «Rīt vai parīt pilsētas iedzīvotāji atkal būs jāmobilizē nocietinājumu būvdarbos!»

Viņš sadrūma un Skvorcovam dzedri jautāja:

— Ko jūs konkrēti lūdzat no mums?

Skvorcovs steidzīgi iebāza roku žaketes iekškabatā, izvilka no turienes papīra lapiņu, atlocīja to un sniedza Vasņecovam, teikdams:

— Te būs specifikācija.

Vasņecovs pavirši uzmeta skatienu papīram, nolika to uz galda un pieceldamies sacīja:

— Atstājiet! Es aprunāšos. Paskatīsimies, ko mēs varam līdzēt.

Arī Skvorcovs steigšus piecēlās un pieklājīgi pateicās:

— Paldies, biedri Vasņecov! Ar jūsu atļauju piezvanīšu rīt no rīta...

Palicis viens, Vasņecovs atgriezās pie galda. «Nē, nē!» viņš sev sacīja. «Nevajag ticēt šim cilvēkam! Ienaidnieks ir blakus, viss atjaunotais atkal var tikt sagrauts, līdz atpūtai cilvēkiem vēl tālu. Jādomā vienīgi par gaidāmajām kaujam. Vai tad drīkst ļauties jūsmai tikai tāpēc, ka

ļeņingradiešu sejas kļuvušas priecīgākās un spirgtākas? Nākotnē taču gaida jauni pārbaudījumi! ...»

Viņš palūkojās logā un pēkšņi sev vaicāja: «Kāpēc es to neatveru tāpat kā Govorovs?»

Vasņecovs piegāja pie loga un mēģināja to attaisīt. Taču aizlīmētais, ziemā sasalušais un pavasari piebriedušais rāmis nepadevās.

Viņš pasauca dežurējošo sekretāru un jautāja:

— Vai jums nav kalts?

— Kas? — sekretārs brīnījās.

— Nu, vismaz kāds nazis! Gribu atvērt logu...

XI

Agri no rīta Zvjagincevu pamodināja skaļš klauvējiens pie durvīm.

— Kas tur ir? — viņš samiegojies izsaucās un pacēlās uz elkoņa, lai paraudzītos, vai Koroļovs jau aizgājis.

Ivana Maksimoviča nebija, bet istabā stāvēja Saveļ-jevs.

— Biedri major, pēc jums prasa aizsardzības štābā. Pavēlēts ierasties, cik tik aši var. Tur sabraukusi priekšniecība ...

— Kas tā par priekšniecību? — Zvjagincevs drūmi jautāja, tomēr paņēma no krēsla atzveltnes blūzi.

Viņš ģērbās nesteigdamies. Pēdējās dienās Zvjagincevs visu darīja bez steigas, it kā snauzdams.

— Veicīgāk taču, biedri major! — Saveļjevs lūdzās. — Tur gaida divi ģenerāļi. Pēc jums es atjoņoju ar emku.

Zvjagincevs it kā nedzirdēja šos vārdus. Viņam tagad viss bija vienalga.

Nu jau vairākas dienas viņš cītīgi izvairījās no tikšanās ar Koroļovu. Viņš tīšām izdomāja sev kādu darbu, lai ierastos uz nakšņošanu vēlāk, kad Koroļovs jau gulēja. Bet pamodies pacēla galvu tikai tad, kad Koroļovs jau bija aizgājis uz cehu.

Arī pašreiz, vilkdams kājās zābakus, Zvjagincevs uz mirkli iedomājās: «Labi, ka šie ģenerāļi neieradās, kamēr Ivans Maksimovičs vēl nebija aizgājis.»

Beidzot viņš paņēma cepuri un devās kopā ar Saveļ-jevu augšā pa kāpnēm.

Arā stāvēja vasarīgās krāsās nokrāsota mašīna — zaļa ar pelēkiem plankumiem. «Tā nav rūpnīcas mašīna,» Zvjagincevs klusībā ievēroja; rūpnīcas mašīnas viņš pazina itin visas. Aiz mašīnas priekšējā stikla bija redzamas vairākas caurlaides visādās krāsās. Pie stūres sēdēja staršina. «Tātad,» Zvjagincevs nosprieda, «rūpnīcā tiešām ieradusies augsta priekšniecība.»

•— Vai drīkstu sēsties priekšā? — Saveļjevs čukstus jautāja, acīm redzami apmierināts ar ģenerāļu doto uzdevumu un vēl vairāk ar iespēju kādu kilometru vai pusotra kilometra nobraukt viņu emkā.

... Pie rūpnīcas aizsardzības štāba Zvjagincevs jau no tālienes ieraudzīja vairākus karavīrus. Tūlīt iedarbojās kadru virsnieka reflekss — majors steidzīgi uzlika cepuri un aizpogāja mētelim visas pogas.

Mašīna apstājās kādus četrus metrus no priekšniecības. Vienu ģenerāli — 42. armijas pavēlnieku Nikolajevu — Zvjagincevs pazina tūlīt. Otrs ģenerālis, kas bija augumā nedaudz garāks par vidēju, ar mazliet uzblīdušu seju un īsi apgrieztām ūsām, nebija viņam pazīstams. Šim nepazīstamajam ģenerālim aiz muguras slējās kalsnais pulkveža Bičevska augums. Turpat bija arī rūpnīcas direktors Dlugačs un partijas komitejas sekretārs Aleksejenko.

Zvjagincevs strauji pielika roku pie cepures naga un, tā kā ģenerālim ar Ūsiņām bija augstāka — ģenerālleitnanta dienesta pakāpe, stādījās priekšā viņam.

— Čik ilgi jūs jāgaida, major? — tas īgni noburkšķēja.

Zvjagincevs nekā neatbildēja, tikai izstiepa rokas gar

sāniem. Šai mirklī draudzīgi ierunājās Bičevskis:

— Sveicināts, biedri major! Pavēlnieks grib apskatīt rūpnīcas teritorijā izbūvētos nocietinājumus. — Tad, pagriezies pret ģenerālleitnantu, viņš raksturoja Zvjagin-cevu: — Kadru komandieris. Dienējis mūsu kara apgabala, vēlāk — frontes štābā. Piedalījies kaujās pie Lugas un Volhovas.

— Kāpēc jūs slaistāties te, rūpnīcā, ja esat kaujiniecisks komandieris? — ģenerālis vaicāja joprojām tikpat īgns.

Lai gan Bičevskis bija ģenerāli saucis par pavēlnieku, Zvjagincevs nespēja saprast, ar ko viņam ir darīšana. Viņš zināja, ka fronti komandē ģenerālis Hozins, ko viņš bija redzējis ne vienreiz vien. Tas gan būtībā nekā ne-

mainīja. Spiezdams rokas pie sāniem, Zvjagincevs skaidri un pārliecīgi skaļi atbildēja:

— Es te neslaistos, biedri ģenerālleitnant, bet izpildu pavēli. Esmu komandēts uz rūpnīcu būvēt nocietinājumus.

— Nu tad rādiet, ko jūs te esat sabūvējis, — ģenerālis īgni turpināja un, pagriezies pret Nikolajevu, pusbalsī piebilda: — Ceru, ka vismaz te nebūs tāda putra kā pie jums priekšējās pozīcijās.

Zvjagincevs intuitīvi juta, ka ģenerālleitnanta neapmierinātības cēlonis ir nevis viņš, bet kaut kas cits, kāds notikums pirms priekšniecības ierašanās rūpnīcā.

Nikolajevu ģenerālleitnants tūlīt atlaida, bet pārējiem pateica tikai vienu vienīgu vārdu:

— Ejam!

— Te, Leonīd Aleksandrovič, nevis jāiet, bet jābrauc, — ierunājās Dlugačs. — Rūpnīcas teritorija atbilst vidēja lieluma pilsētas platībai.

— Nu tad sakāpt mašīnās! — ģenerālis gandrīz vai komandēja.

Zvjagincevs nokļuva pirmajā mašīnā, turpat, kur sēdēja Bičevskis. Otrā mašīnā kopā ar ģenerāli brauca Dlugačs un Aleksejenko. Trešajā emkā — ģenerāļa adjutants un divi automātisti.

Ceļā Bičevskis pastāstīja Zvjagincevam, ka Ļeņingra-das un Volhovas fronte tagad apvienotas un jauno fronti komandē Hozins, bet to karaspēku, kas cīnās blokādes loka iekšpusē, ieradies komandēt šis pats ģenerālis, uzvārdā Govorovs. Viņš nupat apskatījis 42. armijas priekšējās pozīcijas Forela slimnīcas rajonā un izteicis ārkārtīgu neapmierinātību ar turienes inženiertehnisko būvju stāvokli.

— Vai viņš kliedza? — Zvjagincevs līdzjūtīgi jautāja.

— Nē»ē. Viņš nekliedz, viņš... kremt, — pulkvedis skumīgi atbildēja.

Bičevska atklātība, runājot par jauno pavēlnieku, liecināja gan par uzticēšanos bijušajam dienesta biedram, gan par to, ka pašam inženiertehniskā karaspēka priekšniekam arī kaut kas lēcies. Zvjagincevs nejuta sirdsapziņas pārmetumus par sava darba kvalitāti, tomēr — drošs paliek drošs — sagatavojās visļaunākajam.

Stundas divas viņš pavēlnieku vadāja no objekta uz

objektu. Pāris soju no viņiem gāja Bičevskis, mazliet tālāk — Dlugačs un Aleksej enko.

Pavēlnieks klusēdams apskatīja dotus, nokāpa tranšejās, piemērīja pie sava auguma ierakumu dziļumu, ar dūri uzsita pa dēju apšuvumu, pārbaudīdams tā stiprību. Tikai kādā satiksmes ejā, ieraudzījis, ka pa baļķu starpām sūcas sniega ūdens, izmeta vārdu:

— Aizdrīvēt!

Kad visi jau bija atgriezušies pie mašīnām, Govorovs it kā negribīgi noburkšķēja:

— Var iztikt. Pateicos.

Viņi sasēdās mašīnās, tāpat kā bija sēdējuši, šurp braucot, un Bičevskis ilgi kratīja Zvjagincevam roku, apsveikdams viņu tāpēc, ka viņš nebija sagādājis nepatikšanas ne Bičevskim, ne pats sev.

Pie aizsardzības štāba atkal visi izkāpa no mašīnām. Zvjagincevs nostājās mazliet nomaļus un vēroja, kā pavēlnieks atvadās no Dlugača un Aleksej enko. Govorovs pats pienāca viņam klāt. Zvjagincevs pielika plaukstu pie cepures naga.

— Par agru, — pavēlnieks norūca. — No jums es pagaidām neatvados. Gribu parunāt.. .

Zjvagincevs nolaida roku. Viņam bija vienalga, vai pavēlnieks ar viņu runās vai ne. Nekas taču nemainīsies. Nekas! ...

Bija pagājuši gandrīz pieci mēneši kopš Zvjaginceva ierašanās Kirova rūpnīcā. Pa visu šo laiku viņš tikai divas reizes bija redzējis Veru. Tam bija grūti ticēt, tomēr tā tas bija. Viņi dzīvoja vienā pilsētā un miera laikā būtu varējuši tikties gandriz vai katru dienu — ceļš no Kirova rūpnīcas līdz hospitālim tramvajā būtu ildzis, augstākais, četrdesmit piecas minūtes. Taču tagad par tramvajiem un trolejbusiem atgādināja vienīgi saraustīto vadu gali, kas šūpojās vējā.

Galvenais šķērslis tomēr bija aukstums un grūtais darbs. Trūcīgās aizmugures uztura normas jau bija ietekmējušas Zvjaginceva fiziskos spēkus. Vēlu vakarā atgriezdamies istabiņā, kur mitinājās kopā ar Ivanu Maksimo-viču Koroļovu, viņš tikko turējās kājās. Ne vienmēr pietika spēka pat iekurināt krāsni. Bieži vien Zvjagincevs neizģērbies iekrita gultā un apsedzās ar puskažoku, pārvilkdams to pāri galvai.

No noguruma viņš ilgi nespēja aizmigt un tramīgi klausījās dobjajos šāviņu sprādzienos. Katrreiz viņam likās, ka tā ir nevis kārtējā apšaude, bet gan vācu artilērijas sagatavošanās uguns pirms uzbrukuma.

Taču Zvjagincevs nenomierinājās arī tad, kad bija pārliecinājies, ka tā ir tikai teroristiska aplenktās pilsētas apšaude. Mācās virsū domas par Veru — kādā no šīm apšaudēm viņa var iet bojā.

Tagadējās Zvjaginceva jūtas pret Veru nebija līdzīgas viņa jūtām pirms kara, tāpat arī vēlākajām jūtām — mokošai vienpusīgas mīlestības izjūtai, kas viņu pārņēma pēc tās tikšanās mežā, kad Zvjagincevs nosprieda: viņš pats Verai nav svarīgs un vajadzīgs, par sastapšanos viņa priecājas tikai tāpēc, ka dabūjusi zināt, kur atrodas Anatolijs . ..

Zvjagincevs nekā nebija Verai par viņu jautājis — ne toreiz, ne arī vēlāk. Vai nu Vaļicka traģiskā nāve bija Zvjagincevu kaut kādi samierinājusi ar viņa dēlu, vai arī cita iemesla dēl — viņš intuitīvi juta, ka cilvēks, kas stāvēja starp viņu un Veru, bez pēdām izgaisis no viņas sirds. Citādi Vera nebūtu ar viņu runājusi par sevi tik atklāti, rūgti un nesaudzīgi.

Tobrīd Zvjagincevs juta, ka ir Verai vajadzīgs, ka viņš ir vienīgais viņai tuvais cilvēks, ja neskaita tēvu.

Lai Veru mīlētu, Zvjagincevam nevajadzēja katrā ziņā atrasties viņai līdzās. Pietika jau ar to, ka viņa ir dzīva. Ikvienu artilērijas šāviņa sprādzienu, kas bija dzirdams tālumā pilsētas pusē, viņš sajuta kā vesera sitienu pa sirdi.

Beidzot Zvjagincevs neizturēja šos sitienus, kas atkārtojās diendienā. Rūpnīcas aizsardzības štābā pateicis, ka viņam jāaizbrauc uz Pilsētas iekšējās aizsardzības pārvaldi, viņš vakarā gan kājām, gan nejaušās mašīnās aizkļuva līdz pilsētas otrai malai.

Pagājušajā reizē Vera bija viņu sagaidījusi pie hospitāļa vārtiem. Tagad Zvjagincevam bija jāšķērso piesni-dzis pagalms, jāuzkāpj uz akmens lieveņa un pašā hospitālī jājautā, kā viņš varētu satikt Veru.

Zvjagincevs iegāja tukšā gaitenī, ko apgaismoja vienīgi šaudīgās kvēpeņu liesmas, un devās uz tā otru galu, cerēdams, ka viņam gadīsies kādu sastapt. Zvjagincevs nebija maldījies — viņš vēl nebija aizgājis pa gaiteni līdz pusei, kad atvērās kādas palātas durvis un pa tām

iznāca cilvēks ar kruķiem. Viena biezās pidžamas bikšu stara bija uzlocīta uz augšu un piesprausta ar adatu apmēram tur, kur vajadzēja būt celim.

— Ei, biedri! — Zvjagincevs izsaucās un pats nobijās no savas balss: tik dobji tā atbalsojās tukšajā gaitenī.

Cilvēks ar kruķiem neveikli pagriezās. Zvjagincevs piegāja viņam tuvāk un ieraudzīja, ka viņš vēl ir ļoti jauns, gandrīz zēns, un ka uz krūtīm no pidžamas apakšas ir izlīdis jūrnieka krekla trīsstūris.

Pirmajā mirklī Zvjagincevs juta skaudru žēlumu pret šo puisi, kam lemts visu droši vien vēl garo mūžu no kruķiem vairs nešķirties. Taču, nevēlēdamies sāpīgi aizskart jaunā invalīda sirdi, Zvjagincevs pārspīlēti možā balsī teica:

— Paklau, jūrniek, vai nezini, kur es varētu te meklēt Veru Koroļovu? Feldšeri...

Puisis ar vērīgu skatienu nopētīja Zvjagincevu no galvas līdz papēžiem un, nesaskatījis atšķirības zīmes, ko aizsedza puskažoka apkakle, acīmredzot nosprieda neapgrūtināt sevi ar diplomātisku runas veidu.

— Kāpēc viņa tev vajadzīga?

Zvjagincevs pēc pieredzes zinaja, ka ievainotie, kas sāk atveseļoties, it īpaši pēc smagiem ievainojumiem, parasti kādu laiku jūtas brīvi no subordinācijas. Sākt strīdu ar šo daudz cietušo puisi viņam negribējās. Viņš pavisam draudzīgi sacīja:

— Redz, draugs, viņa ir mana sena paziņa.

Zvjagincevam par brīnumu, šie vārdi puisi saniknoja.

— Tu esi ieradies karaspēka daļā, nevis komunālā dzīvoklī. Prasi hospitāļa priekšniekam vai komisāram!

Pateicis to, ievainotais ar pūlēm pagriezās un devās tālāk, skaļi klaudzinādams ar kruķiem.

— Bet kur tad viņus meklēt — priekšnieku vai komisāru? —; Zvjagincevs apjucis steidzīgi jautāja aizejošajam puisim.

— Priekšnieku varēsi meklēt tai pasaulē, — puisis nepagriezies atbildēja, — bet komisārs... — Viņš uz mirkli apklusa, it kā pārdomādams, vai ir vērts ko teikt, un tomēr noburkšķēja: — Otrā stāvā, pa labi.

Zvjagincevs paraustīja plecus, nesaprazdams, kāpēc viņš tā saniknojis šo jūrnieku ar vienu kāju, un saka lēnām iet uz priekšu, lai atrastu kāpnes uz augšējiem stāviem.

Otrā stāvā viņa skatienam pavērās tāds pats garš un tikpat vāji apgaismots gaitenis, kāds bija apakšējā stāvā. Ari šeit visas durvis bija cieši aizvērtas, tikai pa vienām lauzās ārā šaura gaismas svītra. Pie šīm durvīm tad arī bija plāksnīte ar uzrakstu «Komisārs».

Zvjagincevs pēkšņi atcerējās, ka pagājušajā reizē, kad viņš steidzināja Veru drīzāk sēsties mašīnā, lai nenovēlotu koncertu, viņa bija teikusi, ka jāatprasās komisāram. «Neko darīt,» Zvjagincevs tagad nodomāja, «jaunākajā gadījumā viņam atgādināšu, ka es esmu tas pats . . .»

Un viņš atvēra durvis.

Pie rakstāmgalda sēdēja neliela auguma cilvēks platiem pleciem, mugurā puskažoks ar saceltu apkakli, bet galva kaila, un, zemu noliecies, kaut ko rakstīja mirgojošas kvēpenes gaismā. Pie galda bija piesliets spieķis.

Kvēpene apgaismoja vienīgi šī cilvēka lielo galvu, pareizāk sakot, viņa pakausi un vēl bronzas tintnīcu uz galda. Blakus pie sienas baltoja rūpīgi pārklāta gulta.

— Biedri komisār... — Zvjagincevs iesāka, bet tai mirklī, kad cilvēks pacēla lielo galvu, Zvjagincevam šķita, ka sākušas rādīties halucinācijas. Piemiedzis un alkal atvēris acis, viņš jautāja, joprojām neticēdams pats sev: — Pastuhov ... tas esi tu?!

Pastuhovs, neizlaizdams no pirkstiem zīmuli, centās saskatīt Zvjaginceva seju, kas joprojām atradās pustumsā. Tad lēnām piecēlās, paķēra spieķi un, uz tā balstīdamies, paspēra soli uz priekšu.

— Zvjagincevs? Majors! Tas esi tu vai tavs gars?!

. . . Vismaz stundu viņi sēdēja blakām gultā, iztaujādami viens otru. Šai stundā Zvjagincevam atkal cita pēc citas atmiņā pavīdēja pagātnes ainas: Sredņaja Rogatka, Lugas pozīcijas, pirmā kauja, ievainojums, baismās gaidas mežā, pa kuru klīda vācieši...

Zvjagincevs skumji pasmaidīja.

— Kāpēc tā smaidi, major? — Pastuhovs vaicāja.

— Atminējos, kā tu man lasīji morāli. Tur, Lugā. Kad es melos virsū kādam no tiem, kas atkāpās. Vai atceries? Es toreiz teicu, ka tādu dēļ, kāds ir viņš, jāmīnē ceļi, kas ved uz aizmuguri. Atceries?

t— Atceros, — Pastuhovs pamāja ar galvu.

— Tas taču bija kādus simt kilometrus no Ļeņingra-das ... Ko nu — vairāk!

— Un tad?

— Tagad mēs abi sēžam pašā Ļeņingradā izsalkuši un i nosaluši, bet vācietis ir tepat mums blakus.

— Vai tu runā nopietni?

Zvjagincevs uzmanīgi pavērās Pastuhovam acīs, kas bija kļuvušas vērīgas, un steidzās viņu nomierināt.

— Nē, mans draugs, es labi saprotu — tas, ko mēs ļ esam pārdzīvojuši un pārcietuši, nav bijis veltīgs. Ne mūsu Luga, ne tava Ņevskaja Dubrovka, ne mana Vol- ; hova — nekas nav bijis veltīgs. Un, lai gan neesam piemi- i nēti ziņojumā par vāciešu sagrāvi pie Maskavas, arī mēs' j esam tajā piedalījušies. Bet cik daudz kilometru vēl jādzen vācieši atpakaļ!

— Kā tu rēķini — vai līdz robežai?

— Kā tad citādi!

— Daži rēķina — tikai līdz savai mājai. Ja nu mājas vairs nav... tad līdz bērzam, kas pazīstams kopš bērnu dienām.

— Bet kā tu rēķini?

— Līdz uzvarai.

— Līdz uzvarai... — Zvjagincevs domīgi atkārtoja.

— Fašisti jādragā tik ilgi, kamēr būs iegūta uzvara, — tas nav apstrīdams, tur nav ko spriedelēt. Bet kādu tu iedomājies mūsu uzvaru?

— Dīvains jautājums! — Pastuhovs paraustīja plecus.

— Uzvara nozīmē pilnīgu fašisma sagrāvi. Paša viņu čūsku midzenī sadot tā, lai vairs neceļas.

— Arī tas ir pareizi. Tikai — vai tev neliekas, komisār, ka pašreiz cilvēkiem uzvaras jēdziens ir saistīts ne tikai ar šo... visiem kopīgo vien? Bet arīdzan ar kaut ko citu, personisku?

— Nesaprotu.

— Kā lai to paskaidro ... Viss, par ko cilvēks sapņojis un ko izjaucis karš, katrā ziņā atgriezīsies... vai piepildīsies. Piepildīsies.— tā būs pareizāk.

— Bez uzvaras nekas nepiepildīsies.

— Protams, ne! Taču pati uzvara kļūst par kaut ko... personisku, vai. Vismaz man tā ir. Un, esmu pārliecināts, arī tev, tāpat Surovcevam .. . Starp citu — vai tu kaut ko zini par Surovcevu?

— Pēc ievainošanas «pleķītī» neesmu viņu redzējis.

— Ak tu tāds, un tas vēl esot komisārs! Surovcevs pēc ievainošanas gulējis šai pašā hospitālī.

— Tas nevar būt! — Pastuhovs izsaucās, — Kur viņš ir pašreiz?

— Pašreiz... — Zvjagincevs sastomījās. Viņam negribējās stāstīt Pastuhovam par to baismo darbu, kāds lemts Surovcevam. — Vārdu sakot, viņš ir Ļeņingradā, — Zvjagincevs pabeidza. — Kādā karaspēka dajā.

— Kā tu visu to zini?

— Vera pastāstīja.

— Vera? — Pastuhovs jautāja. — Koro]ova, vai? Tad arī viņu tu pazīsti? Pag... Viņa te reiz man atprasījās, sak, paziņa atbraucis no frontes... Vai tikai tas nebiji tu?

— Es, vecāko politisko vadītāj, es.

— Pag, — Pastuhovs pārsteigts turpināja. — Atceros, mums mežā bija saruna par komisāra meitu, kas nokļuvusi pie vāciešiem ... Vai viņa?

— Tā pati, Pastuhov.

— Nu tad pēdējais jautājums: kas viņa tev tagad ir? Bez... īpašām detaļām ... Vai sieva?

Zvjagincevs klusēja. Viņš saprata, ka Pastuhovs nerunā, tā teikt, par formālo pusi, tikai noskaidro sava cīņas biedra un Veras tuvības pakāpi. Ko lai atbild? Visu izstāstīt būtu pārāk gari. Un nav arī iespējams vārdos izsacīt to, kas viņu saista ar Veru. It īpaši pašreiz...

Zvjagincevs it kā no malas dzirdēja savu atbildi:

— Sieva.

To pateicis, viņš saprata, ka šī atbilde tūlīt jāatsauc, jāpaskaidro, ka... tas domāts citādi. Taču tāds skaidrojums pašreiz būtu izklausījies muļķīgs.

Tikai pasacījis vārdu «sieva», Zvjagincevs saprata, cik aplamā, divdomigā stāvoklī viņš nostādījis Veru. Pastuhovs, protams, atradīs gadījumu, lai par to aprunātos ar Veru. Un Verai būs jāsarkst, jāliedzas. Zvjagincevs viņas acis kļūs par nožēlojamu lielībnieku .. .

Tomēr viņam trūka spēka ņemt atpakaļ vārdu, kas negribot bija pasprucis pār lūpām.

— Vai Vera pašreiz ir te? — Zvjagincevs jautāja.

Pastuhovs atbildēja tikai pēc brītiņa.

— Tā . .. — viņš skaļi domāja. — Tagad es saprotu to personisko. Man jau sāka likties — majors kļuvis par filozofu... Vera ir te, ej! Atrodas augšā, savā istabiņā. Un raud.

— Raud? — Zvjagincevs jautāja bažīgs un pārsteigts.

— Jā, mums ir bēdas, major. Pagājušajā naktī nomira hospitāļa priekšnieks Osmiņins.

«Ar ko viņš slimoja?» Zvjagincevs gribēja vaicāt, taču laikā noturējās: viņš jau pietiekami ilgi atradās blokādes lokā, un uzdot tādus jautājumus viņam nepiederējās.

— Ej nu, ej pie viņas! — Pastuhovs steidzināja.

— Bet... es nezinu, kur viņu atrast, — Zvjagincevs apjucis teica. — Es taču nekad te neesmu bijis.

— Pie manis ceļu atradi, pie viņas atradīsi vēl jo drīzāk.

— Es taču ari pie tevis nokļuvu tikai gadījuma pēc. Gaitenī satiku kādu puisi. Bez kājas, ar kruķiem. Es viņam jautāju par Koroļovu, bet viņš man īgni atcirta un sūtīja pie tevis pēc atļaujas.

— Ahā, tas ir Sergušins! . — Pastuhovs sarauca pieri. — Smags gadījums ar šo puisi, tik tikko izvilkām.

— Viņš Veru pazīst?

— Hospitālī visi viņu pazīst. Bet to puisi viņa dabūja uz kājām. Pareizāk sakot — uz kājas, — viņš izlaboja, skumji pasmaidīdams. — Tagad viņš Veru uzskata it kā par savu īpašumu.

— Iemīlējies?

— Tad nē jau, nekļūsti greizsirdīgs!... Parastā slimniekam raksturīgā psiholoģija. Pazīsti tādu?

— Jā. Pats novārtījos pa gultu vairāk nekā mēnesi.

— Tā, redzi. Bet pie Veras ceļš ir tāds: pa kāpnēm uzkāpsi līdz pašai augšai un atdursies taisni pret viņas durvīm. Varbūt tevi pavadīt?

— Atradīšu tāpat.

— Vai paliksi nakšņot?

— Ko?!

— Es prasu, vai līdz rītam būsi te.

Pastuhovs par to vaicāja tā, it kā tas būtu kaut kas pats par sevi saprotams.

— Nē, — Zvjagincevs atbildēja, Pastuhovā neskatīdamies, — neērti.

— Kāpēc? — Pastuhovs brīnījās. — Neērti nakti pavadīt kopā ar sievu? Vārdu sakot, es atļauju. Izmantoju savu komisāra varu.

— Ar tavu varu te nepietiek, vecāko politisko vadītāj, — Zvjagincevs sacīja. — Es tevi mānīju: Vera nav mana sieva. Pagaidām nav.

— It kā es nezinātu, ka tu mani mānīji, — Pastuhovs pasmīnēja.

— Kāpēc tad tu...

— Kāpēc, kāpēc... Tevi es pazīstu. Viņu arī. Man ar to pietiek. Tagad ej!

... Zvjagincevs palika pie viņas līdz vēlai naktij. Viņi nerunāja ne par sevi, ne par savu nākotni. Tāpat kā pie Pastuhova, arī šeit saruna sākās ar atmiņām. Pagātnē viņi it kā meklēja viens otru.

Viņi atcerējās viesības, ko bija sarīkojis Pāvels Mak-simovičs Korojovs pēc pabeigtās Somijas kampaņas. Tur Zvjagincevs pirmoreiz satikās ar Veru. Tagad viņi ilgi strīdējās, kas ar ko bija dejojis tai vakarā. Pēc tam viņi soli pa solim atcerējās ceļunoĻiteinija prospekta līdz Nar-vas vārtu rajonam, pareizāk sakot, to ceļa daļu, ko, izlēkuši no autobusa, viņi nogāja kājām. .. Atcerējās, kā naktī viņi sēdēja skvērā, kad Zvjagincevs pirmoreiz pieskārās Veras rokai, bet pēc tam savu plato plaukstu uzlika uz viņas mazajiem pirkstiem, it kā tos sildīdams, lai gan nepavisam nebija auksts — tuvojās pavasaris Taču Vera neatrāva roku, bet izlikās, ka, domās iegrimusi, nemaz nemana Zvjaginceva pieskārienu.

Tālāk viņu atmiņas traucēja karš. It kā iepriekš vienojušies, viņi vairījās karu minēt, runāja tā, it kā kara nemaz nebūtu. Taču tas bija turpat blakus — trīsēja kvēpenes liesmā, plēnēja dziestošajā skārda krāsniņā, dvašoja aukstumā, kas plūda no ziemā caurcaurēm izsalušajām mūra sienām. Šķita, ar karu piesātināts pat gaiss mazajā istabiņā, kur viņi centās kaut brīdi sasildīties atmiņās.

Galu galā karš valdonīgi ielauzās viņu sarunā.

Ieraudzījis uz naktsskapīša kladi, Zvjagincevs jautāja, vai tā Verai saglabājusies no skolas laikiem. Un izdzirda atbildi, ka tā esot dienasgrāmata — hospitāļa priekšnieka Osmiņina slimības vēsture, kuru līdz vakardienai viņš pats diktējis Verai.

Vera atvēra kladi, pielika to tuvāk kvēpenei un izlasīja pēdējo ierakstu:

«Nav nekādu vēlēšanos. Viss labi. Un ļoti viegli.»

Izlasīja un, tik tikko valdīdama asaras, teica:

— Nakti viņš nomira.

Zvjagincevs vaicāja, kāpēc Osmiņins to visu diktēja, un Vera paskaidroja: pieraksts jānosūta uz Erismaņa klīnisko slimnīcu. Tā viņš noteicis jau sen pirms nāves.

Vēlāk Vera pēkšņi izvilka no gultas apakšas čemodāniņu, atvēra to un izņēma zīmējumu. Zvjagincevs sākumā nesaprata, ka tas ir viens no tiem diviem zīmējumiem, ko Vera viņa klātbūtnē bija paņēmusi no Vajicka rakstāmgalda. Tagad, sniegdama zīmējumu Zvjagincevam, viņa sacija:

— Ņem to, Aļoša, un nogādā Smojnijā! Man nerodas neviens izdevīgs gadījums, bet pasts... Pats zini, kas tagad notiek ar mūsu pastu. Nogādā gan, viss kas var gadīties.

Zvjagincevs bažīgi paraudzījās Verā: ko viņa ar to domā? Vai apšaudi?

Vera centās viņu nomierināt. Vāri pasmaidījusi, viņa teica:

— Nē, nē, ar mani nekas nenotiks. Es izdzīvošu. Esmu devusi sev solījumu palikt dzīva. Bet papīra lapu nogādā Smoļnijā. Vai tu pazīsti šo Vasņecovu?

— Jā. Esmu ticies pirms kara. Un arī kara laikā.

— Tad uzraksti viņam, ka Fjodors Vasijjevičs ir miris. Droši vien viņi bija pazīstami, ja Fjodors Vasijjevičs tā rakstījis.

— Labi, — Zvjagincevs sacīja, ielika zīmējumu planšetē un tūlīt ievaicājās: — Kur ir otrs zīmējums?

— Pie manis, — Vera atbildēja,

— Atdod to man! Uzdāvini!

— Kāpēc?

— Tā esi tu. Tur ir tava seja, — Zvjagincevs teica pārliecības pilnā balsī. — Man nekad nav bijis tavas ģīmetnes... Mēs reti tiekamies. Bet tad tu būsi kopā ar mani. Vienmēr.

Ja Zvjagincevam būtu lūgts pārstāstīt, par ko vēl viņi tonakt runāja, viņš to nebūtu spējis. Viņš atcerējās tikai to, ka, neilgi pirms rītausmas iedams ārā no hospitāja. bija jutis tādu laimi, kādu nebija varējis iedomāties ne miera laikā, kur nu vēl šajos briesmīgajos kara mēnešos.

Viņš zināja vienīgi to, ka nekas nespēs izšķirt viņu un Veru — ne cilvēki, ne karš.

Taču viņš maldījās.

Notika tā.

Pār Ļeņingradu mirdzēja pavasara saule. Desmitiem tūkstošu cilvēku bija izgājuši ielās — ar lāpstām, kapļiem un laužņiem,

Darbs bija priecīgs un reizē baisms. Baisms tāpēc, ka zem sniega un ledus bija paslēptas ne tikai ietves un ielu segums, bet ari tie, kurus nāve bija pārsteigusi uz ielas.

Tomēr cilvēki, lauzdami ledu, jutās tā, it kā viņi sarautu nolādētās blokādes važas.

Gandrīz trīs nedēļas — no 27. marta līdz 17. aprīlim — ilga šis uzbrukums ledainajām kupenām, kas apmēram piecus mēnešus bija pilsētu cieši turējušas savās aukstajās skavās.

Tad pienāca diena, kad Streiku ielā piimoreiz nošķinda tramvaja signāls. Tramvaja vadītājs zvanīja gandrīz bez mitas, lai gan uz sliedēm neviena nebija. Cilvēki stāvēja uz ietvēm, sarkano vagonu sagaidīdami un pavadīdami ar smaidu. Šķita, ka tramvajs atgriezies no tās gaišās, saulainās pasaules, no kuras viņi tik sen bija šķirti...

Jau ar pirmo tramvaju Zvjagincevs devās uz Viborgas pusi. Sirds bija prieka pilna par gaidāmo tikšanos ar Veru. Viņš iztēlojās, kā viņi izies no hospitāļa un kopā pastaigās pa mitro, vēl nenožuvušo un spīdīgo ietvi. Tas viņam šķita augstākais apbalvojums par visiem pārbaudījumiem, kas viņu bija piemeklējuši.

Ar tramvaju, protams, līdz hospitālim viņš netika. Tramvajiem vēl bija saīsināti maršruti, un tie brauca tikai pa dažām ielām. Lielāko daļu ceļa Zvjagincevs atkal veica nejaušās mašīnās un kājām. Iet pa tīrajām ielām, kas atgādināja pirmskara laikus, bija baudījums.

Zvjagincevs aizvien vairāk tuvojās tai šķērsieliņai, kui atradās hospitālis. Bija atlicis vēl viens pagrieziens. Un tad viņš juta, ka sažņaudzas sirds. Viņš vēl nesaprata pēkšņā nemiera cēloni, varbūt tas uzvēdīja kopā ar deguma un drumslās sadauzītu ķieģeļu smaku, vārdu sakot, ar to pašu smaku, kas nāk līdzi gruvešiem un nāvei.

Tagad Zvjagincevs vairs negāja, bet skrēja... Skrēja, pats to nemanīdams, briesmīgas priekšnojautas pārņemts ...

Beidzot viņš ieraudzīja to, ko nespēs aizmirst nekad; hospitāļa vietā bija bezveidīgas drupas. Virs drupām vijās tievas dūmu strūkliņas, un viegls pavasara vējš trauca nost no ķieģeļu šķembām asinssarkanus putekļus.

Drupas bija aplenkuši pretgaisa aizsardzības vienības locekļi. Ģērbušies ar kaļķiem notrieptos vateņos, viņi klusēdami stāvēja divus trīs metrus cits no cita.

Pats nekā neapzinādamies, Zvjagincevs metās uz turieni — uz drupām, bet apsargātāju ķēde saslēdzās, aizšķērsodama viņam ceļu.

— Tur nedrīkst iet, biedri major! — sauca viens no viņiem, jauns, gaišmatains puisis ar pakausī atbīdītu ausaini, ko jau bija laiks apmainīt pret žokejcepuri.

— Mierā! — Zvjagincevs mežonīgi iekliedzās un, neapzinādamies, ko dara, satvēra vienības locekli pie pleciem, gribēdams viņu pagrūst sāņus.

Taču Zvjagincevu jau cieši turēja no visām pusēm.

— Biedri major, atjēdzieties! — pārmetoši sacīja tas pats gaišmatis, atbrivodamies no viņa rokām. — Jūs taču esat karavīrs! Jums jāievēro disciplīna!

Zvjagincevs gļēvi nolaida rokas un, nekā neapjēgdams, dažus mirkļus raudzījās milzīgajā, kūpošajā, pavasara saules apspīdētajā drupu kaudzē. Beidzot viņš jautāja:

— Kad?

— Vakar vakarā, — viņam atbildēja. — Divas tonnīgās te nometa vienu pēc otras.

— Bet cilvēki, cilvēki?! — Zvjagincevs atkal briesmīgi iekliedzās.

— Ko tad nu cilvēki... — viņam atbildēja tas pats gaišmatis. — Visu nakti rakņājāmies drupās. Tikai dzīvo atradās maz... Te taču bija hospitālis, ievainotie gulēja gultās...

Zvjagincevs atkal metās uz priekšu, un atkal viņu satvēra vairākas rokas.

— Biedri major! — šoreiz vienības loceklis viņu uzrunāja bargi. — Ir pavēle nevienu nelaist. Tur var būt mīna ar laika degli...

— Kāda mīna? Ko jūs runājat blēņas! — Zvjagincevs pārskaities bļāva. — Jūs taču pats teicāt, ka mestas avio-bumbas!

— Varbūt palikušas kādas neizsprāgušas bumbas. Un viņš taču met arī mīnas... Vārdu sakot, pavēlēts drupas aplenkt un nevienu tur nelaist.

To Zvjagincevs vairs pat nedzirdēja. Kājas tagad bija kā pie zemes pieaugušas, un viss ķermenis — it kā sastindzis. Vienīgi saprāts vēl drudžaini darbojās. Viņš domāja:

«Tas notika vakarā... Tātad viņa jau bija palātas atstājusi un uzgājusi savā istabiņā. Tur, ceturtajā stāvā. Tai mazajā istabiņā. Tad izdzirda grāvienu... Bet varbūt neizdzirda nekā... Domājams, ka izglābās tikai tie, kas atradās apakšā, pirmajā stāvā... Lai gan nez vai arī viņi izglābās. Divas tonnu smagas bumbas! Divi tūkstoši kilogramu sprāgstvielas — uz vienu mērķi, uz vienu māju! Tiesa, māja bija liela un stipra, Taču divas bumbas uz vienu mērķi...»

Nedzirdēdams pats savu balsi, viņš jautāja:

— Uz kurieni aizveda dzīvos?

— Kas to lai zina, biedri major! — skanēja atbilde. — Te sabrauca ātrā palīdzība no visas pilsētas. Protams, izvadāja pa hospitāļiem. Tikai maz bija to dzīvo.

— Varbūt... ir palikuši tur? — Zvjagincevs vaicāja, no sāniem pavērdamies uz drupām.

— Ja arī kāds ir palicis, tad nu viņam tik un tā... brāļu kapi...

Zvjaginceva domas tagad drudžaini traucās citā virzienā: «Noskaidrot, tūlīt noskaidrot, vai Vera ir starp dzīvajiem! Kaut kur jābūt reģistrētiem visiem tiem, ko izvadāja pa hospitāļiem... Kur? Pie kā? Kas to pārzina? ...»

Zvjagincevs atcerējās Surovcevu... Nē, Surovcevu viņš pašreiz negrib satikt. Pie viņa nav ko iet. Surovcevs vadā mirušos, vienīgi mirušos...

Lēmums bija pēkšņs: jāsameklē Koroļovs! Pāvels Mak-simovičs Koroļovs. No frontes štaba viņam būs vieglāk dabūt vajadzīgās izziņas. Sazināties ar Sanitāro pārvaldi, ar pilsētas veselības aizsardzības nodaļu... Vārdu sakot, viņš atradis kādu iespēju, Vera taču ir viņa brāļameita.

— Vai te kaut kur ir telefons? — Zvjagincevs jautāja.

— Nezinu, — vienības loceklis atbildēja un padomājis

piebilda: — Pretgaisa aizsardzības rajona štābā, protams, ir. ,

— Kur atrodas štābs?

Zvjagincevam pateica adresi.

Ar lielām pūlēm viņš no turienes sazvanīja Smo]niju, un, izmantodams vecus sakarus, noskaidroja, ka pulkvedis Koroļovs pirms trim dienām aizbraucis uz Volhovas fronti un, kad atgriezīsies mājās, skaidri nav zināms...

Zvjagincevs izgāja no pretgaisa aizsardzības štāba. Pavasara diena vēl ritēja pilnā sparā. Spīdēja saule. Kaut kur tālāk jautri šķindināja tramvajs. Cilvēku sejas staroja smaidā. Taču Zvjagincevs nekā neievēroja. Viņš bija kurls un akls, viņam nebija nedz mērķa, nedz domu.

Tad viņš aptvēra, ka neiet uz pareizu pusi. Pagriezās atpakaļ. Un pēkšņi iedomājās Ivanu Maksimoviču Koro-lovu. Ko lai saka . viņam? Paziņot, ka meita aprakta drupās? ...

Zvjagincevs skarbi pārtrauca pats sevi: «Nedari to! Tā nedrīkst tēvam sacīt, pat domāt tā nedrīkst! Viņa ir dzīva. Viņu izglāba. Viņa atrodas kādā hospitālī. Tas noskaidrosies ja ne šodien, tad rīt...»

Viņš atkal dedzīgi vēlējās tūlīt ko darīt. No garām ejošas meitenes ar sanitāres somu pār plecu uzzinājis, kur atrodas pilsētas veselības aizsardzības nodaļa, viņš ziedoja vēl vienu stundu, iekams nokļuva līdz šai iestādei. Taču rezultāti bija niecīgi. Tur viņam pateica, ka ievainoto un bojā gājušo uzvārdu precizēšana prasīs vairākas dienas — hospitāļa kanceleja sagrauta, visi papīri sadeguši.

— Ko tad jūs īsti meklējat? — jautāja sieviete, no kuras Zvjagincevs centās ko uzzināt.

— Sievu, — viņš atbildēja, daudz nedomādams. — Viņai gan ir savs uzvārds — Koroļova. Vera Ivanovna Koro-ļova. — Brītiņu klusējis, viņš piebilda: — Un tad vēl es meklēju Pastuhovu. Viņš bija hospitāļa komisārs. Gribu zināt, kas noticis ar viņu.

Sieviete kaut ko ierakstīja kladē, gluži tādā pašā kā tā, kurā bija ierakstīta Osmiņina slimības vēsture, noplēsa strēmelīti no galda kalendāra un, uzrakstījusi uz tā telefona numuru, pasniedza Zvjagincevam, teikdama:

— Varat zvanīt. Mans uzvārds — Samošina ...

— ...Kas jums noticis, major? — Govorovs jautāja, kad Zvjagincevs bija nolaidis roku. — Paiesim nostāk! — Viņš pagāja dažus soļus sānis, tālāk no cilvēkiem, kas viņu gaidīja.

Zvjagincevam šķita, ka no ģenerāļa sejas pazūd drūmums un noslēgtība, kas tur visu laiku bija atainojusies. Arī pelēkās acis, kas vērīgi raudzījās no asi iezīmēto uzacu apakšas, pašreiz ieguva citu izteiksmi.

— Piedodiet, biedri pavēlniek! — Zvjagincevs klusi sacīja, atkal plaukstu pielikdams pie cepures naga

— Kādi būs jūsu norādījumi?

— Pagaidiet, par to vēlāk! — Govorovs mierīgi teica.

— Un nolaidiet roku! Jūsu darbs mani apmierina, bet man nepatīk jūsu izskats un jūsu balss. Kas jums noticis? ... Vai esat ļeņingradietis?

— Tieši tā.

— Jums ir ģimene, vecāki?

— Vecāki ir, bet viņi atrodas tālu.

— Esat precējies?

— Nē.

Govorovs uzdeva jautājumus sausi un lietišķi, it kā tā būtu vienīgi dienesta saruna. Tikai acis, kas nesen bija izskatījušās tik bargas un nelaipnas, tagad spīdēja līdzjūtība un interese par šī pirmoreiz sastaptā majora likteni. Un Zvjagincevs juta, ka nespēj vairs klusēt.

— Gājusi bojā meitene, kuru es mīlēju, — viņš sacīja tā, it kā sarunātos ar ļoti tuvu cilvēku.

— Kur? Kādos apstākļos?

— Šeit. Ļeņingradā. Bombardēšanas laikā ... Viņa strādāja hospitālī.

Brīdi klusējis, Govorovs tādā pašā tonī teica:

— Es zinu tikai vienas zāles, kas dziedē dvēseles brūces, — darbu! Vai jūs zināt kādas citas?

— Es... nespēju to aizmirst ari darbā, — Zvjagincevs klusi atbildēja.

— Aizmirst nav vajadzīgs. Vai domājat, ka citi ir aizmirsuši? Bet varbūt jums ir lielākas tiesības uz ciešanām nekā viņiem?

— Es jūs sapratu, biedri pavēlniek, — Zvjagincevs teica pēc neilga klusuma, jo kaut kas bija jāatbild.

Govorovs atkal vērīgi viņā paraudzījās un atkārtoja:

— Darbs!... Ienaidnieks katrā ziņā uzbruks. Jāgatavojas.

Pavēlnieka seja saspringa, it kā viņš pūlētos kaut ko atcerēties. Tad itin kā atcerējies jautāja:

— Vai jūs... esat tas pats Zvjagincevs, kas dienēja pie Fedjuņinska?

— Tieši tā,— Zvjagincevs atbildēja.

— Labi, — Govorovs sacīja, pirmais pielikdams roku pie cepures naga, pagriezās un ašā solī devās uz mašīnu.

Pēc divām dienām Zvjagincevu izsauca uz Pilsētas iekšējās aizsardzības pārvaldi un paziņoja, ka viņam piešķirta apakšpulkveža dienesta pakāpe, — acīmredzot Fed-juņinska sūtīts ieteikums bija nokļuvis pie Govorova, un tieši to pavēlnieks bija atcerējies todien rūpnīcā. Tai pašā reizē Zvjagincevam tika ari paziņots, ka turpmāk viņam būs jāstrādā jaunu aizsardzības būvju celšanā. Šoreiz pilsētas centrā.

XII

1942. gada pavasarī spoža saule spīdēja pār kauju laukiem — pār milzīgu, simt piecdesmit tūkstošus kvadrātkilometru lielu platību, kur tikko bija beigušās asiņainas kaujas, kuras notika ziemā un kurās Vācijas sauszemes karaspēks vien bija zaudējis vairāk nekā četrsimt tūkstošus cilvēku.

Sniegs kusdams atsedza vācu kareivju un virsnieku līķus, notriektas lidmašīnas, apdegušus tankus un sadragātus lielgabalus.

Ai, būtu šeit lijušas tikai ienaidnieka asinis, būtu sadragāta vienīgi ienaidnieka kara tehnika!

Nē, desmitiem tūkstošu padomju cilvēku — kareivju komandieru, partizāņu — arī gulēja uz šīs viņiem dārgās zemes, kuras atbrīvošanas dēļ viņi bija atdevuši dzīvību. Zemē ietriecās arī padomju lidmašīnas, dega arī padomju tanki, sabruka lūžņos arī padomju lielgabali.

Nebija tādas cenas, ko mūsu cilvēki būtu uzskatījuši par pārāk augstu, kad izšķīrās viņu Dzimtenes, viņu valsts, viņu sociālistiskās iekārtas liktenis.

Jau bija pilnīgi atbrīvots no ienaidnieka Maskavas. Tulas un Rjazaņas apgabals, padomju vara atkal bija nodibināta daudzos Ļeņingradas, Kaļiņinas, Smoļenskas, Or-las, Kurskas, Harkovas un Doņecas apgabala rajonos un Kerčas pussalā.

Kā rīkoties turpmāk, lai gūtu maksimālus panākumus? Tāds jautājums izvirzījās Augstākās virspavēlniecības Galvenajai mītnei, vispirms Staļinam.

Tagad viņš vēl drošāk raudzījās nākotnē. Aktīvajā armijā bija vairāk nekā pieci miljoni cilvēku. 1942. gada maija sakumā tās rīcibā bija gandrīz četrdesmit pieci tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju, gandrīz četri tūkstoši lanku un vairāk nekā divi tūkstoši kaujas lidmašīnu. Bija iadīta tāldarbības aviācija. Sākās aviācijas armiju izveidošana.

Staļinā viesa paļāvību ne tikai militārais spēks, kas bija radīts ar pārcilvēciskām visas padomju tautas pūlēm. Ne mazāk svarīgs viņam bija arī kas cits — apziņa, ka viņam bijusi taisnība, kad viņš apgalvoja: vācu armijas neuzvaramība ir mīts, un agrāk vai vēlāk Sarkanā Armija to pierādīs dzīvē.

Vai ziemas pretuzbrukumos gūtie panākumi nebija Staļinā atkal atmodinājuši pārliecību — lai kā ir bijis agrāk, viņš tomēr redz labāk par visiem un tālāk par visiem?

Par to pašreiz grūti spriest. Zināms ir tikai tas: kad Ģenerālštābs ziņoja Staļinam par karadarbības plānu pavasara un vasaras mēnešiem, visvairāk uzsverot stratēģisku aizsardzību, Augstākais virspavēlnieks izdarīja tajā labojumus.

Viņš ierosināja plāna pamatā likt aizstāvēšanās un aktīvu uzbrukuma operāciju kombinēšanu, it īpaši pie Ļe-ņingradas, Demjanskas rajonā, Smoļenskas un Ļgovas — Kurskas virzienā, kā arī Harkovas rajonā un Krimā.

Sos grozījumus plānā Staļins izdarīja pēc savas vēlēšanās, par maz ievērodams, kādas reālās iespējas toreiz bija Sarkanajai Armijai.

Pēc sakāves pie Maskavas Hitlers realizēja ārkārtējus pasākumus: ziemā no rietumiem uz Austrumu fronti pārsvieda trīsdesmit deviņas divīzijas un sešas brigādes; Vācijā izdarīja totālo mobilizāciju, kas deva iespēju nosūtīt uz padomju un vācu fronti vēl gandrīz astoņsimt tūkstošus vīru.

1942. gada maija sākumā Vācijai un tās sabiedrotajiem Austrumu frontē bija gandrīz seši miljoni divsimt piecdesmit tūkstoši kareivju un virsnieku, vairāk nekā četrdesmit pieci tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju, vairāk nekā četri tūkstoši tanku un triecienlielgabalu un vairāk nekā četri tūkstoši kaujas lidmašīnu.

Vai tādos apstākļos Sarkanā Armija spēja būt vienlīdz stipra visos virzienos?

Staļins savu versiju dibināja uz to, ka vācieši vēlreiz mēģinās iegūt Maskavu. Tāpēc viņa secinājums bija šāds: visiem spēkiem jānostiprina Rietumu un Brjanskas fronte.

Nostiprinot šīs frontes, vajadzēja padarīt vājākas Dienvidrietumu fronti un Dienvidu fronti. Un tomēr Staļins plānoja sākt uzbrukumu tieši tur — dienvidos un dienvidrietumos.

Staļina lēmuma vājā puse slēpās šajos viņa centienos aktīvu karadarbību izvērst visās malās.

Jo bīstamāk tas bija tāpēc, ka Hitlers pretēji Stajina paredzējumiem negatavojās dot triecienu Centrālajā virzienā.

Viņa plāns bija pavisam citāds...

Sis plāns nobrieda pamazām.

Kad 1941. gada decembrī Hitlers paziņoja, ka viņš uzņemas sauszemes karaspēka virspavēlniecību, tas bija izmisuma solis.

Patiesībā armijas augstākais virspavēlnieks viņš bija jau agrāk. Tagad Hitlers bija nolēmis uzsvērt, ka turpmāk viņš tieši vadīs savus kareivjus, virsniekus un ģenerāļus. Viņam šķila, ka šī ziņa dos jaunu cīņas sparu karaspēkam, kas atkāpās, nespēdams izturēt Sarkanās Armijas spiedienu. Pēc sarunas ar Guderianu nosūtīdams karaspēkam telegrammu, kurā tika prasīts pārtraukt atkāpšanos un radikāli grozīt situāciju, Hitlers sapņoja, ka jau pēc dažām dienām viņš varēs dot jaunu pavēli, kurā kareivjiem un virsniekiem izteiks pateicību ne tikai par ienaidnieka pretuzbrukuma izjaukšanu, bet arī par atsāktu virzīšanos uz Maskavas pusi.

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Nākamā pavēle, ko Hitleram vajadzēja parakstīt, bija pavēle par atkāpšanos ...

...Kad Halders šīs pavēles projektu atnesa parakstīšanai, bija jau vēls vakars. Bezmiega mocītais Hitlers, kā allaž, centās vakara tējas dzeršanu ieildzināt līdz bezgalībai. Viņš it kā nemaz nemanīja, ka viņa adjutanti, Jodls, Keitels un pat Himlers tik tikko spēj apvaldīt žāvas.

Kopš tā laika, kad Hitleru sāka piemeklēt sakāves, viņš neapzināti centās nekādos apstākļos nemainīt savu dienas, pareizāk sakot, diennakts kārtību. Padomju karaspēka spiesti, vilkās atpakaļ viņa kareivji, atstādami sniegā asiņainas pēdas, viņa kareivji, kas vēl pavisam nesen bija gatavojušies ceremoniālā maršā soļot pāri Sarkanajam laukumam. Taču Rastenburgas mežu neaizsniedza ne šo kareivju vaidi, ne padomju lielgabalu dārdi. Šeit viss bija tāpat kā agrāk.

Hitlera darba diena sākās ar kārtējā gaisa kara spēku ziņojuma lasīšanu. Vēlāk no sava netālu izvietotā komandpunkta atbrauca Gērings, atbrauca, lai pastāstītu par jauniem lidotāju varoņdarbiem. Šajos stāstos nekad netika minētas nedz nogāztās vācu lidmašīnas, nedz padomju aviācijas reidi.

Dažreiz Gērings atveda fīreram dāvinājumu — vācu aviācijas sagrauto pilsētu fotoattēlus. Hitleram sevišķi patika aplūkot no gaisa nofotografēto bloķēto Ļeņin-gradu. Attēlos bija redzams, ka pilsēta grimst sniega kupenās un šai sniegā kaut kas melno; Hitlers zināja — tie ir līķi, badā mirušo iedzīvotāju līķi. Šie fotoattēli fīreram bija dārgāki nekā glezniecības šedevri, kas greznoja sienas Berghofā vai jaunajā impērijas kancelejā...

Pēc tam ieradās Jodls, lai fīreru īsi informētu par karadarbības norisi visās frontēs aizritējušajā diennaktī.

Tad atnāca Halders ar ziņojumu tikai par Austrumu fronti.

Pusdienlaikā, kā parasti, sākās operatīvā apspriede.

Vispirms tika apspriests stāvoklis Austrumu frontē. Uz galda izklāja karti — trīs vai četras kopā salīmētas papīra loksnes, katru pusotra kvadrātmetra lielu. Hitlers prasīja, lai šīs kartes būtu liela mēroga. Ne jau tāpēc, ka viņš bija tuvredzīgs. Liela mēroga kartēs varēja atzīmēt ne tikai to, uz kurieni atkāpušās divīzijas, bet arī to, kur pavirzījušās uz priekšu atsevišķas apakšvienības vai pat izlūkgrupas. Tādējādi radās līdzsvara ilūzija.

Paskaidrojumus deva Halders. Kamēr viņš ziņoja, karti lēnām pārbidīja, lai Hitlera acu priekšā atrastos tas frontes sektors, par ko bija runa.

Reizēm Hitlers pārtrauca Halderu. Ar pirkstu vilkdams pa karti, fīrers norādīja, kur jāpārvieto divīzijas un pat pulki, deva rīkojumus par komandieru atbrīvošanu no amata un jaunu komandieru iecelšanu. Tā bija dīvaina, acīm redzami veltīga spēle, kurā fīrers tēloja kara dievu.

Klātesošie labprāt atbalstīja šo spēli, saprazdami, ka citas izejas nav. Keitels, Halders un Jodls centās uztvert katru fīrera vārdu, katru viņa rādītājpirksta kustību, lai tūlīt to atainotu kartē...

Tālu austrumos padomju karaspēks grāva vācu armijas trieciengrupējumu, atsviezdams to aizvien tālāk no Maskavas. Bet «Vilka midzenī» Vācijas bruņoto spēku augstākais virspavēlnieks majestātiski imitēja karavadoņa darbošanos...

Tā aizritēja fīrera diena. Vakarā sākās tradicionālā tējas dzeršana, kas beidzās vēlu pēc pusnakts... Šoreiz tā tika pārtraukta agrāk nekā parasti. Viesistabā ienāca Hal-ders un goddevīgi, tomēr noteikti lūdza fīreru viņu pieņemt.

Hitlers gāja uz savu kabinetu nelabprāt. Viņš zināja, ko ģenerālštāba priekšnieks grib no viņa. Vairākkārt Hitlers bija atkratījies no neatlaidīgajiem Haldera lūgumiem parakstīt attiecīgu pavēli. Sirds dziļumos fīrers bija gaidījis, ka notiks brīnums, stāvoklis Centrālajā frontē mainīsies un tad... tad nebūs viņam jāsaka priekšā, kāda pavēle izdodama ...

Taču stāvoklis nemainījās. Un pienāca diena, kad pēc operatīvās apspriedes Halders fīreram sacīja, ka ilgāk gaidīt vairs nedrīkst...

Iegājis kabinetā, Hitlers apsēdās pie galda, iededza lampu un rezignēti teica:

— Dodiet šurp!

Halders atvēra vākus un, nolicis uz galda papīra lapu, uz kuras ar speciālu lielburtu mašīnu bija uzrakstīts teksts, atkāpās pustumsā pie sienas.

Hitlers pavērās papīra lapā, nekā tomēr neredzēdams, un, pagriezies pret Halderu, sacīja:

— Lasiet pats! Es klausīšos.

Halders steidzīgi aizgāja atpakaļ, paņēma pavēli un, mazliet paliecies uz galda lampas pūsi, lasīja:

— «Sakarā ar to, ka nav izdevies likvidēt pārrāvumus ziemeļos no Mediņas un rietumos no Rževas, pavēlu 4. armijas, 4. tanku armijas un 3. tanku armijas fronti atvilkt ...»

— Nē! — Hitlers iebļāvās, ar plaukstām uzsizdams pa galdu.

— «...atvilkt,» — Halders turpināja, it kā fīrera bļāvienu nemaz nebūtu dzirdējis, — «uz līniju austrumos no Juhnovas — austrumos no Gžatskas — austrumos no Zubcovas — ziemeļos no Rževas...»

— Nē! — Hitlers atkal iebrēcās un pielēca kājās. — Tā ir neģēlīga, sakāvnieciska pavēle, Halder!

— Kādu, mans fīrer, jūs gribētu to redzēt? — Halders vaicāja demonstratīvi klusā balsī.

— Izpērt vajag karaspēku, izpērt! — Hitlers kliedza.

— Pateikt, ka tas nav sava fīrera cienīgs! Minēt vārdā g]ēvos ģenerāļus, kuri to komandē, iespļaut viņiem ģīmī! Bet šī te pavēle... Kas vadīja jūsu roku, Halder, kad jūs to rakstījāt?!

— Mans fīrer, — Halders atbildēja, joprojām nepaceldams balsi, — manu roku vadīja dzīves īstenība. Es pamatojos uz reāli pastāvošajiem apstākļiem. Karaspēks faktiski ir jau atkāpies uz minētajām pozīcijām. Kas ir labāk, mans fīrer: uzskatīt, ka tas ir darīts patvaļīgi, neizturot krievu spiedienu, vai saskaņā ar jūsu pavēli?

Hitlers aizsedza seju ar plaukstām. Viņš izskatījās tik nomākts, ka Halderam likās: karalis Fridrihs no zeltītā ietvara lūkojas fīrerā nicīgi un augstprātīgi.

Beidzot Hitlers teica:

— Pārveidojiet formulējumu! Pirms «pavēlu» ielieciet vārdus «sakarā ar armiju grupas «Centrs» virspavēlnieka lūgumu».

— Klausos, mans fīrer, — Halders steigšus sacīja un, paņēmis no galda zīmuli, uzrakstīja uz papīra atzīmi.

— Vai atļausiet nolasīt līdz beigām? — viņš jautāja.

Tā kā Hitlers nekā nebilda, viņš lasīja tālāk:

— «... Augstāk norādītajā līnijā nepieciešams pilnīgi paralizēt ienaidnieka darbību. Sī līnija jānotur, lai tas maksātu ko maksādams.» Tas ir viss, mans fīrer.

— Nē! Tas nav viss, Halder! — Hitlers iebļāvās, un viņam noraustījās viss ķermenis. — Tā nav mana valoda, mani kareivji neticēs, ka viņu fīrers sācis rakstīt kancelejas žurku valodā!... Rakstiet!

Nebija kur apsēsties. Halders saliecās un, nolicis papīra lapu uz galda stūra, palika tādā neērtā, pazemojošā pozā.

— Rakstiet! — Hitlers atkārtoja. — Vajadzīgs cits nobeigums! — Un viņš sāka diktēt: — «Pirmoreiz šai karā es dodu rīkojumu atvilkt karaspēku lielā frontes sektorā. Un es gaidu, ka šis manevrs tiks izdarīts tā, kā tas ir vācu armijas cienīgi...» — Viņa balss tagad bija skaļa un svinīga. — «Apziņai, ka mūsu armija ir pārāka par ienaidnieka karaspēku, un fanātiskai apņēmībai nodarīt tam maksimālus zaudējumus jābūt stimuliem mērķa sasniegšanā ...»

Viņš apklusa, spēji pamāja ar roku un īsi noteica:

— Tagad ir viss.

Halders nolika zīmuli pie malas un, no sāpēm viebdamies, jo par sevi atgādināja nesen nelaimes gadījumā dabūtais ievainojums, lēnām atliecās taisni. Viņš gribēja Hitleram kliegt: «Kas tas tāds par mērķi, kas? Kāds tas īsti ir? Vai «atvilkt karaspēku lielā frontes sektorā»? Atvilkt, «apzinoties pārākumu pār ienaidnieka karaspēku»?» Pavēle tagad bija kļuvusi par nožēlojamu kumēdiņu taisīšanu.

— Sagatavojiet vēl vienu pavēli! — Hitlers sacīja. — Par fon Lēba, fon Boka un Rundšteta atcelšanu no amata. Sakarā ar slimību. Un pavēli, ka viņu vietā tiek iecelti Kihlers, Klūge un Reihenavs. Pēc tam...

Viņš uz mirkli apklusa, bet Halderam pārskrēja auksts pār kauliem, un viņš stāvēja kā sastindzis, pārliecināts, ka tūlīt tiks minēts arī viņa uzvārds.

— Pēc tam, — Hitlers atkārtoja, — es gribu jums, Halder, jautāt: kas būs tālāk?

Halders pieķērās pie šī jautājuma kā slīcējs pie salmiņa.

— Tālāk, mans fīrer? Ģenerālštābs ir pārliecināts, ka vasaras kampaņā galvenajam jābūt izrāvienam dienvidu virzienā...

— Man vajadzīga Maskava!

— Protams, mans fīrer, gan Maskava, gan Pēterburga! Tikai — Pēterburgu vasarā varēs censties ieņemt triecienuzbrukumā, turpretim Maskavas liktenis, pēc manas dziļākās pārliecības, izšķirsies dienvidos. Tā būtībā ir veca jūsu iecere, mans fīrer! Jūs to izteicāt jau pagājušās vasaras beigās: Pēterburga un dienvidi.

«Jā, tāda iecere man bija,» Hitlers nodomāja. «Un pērn tai stūrgalvīgi pretojās ne tikai Guderians un nolādētais Brauhičs, bet arī jūs, Halder, bijāt pret to! Taču es toreiz nepiekāpos! Pateicoties manai nelokāmībai, tika ieņemta gandrīz visa Ukraina un bloķēta Pēterburga... Tad pienāca kārta arī Maskavai... Taču gājiens uz Maskavu neizdevās. Ko man piedāvā tās vietā? Vai atkal dienvidus?...»

Atlaidis Halderu, Hitlers palika viens. Un aizgāja uz guļamistabu. Viņu mocīja bezmiegs. Vienīgais glābiņš bija Morela dotās tabletes, kas, lai arī ne uzreiz, lika viņam ieslīgt miegā. Citas tabletes, ko bija parakstījis tas pats Morels, palīdzēja viņam rītos atbrīvoties no smagā bezsapņu miega važām.

Šeit, guļamistabā, pirms dažām dienām bija noticis skandāls starp Morelu un uz konsultāciju ataicināto profesoru Brantu. Ieraudzījis tabletes, Brants briesmīgi izbijās — tik lielas bija miega zāļu un uzbudinošo līdzekļu devas. Hitlers atbalstīja Morelu — bez šīm zālēm viņš vairs nespēja dzīvot.

Pašreiz viņš ieņēma divas tabletes, uzdzēra virsū kumelīšu tēju, izģērbās un likās gultā. Tomēr miegs nenāca. Viņš skumīgi paraudzījās apkārt. Dega naktslampiņa — Hitlers baidījās no tumsas, baidījās no rēgiem.

Viņu nemocīja halucinācijas — rēgojās viņa paša domas. Viņam šķita, ka tās ne tikai rosās smadzenēs, bet arī ielenc viņu no visām pusēm, virpuļo ap viņu. Pavīdēja fon Lēba, Rundšteta, Guderiana seja. Aizvien lielāka kļuva un vēlās viņam virsū sniega lavīna, ko viņam bija gadījies redzēt vienīgi uz kinoekrāna, skatoties karadarbības hroniku...

Parakstījis pavēli par atkāpšanos, Hitlers, šķiet, aizmirsa, ka pastāv karaspēks, kas jāvada. Viņš izrēķinājās ar tiem, ko uzskatīja par vainīgiem sakāvē. Savus posteņus zaudēja daudzi ģenerāļi. Viņu vidū bija arī Hitlera ienīstais fon Lēbs. Protams, viņš netika uzskatīts par vainīgu sakāvē pie Maskavas. Ar viņa vārdu Hitlers saistīja neveiksmi «mērķa Nr. 1» sasniegšanā un jau sen gribēja ar viņu izrēķināties.

Himlers triumfēja. Viņš izmantoja gadījumu, lai noteicošajos militārajos posteņos izvirzītu savus cilvēkus.

Viņš, piemēram, pārliecināja Hitleru, ka par kādas armijas pavēlnieku jāieceļ ģenerālis Models. Šis ģenerālis agrāk bija lūdzis, lai viņa adjutantus, kadru virsniekus, nomaina ar esesiešiem, un Himlera uztverē tas bija daudz nozīmīgāks fakts nekā Modeļa tanku korpusa sakāve pie Maskavas. Tieši tādi cilvēki, kurus uzskatīja par īstiem nacionālsociālistiem, tika iecelti atlaisto vietā.

Vadīdamies pēc dekrēta par totālo cīņu pret lielvalsts ienaidniekiem, gestapo aģenti šos ienaidniekus meklēja it visur, arī «Vilka midzenī». Himlers darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai sabiezinātu «tumsu un miglu».

Hitleram tas bija pa prātam. Asiņainā migla slēpa viņam īstenību, to pašu īstenību, kas viņu mocīja ar nolādētajiem «kāpēc?».

«Kāpēc cieta neveiksmi plāns iekarot Padomju Savienību divos trīs mēnešos?» — «Kāpēc neizdevās ieņemt Pēterburgu, lai gan bija sasniegtas pilsētas nomales?» — «Kāpēc milzīga armija, aizgājusi gandrīz līdz pašai Maskavai, ienaidnieka dzīta, sāka kaunpilnu atkāpšanos?»

Un tas vēl nebija viss.

Ziemeļos vācu karaspēks bija atsviests atpakaļ aiz Vol-hovas. Buša komandētajai 16. armijai, kas piedalījās Pēterburgas aplenkšanā, bija satriekts dienvidu flangs. Bet februāra sākumā Sarkanās Armijas daļām izdevās saslēgt aplenkuma loku ap simttūkstoš vīru lielu vācu karaspēka grupējumu Demjanskas rajonā.

Dienvidos četrdesmit divas divīzijas ar pūlēm noturēja fronti no Azovas jūras līdz Kurskai. Feldmaršals Reihe-navs, kas bija nomainījis Rundštetu, neattaisnoja Hitlera cerības un atvilka karaspēku no Rostovas. Tikai pēkšņa nāve feldmaršalu paglāba no fīrera dusmām. Atkal izvirzījās fon Boks: atcelts no armiju grupas «Centrs» pavēlnieka amata, viņš saņēma pavēli komandēt grupu «Dienvidi» ...

Bet kāpēc, kāpēc sakāves sekoja cita citai?

Hitlers nevarēja sev neuzdot tādu jautājumu. Taču atbildēt uz to nebija viņa spēkos. Tāpēc ka vienīgā pareizā atbilde būtu bijusi: sakāve pie Maskavas nav tikai militāra neveiksme vien, tāpat kā nav tikai nejauši izjucis plāns satriekt Padomju Savienību sešās līdz astoņās nedēļās.

Un atkal, kā tas gadījās laiku pa laikam, Hitlers nokļuva baiļu varā. Viņš piešķīra Himleram tiesības jebkurā brīdī, kad Himlers to uzskatīs par vajadzīgu, likvidēt koncentrācijas nometnēs visus ieslodzītos ...

Janvāra beigās Hitlers deva rīkojumu atzīmēt 230. gadadienu kopš karaļa Fridriha dzimšanas.

Protams, Vācijā bija cilvēki, kas pietiekami labi zināja vēsturi. Viņi būtu varējuši atgādināt, ka savā laikā karalis Fridrihs bija Anglijas sabiedrotais un ka viņa ģīmetnes arī pašreiz tur karājās pie sienām daudzās galerijās.

Taču, dabiski, šie cilvēki klusēja. Bet Gebelss un viņa varenais propagandas aparāts cildināja pavisam citu Frīdim

rihu — karavadoni, kas glābis «vācu garu», pratis savos kareivjos uzturēt vīrišķību, kad viņus piemeklēja likteņa triecieni...

Par Fridrihu Lielo tika uzņemta filma. Pirms premjeras runāja Gebelss. Viņa balss bija svinīgi traģiska. Gebelss aicināja atcerēties Fridriha nelokāmību dzīves pārbaudījumu posmos. Šī pati doma bija izvērsta avīzē «VÖ7 kischer Beobachter» publicētajā rakstā. Tur augstā stilā, miglaini mistiskos izteicienos bija runāts par Fridrihu kā par vientuļu, traģisku, apkārtējo cilvēku nesaprastu personību, par to, ka viņam karaļa kronī bijuši ievīti ne tikai uzvaru lauri, bet arī sakāvju ērkšķi...

Tad pienāca kārta «Nibelungiem». Par eposa varoni tika pasludināts nevis cēlsirdīgais Zigfrīds, bet gan ļaunais gars Hāgens. Avīze «Das Schwarze Korps» rakstīja, ka Hāgens «aizsargājās pret likteņa triecieniem, itin nemaz nebažīdamies, ko par viņu domās cilvēce», ka «Hāgens centās sasniegt savu mērķi, izmantodams visus līdzekļus», ka viņš izturējās nežēlīgi pret ienaidniekiem un tāpēc bija īsts «vācu varonības idejas paudējs».

Vai vācieši saprata, ka viņu acu priekšā tiek pārveidots mīts par Hitleru pašu?

Bezbailīgais, uzvarām bagātais, tēraudtvirtais karavadonis atkāpās, dodams vietu personībai, kas cieš un alkst pēc nācijas atbalsta.

Padomju artilērijas šāviņi, kas grāva ienaidnieku pie Maskavas, trāpīja ne tikai vācu armijas kareivjiem — to triecienu ugunī sabruka paša fīrera tēls ...

Žurnālos un laikrakstos iespiestajās ģīmetnēs, Hofmaņa izdarītajos fotouzņēmumos, kas bija pavairoti uz desmitiem tūkstošu atklātņu, fīrers palika tāds pats kā agrāk: lepni sakrustotas rokas, pašpārliecināts skatiens ... Turpretim reālajā Hitlerā aizvien skaidrāk kļuva saskatāmi Pārkinsona slimības simptomi — viņam drebēja kreisā roka un kāja. «Vilka midzeņa» iemītnieki zināja, ka, gribēdams slimību slēpt, fīrers pēdējā laikā cenšas apstāties pie sienas vai galda un piespiest tur kāju, bet kreiso roku satur ar labo...

Hitleram likās, ka vara viņam slīd ārā no rokām. Viņš juta, ka cilvēki, kas ne tikai palīdzēja viņam kļūt par fīreru, bet arī deva miljardiem mārku kara vajadzībām, ir vīlušies, zaudē ticību viņam. Nesen šie cilvēki bija viņu aicinājuši ierasties Berlīnē un tur, jaunajā impērijas kancelejā, ierosinājuši parakstīt «Pamatinstrukciju» — kaut ko līdzīgu līgumam, kas ierobežoja armijas un valsts aparāta tiesības iejaukties valsts ekonomikas jautājumos.

Karš pa to laiku turpinājās. Katru dienu karaspēks saņēma draudīgas Keitela, Haldera vai Jodla parakstītas pavēles, kurās bija prasīts «ierakties sniegā», «mirt, bet neatkāpties». Pastiprinājās pret padomju partizāņiem vērstas soda ekspedīciju akcijas ...

Hitlers pats nodarbojās lielākoties ar atcelšanu un iecelšanu amatos, ar sodīšanu un atvaļināšanu, un tikai pēkšņs panākums vai, gluži otrādi, jauns, nežēlīgs trieciens spēja viņu izraut no dziļas prostrācijas ...

Tādu triecienu viņš arī saņēma.

Drūmā īstenība izspiedās cauri «tumsai un miglai» un ielauzās «Vilka midzenī». Šoreiz Vācijā akreditētā Japānas vēstnieka ģenerāļa Hirosi Osimas personā.

Tas bija pirmais gadījums, kad Hitlera galvenajā mītnē ieradās ārzemnieks — «Vilka midzenī» neielaida pat vistuvākos sabiedrotos.

Iekarsīgais, temperamentīgais japānis šoreiz bija atturīgs un diplomātisks. Viņš iesāka iztālēm. Teica, ka tagad, kad Japāna un Vācija sākušas karu ar Savienotajām Valstīm, abu lielvalstu militārā savienība kļuvusi par realitāti. Bet pēc tam ... Izmeklētiem aizplīvurotiem izteicieniem viņš izsacīja Hitleram bažas, ka Vācija karā ar Krieviju var stipri noasiņot. Vai tāpēc — turpināja Osima — fīrers neuzskatītu par mērķtiecīgu to, ka Japāna, kas pagaidām vēl uztur ar Maskavu diplomātiskas attiecības, pazondētu tur iespēju noslēgt separātu mieru starp Krieviju un Vāciju? ...

Varbūt tieši šis negaidītais priekšlikums, ko izteica sevišķi uzticams sabiedrotais, lika Hitleram apjaust, cik lielas ir viņa sakāves ziemā notikušajās kaujās.

Viņš pirmoreiz izdzirda, turklāt no cilvēka, ko nevarēja nedz apcietināt, nedz sodīt ar nāvi, cik zemu tiek vērtētas Vācijas iespējas karā ar Krieviju.

Hitleram šķita, ka asiņainā migla aprīs viņu pašu. Pēc šiem japāņa vārdiem viņam sāka krampjaini raustīties galva, viņš izstiepa uz priekšu rokas, it kā kaut ko atgrūzdams, tad pielēca kājās un iekliedzās, ka kategoriski noraidot japāņu ierosinājumu.

Atguvis savaldīšanos, Hitlers apzinājās, ka Japānas ierosinājumu noraidīt vien ir par maz — vēstnieks jāpārliecina, ka Vācija joprojām ir tikpat stipra kā agrāk.

Sarkastiski pasmīnējis, viņš teica, ka, zinādams diženos plānus, ko viņš, fīrers, nodomājis realizēt pavasara un vasaras kampaņas laikā, ģenerālis saprastu, ka Vācija vēl nekad nav bijusi tik tuvu galīgajai uzvarai pār Krieviju, kā tā ir pašreiz. Un izsacīja gatavību pastāstīt par šiem plāniem uzticamajam sabiedrotajam.

Hitlers svinīgi paziņoja, ka vasarā galvenā operācija būs uzbrukums Dienvidu frontē, ka, tiklīdz atļaus laika apstākļi, armija dos triecienu Kaukāza virzienā, lauzīsies uz naftas avotiem.

Sācis runāt, Hitlers vairs nespēja rimties. Gandrīz stundu viņš stāstīja japānim, kā ir plānota ielaušanās Irānā un Irākā — protams, tā notiks pēc Kaukāza iekarošanas —, pareģoja, ka arābi, kas necieš anglosakšus, katrā ziņā atbalstīs vācu karaspēku, pēc tam izteica nodomu ielauzties Indijā, pēc kuras zaudēšanas anglosakšu pasaule sabruks, un beidza ar apgalvojumu, ka Maskava un Pēterburga 1942. gadā tiks ieņemtas.

... Osima atgriezās Berlīnē mazliet nomierinājies. Pierima bažas, ka Vācija cietīs sakāvi un Japāna patiesībā paliks viena aci pret aci ar Savienotajām Valstīm apstākļos, kad aiz muguras ir Padomju Savienība.

Saruna ar Osimu Hitleram bija spēcīgs impulss, kas viņu pamudināja uz rosīgu darbošanos. Viņš it kā pilnīgi pārvērtās. Kāja un roka vairs nedrebēja. Šķita, viņš atkal ir agrākais fīrers ...

Kārtējā operatīvajā apspriedē, tiklīdz Halders bija sācis savu izmanīgo ziņojumu, Hitlers viņu pārtrauca, skarbi jautādams, kā veicas ar vasaras operāciju plāna izstrādāšanu.

Halders atbildēja, ka sauszemes karaspēka ģenerālštābs kopā ar operatīvās vadības štābu pašreiz beidz šo plānu izstrādāt un viņš ir gatavs par to ziņot jau tuvākajā laikā.

Stingrā, noteiktā balsī Hitlers deva rīkojumu paātrināt karaspēka pārsviešanu no Rietumu frontes uz Austrumu fronti, atstājot Eiropā tikai minimumu, kas nepieciešams piekrastes aizsardzībai. Pēc tam viņš pavēlēja tūlīt Vācijā izsludināt totālu mobilizāciju.

28. marta operatīvajā apspriedē Halders ziņoja par turpmākās karadarbības plānu Krievijā. No ziņojuma izrietēja, ka armiju grupai «Ziemeļi» jāieņem Pēterburga un beidzot jāsavienojas ar somiem, bet grupai «Dienvidi» jāiekaro Kerčas pussala un Sevastopole, kā arī jāaizlaužas līdz Aizkaukāzam ...

Vakarā tējas dzeršanas laikā Hitleram pēkšņi uznāca vaļsirdības uzplūdi. Lauzīdams krakšķošos pirkstus, viņš atzinās, ka pēdējos mēnešos daudz cietis ...

Taču arī šoreiz viņš bija aktieris un savās ciešanās atzinās tikai tādēļ, lai turpmākajos apgalvojumos par drīzu uzvaru būtu vairāk pārliecības spēka.

— Jā, — Hitlers teica, — tagad, kad ziema beigusies, es varu droši apgalvot: ienaidnieki velti cerējuši, ka mani piemeklēs Napoleona liktenis!

Viņš atkal un atkal patētiski atkārtoja, pret ko vispirms būs vērsti triecieni. Taču, pieminējis Pēterburgu, viņš zaudēja savaldīšanos. Viņu sagrāba briesmīgs niknums. Viņš bļāva, ka šīs nolādētās pilsētas iedzīvotāji drīz būšot apmiruši un vairs nebūšot, kas varētu pretoties, ka viņš noslaucīšot Pēterburgu no zemes virsas un Ņeva būšot tikai robežupe starp Lielvāciju un Somiju ...

Pēc tam Hitlers savaldījās un tīšām paklusu, it kā sarunādamies pats ar sevi, sāka spriest par to, cik nepieciešams bija sākt karu ar Krieviju nekavējoties. Vai tad boļševikiem nebija milzīga armija? Vai viņi jau četrdesmit pirmajā gadā nebija radījuši spēcīgu industriju? Nav grūti iedomāties, ko viņi būtu sasnieguši pēc dažiem gadiem!

Šķita, ka viņš aizmirsis pats savu apgalvojumu, ka Krievija ir milzis uz māla kājām. Ka Sarkanajai Armijai nav nedz tanku, nedz lidmašīnu. Ka pietiks ar vienu spēcīgu triecienu, lai Padomju valsts sabruktu kā kāršu namiņš ...

Tagad Hitlers patētiski runāja par kaut ko citu — cik gudri viņš rīkojies, laikā sākdams karu ar šo briesmīgo zemi.

... 5. aprilī Hitlers parakstīja direktīvu Nr. 41 — tajā bija izplānots otrreizējs zibenskarš pret Padomju Savienību.

Sis plāns ar nosaukumu «Blau» («Zilais») bija uzrakstīts tā, it kā vācu karaspēks nemaz nebūtu cietis sakāvi pie Maskavas. It kā pats fīrers nemaz nebūtu parakstījis pavēli par atkāpšanos...

«Ziemas kaujas Krievijā tuvojas nobeigumam,» direktīvā bija teikts. «Ienaidnieks zaudējis daudz cilvēku un kara tehnikas. Lai vērstu plašumā to, kas ienaidniekam šķita panākums, viņš ziemā izlietoja visas vēlākajām operācijām paredzētās rezerves ... Galvenais uzdevums ir, saglabājot pašreizējo stāvokli centrālajā sektorā, ziemeļos ieņemt Pēterburgu un savienoties ar somiem, bet frontes dienvidu flangā aizlauzties uz Kaukāzu.»

Pēc toņa direktīva Nr. 41 bija līdzīga kādreizējām, tagad jau tik senajām Hitlera direktīvām, kas likās rakstītas nevis ar spalvu, bet ar bungu vālītēm.

Taču tajā bija arī kaut kas jauns — bija pieminēta pilsēta, kas līdz tam Vācijā bija maz dzirdēta. Paies daži mēneši, un tās nosaukums simtiem tūkstošu vāciešu ausīs dunēs kā kapsētas zvans. Sī pilsēta bija Staļingrada ...

«Visas pūles jāveltī tam,» bija teikts direktīvā, «lai -a-sniegtu Staļingradu vai vismaz pieietu pie tās lielgabala šāviena attālumā un tā pārstātu pastāvēt kā industriāls centrs un komunikāciju mezgls.»

«Tātad karā ir gandrīz jau uzvarēts!» kliedza katra rindiņa plānā «B/au».

Hitlers uzskatīja par vajadzīgu to paziņot no tribīnes. Viņš drāzās uz Berlīni.

Savā iemīļotajā Sporta pilī Hitlers pēdējo reizi bija runājis, pavēstīdams pasaulei, ka sācies ģenerāluzbru-kums Maskavai. Kopš tā laika viņš bija klusējis. Viņa vietā bija runājis karalis Fridrihs un mitoloģiskais Hā-gens. Pirmais bija gaudies par savām ciešanām un vientulību, otrais apgalvojis, ka mērķa sasniegšanai ir labi visi līdzekļi.

Tagad priekšplānā atkal iznāca fīrers — aktieris. Tāds, kādu cilvēki bija pieraduši viņu redzēt agrāk. Par sevi pārliecināts karavīrs un vadonis, gaišreģis, kas domā visas Vācijas un ikviena vācieša vietā.

Skatuvei abās pusēs rindā nostājās esesieši ar karogiem un standartiem rokās. Plēsonīgi, ar nagiem kāškrustā ieķērušies ērgļi skatījās ļaužu pūlī nikni un brīdinoši. Mirdzēja Gēringa ordeņi. Prožektoru gaismā spīguļoja Himlera pensnejs. Ģērbies nacistu formas tērpā, ieradās Ribcntrops, un viņa ar breolīnu saziestie, uz celiņa pāršķirtie mati spīdēja un laistījās... Viss bija tāpat kā agrāk ...

Uzkāpis tribīnē, Hitlers dažus mirkļus klusēja, aplūkodams sanākušos cilvēkus — pirmajās rindās sēdošos gau-leiterus, ģenerāļus un Berlīnes garnizona virsniekus un tālāk nebeidzamās, pustumsā grimstošās esesiešu un karavīru formas tērpu rindas ...

Tad paklusi un demonstratīvi mierīgi viņš paziņoja, ka karā pret Padomju Krieviju ir uzvarēts...

Vai Hitlers ticēja tam, ko viņš runāja? Vai tiešām viņš bija aizmirsis visu — bailes, izmisumu, sakāvju rūgtumu, kas valdīja pār viņu vēl pavisam nesen? Nez vai. Drīzāk gan fīrers vēlreiz mēģināja izmantot savu prasmi ietekmēt cilvēkus, kurus viņš bija jau pievīlis ne vienreiz vien.

Lai nu kā tas bija, bet viņš paziņoja, ka guvis slavas pilnu uzvaru tur, kur Napoleons cieta sakāvi. Aizvien vairāk iekarsdams, Hitlers vairs nerunāja, bet kliedza, ka liktenis, kas pirms simt trīsdesmit gadiem pazudināja diženo franču karavadoni, tagad ir pakļāvies vācu ieroču spēkam un ka aizritējušajā ziemā gūts izšķirošs rezultāts, kas nodrošina kara beigšanos ar uzvaru.

Hitlers meloja vienā laidā. Viņš apgalvoja, ka vēl nekad neesot jutis tik lielu armijas un tautas gatavību pakļauties viņam bez ierunām, kā jūtot pašreiz. Ka apgaismība atkal nākusi pār viņu un iekšējā balss norādījusi vistuvāko ceļu uz uzvaru. Dūres kratīdams, viņš aicināja Vāciju sekot viņam līdz galam. Un beigās, pasludinājis, ka turpmāk ikviena vācieša pienākums, lai kas tas būtu un lai kur tas atrastos, esot savu likteni uzticēt fīreram, viņš pieprasīja saviem desmit tituliem pievienot vēl vienu: Augstākais Likumdevējs.

Pūlis atbildēja ar piekrītošu rēcienu ,.,

Tās pašas dienas vakarā Hitlers atgriezās «Vilka midzenī» un sasauca ārkārtēju operatīvo apspriedi.

Visa operācija «Bīau» vēl un vēl tika pārbaudīta kara spēlē uz kartes ...

Armiju grupai «Dienvidi» vajadzēja ar tankiem aizlauzties līdz Donai, līdz Voroņežai, pēc tam, krasi pagriežoties uz dienvidiem, ieņemt Donbasu un, beidzot, pie Sta-ļingradas sasniegt Volgu.

Tieši šis pagrieziens no Voroņežas uz dienvidiem bija vislielākais plāna «Blau» noslēpums. Kamēr krievi turēs rezerves Maskavas pieejās, gaidīdami, ka fon Boka karaspēks no Voroņežas pagriezīsies uz padomju galvaspilsētas pusi, vācu tanki lielā ātrumā drāzīsies gar Donas vidusteci un lejteci uz upes likumu pie Kalačas, bet no turienes tiem pavērsies taisns cejš uz Staļingradu, radīsies iespēja savienoties ar karaspēku, kas uzbrūk no Ta-ganrogas puses.

Protams, galu galā krievi sapratīs, ka vācu armijas mērķis pašreiz nav Maskava, un sāks rezerves pārsviest no centrālā sektora uz dienvidiem.

Taču būs jau par vēlu. Viss padomju karaspēka dienvidu grupējums nokļūs aplenkumā. Pēc tā likvidācijas ceļš uz Kaukāzu būs brīvs.

Tāds galvenajās līnijās bija vācu karaspēka vasaras uzbrukuma plāns, kuru realizējot — pēc Hitlera un viņa štābu ieceres — vācu armijai vajadzēja gūt revanšu par neveiksmēm ziemā.

XIII

Aktu zālē Smoļnija otrā stāvā bija sapulcējušies vismaz trīssimt cilvēku — armijas vīri un jūrnieki, Pilsētas iekšējās aizsardzības pārvaldes karaspēka komandieri.

Spriegajā klusumā bija dzirdama vienīgi padobjā Go-vorova balss. Taču arī šai vispārējā klusumā tālākajās rindās viņu varēja saklausīt tikai ar pūlēm. Tur cilvēki bija paliekušies uz priekšu, atbalstīdamies uz priekšējo krēslu atzveltnēm.

Pavēlnieks runāja minūtes piecpadsmit. Runa bija par to, kā ārkārtīgi īsā laikā Ļeņingradu padarīt par pilsētu-cietoksni.

— Ļeņingradiešiem tas izklausās pavisam pierasti, varbūt pat pārlieku pierasti, — Govorovs uzsvēra. — Taču man šķiet, ka jēdzienu «pilsēta-cietoksnis» daudzi saprot ... teiksim, kā tīri emocionālu kategoriju. Taču tai jākļūst par inženiertehnisku kategoriju, kas tiek raksturota ar precīziem objektīviem rādītājiem: ar nocietināto joslu garumu un dziļumu, ar nocietinājumu skaitu un kvalitāti. Kara padomes loceklis divīzijas komisārs Vas-ņecovs jums pastāstīs par šo uzdevumu sīkāk.

Devis vārdu Vasņecovam, Govorovs pameta apspriedi.

Vasņecovs paņēma garu rādāmo kociņu un piegāja pie liela mēroga pilsētas kartes, kas aizņēma pusi sienas. Ilggadējais pieradums runāt lielai auditorijai palīdzēja viņam tūlīt pareizi aprēķināt balss stiprumu. Visos aktu zāles kaktos bija skaidri sadzirdami viņa vārdi:

— Tātad uzdevums ir tūlīt aiz lauka aizsardzības būvēm, uz kurām balstās pirmā ešelona divīzijas, radīt spēcīgu aizsardzības sistēmu pašā pilsētā, kas sadalīta sektoros. Kara padome atzina par nepieciešamu izveidot trīs tādus sektorus — Rietumu, Centrālo un Maskavas rajona sektoru —- un piedevām vēl Baltijas flotes radītu aizsardzības joslu pilsētas centrā.

Vasņecovs parādīja uz kartes katra sektora robežas un, lai apspriedes dalībnieki gūtu skaidrāku priekšstatu par darbu apjomu, sīki raksturoja vienu no tiem — Maskavas rajona sektoru. Tur bija jāizbūvē tris aizstāvēšanās līnijas, padarot par spēcīgiem pretošanās mezgliem rūpnīcu «Elektrosila», Maskavas rajona padomes ēku, Iļjiča kultūras namu, Volkovas staciju, Volkovas kapsētu un Vitebskas staciju.

Pēc tam, rādāmo kociņu pieslējis pie sienas, Vasņecovs atgriezās pie nelielā galdiņa, kur bija sēdējis, un turpināja:

— Dabiski, rodas jautājums: kas tad būvēs šos nocietinājumus? Paziņoju: Ļeņingradas pilsētas izpildkomiteja pieņēmusi lēmumu mobilizēt darba klausības kārtībā ne mazāk kā piecdesmit tūkstošus ļeņingradiešu. Nebija viegli, biedri, pieņemt tādu lēmumu pēc visa tā, ko pilsētas iedzīvotāji pārcieta pagājušajā ziemā. Taču citas izejas pašreiz nav. Ir pamats domāt, ka ienaidnieks grib atkal uzbrukt pilsētai. Viņš jāsagaida pilnā kaujas gatavībā. Dzimtene, partija, mūsu pašu sirdsapziņa mums nepiedos, ja pēc tik ilgas piespiešanās mēs ļausim spēkiem atslābt un dosim ienaidniekam iespēju to izmantot. Ļeņingradiešiem, kas ir spējuši uzvarēt badu un cingu, organizēt munīcijas un ieroču ražošanu, atkal būs jāņem rokās lāpstas, cirvji, kapļi, nestuves, laužņi. Mēs to nosaucām par darba klausību. Formāli tāds nosaukums ir pareizs. Bet tikai formāli, biedri! Partijas apgabala komiteja un pilsētas komiteja ir pārliecinātas, ka ļeņingradieši dosies aizsardzības būvdarbos, ne tikai izpildīdami darba klausības pienākumu, bet arī atsaukdamies uz savas sirds balss aicinājumu,,. Tas ir viss, ko es gribēju jums teikt. Pārējo uzzināsiet no pilsētas iekšējās aizsardzības pavēlnieka pavēles. Ja jautājumu nav, atļaujiet apspriedi uzskatīt par slēgtu.

Jautājumu nebija. Apspriedes dalībnieki piecēlās un devās uz izeju. Uz durvīm gāja arī Vasņecovs.

Tai brīdī viņu apturēja Zvjagincevs, teikdams:

— Biedri divīzijas komisār, atjausiet ko sacīt?

Pazinis Zvjagincevu, Vasņecovs priecīgi izsaucās:

— Ak jūs, vecs paziņa! Priecājos jūs redzēt sveiku un veselu! Vai tad jūs pašreiz dienat iekšējā aizsardzībā?

— Tieši tā, biedri Kara padomes locekli, — Zvjagincevs izsliedamies atbildēja. Un, baidīdamies, ka cilvēku straume viņus neizšķir, steidzīgi ziņoja: — Man jums .,. kaut kas jānodod.

— Jānodod? — Vasņecovs vaicāja, izgāja no cilvēku straumes un pakāpās sānis starp krēslu rindām, tuvāk Zvjagincevam.

— Jā, jā, jānodod! — Zvjagincevs steidzīgi atkārtoja, strauji atraudams vaļā planšetes spiedpogas.

No planšetes viņš izvilka Vaļicka zīmējumu un atdeva Vasņecovam.

— Kā tas nokļuva pie jums? — Vasņecovs brīnījās.

— Tas ir garš stāsts, biedri divīzijas komisār, — Zvjagincevs izvairīgi atbildēja.

— Jūs pazīstat Vaļicki?

— Nē, nepazīstu ... nepazinu, — Zvjagincevs izlaboja.

— Kā tad nokļuva pie jums šis zīmējums?

Zvjagincevs apmulsis klusēja. Pirms brīža viņam vel

bija licies, ka tas būs vienkāršāk: Vasņecovs paņems zīmējumu, varbūt pateiksies un ies tālāk. Vasņecova iztaujāšana viņam bija mokoša. Pats to neapzinādamies, Kara padomes loceklis bija pieskāries Zvjaginceva brūcei, kas joprojām asiņoja.

Zvjagincevs līdz šim nekā nebija spējis uzzināt par Veru. Pēc vairākkārtējas veltīgas zvanīšanas uz pilsētas veselības aizsardzības nodaļu viņš bija nolēmis vairs nezvanīt un gaidīt pulkveža Koroļova atgriešanos. Taču dienas gāja, bet Koroļovs joprojām neatgriezās.

Gadījuma pēc, pareizāk sakot, pēc Govorova pavēles nokļuvis dienestā Ļeņingradas centrā, Zvjagincevs bija vēlreiz devies uz to vietu, kur kādreiz atradās Veras hospitālis, ne uz ko vairs necerēdams. Viņam bija šķitis, ka viņš dodas pie Veras kapa. Taču akmens kapa vairs nebija — buldozers bija drupas novācis, zemi apkārt izlīdzinājis, un šai zemē rakņājās cilvēki, ierīkodami sakņu dobes...

— ... Es jautāju: kas noticis ar Vaļicki? — Vasņecovs tagad ierunājās skaļāk.

— Viņš ir miris, — Zvjagincevs ar pūlēm pateica.

— Kad?

— Jau ziemā ... Atļausiet iet?

— Un pirms tam viņš iedeva jums šo zīmējumu?

— Viņš nekā man neiedeva. Es ... Vaļicki redzēju jau mirušu.

— Un no tā laika jūs nēsājat zīmējumu sev līdzi?

— Nē ... no tā laika ne ...

Dažus mirkļus Vasņecovs klusēja, tad sparīgi teica:

— Zināt ko, nāciet man līdzi! Jums tas jāizstāsta man visos sīkumos. Ejam! — Un viņš devās uz durvīm pa tagad jau tukšo eju.

Zvjagincevs devās viņam līdzi.

Viņi gāja pa otrā stāva gaiteni. Vasņecovs apstājās pie Zvjagincevam pazīstamajām durvīm, pagrūda tās un palaida ciemiņu pa priekšu.

Pārkāpis pār slieksni, Zvjagincevs it kā nokļuva pagātnē, tai pašā pirmskara pagātnē, kura likās aizgājusi uz neatgriešanos. Lūk, šeit, uz šiem krēsliem gar sienām, toreiz sēdēja rajonu komiteju sekretāri, rūpnīcu direktori, dažādu pretgaisa aizsardzības dienestu priekšnieki. Un tur, tuvāk pie loga, sēdēja viņš pats, prātodams: aprobežoties tikai ar īsu, lietišķu ziņojumu par aizsardzības būvju stāvokli Somijas pierobežā vai asi un atklāti pateikt visu patiesību?... Tad atvērās durvis, un tajās parādījās garš un kalsns vecs vīrs ar ūsām, ģērbies vecmodīgā melnā uzvalkā un ap kaklu apsējis šauru, tamborētu kaklasaiti: domās nogrimušais Zvjagincevs sākumā neaptvēra, ka šis cilvēks ir Veras tēvs . ..

«Vēlāk gaitenī piegāju viņam klāt un vaicāju, kur atrodas Vera,» Zvjagincevs kavējās atmiņās. «Viņš teica, ka Vera aizbraukusi uz Belokamensku ... Es devu padomu steidzīgi saukt viņu atpakaļ... Bet pēc tam? ... Pēc tam uzzināju, ka viņa nokļuvusi pie vāciešiem ... Un tad tik pēkšņi satiku Veru mežā pie Lugas... Toreiz viņa tomēr bija izsprukusi no vāciešu nagiem. Taču tie aizsniedza viņu šeit, Ļeņingradā. Atstiepa roku līdz šejienei .,.»

I

... Vasņecovs pieskārās viņa elkonim, aicinādams sēs-ties atzveltni pie galda.

— Pateicos, — Zvjagincevs nomurmināja un tūlīt izlaboja: — Klausos, biedri divīzijas komisār.

Brītiņu klusējis, Vasņecovs atsāka iztaujāšanu:

— Nu, kā tad īsti gāja bojā Vaļickis, un kā nokļuva pie jums viņa zīmējums?

— Nez vai varēšu ko piebilst pie tā, ko esmu jau ziņojis, — Zvjagincevs atbildēja, Vasņecovā neskatīdamies. — Mēs atradām Vaļicki jau mirušu.

— Kas tie tādi par «mēs»?

— Es un ... — Zvjagincevs sastomījās un apklusa.

— Nekā nesaprotu! — Vasņecovs ierunājās mazliet īgni, — Es jūs lūdzu visu izstāstīt skaidri!

«Kāpēc es līdu ar šo zīmējumu pie viņa?!» Zvjagincevs klusībā sevi lādēja. «Kāpēc neieliku zīmējumu aploksnē un neatdevu komandantūrā?»

— Kāpēc jūs klusējat? — Vasņecovs saīga jau vairāk.

— Es... es nespēju par to runāt, — Zvjagincevs lūdzošā balsī teica. — Man grūti. Tā ir... personiska lieta.

Tad Vasņecovs ierunājās pats.

— Redzat, tā .,. Esmu bijis pie Vaļicka divas reizes. Pēdējo reizi nokļuvu pie viņa, kad viņš bija saslimis. Un toreiz satiku viņa dēlu. Vai jūs viņu pazīstat?

— Pazinu, — Zvjagincevs caur zobiem noteica, klusībā nodomādams: «Tātad Anatolijs bijis Ļeņingradā! Droši vien viņš tikās ar Veru, citādi... Kā tad citādi? ... Bet kas noticis starp viņu un Veru, ja viņš beidzis tai pastāvēt? ... Varbūt viņš. otrreiz izdarīja kaut ko zemisku? Bet ko?»

— Sis jaunais cilvēks neatstāja uz mani sevišķi labu iespaidu, — Vasņecovs domīgi turpināja.

— Es nevēlos runāt par viņu! — Zvjagincevam izspruka.

Vasņecovs apklusa. Tad lēnām piecēlās un, apgājis ap galda galu, apsēdās atzveltnī pretim Zvjagincevam.

Nākamajā mirklī viņš paliecās uz priekšu un, pēkšņi uzrunādams Zvjagincevu ar «tu», sacīja:

— Piedod man, biedri Zvjagincev! Man nav tiesību līst tavā sirdī. Un patiesību sakot — Vaļicka dēls mani maz interesē. Par viņu ievaicājos tikai tāpēc, ka tu teici: «Mēs atradām Vaļicki jau mirušu.» Domāju, ka tu runā par sevi un par šo ... dēlu.

— Nē, nepavisam ne, — Zvjagincevs sacīja. — Atgriezies no frontes, no piecdesmit ceturtās armijas, es todien satikos ar paziņu no pirmskara laikiem. Aizgājām uz Filharmoniju. Atceļā viņa teica, ka jāapciemojot kāds vecs vīrs — tā hospitāļa priekšnieka draugs, kur viņa strādāja.

Zvjagincevs bezpalīdzīgi pavērās Vasņecovā, domādams, ka nez vai tas ko saprot no viņa juceklīgā stāstījuma. Taču Vasņecovs viņā raudzījās tā, it kā saprastu, un izskatījās dziļi ieinteresēts.

— Tā nu mēs, — Zvjagincevs atkal ierunājās, — nokļuvām Vaļicka dzīvoklī. Viņš bija jau miris. Acīmredzot nomiris pavisam nesen. Nebija vēl sastindzis... Uz galda atradās šīs papīra lapas ...

— Lapas?

— Jā. To bija daudz. Vesela kaudzīte. Uz vienas mēs ieraudzījām uzrakstu — nogādāt jums. Uz šīs pašas.

— Un pārējās?

— Pārējās?... Mēs uzlikām mirušajam uz krūtīm.

— Kāpēc?

— Nezinu... Tā iznāca. Uzlikām, kad viņš jau gulēja zārkā.

— Jums izdevās dabūt zārku? — Vasņecovs klusi vaicāja.

— Izdevās...

Vasņecovs piecēlās un, aizlicis rokas aiz muguras, pagāja dažus soļus pa kabinetu uz durvju pusi un atpakaļ. Tad atkal apsēdās pie Zvjaginceva un lēnām, it kā skaļi domādams, sacīja:

— Sis Fjodors Vasiļjevičs Vaļickis man atklāja kaut ko ļoti svarīgu. .. Kad kara vēl nebija, tomēr mēs visi sapratām, ka agrāk vai vēlāk tas sāksies, es bieži vien sev jautāju: kas stāvēs un kritīs par mūsu taisnību? Un atbildēju sev: armija. Kaujā dosies komunisti. Komjaunieši. Strādnieku šķira. Dosies kolhoznieki. Padomju inteliģence. Un tomēr... — Viņš sastomījās.

— Domājāt, ka atradīsies arī tādi, kas negribēs cīnīties? — Zvjagincevs vaicāja.

— Jā. Un spriedu tā: par komunistiem nav ko runāt, viņi savu ceļu jau sen izvēlējušies; strādnieki un kolhoznieki no padomju varas saņēmuši visu, kas viņiem pieder, tā ir viņu vara, tā viņiem nepieciešama tikpat kā gaiss; taču ir arī tādi — nē, ne jau ienaidnieki, runa nav

par tiem! — ir ari tādi cilvēki, kas būtu varējuši iztikt bez padomju varas. Turklāt — varbūt būtu dzīvojuši nevis sliktāk, bet pat labāk, ja dzīvi mērī nevis ar padomju mērauklu, bet ar veco aršīnu. Kaut vai šim pašam Vaļic-kim — ko viņam devusi padomju vara? Par akadēmiķi viņu ievēlēja jau cara laikā. Arī lielo dzīvokli mēs netikām viņam iedevuši, mūsu nopelns ir vienīgi tas, ka šo dzīvokli neatsavinājām, — Vasņecovs ironiski piebilda. — Vecos laikos viņš droši vien saņēma vairāk naudas, braukāja pa ārzemēm. Bet padomju varas laikā viņu pasludināja par formālistu, kritizēja avīzēs un referātos. Atklāti runājot, arī es viņa vārdu pirmoreiz izdzirdu tādā sakarā ... Bet tad sākās karš. Un ko darīja Vajickis? Devās uz austrumiem, tālāk no uguns? Vai uz dienvidiem, uz dienvidu priekšpilsētām, tuvāk vāciešiem? Nē, viņš aizgāja zemessargos! Kā tu domā, kāpēc?

Zvjagincevs paraustīja plecus un atbildēja:

— Droši vien tāpēc, ka mīlēja Dzimteni. Krieviju, es domāju.

— Ehē, tā tas nav, Zvjagincev. Agrāk arī es tā domāju. Vēl vairāk — Vajickis pats tā teica.

— Es jau arī saku ...

— Tu daudz ko vari teikti — Vasņecovs viņu pārtrauca un, pārliecies pār galdu, paķēra zīmējumu. — Reiz es viņam vaicāju: «Kādā krāsā ir šis karogs, ko tur rokās kareivis?» Sis te, — Vasņecovs atkārtoja, piebakstīdams pie zīmējuma. — «Sarkanā krāsā,» Vajickis atbildēja. «Vai jūs ticat šai krāsai?» es joprojām iztaujāju. Un zini, ko viņš man atbildējā? «Par spīti visam, es ticu. Un jūs?» Es pat apjuku no tāda jautājuma. Bet viņš saka: redzu, ka arī jums vajadzīgs atbalsts, un ka nu mācēdams cenšos jūs uzmundrināt. Saproti — viņš mani! Tad nu man kjuva skaidrs, ka arī tie, uz kuriem mēs necerējām, padomju varas dēj ies uguni un ūdenī. Ari viņiem padomju vara ir tikpat nepieciešama kā gaiss. Kamēr nesāk trūkt elpas, cilvēks to it kā nemaz nemana. Tikai zaudēdami iespēju elpot, mēs tūlīt novērtējam, ko mums nozīmē svaiga gaisa malks... Vai Vajicka radiorunu dzirdēji? Nē? Ļoti žēl. Kaujinieciska runa. Viņš bija atradis vajadzīgos vārdus — tikpat izteiksmīgus kā viņa zīmējumi.

Vasņecovs atkal apsēdās pie rakstāmgalda. Un, tiklīdz bija apsēdies savā darba vietā, pārgāja atpakaļ uz «jūs».

— Tātad jūs tagad dienat pilsētas iekšējā aizsardzībā?

— Tieši tā.

— Kurā sektorā?

— Teica, ka būšot jāstrādā Centrālajā.

— Tā-ā, — Vasņecovs novilka, atvēra kādus vākus, kas atradās uz galda, un skalā balsī ātri izlasīja: — «Fon-tankas grīva, Bejinska iela, pēc tam pa Ļiteinija prospektu un tālāk pa šādām ielām: Radiščeva, Slucka...» Vārdu sakot, līdz Ņevas kreisajam krastam. Šeit paredzēts ierīkot sešus pretošanās mezglus, par atbalsta punktiem izmantojot kara ostu, Kirova teātri, Kazaņas katedrāli, Admiralitātes rūpnīcu, Darba pili un Admiralitāti. Par priekšnieku iecelts jūras kara bāzes komandieris pirmā ranga kapteinis Ļevčenko.

To visu Zvjagincevs jau zināja un uzdeva tikai vienu jautājumu:

— Kad jābeidz būvdarbi?

— Vakar bija jābeidz. — Vasņecovs pasmaidīja.

— Karā vienmēr ir tā, — Zvjagincevs drūmi atbildēja.

— Šoreiz ir sevišķs gadījums, — Vasņecovs iebilda.

— Vācieši neapšaubāmi mēģinās izmantot vasaru, lai gūtu revanšu par sakāvi pie Maskavas. Viņi jau laužas uz Krimu. Viņiem izdevies atkal ieņemt Kerču. Manuprāt, Hitlers nav atmetis ari pret Ļeņingradu vērstos nodomus. Ne jau velti viņš tur šeit divas armijas.

Zvjagincevs klausījās klusēdams. Vasņecovam tas nepatika. Viņam šķita, ka viņš pārāk satraucis apakšpulkvedi.

— Par ko jūs domājat? — Vasņecovs uzrunāja Zvja-gincevu.

— Par daudz ko, biedri divīzijas komisār, — Zvjagincevs klusi atbildēja. — Starp citu — arī par to, ka šeit, šai istabā, es ziņoju par nocietinājumu stāvokli ziemeļos. Toreiz taču ne jūs, ne es nevarējām iedomāties, ka nokļūsim tādā stāvoklī, kādā atrodamies pašreiz.

— Tiešām nevarējām, — Vasņecovs apstiprināja.

— Tāpat nevarējām iedomāties, ka ienaidnieks tiks cauri Lugas aizsardzības joslai. Nepieļāvām arī iespēju, ka viņš pienāks pie Kirova rūpnīcas. Kļūdījāmies... Taču vācieši, — Vasņecovs iesaucās pēkšņā niknumā, — nav kļūdījušies mazāk par mums! Sākumā viņi cerēja Ļeņingradu ieņemt pašā pirmajā rāvienā, vēlāk triecienuzbrukumā,

taču neizdevās. Gribēja nožņaugt blokādes lokā — nekas neiznāca! Gatavojās maršā doties pāri Sarkanajam laukumam — ari tas izjuka! ... Nē, mēs vēl neesam norēķinājušies! Rēķini nav vēl noslēgti, kopsavilkums vēl nav izdarīts!

«Pareizi,» Zvjagincevs klusībā piekrita, «rēķinu noslēgšana vēl ir nākotnē.» Un iztēlē viņš ieraudzīja piesnigušo Piskarjovas kapsētu. Tad šo ainu nomainīja cita — milzīga, kūpoša drupu kaudze ...

— Kas jums notika, apakšpulkvedi? — viņš it kā no tāluma izdzirda Vasņecova balsi. Aina izzuda.

— Atjausiet pavaicāt, — Zvjagincevs teica, — kāpēc neatgriežas pulkvedis Korojovs? Man sacīja, ka viņš esot aizbraucis komandējumā. Taču jau pagājis ilgs laiks...

— Korojovs atstāts frontes pavēlnieka rīcibā.

«Tā,» Zvjagincevs sarūgtināts nodomāja, «zudusi pēdējā cerība noskaidrot Veras likteni.»

— Tātad tu saki, ka pārējo zīmējumu vairs nav? — Vasņecovs atkal pārtrauca viņa pārdomas.

— Viens vēl ir, — Zvjagincevam pēkšņi izspruka atzīšanās.

— Kāpēc tad jūs... — Vasņecovs iesāka teikumu, bet nepabeidza. — Kur tad ir šis otrs zīmējums? Saproti taču: pat tad, ja Vajicka uzmetumi pēc kara nebūs noderīgi — es runāju par arhitektu viedokli —, tie būs svarīgi kā dokumenti. Kaut vai muzejam. Mēs katrā ziņā izveidosim Ļeņingradas varonīgās aizstāvēšanas muzeju. Vai tev ir līdzi tas otrs zīmējums?

— Nē. Tas atrodas kazarmā. Čemodānā.

— Vai atsūtīsi?

— Nē.

— Kāpēc?

— Tur... šai zīmējumā ir attēlots cilvēks.., sieviete, kas man ir dārga.

— Tā .. — Vasņecovs domīgi noteica. — Tādā gadījumā man nav tiesību uzstāt. — Un pēkšņi jautāja: — Kur viņa ir pašreiz, šī sieviete? Vai Ļeņingradā? Varbūt evakuējusies?

Šis jautājums deva Zvjaginceva domām jaunu pavērsienu. «Kā būtu,» viņam ienāca prātā, «ja lūgtu viņa palīdzību? Ja noskaidrot Veras likteni vispār ir cilvēka spēkos, tad to spēj izdarīt tieši Vasņecovs.»

Zvjagincevs viņam izstāstīja visu. Arī to, kā viņš daudzkārt veltīgi meklējis palīdzību dažādās pilsētas iestādēs.

— Tā ... — Vasņecovs atkal noteica un, pievilcis sev tuvāk papīra lapu, paņēma zīmuli. — Viņas uzvārds?

— Koroļova, — Zvjagincevs steigšus atbildēja. — Vera Ivanovna Korolova.

— Tu jautāji par pulkvedi Koroļovu, — Vasņecovs pierakstīdams atģidās. — Kas tad viņa tam ir, vai radiniece? Meita?

— Viņa ir Kirova rūpnīcas strādnieka meita...

— Vai Ivana Korolova meita? Es arī viņu labi pazīstu! Vai viņam ... ir zināms, ka meita ...

— Nē! — Zvjagincevs izsaucās. — Un es jus ludzu, gaužām lūdzu viņam nekā neteikt, kamēr nebūs skaidrības ...

— Labi. Ja ko uzzināšu, sameklēšu tevi.

— Vēl viens lūgums, — Zvjagincevs turpināja. — Komisārs tai hospitālī bija Pastuhovs. Vecākais politiskais vadītājs Pastuhovs. Mēs kopā karojām pie Lugas. Viņš arī... ir pazudis bez vēsts.

Vasņecovs izdarīja vēl vienu pierakstu.

Zvjagincevs piecēlās.

— Atjausiet iet?

— Uz redzēšanos, biedri apakšpulkvedi! Atceros, toreiz jūs bijāt majors . .. Oho, jums ir arī otrs ordenis! Apsveicu! Par ko jūs apbalvoja?

— Tā... gadījās, — Zvjagincevs negribīgi atbildēja. — Dažreiz arī es esmu bijis frontē.

— Vai gribat teikt, ka Ļeņingrada nav fronte? — Vasņecovs īdzīgi jautāja. — Es taču līdz šim esmu sevi uzskatījis par frontinieku.

— Ar jums ir citādi. Jūs esat vadītājs.

— Skaidrs, man jūs dodat atlaidi. Bet kā ir ar Kirova rūpnīcas strādniekiem, kas tāpat nav šauteni rokās turējuši un uz ienaidnieku nav šāvuši, vai jūs arī viņus jau negrozāmi esat ieskaitījis aizmugurniekos?

— Viņi nav karavīri...

— Visi ļeņingradieši tagad ir karavīri, apakšpulkvedi ... Jūs taču esat sapieris?

— Jā.

— Iedomājieties, ka par jums pēkšņi kāds teiktu: viņš tikai rok ierakumus un tranšejas, bet karo citi! Kā jums

tas tiktos? Taču no tiem, kas paši pieredzējuši sūrās karavīra dienas, neko tādu nedzirdēsiet. īsts karavīrs saprot: karo ne tikai tie, kas šauj. Karš ir sarežģīts, biedri apakšpulkvedi.

«Paldies par izskaidrošanu!» Zvjagincevam gribējās atbildēt. Tomēr viņš nekā neteica.

Būtībā Vasņecovam bija taisnība.

XIV

Maija otrajā pusē Ļeņingra-das frontes Kara padome nosūtīja uz Maskavu priekšlikumus par turpmāko rīcību pilsētas atbrīvošanā no blokādes. Vācu frontes pārrāvums bija paredzēts apmēram tai pašā rajonā, kur iepriekšējā gada oktobrī Ņevas operatīvās grupas karaspēks mēģināja savienoties ar 54. armiju. Abpusēju triecienu — no ārienes un no Ļeņingra-das puses — atkal vajadzēja saņemt ienaidnieka Mgas— Siņavinas grupējumam tai vietā, kur tā rokās atradās šaura, tikai divpadsmit līdz četrpadsmit kilometru plata josla.

Galvenā mītne pagaidām tomēr klusēja. Iespējams, ka no tūlītējas izlemšanas to atturēja atmiņas par neveiksmēm pie Siņavinas iepriekšējā gadā. Iespējams arī, ka to darīja piesardzīgu nesekmīgās kaujas pie Ļubaņas un Pogostjes.

Tika izteikts ari trešais — visticamākais pieņēmums: Galvenā mītne norūpējusies par stāvokli dienvidos, kur briest draudīgi notikumi.

Dienvidrietumu frontes karaspēks bija cietis lielu neveiksmi Harkovas virzienā. Sākumā šai frontei izdevās pārraut ienaidnieka aizsardzību, un frontes Kara padome Galvenajai mītnei apgalvoja, ka tur paveroties jauna, plaša uzbrukuma iespējas. Diemžēl optimistiskajam pareģojumam nebija lemts piepildīties. Ienaidnieks deva spēcīgus triecienus blakus izvietotās Dienvidu frontes labajam flangam un aizgāja Dienvidrietumu frontes galvenā grupējuma aizmugurē. Sekas bija tādas, ka abām frontēm karaspēks bija jāatvelk aiz Ziemeļu Doņecas.

Sarežģījās arī stāvoklis Krimas pussalā. Padomju karaspēka desants, kas ziemā bija izcelts krastā Kerčā un Feodosijā, saistīja daļu 11. vācu armijas, kura nesekmīgi

uzbruka Sevastopolei. Tās pavēlniekam Fricim Eriham Manšteinam bija jaciņās divās frontēs. Hitlers dusmās trakoja. Viņš pieprasīja, lai fon Boks dod Manšteinam papildspēkus un Kerču katrā ziņā atgūst. Maija otrā pusē vācieši šo mērķi arī sasniedza. 7. jūnijā sākās Manšteina komandētā karaspēka trešais ģenerāluzbrukums Sevastopolei.

Padomju Augstākā virspavēlniecība pamazītēm tomēr gatavoja lielu uzbrukumu pie Ļeņingradas. Par to liecināja jau tas vien, ka jūnijā atjaunoja Volhovas fronti, kuras komandēšanu uzticēja Mereckovam. Ļeņingradas fronti komandēja Govorovs. Hozinu atsauca uz Maskavu — viņš dabūja ciest tāpēc, ka ienaidniekam bija izdevies aplenkt 2. triecienarmiju.

Nakti uz 1. jūliju Govorovs piezvanīja Vasņecovam un jautāja, vai tas nevarot atnākt pie viņa. Vasņecovu šī vēlā zvanīšana mazliet mulsināja: pavēlnieks vairījās cilvēkus traucēt naktīs, ja nebija ārkārtīgi liela nepieciešamība. Taču Govorova balss skanēja mierīgi.

Vasņecovs gan bija jau pieradis, ka šī padobjā balss vienmēr ir mierīga, bez jebkādas emocionālas pieskaņas. Savdabīgais Govorova temperaments nekad neizpaudās tādā veidā, kāds ir parasts lielākajai daļai cilvēku. Vienīgais, kas dažreiz atklāja pavēlnieka satraukumu, bija paklusa bungošana ar rādītājpirkstu pa galdu. Taču arī tādā reizē viņa pelēkās acis, kas nemēdza mirkšķināties, raudzījās uz sarunas biedru nesatricināmā mierā. Viņš palika atturīgs, vārdos skops un, kā allaž, ārkārtīgi korekts. Visasākais, ko Govorovs spēja pateikt, bija vārds «slaisti»; šo vārdu viņš izrunāja caur zobiem un it kā pārcirta uz pusēm: «Slais-ti!»

Tie nebija acumirklīgi impulsi, ātri pārejošas situācijas, milzīgā pavēlniekam dotā vara, kas diktēja Govoro-vam uzvedības normas, noteica katru viņa soli. Govorovs darīja un runāja tikai to, ko bija jau vispusīgi pārdomājis. Līdzīgi astronomam, kas aprēķina debess ķermeņu kustību un iepriekš nosaka to parādīšanās un izzušanas laiku, līdzīgi matemātiķim, kas operē ar abstraktiem skaitļiem un daudziem cilvēkiem nesaprotamām formulām, galu galā izdarīdams neapstrīdamus praktiskus secinājumus, viņš vadīja tik sarežģītu sistēmu, kāda ir mil-

žīga fronte, kur darbojas desmitiem un pat simtiem tūkstošu cilvēku, tūkstošiem lielgabalu, simtiem tanku un lidmašīnu. Taču atšķirībā no astronoma vai matemātiķa Govorovu reti varēja satikt viņa darba kabinetā.

Pa divīzijām un pulkiem viņš neskraidīja juceklīgi, tikai ar vienu nolūku — sadot sutu ikvienam, kas pagadās cejā. Viņam katru dienu bija skaidrs plāns un pilnīgi noteikti nodomi.

Neviens no Ļeņingradas frontes pavēlniekiem nebija devies uz Oranienbaumas placdarmu. Govorovs uz turieni aizlidoja neaizsargātā lidmašīnā U-2 dažas dienas pēc ierašanās Ļeņingradā. Turklāt viņš atrisināja ārkārtīgi svarīgu uzdevumu — atrada iespēju ja arī ne pilnīgi izbeigt, tad turpmāk vismaz krietni vājināt teroristisko pilsētas apšaudi ar vācu tālšāvēju artilēriju.

Jau tāpēc vien Vasņecovā bija pamodušās simpātijas pret Govorovu. Viņu savstarpējās simpātijas laika ritumā kļuva aizvien dziļākas. Pēc rakstura šie cilvēki bija ārkārtīgi atšķirīgi, tomēr viņi ar katru dienu vairāk tiecās viens pēc otra.

... Toreiz, kad Govorovs naktī uzaicināja Vasņecovu uz sarunu, Vasņecovam pavēlnieka kabinets pirmoreiz likās līdzīgs tālbraucēja kuģa karšu telpai. Aiz kartēm apkarinātajām sienām milzīgās, nepārskatāmās platībās plosījās kara stihija, bet šeit valdīja miers un tika darīts viss, lai šai stihijā stingri ieturētu uzdoto kursu. Priekšā uz galda Govorovam gluži kā kuģniecības rokasgrāmata bija nolikta klade ar skaidrā, akurātā rokrakstā izdarītiem pierakstiem, bet tai blakus — kabatas pulkstenis.

Kad ieradās Vasņecovs, pavēlnieks uzmeta skatienu pulkstenim. Tas rādīja desmit minūtes uz diviem.

— Es klausos, Leonīd Aleksandrovič, — Vasņecovs sacīja, atslīgdams krēslā. — Vai kaut kas noticis?

Brītiņu Govorovs klusēja, it kā nelikdamies par Vasņecovu zinis. Skatiens bija pievērsts kādai kartei. Tad pavēlnieka galva lēnām pagriezās, un viņa pelēkās acis ielūkojās Vasņecova acīs.

— Pagājušajā naktī tieši šai laikā ienaidnieks sāka lielu uzbrukumu dienvidos, — Govorovs paklusi teica.

Pirmajā mirklī Vasņecovam šķita, ka runa ir par kādu Ļeņingradas nomali dienvidu pusē.

— Vai četrdesmit otrās divīzijas rajonā? — viņš jautāja, tik tikko apvaldīdams satraukumu. Taču tūlīt

saprata, ka runa ir par kaut ko citu. Būtu tas noticis Ļeņin-gradas frontē, viņš būtu to uzzinājis tūlīt, nevis pēc divdesmit četrām stundām.

No reproduktora, kas bija nolikts uz skapīša pie galda, paklusi skanēja bravūrīga melodija. Vasņecovs atcerējās, ka pirms dažiem mēnešiem Ždanovs bija zvanījis uz Maskavu Radiokomitejas priekšsēdētājam Pojikarpovam un lūdzis viņu dot rīkojumu, lai ļeņingradiešiem pārraida pēc iespējas jautrāku, možāku mūziku. Taču pašreiz operetes fragmenti Vasņecovam likās pilnīgi pretdabisks fons sarunai ar pavēlnieku.

— Runa ir par mūsu dienvidu frontēm, — Govorovs precizēja savu paziņojumu. — Uzbrūk ģenerālpulkveža Veihsa armiju grupa.

Vasņecovs, protams, zināja, ka valsts dienvidos stāvoklis kļūst aizvien sarežģītāks. Tomēr spriegais ikdienas darbs novērsa viņa uzmanību no dienvidiem. Viņu pilnīgi bija pārņēmušas rūpes par Ļeņingradu.

Desmitiem tūkstošu cilvēku jau strādāja jaunu aizsardzības būvju celšanā un iepriekšējā gadā uzcelto būvju uzlabošanā, taču frontes pavēlnieks, gandrīz katru dienu apbraukādams pilsētu, allaž atkārtoja vienu un to pašu:

— Maz. Jāiesaista papildspēki.

Un to viņš teica tādā laikā, kad asi bija jūtama vajadzība pēc darbaspēka Ļeņingradas rūpniecībā, kas spēja atkal dot gandrīz visus tos pašus kara tehnikas veidus, ko tā bija ražojusi pirmajās kara dienās! Tādā laikā, kad jau munīciju vien izgatavoja nevis piecdesmit pilsētas uzņēmumi, kā tas bija maijā, bet septiņdesmit piecas Ļeņingradas fabrikas un rūpnīcas!

Piedevām vēl turpinājās iedzīvotāju evakuācija. Valsts aizsardzības komiteja stingri prasīja atstāt aplenktajā pilsētā ne vairāk kā astoņsimt tūkstošus cilvēku. Arī Govorovs nemitīgi atgādināja, ka pilsētā-cietoksnī jāpaliek vienīgi cietokšņa garnizonam (protams, viņš tajā ietvēra arī darba spējīgos iedzīvotājus).

Tā nu iznāca, ka Ļeņingradas strādniekiem, kas bija izvērsuši sacensību par teicamiem ražošanas rezultātiem, katru dienu pēc nostrādātās maiņas bija jāiet rakt tranšejas, būvēt dotus pilsētas ielu krustojumos, ierīkot prettanku tumbas laukumos. Šī sarežģītā apstākļu sagadīšanās ar visu savu smagumu gūlās uz partijas Ļeņingradas organizācijas vadītāju pleciem.

Vasņecovs šai laikā dzīvoja atmosfērā, kur organiski saplūda kopā blokādes lokā gandrīz jau nožņaugtās pilsētas atdzimšanas patoss ar drudžainu gatavošanos atvairīt jaunu iespējamu vāciešu uzbrukumu Ļeņingradai. Tagad Govorova paziņojums vienā mirkli izrāva viņu no šīs jau pierastās atmosfēras, kur trokšņaini strādāja buldozeri un mierīgi dunēja darbgaldi, kur atkal oda pēc kaļķiem un tikko sazāģētiem dēļiem, un pārsvieda pasaulē, kur drausmīgi plosījās postoši spēki.

— Leonīd Aleksandrovič, — Vasņecovs ierunājās pēc klusām pārdomām, — vai jūs domājat, ka vācieši ir atteikušies no Maskavas ieņemšanas plāniem?

Govorovs pabungoja ar pirkstu pa galdu un devās pie labās puses sienas, kur karājās karte, kas atainoja notikumus visā padomju un vācu frontē.

— Panāciet, lūdzu, šurp, Sergej Afanasjevič! — viņš aicināja Vasņecovu.

Vasņecovs arī piegāja pie kartes un nostājās līdzās pavēlniekam.

— Kad pirms braukšanas uz Ļeņingradu bij u pie biedra Staļina, — Govorovs sacīja, — es viņam jautāju par iespējamajām ienaidnieka operācijām pavasarī un vasarā. Staļins man atbildēja, ka vācieši droši vien vēlreiz mēģināšot iegūt Maskavu.

— Vai tas nozīmē, ka viņu pašreizējais uzbrukums dienvidos mums ir negaidīts? — Vasņecovs jautāja.

Govorovs pārlaida viņam mierīgu skatienu un stingri atbildēja:

— Tā es nedomāju. Galvenais ir kas cits...

— Kas tad?

— Paskatieties kartē, Sergej Afanasjevič! Ienaidnieka uzbrukums sācies rajonā uz austrumiem no Kurskas. Lūk, te! — Govorovs novilka ar nagu pa karti. — Domāju, ka viņam izdevies pārraut Brjanskas frontes aizsardzību. Bet kas būs tālāk? . ..

Vasņecovs nekā nebilda.

Govorovs mazliet sarauca asi iezīmētās uzacis un turpināja:

— Karš ir nedalāms, Sergej Afanasjevič, ja tā var izteikties. Jebkura veiksme vai neveiksme viena virzienā katrā ziņā kaut kādi atbalsojas visā karalaukā.

Vasņecovs negribot klusībā pasmaidīja. Drīz pēc Govorova ierašanās Ļeņingradā Zdanovs reiz bija sacījis, ka

jaunais pavēlnieks runājot kā profesors no universitātes katedras.

Patlaban Govorovs tiešām bija gluži līdzīgs profesoram, kas nesaprātīgam studentam izskaidro kara teorijas ābeces patiesības.

Vasņecovs joprojām klusēja, un Govorovs savu domu risināja tālāk:

— Kas notiks, ja vācu sestā armija no Volčanskas rajona dos triecienu Dienvidrietumu frontes labajam flangam? Te, Starijoskolas virzienā?

Vasņecovs nekā neatbildēja arī šoreiz. Viņš teicami pārzināja Ļepingradas apgabala karti un aizvērtām acīm varēja uz tās parādīt jebkuru apdzīvotu vietu. Kad notika kauja par Maskavu, viņa atmiņā gandrīz tikpat skaidri iezīmējās Piemaskavas karte, un turienes pat samērā nelielās apdzīvotās vietas tagad viņam atgādināja daudz ko. Taču tās vietas, kuras pašreiz minēja Govorovs, Vasņe-covam bija tukša skaņa, kas neizteica itin nekā.

Lai nebūtu jāklusē, viņš jautāja:

— Ko tas nozīmētu?

— Tas nozīmētu, ka tiek aplenkta daļa Brjanskas frontes spēku, — Govorovs atbildēja bez jebkāda akcentē-juma. — Taču tas vēl nav viss. Nav šaubu, ka ienaidnieks centīsies aizlauzties uz Voroņežu ...

— Un no turienes pagriezīsies uz Maskavu, — Vasņecovs izteica savu minējumu.

— Var notikt arī tā, — Govorovs piekrita. — Taču var gadīties arī pavisam citādi...

— Ko jūs ar to domājat?

Govorovs atgriezās pie rakstāmgalda. Vasņecovs gāja viņam līdzi.

Sēdēdams pie galda, pavēlnieks ieņēma pavisam neparastu pozu — ar elkoņiem atbalstījies pret galda virsu, viņš pieliecās Vasņecovam gandrīz pilnīgi klāt.

— Piejauju, — viņš mierīgi sacīja, — ka ienaidnieku šobrīd Maskava neinteresē. No Voroņežas viņš var pa-r griezties nevis uz Maskavu, bet uz dienvidaustrumiem. Un tad sīvas kaujas sāksies pavisam citā vietā. Viņiem, Sergej Afanasjevič, pašreiz vairāk nekā ēst vajadzīga Melnā jūra un Kaukāza nafta. Ekonomiskajiem faktoriem karā nav mazāka, bet dažkārt ir pat lielāka nozīme nekā ienaidnieka teritorijas un administratīvi politisko centru

[ieņemšanai. Kad vāciešiem neizdevās Ļeņingradu ieņemt kaujā, viņi pacentās to atgriezt no visiem apgādes avotiem. Izskatās, ka vāciešiem ir līdzīgi nodomi arī attiecībā uz Maskavu. Acīmredzot viņi rēķina, ka nez vai Maskava ilgi noturēsies, ja būs zaudēti dienvidi.

Govorova pareģotā perspektīva Vasņecovam šķita tik neiedomājama, ka viņš to sparīgi noraidīja:

— Es neticu, ka biedrs Staļins to pieļaus!

Govorovs tikai paraustīja plecus, likdams saprast, ka Vasņecova izsauciens ir vienīgi pieņēmums, kas nekā nepierāda.

— Jūs uzskatāt stāvokli par tik bīstamu? — Vasņēcovs jautāja, uztraukumu vairs neslēpdams.

— Karš vienmēr slēpj sevī briesmas, — Govorovs atbildēja, un tas laikam bija pirmais abstraktais izteikums, ko Vasņēcovs bija no viņa dzirdējis visā pazīšanās laikā. — Taču šoreiz, — viņš turpināja, — manuprāt, briesmas ir sevišķi lielas.

— Pat salīdzinājumā ar pērno rudeni?

— Jā. Taču arī tas vēl nav viss, ko gribēju jums teikt, Sergej Afanasjevič. Pēdējā laikā ne vienreiz vien ar interesi esmu lasījis izlūkošanas ziņas par ienaidnieka karaspēku, kas uzbrūk Sevastopolei. Tur ir koncentrēta vienpadsmitā vācu armija, un to komandē Manšteins.

Vasņēcovs nesaprata, kāpēc Govorovam ievajadzēju-šās ziņas tieši par šo armiju. Vasņēcovs līdz šim laikam nebija pat dzirdējis šīs' armijas pavēlnieka uzvārdu. Tā kā Govorovs bija to minējis, Vasņēcovs apvaicājās:

— Kas tas tāds par Maņšteinu?

— Pēc izlūkošanas ziņām, tas ir viens no tiem vācu ģenerāļiem, kas pierādījuši savu uzticību Hitlera režīmam. Starp citu, pagājušajā vasarā viņš karoja pie Ļe-ņingradas.

— Kāpēc viņš jūs pašreiz interesē?

— Mani interesē nevis pats Manšteins, bet viņa armija, — Govorovs atbildēja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, Sergej Afanasjevič, ka šī, nevis cita vācu armija nosūtīta triecienā ieņemt Sevastopoli. Jādomā, ka tieši šī armija ir sevišķi labi sagatavota pilsētas-cietokšņa ieņemšanai un, protams, tās rīcībā ir spēcīga artilērija. — Sevastopole taču noturas!

Govorovs atkal sāka ritmiski bungot ar pirkstu pa galdu. Tad viņš sacīja:

— Manuprāt, Sevastopoles dienas ir skaitītas. Trešo triecienuzbrukumu tā neizturēs.

Tikai tagad Vasņecovs sāka saprast Govorova domu gaitu.

— Jūs gribat teikt, ka pēc tam vācieši savu vienpadsmito armiju vai vismaz tās aplenkuma artilēriju pārsviedis ... uz Ļeņingradas pievārti?

— Tas nav izslēgts.

— Jo tālāk, jo trakāk. — Vasņecovs nopūtās. — Tātad jūs domājat, ka pēc trešā triecienuzbrukuma Sevastopolei būs uzbrukums Ļeņingradai?

Tas bija tīri retorisks jautājums — ārkārtīgi plašie aizsardzības būvdarbi Ļeņingradā jau notika tieši tāpēc, ka, pēc pavēlniecības domām, drīz vien bija iespējams, gandrīz pat neizbēgams jauns vāciešu mēģinājums ieņemt pilsētu triecienuzbrukumā.

Tomēr Vasņecovs tādu jautājumu bija uzdevis.

— Loģiski spriežot — jā, — Govorovs teica un piebilda: — Tribucs man šodien ziņoja, ka vācieši pastiprināti mīnē Somu līci, un viņa ziņas allaž ir precīzas.

— Grib nobloķēt mūsu floti?

Uz šo jautājumu Govorovs pat neatbildēja un novirzīja sarunu uz citu pusi:

— Esmu sagatavojis dažus praktiskus priekšlikumus, ko apspriest ar Andreju Aleksandroviču. Gribētos iepriekš aprunāties ar jums.

Viņš pievilka sev tuvāk kladi, pašķirstīja to un nesteigdamies sāka pārstāstīt, kas tajā rakstīts:

— Pirmkārt, nekavējoties jānostiprina sešpadsmitais nocietinātais rajons. Tas ir pārāk izstiepts garumā — no Ustjtosnas līdz Sliselburgai. Triecienuzbrukuma gadījumā šī šaurā josla ir visvājākā vieta. Otrkārt, jāpapildina iekšējās aizsardzības karaspēks. Kas tajā pašreiz faktiski ir? Divas strēlnieku brigādes un daži gaužām novājināti artilērijas un ložmetēju bataljoni. Tik plaši sazarotai aizsardzības būvju sistēmai, kādu mēs pašreiz izveidojam, šo spēku acīm redzami nepietiek.

— Bet kur lai ņem papildspēkus? — Vasņecovs jautāja.

Govorovs pāršķīra klades lapu un, taja raudzīdamies, turpināja:

— Mums vajadzīgs, lai būtu kaujas gatavībā divdesmit četri bataljoni, kas izveidoti no kuģu komandām, un divdesmit divi strēlnieku bataljoni no ugunsdzēsējiem un uz-

ļ ņēmumu militarizētās apsardzes darbiniekiem. Beidzot, divpadsmit bataljoni jādod milicijai. Turklāt acīmredzot būs jānoņem no kuģiem simt septiņdesmit pieci mazka-libra lielgabali. Tad vēl iekšējās aizsardzības rīcībā jābūt ne mazāk kā četrpadsmit zenītartilērijas divizioniem, kuri nepieciešamības gadījumā varētu šaut ari mērķī, kas atrodas uz zemes. Labāk jānokārto patrulēšana gaisa telpā virs pilsētas. Patiesībā tai jānotiek augu dienu un nakti.

Govorovs ielūkojās nākamajā lappusē un aizvēra kladi.

— Tas ir viss? — Vasņecovam nevilšus izspruka jautājums.

— Nē, nav. Tuvākajās nedēļās mums jāizbūvē vēl vismaz pusotra tūkstoša dotu papildus tam tūkstotim, kas ir jau izbūvēti maijā un jūnijā. Mums ir vajadzīgi vismaz trīs tūkstoši izturīgu aizsegpozīciju lielgabaliem — no septiņdesmit sešu milimetru kalibra līdz divsimt trīs milimetru kalibram.

«Cilvēki, atkal vajadzīgi cilvēki!» Vasņecovu klusībā mocīja doma. «Vajadzīgi jauni tūkstoši būvētāju ...»

— Ar šiem priekšlikumiem es gribu iet pie biedra Žda-nova, — Govorovs mierīgi pabeidza un nolika kladi sāņus. — Ja viņš tiem piekritīs, apspriedīsim Kara padomes sēdē.

— Domāju, ka piekritīs, — Vasņecovs nešaubīdamies teica, — lai gan tas prasīs jaunu, ārkārtīgi lielu spēku sasprindzinājumu.

— Citas izejas nav, — Govorovs it kā rezumēja sacīto. — Tas, kas darāms šodien, šodien arī jāizdara.

Pēdējo teikumu viņš pateica svešādā tonī. Skatienā, ko viņš uzmeta Vasņecovam, pavīdēja tāds kā saspringums.

«Droši vien man būs tikai licies,» Vasņecovs nosprieda, gatavodamies piecelties un atvadīties. Taču Govorovs pēkšņi sakustējās, it kā gribēdams viņu aizkavēt, un šo kustību apstiprināja ar vārdiem:

— Vai es drīkstu ... lūgt jūs, biedri Vasņecov ... dažas minūtes veltīt man personiski?

Šie vārdi Vasņecovu ķēra kā zibens. Vai tad tas ir Govorovs? Vai viņš ir spējīgs teikt tādus vārdus, turklāt tādā tonī?

Vasņecovs ielūkojās viņam acīs. Un izbrīnījās vēl vairāk: pelēkās, stingās acis nez kāpēc pēkšņi bija zaudējušas parasto dzedrumu.

— Vai jums... kas atgadījies? — Vasņecovs satraukts jautāja.

— Nē. Nekas. Es tikai gribētu ...

Teikumu nepabeidzis, Govorovs atvēra rakstāmgalda atvilktni, izņēma lielu papīra lapu un lēnām sniedza Vas-ņecovam.

Vasņecovs jau no tālienes redzēja, ka uz lapas ar roku uzrakstītas tikai dažas rindas.

Paņēmis no Govorova papīru, Vasņecovs to pielika tuvāk pie galda lampas un izlasīja.

«Ļeņingradas frontes štāba partijas organizācijai.

Lūdzu mani uzņemt Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas rindās, nevaru sevi iedomāties ārpus tās šajās izšķirošajās dienās, kad manai Dzimtenei draud lietas briesmas.

L. Govorovs.»

XV

Lai kādu jaunu operāciju gatavoja Hitlers un lai kāds bija tās konkrētais mērķis, Ļeņingradu viņš neaizmirsa nekad.

Hitlera uzmanību varēja saistīt kauja pie Maskavas, kā tas notika 1941. gadā no oktobra līdz decembrim, vai kauja Padomju zemes dienvidos 1942. gada vasarā, tomēr viņš maniaka neatlaidībā atkal un atkal pievērsa skatienu Ļeņingradai.

Ši pilsēta visu laiku rēgojās Hitlera acu priekšā. Viņam Ļeņingrada nebija vienīgi ārkārtīgi svarīgs stratēģisks objekts — Baltijas jūras atslēga, liels rūpniecības centrs. Ļeņingrada viņam bija kļuvusi par lāstu, par ļauno garu, par Fridriha Barbarosas vārdā nosauktā ģenerālplāna sabrukuma simbolu. Pēc šī plāna taču armiju grupai «Ziemeļi», kas bija vērsta pret Ļeņingradu, pirmajai bija jāsasniedz savs stratēģiskais galamērķis ...

Hitlers pats sev iegalvoja un tagad it kā sajuta ar katru miesas audu, ka Ļeņingradas krišana izdziedēs viņa dvēseli. Ļeņingrada viņam kļuva kaut kas līdzīgs Kartā-gai, kura katrā ziņā bija jānoposta.

Lai drīzāk pienāktu šis ilgotais bridis, viņš deva riko-

[jumu, kas radīja lielas pārmaiņas ģenerāļa Manšteina un viņa 11. armijas liktenī. 1942. gada 23. jūnijā Hitlers parakstīja direktīvu Nr. 45. Tajā bija teikts:

«Armiju grupai «Ziemeļi» līdz septembra sākumam sagatavoties Pēterburgas ieņemšanai. Operācijai piešķirt nosaukumu «Feuerzauber». Lai šo operāciju izdarītu, nodot armiju grupai piecas 11. armijas divīzijas kopā ar smago artilēriju un sevišķas jaudas artilēriju, kā arī dažas citas daļas no galvenās virspavēlniecības rezerves ...»

«Feuerzauber» tulkojumā nozīmē «Burvju uguns». Hitlers joprojām ticēja savai spējai pavēlēt dabas spēkiem.

Pēc viņa ieceres, līdz tam brīdim, kad Ļeņingrada ies bojā «Burvju ugunī», kas būs jāiededz Manšteinam, bija mazāk nekā divi mēneši. Hitleram — bendem un mistiķim — šī bojāeja bija lolots sapnis. Taču kā visu lielvalsts bruņoto spēku augstākais pavēlnieks viņš saprata: kara norise un daudzējādā ziņā arī kara iznākums tagad ir atkarīgs no karadarbības dienvidos.

Pēc nelaimīgā «Taifūna» Hitlers ne uz vienu citu operāciju nebija licis tik lielas cerības kā uz šo «otro zibenīgo uzbrukumu» dienvidos, kas ar nosaukumu «Blau» bija sācies 1942. gada 1. jūlijā.

Hitlers beidzot atstāja «Vilka midzeni», kur, gandrīz neizbraukdams, bija atradies kopš pirmās kara dienas, un apmetās netālu no Viņņicas ...

Sākotnējā vācu uzbrukuma variantā bija paredzēts vienlaicīgi dot divus triecienus: vienu — lai apietu Maskavu, otru — dienvidos. Tādējādi Staļina pieņēmums, ka vasarā vācieši mēģinās atsākt uzbrukumu galvaspilsētai, nebija bez pamata. Taču Haiders un Jodls izdarīja būtisku labojumu fīrera iecerē. Viņi saprata, ka izcīnīt «ģe-nerālkauju» vienā laikā divos virzienos nav vairs vācu armijas spēkos.

Viss palika negrozīts tikai ārēji. Atkārtojās kaut kas līdzīgs tam trikam, ko hitlerieši izdarīja Berlīnē neilgi pirms uzbrukuma Padomju Savienībai.

Toreiz agrā maija rītā kāda trieciennieku vienība pēkšņi aplenca nacistu partijas centrālorgāna «Völkischer Beobachter» redakcijas ēku, bet citas tādas pašas vienības braukāja pa Berlīnes ielām, ar motociklu tarkšķiem biedēdamas vēl retos gājējus. No apgrozības

22 i

tika izņemta visa avīzes tirāža, no kuras daļa jau bija nosūtīta uz kioskiem.

Dienā pa Berlīni sāka klīst valodas, kuras tūdaļ uztvēra ārzemju laikrakstu korespondenti: kārtējais «Völkischer Beobachter» numurs konfiscēts tāpēc, ka tajā bijis Padomju Savienībai nedraudzīgs raksts.

Sis notikums ļoti ātri kļuva plaši zināms ne vien pašā Vācijā un citās rietumvalstīs, par to drīz vien uzzināja arī Padomju Savienībā. Tikai pavisam maz personu no nacistu virsotnes zināja, ka «sazvērniecisko» rakstu un pavēli par visas tirāžas izņemšanu no apgrozības rakstījis viens un tas pats cilvēks — doktors Jozefs Gebelss.

Gebelsa izdomas mērķis bija apmānīt Padomju Savienību, likt tai ticēt, ka Hitlers cenšas svēti pildīt padomju un vācu paktu: viņš taču nebija vairījies pat no publiska skandāla, kas kompromitēja nacistu partijas centrālor-gānu un vienu no iespaidīgākajiem ministriem valstī.

... Vai Haiders un Jodls atminējās šo viltīgo triku toreiz, kad viņi izdarīja labojumus plānā «Blau»? Droši vien — jā. Katrā ziņā viņi darīja visu, lai izskatītos reāla cita operācija ar nosaukumu «Kremlis», kas bija izstrādāta tikai maskēšanās nolūkā. Maija vidū armiju grupa «Centrs» saņēma no Berlīnes pavēli — visās armijās radīt mobilas kaujas grupas ienaidnieka vajāšanai. Tieši pirms operācijas «Blau» sākšanās visi Berlīnes laikraksti skaļi klaigāja par vācu karaspēka pāriešanu spēcīgā uzbrukumā ne tikai Dienvidu frontē, bet arī padomju un vācu frontes centrālajos virzienos. Operatīvajos vācu ģenerālštāba dokumentos parādījās pašapmierinātības pilns secinājums: «Spriežot pēc ienaidnieku preses, mūsu maskēšanās pasākumi, lai slēptu operācijas «Blau» mērķus, dod labus rezultātus.»

Staļins jau saprata, ka viņš kļūdījies savos pareģojumos par vācu uzbrukumu vasarā, tomēr joprojām neuzdrošinājās pārgrupēt spēkus un pat centās izdarīt to, kas tādos apstākļos acīm redzami nebija iespējams: aizstāvēšanos apvienot ar plašām uzbrukuma operācijām.

Viņš pavēlēja katrā ziņā nosargāt Voroņežu, joprojām domādams, ka, ieņēmusi šo pilsētu, vācu 4. tanku armija noteikti pagriezīsies uz ziemeļrietumiem, uz Maskavas pusi. Sakara ar šo pieņēmumu Maskavas virzienā lika turētas prāvas rezerves. Pēc Staļina domām, ja ne šodien, tad rīt tām būs jāpiedalās kaujās tieši tur.

Taču Hitlers, tā arī neieņēmis Voroņežu, pagrieza 4. tanku armiju nevis uz Maskavu, bet uz pretējo pusi — uz Kantemirovku. Asi pagriezās uz dienvidiem arī vācu 6. armija, kuru komandēja ģenerālpulkvedis Pauluss; tā apdraudēja aizmuguri divām padomju frontēm uzreiz — Dienvidrietumu un Dienvidu frontei.

Staļins atradās draudīga fakta priekšā: ienaidnieks bija pārrāvis fronti 300 kilometru platumā un ielauzies 150— 170 kilometru dziļumā. Taču acīm redzami šis fakts Staļinam nebija visrūgtākais, visgrūtāk pārciešamais, viņu nesarūgtināja tikai aizvien jaunu teritoriju zaudēšana valsts dienvidos. Vissāpīgāk viņš izjuta to, ka padomju karaspēks, kas bija spiests atkāpties, daļēji zaudēja savu morālo spēku.

Un tad Staļins izdeva pavēli. Vissūrāko, visbargāko no visām Sarkanajai Armijai adresētajām pavēlēm visā kara laikā. Sis dokuments vēsturē pazīstams ar nosaukumu «Aizsardzības tautas komisāra pavēle Nr. 227», un tā saturu varētu ietvert trīs īsos vārdos: «Ne soli atpakaļ!»

Staļins izsacīja niknus pārmetumus tiem, kas domāja, ka atkāpšanās iespējas ir neierobežotas, atgādināja, kādas mokas padomju cilvēkiem jācieš ienaidnieka okupācijā, kurā viņi nokļūst, kad Sarkanā Armija atkāpjas. Viņš prasīja enerģiski cīnīties pret gļēvuļiem, panikas cēlējiem un visiem citiem militārās disciplīnas pārkāpējiem.

Nē, tā nebija izmisuma diktēta pavēle. Tās pamatā bija pārlieciba, ka Sarkanajai Armijai ir objektīvas iespējas ne tikai ienaidniekam stāties pretim, ne tikai drošsirdīgi aizstāvēties, bet arī uzbrukt, sakaut iebrucējus tā, kā viņi bija sakauti pie Maskavas.

Šī pavēle kļuva it kā par traģisku prologu vienai no vislielākajām kaujām otrajā pasaules karā. Līdz šīs kaujas beigām vēl bija seši gari mēneši. Sākumā vārds «Sta-ļingrada» simbolizēja baismus draudus Padomju zemei, bet vēlāk kļuva par Sarkanās Armijas spožas uzvaras simbolu . ..

Taču līdz tam vēl bija ļoti tālu ...

Padomju dienvidos karstās vasaras saules staros no zemes joprojām cēlās asiņu tvaiki. Artilērijas dunoņa, tanku kāpurķēžu dārdoņa un lidmašīnu motoru rūkoņa apslāpēja visas citas skaņas.

Vācu 11. armijas pavēlnieks Fricis Erihs fon Manšteins tolaik atradās Rumānijā, kur pavadīja atvaļinājumu. Hitlers bija viņam to piešķīris kā apbalvojumu par ilgi gaidīto Sevastopoles ieņemšanu.

Par operāciju «Feuerzauber» Manšteins pagaidām nekā nezināja. Ģenerālštābs nesteidzās jau gatavo direktīvu darīt zināmu tās galvenajam izpildītājam.

Manšteins devās atvaļinājumā slavas apmirdzēts. Dienā pirms izbraukšanas viņam pasniedza Hitlera telegrammu, kurā bija teikts:

«Ar pateicību atzīmēdams Jūsu sevišķos nopelnus sekmīgajās Krimas kaujās, kas beigušās ar ienaidnieka sagrāvi Kerčas kaujā un varenā, dabisko šķēršļu un mākslīgo nocietinājumu dēļ izdaudzinātā Sevastopoles cietokšņa ieņemšanu, es piešķiru Jums ģenerālfeldmaršala dienesta pakāpi. Piešķirdams Jums šo dienesta pakāpi un nodibinādams īpašu nozīmi visiem Krimas kauju dalībniekiem, es visas vācu tautas acu priekšā izsaku pienācīgo atzinību karaspēkam, kas, cīnīdamies Jūsu vadībā, veicis varoņdarbus.»

Manšteinam, tāpat kā Guderianam, par savu izvirzīša-' nos bija jāpateicas vienīgi Hitleram. Dienestu armijā iesācis ar jaunākā virsnieka pakāpi septiņus gadus priekš pirmā pasaules kara, viņš lēnām, pakāpienu pēc pakāpiena bija kāpis augšā pa dienesta kāpnēm un Versaļas līguma parakstīšanas laikā ticis tikai līdz divīzijas štāba priekšnieka amatam.

Droši vien uz šī pakāpiena viņš arī būtu vilcis dzīvību līdz mūža galam, ja 1933. gadā pie varas nebūtu nācis Hitlers.

Manšteins bija viens no tiem armijas virsniekiem, kas, nemaz nešaubīdamies, nodeva savu zobenu fīrera kalpībā. Tas arī noteica visu viņa turpmāko karjeru. Gadu pēc tam, kad Hitlers bija kļuvis par valsts kancleru, Manšteins tika iecelts par kara apgabala štāba priekšnieku, bet pēc trim gadiem viņš jau vadīja ģenerālštāba operatīvo pārvaldi.

Taču pat tik augsts stāvoklis neapmierināja Manšteina godkāri. Zinādams, ka vācu armija gatavojas iebrukumam Padomju Savienībā, un pats piedalīdamies priekšdarbos, viņš ļoti labi saprata, ka augstākie pagodinājumi būs lemti tiem, kas, atgriezdamies no Austrumu karagājiena, atnesīs fīreram uzvaru, kā kādreiz vasaļi bija sa-

vam senjoram zelta bļodā pasnieguši nocirstu ienaidnieka galvu. Tieši tāpēc Manšteins dienestu karaspēkā vērtēja augstāk nekā darbu ģenerālštābā. Austrumu karagājienu viņš sāka kā korpusa komandieris, bet Krimā ieradās, būdams jau armijas pavēlnieks.

1942. gada 12. augustā Manšteinam atvaļinājums beidzās, un viņš devās uz savu 11. armiju, kas bija atvilkta rezervē un atpūtās Krimas kūrvietās. Pa ceļam viņš iegriezās armiju grupas «A» štābā, lai iepazītos ar pārmaiņām situācijā un saņemtu kārtējos operatīvos norādījumus. Tur viņu gaidīja pārsteigums: grupas pavēlnieks ģenerālfeldmaršals Zigmunds Vilhelms Lists paziņoja, ka saņemta Hitlera pavēle 11. armiju pārsviest uz Ļeņin-gradu un ka uz turieni jau nosūtīti aplenkuma lielgabali, kas bija izmantoti pie Sevastopoles.

— Kā tas jāsaprot? — vaicāja satriektais Manšteins: viņš taču bija gandrīz pārliecināts, ka saņems uzdevumu forsēt Kerčas jūras šaurumu.

Lists paraustīja plecus un izteica cerību, ka viss noskaidrosies fīrera galvenajā mītnē, uz kurieni Manšteinam nekavējoties jālido.

Viņņicā Manšteins ieradās 14. augustā un jau vienpadsmitos dienā iegāja pie Haldera.

Manšteina attieksme pret ģenerāliem, kas vadīja sauszemes karaspēku, nebija raksturojama ar vienu vārdu. Kā kadru virsniekaiņ un pēc izcelsmes aristokrātam viņam savā laikā sevišķi bija paticis elegantais un korektais Brauhičs, Manšteins cienīja arī ģenerālpulkvedi Hal-deru, lielākoties tāpēc, ka viņš bija pedantisks, cītīgs un nenogurdināms.

Taču Manšteins zināja, ka Brauhičs un Halders dzīvo un darbojas it kā divās dimensijās. Abi ar visu sirdi un dvēseli kalpo fīreram, konkretizē viņa iecerētos pasaules kundzības plānus, pārtulko šos plānus militāru pavēļu valodā, iemieso tos operatīvās un stratēģiskās akcijās. Tomēr reizē viņi arī nicina Hitleru tāpēc, ka militārā ziņā viņš ir neizglītots, turklāt pārmērīgi godkārīgs un visus armijas panākumus pastāvīgi cenšas piedēvēt tikai sev, bet jebkurā neveiksmē, jebkurā kļūmē vaino vienīgi citus.

Šiem tipiskajiem vecās ģenerāļu kastas pārstāvjiem Hitlers allaž likās nekaunīgs, pašpaļāvīgs jefreitors, kas viņus nepelnīti pazemo un apvaino.

Manšteins nemaz nešaubījās, ka tāds duālisms Halderu pazudinās, tāpat kā bija jau pazudinājis Brauhiču. Taču tas viņu maz aizkustināja. Manšteins pats bez ierunām pieņēma fīreru tādu, kāds tas bija. Brauhiča, Lēba, Rund-šteta liktenis tikai nostiprināja viņā pārliecību, ka viņš nav kļūdījies, izšķirdamies reizi par visām reizēm uzticīgi kalpot Hitleram.

Taču jaunais fīrera uzdevums Manšteinu ne tikai iepriecināja, bet ari satrauca. Prieku izraisīja iespēja tūlīt pēc Sevastopoles nodot fīrera rokās arī Ļeņingradu. Ja tādu iespēju izdotos īstenot, Manšteins varētu ieņemt pirmo vietu vācu karavadoņu vidū. Tomēr runa bija par pilsētu, kas jau gandrīz gadu pretojās divām vācu armijām. Sevastopole bija noturējusies astoņus mēnešus. Tur, pie Ļeņingradas, vācu karaspēks gada laikā nebija ticis ne soli uz priekšu.

Lai gan Manšteins ticēja savai laimes zvaigznei, viņu biedēja jau pats vārds «Ļeņingrada». Pašreiz viņš bija Sevastopoles varonis un atradās tādā frontes sektorā, kur viss šķita solām panākumus un uzvaras. Bet kas viņu gaida jaunajā vietā? ...

Nākotne Manšteinam rādījās svārstīga un nenoteikta.

Tomēr sarunu ar Halderu viņš sāka nevis par grūtībām, kas viņu gaidīja pie Ļeņingradas, bet par ko citu: kā 11. armijas pārvietošana ietekmēs kauju norisi dienvidos? Varbūt feldmaršala sirdī vēl mita nedroša cerība, ka Halders spēs ko grozīt.

Halders klausījās klusēdams. Pēc tam viņš teica, ka esot priecīgs par iespēju personiski apsveikt Sevastopoles varoni sakarā ar augstās, pilnīgi pelnītās feldmaršala dienesta pakāpes piešķiršanu. Tomēr viņš neaizmirsa tūlīt piebilst, ka, pēc viņa domām, dienvidos tagad var arī iztikt bez 11. armijas.

Manšteinu tas mazliet aizvainoja, viņš jau gribēja sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieka viedokli atspēkot ar jauniem, neapstrīdamiem argumentiem, tomēr, ielūkojies Haldera sejā, atteicās no šī nodoma. Halderam bija tādas kā nedzīvas, izdzisušas acis, un tās likās vienaldzīgas pret visu, kas notiek apkārt. Turklāt Manšteins

gaužām labi zināja, ka Hitlers savas pavēles nekad

neatceļ.

Drīzāk pēc inerces nekā ar aprēķinu Manšteins ģenerālim atgādināja, ka pavisam nesen bija paredzēts 11. armijai uzdot Kerčas šauruma forsēšanu. Halders apstiprināja, ka tas esot ļoti svarīgs uzdevums, taču piebilda, ka tā izpildīšanai pietikšot ar vienu vācu korpusu, pat ar vienu divīziju, kas sadarbosies ar rumāņu karaspēka daļām.

Manšteins sāka visādi pelt rumāņus. Un ģenerālštāba priekšnieks atkal klausījās jaunizceptajā feldmaršalā, viņu nepārtraukdams, vienaldzīgi pētīdams viņa gareno seju ar neparasti šaurām acīm un garu degunu, rūpīgi pāršķirtos retos, iesirmos matus. Pēc tam viņš pievērsa skatienu pulkstenim un teica, ka pusdienlaikā viņam esot jābūt pie fīrera un jāsniedzot ziņojums, turklāt noteikti Manšteina klātbūtnē ...

Kad viņi divatā bija iegājuši Hitlera kabinetā, Man-šleins ievēroja, ka tur viss izskatās tāpat kā «Vilka midzenī»: tās pašas smagās ozolkoka mēbeles, tā pati karaļa Fridriha ģīmetne ieapaļā ietvarā.

Krēsls pie rakstāmgalda bija tukšs, jo Hitlers aplūkoja uz cita — ovāla galda izklātas kartes. Ieraudzījis Man-šteinu, viņš sniedza roku un apvaicājās, vai tas ir labi atpūties. Atbildi gandrīz vai nenoklausījies, viņš pagriezās pret Halderu un pavēlēja:

— Ziņojiet!

Dažās minūtēs Halders lietišķi izklāstīja situāciju Sta-ļingradas un Krasnodaras virzienā un teica, ka padomju 62. armija esot atgriezta no galvenajiem spēkiem, taču visu laiku nākot pretuzbrukumos, pūlēdamās atjaunot tiešus sakarus ar šiem galvenajiem spēkiem, ka citas — 56. padomju armijas daļas ar kaujām atkāpušās uz Kuba-ņas upes dienvidu krastu, ka ieņemta Krasnodara ...

— Bet kas notiek pie Maskavas? — Hitlers viņu pēkšņi pārtrauca. — Uzdevums saistīt tur ienaidnieka spēkus nav atsaukts! Vai jūs gribat Staļinam dot iespēju rezerves no turienes pārsviest uz dienvidiem?

Mazliet sastomījies, Halders atbildēja, ka trieciens, kas pēc fīrera pavēles no Zizdras rajona tika vērsts pret Su-hiņičiem, sastapies ar niknu pretošanos un gūt panākumus tur pagaidām nav izdevies.

Šī ziņa Hitleru tūlīt briesmīgi saniknoja. Viņš atsvieda pie malas armiju grupas «Centrs» karti, ar plaukstu

uzsita pa galdu un, acīm redzami tik tikko valdīdamies, lai nesāktu kliegt, pusbalsī svelpjoši čukstēja:

— Vai tikai, Halder, jūs neesat iedomājies, ka es atjaušu «Centra» karaspēkam stāvēt dīkā, kamēr mani kareivji, kas atrodas dienvidos, ar tādām pūlēm gūst uzvaru?

It kā cenzdamies jau ar savu toni vien nomierināt fīreru, Halders rāmi atbildēja, ka tādu pārmetumu «Centra» karaspēks neesot pelnījis, ka tas darot visu, kas ir tā spēkos.

Šī būtībā nevainīgā atbilde izraisīja fīrerā traku dusmu lēkmi. Pirkstus sažņaudzis dūrēs, viņš sāka kliegt, ka neatļaušot nevienam — arī ģenerālštāba priekšniekam — apstrīdēt savu viedokli, ka viņš pats esot bijis kareivis un tāpēc labāk nekā Halders zinot vācu kareivju iespējas.

Tādas scēnas samulsināts, Manšteins pagāja sāņus. Šai brīdī viņš skaidri juta, ka Haldera dienas ir skaitītas.

Nevērīgi atmetis ar roku, Hitlers atlaida ģenerālštāba priekšnieku un tūlīt nomierinājās. Tikpat pēkšņi, kā pirmīt bija zaudējis savaldīšanos.

— Nāciet man tuvāk! — Hitlers uzrunāja Manšteinu, Kad viņš bija piegājis pie ovālā galda, fīrers jautāja: — Ko jūs esat nodomājis darīt, ģenerālfeldmaršal?

Jauno Manšteina dienesta pakāpi viņš īpaši uzsvēra. Tas varēja nozīmēt gan apsveikšanu, gan arī ko citu, kaut ko līdzīgu prasībai šo avansu tagad attaisnot darbos.

Manšteins vērīgi palūkojās Hitlerā, cenzdamies saprast jautājuma jēgu. Tā arī nesapratis, viņš izvairīgi atbildēja:

— Esmu nodomājis, mans fīrer, doties uz jauno dienesta vietu.

Hitlers pārlaida Manšteinam lēnu, vērtējošu skatienu — no zābakiem, kuros varēja spoguļoties, līdz deniņos iesirmajiem matiem — un, galvu pašūpojis, paklusi teica:

— Nē, Manštein. Nevis uz jaunu dienesta vietu, bet pretim jaunam varoņdarbam!

Viņš to pateica izjusti un svinīgi, un, ja Manšteins nebūtu bijis šai istabā Haldera ziņojuma laikā, viņam nebūtu ne prātā nācis, ka pirms brīža Hitlers ir kliedzis, no dusmām aizraudamies.

— Paskatieties! — Hitlers turpināja, jaukdamies pa kartēm uz galda un meklēdams īsto. — Paskatieties! — viņš atkārtoja, beidzot atradis armiju grupas «Ziemeļi» karti un uzlicis to citām virsū. — Esmu pārliecināts: ja to varētu parādīt diženākajiem Vācijas karavadoņiem, sākot ar viņu, — Hitlers strauji pamāja uz Fridriha ģīmetnes pusi, — un beidzot ar Lūdendorfu un Hindenburgu, ikviens no viņiem tūlīt konstatētu, kāds liktenis tagad gaida Pēterburgu. Tai lemta vienīgi bojāeja. Vai piekrītat?

Manšteins klusēdams pamāja ar galvu un pievērsa skatienu kartei. Blokādes loks cieši apņēma pilsētu. Patiesību sakot, tas gan nebija saslēdzies loks, tas bija kaut kas līdzīgs zirga lokam vai čūskai — sākās pie Somu jūras līča dienviddaļas un cēlās uz augšu ziemeļaustrumu virzienā līdz Šliselburgai.

— Gandrīz gadu Pēterburga smok blokādē, tās iedzīvotāji nobeidzas badā, — Hitlers sacīja gausi un it kā sald-kaisli un tad pēkšņi, pats sev pretim runādams, izsaucās: — Nē! Tie bija boļševiki, kas man bloķēja divas armijas un gaisa floti! Vienpadsmit mēnešus viņi nedod iespēju simtiem tūkstošu vācu kareivju piedalīties operācijās, kurām jāizšķir kara iznākums! Mirstošais tur pie rīkles dzīvo! . .. Ļeņingrada un Staļingrada ir boļševistiskās Krievijas simboli. Boļševisms izpaužas pat šo divu pilsētu nosaukumos. Staļingradas liktenis, var teikt, ir jau izlemts. Taču Ļeņingrada ir kā saindēta bulta vācu armijas miesā. Es jums jautāju, Manštein, — vai jūs spējat izraut šo bultu?

Staļingradas pieminēšana Manšteinam bija nepatīkama: tur no viņa rokām izslīdēja tuva un, šķiet, neapstrīdama uzvara. Viņš piesardzīgi jautāja:

— Vai esat pārliecināts, mans fīrer, ka vienpadsmitās armijas pārsviešana uz ziemeļiem neattālinās Staļingradas ieņemšanu?

— Blēņas! — Hitlers atmeta ar roku. — Staļingradu man pasniegs Pauluss! Taču uzvara nebūs pilnīga, ja ziemeļos viss paliks bez pārmaiņām! Paverieties vēlreiz kartē, Manštein! Klūges karaspēku faktiski saista ienaidnieka grupējums pie Maskavas. Bet fon Boka karaspēkam pēc Staļingradas ieņemšanas būs jādodas tālā ceļā uz Kaukāzu, uz Kaspijas jūru un tālāk, aizvien tālāk!

Taču tam vajadzīgi papildspēki. Un man trūkst tieši to divu armiju un gaisa flotes, kuras ir Kihleram.

Manšteina skatiens atkal pievērsās kartei. Viņa uzmanību saistīja punktēta līnija dienvidrietumos un dienvidaustrumos no Ļeņingradas.

— Ko nozīmē šis punktējums, mans fīrer? — Manšteins vaicāja.

Un tūlīt saprata, ka to nevajadzēja darīt. Hitlers atkal savilka pirkstus dūrēs, it kā muskujus, kas izdara šīs kustības, būtu skārusi elektriskā strāva. Ar kreisajiem sāniem viņš dīvaini atspiedās pret galda malu un, aiz dusmām šņākdams, atkal sāka bļaut:

— Tas nozīmē, ka krievi ir izmantojuši Kihlera un Lin-demaņa bezdarbību, lūk, ko tas nozīmē! Krievi mēģina uzbrukt te vienā, te otrā vietā! Tas jāizbeidz, Manštein! Un to izdarīt ir tā cilvēka spēkos, kas mācēja iekarot Sevastopoli!

Hitlers ar pūlēm atrāvās no galda malas un pagāja dažus soļus pa istabu; Manšteins ievēroja, ka fīreram ejot raustās kreisā kāja un kreisā roka. Hitlers pamanīja viņa vērīgo skatienu un, ar labo roku satvēris drebošo kreiso roku aiz plaukstas locītavas, atkal atgriezās pie galda un kliegšus turpināja:

— Es jums ļauju brīvi izvēlēties, kādā virzienā izdarīt pēdējo un katrā ziņā ar uzvaru vainagoto triecienu pret šo nolādēto pilsētu! Šo jautājumu izlemiet uz vietas pats kopā ar Kihleru un Lindemani! Es prasu no jums tikai to, lai ar Pēterburgu jūs tiktu galā ne vēlāk kā septembrī. Applūdiniet to ar uguni! Sagraujiet ar aplenkuma lielgabaliem! Šī pilsēta nav vajadzīga nedz mums, nedz somiem! Izdariet to, Manštein, un Vācija mūžam neaizmirsīs jūsu varoņdarbu!. ..

Šķiet, Manšteins nekad vēl nebija redzējis Hitleru tik satrauktu. Pašreiz viņa balsī skanēja ne tikai dusmas vien un nepavisam tajā nebija pazemojoša nicinājuma kā nesen sarunā ar Halderu, tajā drīzāk bija lūgums. Jā, tieši lūgums! Un Manšteins saprata, ko fireram nozīmē Ļeņingradas ieņemšana.

Hitlers šo pilsētu reti sauca mūsdienīgajā vārdā. Taču visa pasaule tagad lietoja vienīgi nosaukumu «Ļeņin-grada». Simtiem miljonu cilvēku uz visas zemeslodes šis nosaukums bija kļuvis par vienu no visiespaidīgākajiem

Padomju Savienības nesatricināmības simboliem, turpretim Hitleram tas saistījās ar apkaunojumu, ko viņš bija nodarījis pats sev, trīs reizes mānīdams pasauli ar skaļu paziņojumu par drīzu Ļeņingradas krišanu.

Manšteins nodomāja, ka cilvēks, kas gūs Hitleram līdz šim neaizsniedzamo uzvaru pār šo pilsētu, iemantos fīrera sirdī tādu vietu, kāda vēl nav bijusi nevienam vācu ģenerālim vai feldmaršalam. Hitlers pa to laiku turpināja:

— Pēc Pēterburgas ieņemšanas atkal ierodieties pie manis, un tad es pasniegšu jums feldmaršala zizli. Un tas vēl nebūs viss. Esmu nodomājis jūs iecelt Lista vietā, tiklīdz būsiet ticis galā ar Pēterburgu. Bet pašreiz es prasu, es lūdzu jums tikai to: dodiet man Pēterburgu!

Tas bija pārāk daudz pat tādam cilvēkam kā Manšteins, kas mācēja savaldīties. Pavērusies perspektīva uz mirkli viņu apžilbināja. Šai mirklī viņam šķita, ka veicamais uzdevums patiesībā nav nemaz tik grūts. Fon Lēbam bija darīšana ar dzīvības spēku pilnu pilsētu, bet tagad, pēc briesmīgās bada ziemas, Ļeņingradai nekādā ziņā nav vairs agrākās nelokāmības.

Skaudība pret 6. armijas pavēlnieku Paulusu, kas, spriežot pēc Hitlera vārdiem, kļūs par Staļingradas iekarotāju, atkāpās, dodama vietu cerībai uz vēl lielāku panākumu. Manšteins atkal atcerējās, cik bēdīgs liktenis bija Brauhičam, Lēbam, Rundštetam un daudziem citiem, kas pavisam nesen ieņēma ārkārtīgi augstus posteņus, bet tagad aizgājuši nebūtībā, iedomājās sevi kādā no šiem posteņiem un apzvērēja Hitleram:

— Es to izdarīšu, mans fīrer! Ar Pēterburgu es tikšu galā!

Augusta beigās 11. armijas vadība pilnā sastāvā ieradās 18. armijas izvietojuma rajonā. Manšteina karaspēks vēl atradās ceļā, un, kamēr tas nebija ieradies, Manšteins to vien darīja kā plānoja triecienuzbrukumu Ļeņingradai. Turklāt viņš visādi lika saprast gan Lindemanim, gan Kih-leram, ka fīrers viņu sūtījis tāpēc, lai ātri pārkostu riekstu, kas viņiem abiem ir par cietu.

Tika nolemts, ka 11. armija ieņems 18. armijas pozīcijas, kas bija vērstas pret ziemeļiem. Lindemanim paliks frontes austrumu daļa gar Volhovas upi.

Manšteina rīcībā tagad bija divpadsmit divīzijas (arī spāņu «Zilā divīzija»), trīs brigādes un 8. aviācijas korpuss, kuru komandēja viens no vācu slavenākajiem asiem — ģenerālpulkvedis Rihthofens.

Līdzīgi tam, kā operācijas «B/au» pamatā bija iepriekšēja padomju pavēlniecības dezinformācija, kas slēpa vāciešu īstos nodomus, arī Manšteins bija sadomājis maldinošu manevru. Viņa plāns bija tāds: pēc ļoti spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns un aviācijas uzlidojumiem sākt uzbrukumu Starptautiskajam prospektam un Streiku ielai, bet pēc tam, kad aizsardzība tur būs pārrauta un Smoļnijā visi būs pārliecināti, ka ienaidnieks nolēmis dot pilsētai triecienu pēc iepriekšējā gada shēmas, divi korpusi pēkšņi pagriezīsies uz austrumiem un pavisam citā virzienā tūlīt forsēs Ņevu. Šiem diviem korpusiem būs uzdevums iznīcināt padomju karaspēku, kas atrodas starp Ņevu un Lādogas ezeru, pārgriezt Lādogas ezera komunikācijas un atkal atņemt Ļeņingradai iespēju pievest kara materiālus un pārtiku.

Bija paredzēts, ka pēc tam ļeņingradieši tūlīt pacels baltu karogu un cīnīties ilgās ielu kaujās nebūs vajadzīgs.

Uzbrukumam bija jāsākas 1. septembrī.

Manšteins uzkāpa novērošanas punkta tornī, kas atradās pilsētai vistuvākās vācu karaspēka daļas izvietojumā. No turienes viņš redzēja lielu tanku rūpnīcu. Redzēja kuģu būvētavu Somu jūras līča krastā. Pamanīja dzīvu kustību Streiku ielā. Un ļaunā priekā nosmīnēja: pēc četrām dienām nekā no tā vairs nebūs.

Taču jau nākamajā dienā — 27. augustā — lielgabalu dārdi pavēstīja, ka sācies padomju uzbrukums: Volhovas frontes karaspēks likās virsū vāciešu Siņavinas—Mgas grupējumam tai pašā rajonā, no kura Manšteins gatavojās dot savu galveno triecienu. Apmēram pirms gada fon Lēbam bija izdevies blokādes pārraušanas operāciju izjaukt, aizsteidzoties priekšā ar triecienuzbrukumu Tih-vinai. Tagad Sarkanā Armija guva revanšu: arī tā par trim dienām aizsteidzās priekšā, izjaukdama Ļeņingra-das ieņemšanas operāciju, ko rūpīgi jo rūpīgi bija izplānojis ģenerālfeldmaršals Manšteins.

Triecienu, ko 27. augustā saņēma vācu karaspēka Siņavinas—Mgas grupējums, padomju Augstākā virspavēlniecība uzskatīja tikai par atsevišķu operāciju ar ierobežotu mērķi. Staļins joprojām vilcinājās apstiprināt blokādes pārraušanas ģenerālplānu. Viņš skaidri saprata, ka iepriekšējā gada neveiksmi šai pašā rajonā radīja ne tikai vāciešu pēkšņais uzbrukums Tihviņai, bet arī tas, ka pārrāvumu izdarīja ar nepietiekamiem spēkiem un trūka tehnisko līdzekļu, it īpaši vidējo tanku un artilērijas.

Kad pavasarī sākās navigācija pa Lādogas ezeru, Galvenā mītne nosūtīja uz Ļeņingradu divdesmit piecus bataljonus, lai papildinātu nocietināto rajonu spēkus, divas tanku brigādes, sešus prettanku artilērijas pulkus, tūkstoš rokas ložmetēju un piecsimt balsta ložmetēju, piecus tūkstošus automātu.

Vai tas bija daudz? Gan daudz, gan maz. Pilsētas aizstāvēšanai droši vien pietiekami, bet blokādes pārraušanai — nez vai.

Taču augusta vidū Staļinam vairs nebija itin nekādu šaubu, ka vācieši gatavo jaunu triecienuzbrukumu Ļeņin-gradai. Aģentūras ziņas un izlūkošana no gaisa, kā arī partizāņu ziņojumi liecināja, ka astoņās diennaktīs vien no Pleskavas uz Lugas pusi devušies simt astoņdesmit ešeloni ar vācu karaspēku un tehniku. Turklāt četrdesmit septiņas platformas ar aplenkuma lielgabaliem aizvestas uz Gatčinas pusi.

Tad arī tika pieņemts lēmums — Volhovas un Ļeņin-gradas frontes karaspēkam jāaizsteidzas priekšā ar savu triecienu.

Sis trieciens, kas vēsturē pazīstams ar nosaukumu Siņavinas operācija, izjauca visus vācu pavēlniecības plānus. Siņavinas pakalni, kas paceļas milzīgi plašās Lādogas zemienes kūdras purvu vidū, bija noteicoša pozīcija. Ja vācieši to zaudētu, neatvairāmi sāktos blokādes loka pārraušana dienvidaustrumos no Ļeņingradas. Turklāt Volhovas frontes 8. armija aizietu Manšteina 11. armijas aizmugurē.

Devītajā uzbrukuma dienā, kad volhoviešiem izdevās pārrāvumu paplašināt līdz 15—20 kilometriem, Manšteina štābā piezvanīja no Viņņicas. Hitlers it kā bija piemirsis

neseno sarunu ar jauno feldmaršalu. Viņš vairs neprasīja, lai Manšteins iegūtu Ļeņingradu, tikai lika, lai tas tūlīt palīdz armiju grupas «Ziemeļi» pavēlniekam Kihleram atjaunot agrāko stāvokli.

Manšteina prettrieciens strauji apturēja 8. armijas virzīšanos uz priekšu. Tagad tā pati nokļuva bīstamā stāvoklī. Ja tiktu sakauta vesela Volhovas frontes armija, katastrofāli samazinātos izredzes uz sekmīgu blokādes pārraušanu tuvākā nākotnē. Un Staļins pavēlēja Govo-rovam tūlīt atsākt uzbrukumu pie Ņevas, Ņevskaja Dub-rovkas rajonā, lai tādējādi palīdzētu volhoviešiem.

Vairākas diennaktis — no 10. līdz 13. septembrim — trīs padomju divīzijas, kas bija tur savilktas, veltīgi pūlējās forsēt Ņevu. 13. septembra vakarā Govorovs un Žda-novs lūdza Galvenajai mītnei atļauju turpmākos mēģinājumus atlikt uz sešām dienām. Galvenā mītne šo termiņu pagarināja vēl par sešām dienām: vācieši toreiz jau bija sākuši uzbrukumu Staļingradai, un kaujām pie Ņevas vajadzēja būt tik vērienīgām, lai tās apgrūtinātu Hitleram manevrēšanu ar rezervēm.

Ar ārkārtīgi lielām pūlēm Ļeņingradas frontes karaspēkam beidzot izdevās tikt pāri Ņevai un uzsākt asiņainu kauju tās kreisajā krastā. Tagad vāciešiem vajadzēja aizstāvēt ne tikai Siņavinas pakalnus vien. Trīs atpūtušās Manšteina armijas divīzijas tika nosūtītas uz Ņevu ...

Ļeņingradas priekšpilsēta Koltuši daudzus pirmskara gadus bija plaši pazīstama visā civilizētajā pasaulē, it īpaši to vidū, kuri centās piekļūt cilvēka augstākās nervu darbības noslēpumiem, Koltušos visur bija jūtams diženā krievu zinātnieka Pavlova ģēnijs. Tos dēvēja par nosacīto refleksu galvaspilsētu.

1942. gada rudenī netālu no ievērojamās Pavlova bioloģiskās stacijas apmetās Ļeņingradas frontes lauka štābs.

30. septembrī tur ierādās Vasņecovs un Štikovs. Govo-rova nebija.

Operatīvais dežurants ziņoja, ka pavēlnieks jau trīs dienas visu laiku atrodas Ņevas grupas komandpunktā.

Arī Kara padomes locekļi gribēja doties uz turieni, bet tai brīdī ieradās Govorovs. Ienāca klusēdams, arī sasveicinājās bez vārdiem — tikai ar plaukstas malu pieskārās

cepures nagam. Dziļās domās iegrimis, viņš apsēdās pie rakstāmgalda.

— Kas jauns, Leonīd Aleksandrovič? — Vasņecovs vaicāja, nespēdams izturēt viņa klusēšanu.

— Gagenam draud aplenkums, — Govorovs paklusi atbildēja, raudzīdamies pāri Vasņecovam un Štikovam.

Nevienam no viņiem nevajadzēja paskaidrot, ko tas nozīmē. Ģenerāļa Gagena 4. gvardes korpuss bija galvenais Volhovas frontes triecienspēks.

— Vai jums, Leonīd Aleksandrovič, ir zināms, ko šai sakarā dara Mereckovs? — tagad jautāja Štikovs.

— Jā, — Govorovs atbildēja un negribīgi piemetināja: — Kirils Afanasjevičs vakar vakarā sāka savu karaspēku atvilkt no Siņavinas.

Ja turpat blakus blindāžai būtu sprāgusi tonnu smaga aviobumba, tas droši vien būtu uz viņiem atstājis mazāku iespaidu nekā lakoniskais Govorova paziņojums.

— Ko?! — Vasņecovs izsaucās. — Atvilkt karaspēku pēc tam, kad izdevies pārraut ienaidnieka aizsardzību?! Pēc tam, kad atlikuši tikai daži kilometri un mūsu karaspēki savienotos?! — Vasņecova balsi bija dzirdams sašutums.

Govorovs lēni pašūpoja galvu un teica:

— Karš paliek karš.

«Kā viņš var tik mierīgi spriest?» Vasņecovs brīnījās. «Viņš taču nav aizmirsis, ar kādām mokām, kādus zaudējumus ciezdams, Ļeņingradas frontes karaspēks forsēja Ņevu!»

— Manuprāt, mums tūlīt jāzvana biedram Staļinam! — Vasņecovs sacīja.

— Bet es domāju par to, — Govorovs atsaucās, — kas pašreiz notiek pie Staļingradas.

Pirmajā mirklī šie vārdi Vasņecovu apmulsināja. Viņš tajos saklausīja slēptu pārmetumu. Tomēr mēģināja iebilst:

— Jo grūtāks ir stāvoklis citās frontēs, jo nozīmīgākas kļūst kaujas pie Ļeņingradas. Mūsu pienākums ir vēl vairāk šeit saistit ienaidnieka spēkus.

Govorovs papurināja galvu un teica:

— Jāsaista gan, Sergej Afanasjevič. Tomēr ne par tādu cenu kā mūsu pašu karaspēka bojāeja.

Pavēlnieks joprojām raudzījās pretējā blindāžas sienā,

ari ar to kaitinādams Vasņecovu. «Ko viņš tur pētī?» Vasņecovs īgni domāja.

Taču Govorovs tobrīd pat nepamanīja baļķu sienu. Viņš redzēja sarkanu karogu plīvojam virs kādas laivas, kas niknā ienaidnieka ugunī devās pāri Ņevai. Redzēja baismīgu tuvcīņu ienaidnieka tranšejās, kur izmantoja kā ieroci ne tikai automātu, ne tikai durkli un granātu, bet arī aso kājnieka lāpstiņu ... Viņš redzēja atsevišķo un vispārējo: atsevišķas tranšejas un visas frontes konfigurāciju, kareivju sejas un divīziju kaujas ierindas.

Beidzot pavēlnieks pievērsa skatienu Kara padomes locekļiem un stingri sacīja:

— Jāpatur vērā reālais stāvoklis, biedri. Mūsu placdarms kreisajā krastā ir ļoti mazs. Šai zemes «pleķītī» koncentrēto Fjodorova un Krasnova divīziju kaujas ierinda ir tik blīva, ka jebkura mīna, jebkurš ienaidnieka šāviņš nonāvē desmitiem cilvēku. Mūsu zaudējumi pieaug ar katru stundu, taču placdarmu paplašināt nav mūsu spēkos — ienaidniekam tur ir absolūts pārākums. Pēc divām trim dienām tūkstošiem mūsu kareivju un komandieru tiks iegrūsti upē vai pilnīgi iznīcināti krastā. To es nedrīkstu pieļaut!

Šos vārdus Govorovs pateica ārkārtīgi stingri, pat mazliet paceldams balsi. Tad, it kā pats sevi no malas izdzirdīs, klusāk piebilda:

— Volhovas frontes pavēlniecības lēmums tādā situācijā ir pareizs. Arī mums jāpieņem pareizs lēmums.

— Kāds? — Vasņecovs un Štikovs izsaucās gandrīz reizē.

— Evakuēt karaspēku no Ņevas kreisā krasta, atstājot tur tikai minimālus spēkus, lai noturētu pērngadējo Ņevas «pleķīti».

— Jūs domājat, ka Andrejs Aleksandrovičs riskēs izteikt biedram Staļinam tādu priekšlikumu? — Vasņeco-vam paspruka jautājums.

— Izteikt tādu priekšlikumu biedram Staļinam ir mans pienākums, — Govorovs atbildēja. — Un es to izpildīšu.

Vasņecovs un Štikovs klusēja. Lai kā pavēlnieks centās izskatīties mierīgs, viņi saprata, cik grūti ir Govorovam to izdarīt, it īpaši pēc tam, kad CK parādījusi viņam lielu uzticību, uzņemdama viņu par partijas biedru tūlīt — bez kandidāta stāža.

Ari Govorovs it kā lasīja šo divu viņam tuvo cilvēku sirdīs unt ieraudzījis tur pašreiz valdām apjukumu, klusībā savukārt juta līdzi viņiem. Taču skaļi pateica kā allaž dzedrā balsī:

— Uzdevums ir karaspēku evakuēt bez zaudējumiem. Un izdarīt to ātri!

Nakts uz 8. oktobri bija tumša un lietaina. Tas lielā mērā palīdzēja bez zaudējumiem izdarīt rūpīgi sagatavoto karaspēka evakuāciju no Ņevas kreisā krasta.

9. oktobrī agrā rītā Lindemanis un Manšteins, kuri bija sagatavojušies dot izšķirošo triecienu Fjodorova un Krasnova divīzijām, jutās vīlušies, uzzinādami, ka tranšejas un ierakumi, kas vēl vakar bija izvirduši uguni un metālu, ir tukši. Tikai vienā vietā, gandrīz turpat, kur iepriekšējā gadā pēc septembra kaujām bija izveidojies slavenais Ņevas «pleķītis», tagad atkal bija nostiprinājušies padomju karavīri.

Viņu nebija daudz — tikai neliela automātistu nodaļa. Taču viņi bija tikpat kā zemē ieauguši, ap sevi ierīkojuši nepārejamus mīnu laukus, visas pieejas aizšķērsojuši ar dzeloņstieplēm un, atvairīdami ienaidnieka uzbrukumus, skaidri lika saprast, ka viņi cīnīsies uz dzīvību un nāvi...

XVII

Par Siņavinas operācijas neveiksmi Zvjagincevs zināja tikai galvenajās līnijās: par to bija runāts kārtējā iekšējās aizsardzības štāba apspriedē, uzsverot, ka šī operācija tomēr izjaukusi ienaidnieka paredzēto triecienuzbrukumu Ļeņingradai.

Drīz pēc tam Zvjagincevu izsauca uz Pils laukumu pie nocietināto rajonu daļas priekšnieka pulkveža Monesa. Zvjagincevs joprojām bija viens no viņa palīgiem.

— Paklau, apakšpulkvedi, — Moness sacīja, — aizsardzības joslas būvdarbus pilsētas centrā mēs uzskatām par pabeigtiem. Vismaz tev tur vairs nav ko darīt. Dodies uz Ņevas labo krastu, uz Ņevskaja Dubrovkas rajonu! Palīdzi sešpadsmitajam nocietinātajam rajonam! Tas ir ieņēmis aizsardzības pozīcijas plašā frontē — gandrīz

no Krācēm līdz Ņevas iztekai un tālāk gar Lādogas ezeru. Ņeva pašreiz ir visbīstamākā vieta Ļeņingradas frontē. Mēs esam pieraduši labo krastu uzskatīt vienīgi par izejas pozīcijām mūsu uzbrukumiem, lai pārrautu blokādi. Pērngad uzbrukumu sākām no turienes, šogad ari. Bet kas notiks, ja šo pašu rajonu, teiksim, starp Astoto spēkstaciju un Šliselburgu, ienaidnieks izraudzīsies par sava uzbrukuma izejas pozīcijām? ... Tur jāizbūvē jauni nocietinājumi, jāpārbauda uguns sistēma, īsi sakot — sešpadsmitais nocietinātais rajons jāpadara par nepārvaramu šķērsli.

— Kādi spēki ir šī rajona rīcībā? — Zvjagincevs jautāja.

— Seši artilērijas un ložmetēju bataljoni.

— Kadru karaspēks?

— Nē, apakšpulkvedi. Visiem nocietinātajiem rajoniem kadru karaspēka nepietiek. Sešpadsmitā rajona bataljoni izveidoti nesen, lielākoties no strādniekiem. Taču par komandantu tur iecelts kadru virsnieks — apakšpulkvedis Maļiņņikovs. Tu būsi tur mūsu pārstāvis.

«Manā dzīvē viss atkārtojas!» Zvjagincevs nodomāja, atcerēdamies, ka reiz — viņam tas šķita loti sen — viņš tāpat tika nosūtīts par frontes štāba pārstāvi uz Surov-ceva bataljonu, lai izveidotu nepieejamus nocietinājumus kādā no Lugas aizsardzības pozīciju sektoriem. Cenzdamies pārtraukt atmiņu plūsmu, Zvjagincevs jautāja Mo-nesam:

— Kad jādodas ceļā?

— Jo drīzāk, jo labāk, — tas atbildēja. — Teiksim, rīt. Vai vēl ir jautājumi?

— Ir, ja atļaujat... Es sapratu, ka gaidāms jauns vācu uzbrukums. Bet vai mēs, biedri pulkvedi, negatavojamies uzbrukt? Vai ziemu atkal pavadīsim blokādē?

— Jūs steidzaties priekšā notikumiem, — Moness saīdzis atbildēja. — Gribat apsteigt Galveno mītni un frontes Kara padomi? . .. Vai citu jautājumu nav?

Zvjagincevs klusēja.

— Droši vien radīsies vēlāk, — pulkvedis pasmīnēja.

— Acīmredzot tā, — Zvjagincevs piekrita. — Uz vietas pats darbs izvirzīs jautājumus. Bet tagad, biedri pulkvedi, man ir kāds lūgums . .. Iespējams, ka man pienāks vēstule. No Lielās zemes. .. Lūdzu to pārsūtīt uz sešpadsmito rajonu ...

Viņš gaidīja vēstuli par Veras likteni, bet varbūt ari

viņas pašas rakstītas rindas.

Pirms mēneša Ņevas prospekta un Fontankas stūrī, kur Zvjagincevs toreiz strādāja, viņu ieraudzīja Vasņecovs, kas apskatīja jaunās aizsardzības būves pilsētas centrā.

Vasņecovs draudzīgi teica:

— Tavu lūgumu, apakšpulkvedi, esmu izpildījis . .. Sakarā ar to meiteni... nu, Korolovu. Redzi, kas par lietu ... Tu man esi uzdevis grūtu uzdevumu ...

«Nevelc garumā, saki uzreiz!» Zvjagincevam gribējās kliegt. Viņš sagatavojās visjaunākajam. Ja Vera būtu palikusi dzīva, Vasņecovs to būtu teicis tūlīt.

— Ar to nodarbojās visa veselības aizsardzības nodaļa, — pilsētas komitejas sekretārs nesteigdamies turpināja. — Izdarīja veselu izmeklēšanu. Aptaujāja visus pretgaisa aizsardzības štābus, visas apbedišanas komandas.

— Viņa gājusi bojā?! — Zvjagincevam izlauzās jau-tāj ums.

— Nē taču, nē, es neesmu tev atvedis nāves ziņu, — Vasņecovs steidzīgi sacīja. — Lieta ir tāda... Izdevies sameklēt pēdas kādai meitenei, kas, domājams, ir tā pati Vera Koroļova. Vecums sakrīt. Arī profesija atbilst: spriežot pēc baltā virsvalka skrandām, meitene bijusi medicīnas darbiniece. Viņa izvilkta no hospitāļa drupām bez samaņas un nosūtīta uz Lielo zemi kopā ar citiem, kam nepieciešamas sarežģītas operācijas.

Pirmajā mirklī Zvjagincevu pilnīgi pārņēma savā varā liels prieks. Viņš it kā nemaz nedzirdēja, ka Vera ir smagi ievainota. Galvā dunēja tikai viena doma: «Viņa ir dzīva ... dzīva ... dzīva! ...»

Atguvies viņš jautāja Vasņecovam:

— Varbūt ir zināms, kur viņa pašreiz atrodas?

— No šejienes viņa nosūtīta uz kādu Gorkijas apgabala hospitāli, — Vasņecovs atbildēja, — bet par turpmāko es nekā nezinu. Toties par otru cilvēku, kas tevi interesēja, — par tavu komisāru — ir pilnīga skaidrība.

— Ari Pastuhovs ir dzīvs?! — Zvjagincevs izsaucās.

— Nē, viņš gājis bojā.

— Viņam bija klāt dokumenti?

— Kādi dokumenti! ... Tavs Pastuhovs glābis puisi ar vienu kāju. Aizsedzis ar savu augumu, kad viss sāka brukt. Šis puisis kā par brīnumu palicis dzīvs un visu

izstāstījis. Pastuhovam galva sašķaidīta, pārlauzts mugur-1 kauls...

Tālāk Zvjagincevs vairs neklausījās. Viņam jau pietika ar dzirdēto. Iešāvās prātā minējums: «Vai tas nav tas pats vienkājis jūrnieks ar klaudzošajiem kruķiem, kuru es ziemā satiku pustumšajā hospitāļa gaitenī? Droši vien viņš. Pastuhovs taču ļoti vēlējās pievērst dzīvei šo kara sakropļoto jaunekli...»

Zvjagincevs atkal sāka domāt par Veru.

Ļauna, nepiekāpīga loģikas balss apgalvoja, ka nav ne-1 kāda nopietna pamata būt pārliecinātam, ka tā meitene tiešām ir Vera. Un, ja arī no drupām izvilkta Vera, vai \ viņa ir pārcietusi evakuācijas grūtības un pēc tam vēl kādu ļoti sarežģītu ķirurģisku operāciju?

Tomēr sirds balss, kas nevēlējās ievērot nekādus argumentus un atmeta visus iebildumus, pārliecības pilna atkārtoja: «Viņa ir dzīva... dzīva! ...»

Vakarā Zvjagincevs uzrakstīja vēstuli Gorkijas apgabala kara komisariātam. Viņš loti lūdza uzzināt, kurā apgabala hospitālī nokļuvusi ļeņingradiete Vera Koroļova un kā noritējusi operācija. Atbildi viņš prasīja jebkurā gadījumā: vienalga, dzīva vai mirusi.

Taču pagaidām atbildes nebija.

XVIII

Bija pagājuši vairāk nekā divi mēneši pēc neveiksmīgās Siņavinas operācijas. Ņe-vas krastos atkal bija iestājies klusums. Upe bija iekalta ledus bruņās.

Augstajā un stāvajā kreisajā krastā bija palikuši tikai nedaudzi padomju karavīri, kas noturēja Ņevas «pleķīti». Tur retumis bija dzirdama apšaudīšanās ...

Bezgalīgi garajās decembra naktīs laiku pa laikam virs Ņevas uzvijās no tā paša kreisā krasta izšautas apgaismošanas raķetes, un to nespodrajā, zilganajā gaismā upes zemajā labajā krastā bija neskaidri saskatāmi mazliet apsniguši bruņu pārsegi, tranšeju labirinti, apsarmojušu dzeloņstiepļu aizsprostu rindas.

Sākas ziema. Otra blokādes ziema. Vai tai būs lemts kļūt tikpat bezgalīgi grūtai, kāda bija pirmā?

Tā sev jautāja tūkstošiem ļeņingradiešu. Sis pats jautājums aizvien biežāk bija dzirdams sarkanarmiešu zemnīcās un komandieru blindāžās.

... 12. decembrī četru divīziju komandierus — ģenerālmajorus Simoņaku un Krasnovu un pulkvežus Borščovu un Trubačovu —, kā arī viņu štābu priekšniekus, artilērijas pavēlniekus un vēl dažu vienību komandierus pēkšņi izsauca uz Smoļniju pie Govorova.

Kad viņus ieveda pavēlnieka kabinetā, paša Govorova tur nebija. Izsauktos sagaidīja frontes štāba priekšnieks ģenerālmajors Gusevs. Tur bija arī jaunais operatīvās daļas priekšnieks ģenerālmajors Gvozdkovs un frontes izlūkošanas daļas priekšnieks Jevstigņejevs.

Beidzot ienāca Govorovs kopā ar Zdanovu. Gusevs ziņoja, ka visi izsauktie komandieri ieradušies.

— Tad ir labi, — Govorovs apmierināts noteica. — Lūdzu, sēdieties, biedri!

Ždanovs sasveicinājās, palocīdamies visiem uzreiz, un tūlīt apsēdās savā parastajā vietā — pa labi no Govorova.

Pats Govorovs, pirms apsēdās krēslā, piegāja pie rakstāmgalda, paņēma savu kladi un tad devās pie augsta seifa. Sasprindzinājuma pilnā klusumā noklakstēja atslēga, pagriezdamās atslēgas caurumā, bez trokšņa atvērās masīvās tērauda durvis, un no ieplestās seifa rīkles it kā paši izpeldēja sarkani vāki.

Ar šiem vākiem un kladi rokā pavēlnieks ieņēma vietu sēžu galda galā, izvilka no bikšu kabatas pulksteni ar melnu siksniņu un nolika priekšā uz galda. Dažus mirkļus viņš sēdēja klusēdams, lūkodamies sanākušo sejās. Tad atvēra sarkanos vākus un parastā balsī sacīja:

— Biedri komandieri! Augstākās virspavēlniecības Galvenā mītne apstiprinājusi operācijas plānu ar nosaukumu «Dzirkstele». Iecere ir tāda: divas frontes, dodamas triecienus no divām pusēm — mūsu fronte no rietumiem un Volhovas fronte no austrumiem —, satrieks vācu fašistu grupējumu, kas atrodas Šliselburgas—Siņavinas rajonā, un pārraus blokādi.

Viņš palūkojās sarkanajos vākos ieliktā lapiņā, it kā savus vārdus salīdzinādams ar direktīvas tekstu, un aizvēra tos.

— No Ļeņingradas frontes puses, — pēc brītiņa Govorovs turpināja, — šo uzdevumu izpildīs nesen izveidotā sešdesmit septītā armija, kuru komandē ģenerālmajors Duhanovs. — Govorovs pagriezās pret kalsnu pusmūža ģenerāli ar īsi apgrieztiem matiem un goddevīgi atkārtoja: — Kuru komandējat jūs, Mihail Pavlovič.

Duhanovu šeit pazina visi, bet to, ka pastāv 67. armija, kas izveidota uz Ņevas operatīvās grupas bāzes, zināja tikai nedaudzi.

Paturēdams to vērā, Govorovs paskaidroja:

— Armijā ir sešas strēlnieku divīzijas un piecas stiēl-nieku brigādes, viena slēpotāju un trīs tanku brigādes, divi atsevišķi tanku bataljoni, viena smago gvardes mīnmetēju brigāde, divpadsmit artilērijas un astoņi mīnmetēju pulki.

... Karavīru sanāksmes daudzējādā ziņā atšķiras no civilistu sanāksmēm. Viena no atšķirībām ir tā, ka tur nav pieņemts sajūsmu izteikt ar aplausiem vai piekrišanas saucieniem. Tomēr, kad Govorovs bija beidzis minēt visas jaundibinātās armijas vienības un daļas, kabinetā visi it kā atviegloti uzelpoja.

Pie šī galda sanākušie cilvēki priecājās ne tikai par ilgi gaidīto Galvenās mītnes lēmumu. Tā taču nebija pirmā direktīva par blokādes pārraušanu. Arī direktīvā noteiktā pārrāvuma vieta bija jau ierasta — Siņavinas rajons, kur blokādes loks bija visšaurākais.

Cilvēki atviegloti uzelpoja cita iemesla dēļ: pirmoreiz tika plānots no Ļeņingradas puses uzbrukums ar tik varenu trieciena dūri. Vesela armija! Turklāt — pastiprināta!

— Karaspēka operatīvais izkārtojums — divi ešeloni, — Govorovs turpināja,it kā nemaz nebūtu manījis priecīgo sarosīšanos. — Pirmajā ešelonā būs četras strēlnieku divīzijas, otrā — divas. Pārējās karaspēka vienības veidos armijas rezervi. Volhovas fronte, kas ar mums sadarbosies, galveno darbību izvērsīs savā labajā flangā. Tur, lai izdarītu pārrāvumu, arī ir izveidota speciāla armija. Tā nosaukta par 2. triecienarmiju. Pa kreisi no tās darbosies mums pazīstamā 8. armija. Ģenerāli Gvozdkov, lūdzu, dodiet karti!

Operatīvās daļas priekšnieks aizgāja uz kabineta tālāko stūri, paņēma tur garu, baltu rituli, kura galus savienoja aukla, tad ar rādāmo kociņu uzkabināja auklu uz sienā iedzīta āķa. Karte, ko vilka uz. leju apakšā piestiprinātas līstītes smagums, švīkstēdama atritinājās. Tagad visi re-

dzēja gaidāmās karadarbības rajonu. Kreisajā pusē vijās zilā Ņevas lente. Cieši tai blakus bija novilkta smalka, sarkana līnija — 16. nocietinātā rajona pozīcijas. Ari aiz nocietinātā rajona bija redzami sarkani loki ar to vienību un daļu apzīmējumiem, kurām būs jāpiedalās operācijā «Dzirkstele».

Ņevas otrā pusē stiepās tumši zila, izrobota, pret upi vērsta līnija. No Ustjtosnas tā pagriezās uz ziemeļiem, sasniedza Šliselburgu, no tās turpināja savu ceļu uz dienvidaustrumiem gar Lādogas ezera piekrasti, tad strauji noliecās uz dienvidiem, taču drīz vien tikpat strauji pavērsās uz rietumiem. Šai platībā, kas bija atzīmēta ar tumšzilu, robotu līniju, atradās ienaidnieka Šliselburgas— Siņavinas grupējums. Austrumu pusē pret to atdūrās vēl daži sarkani loki — 2. triecienarmijas karaspēks.

Divīziju komandieri klusēdami brīdi lūkojās kartē. Tad atkal ierunājās Govorovs:

— Biedri Gusev, izstāstiet komandieriem par ienaidnieku un viņa nocietinājumu raksturu!

Štāba priekšnieks piegāja pie kartes un, tajā gandrīz neskatīdamies, teica:

— Pirmkārt, biedri komandieri, man gribētos jūs brīdināt: nenovērtējiet ienaidnieku par zemu! Protams, septembra kauju laikā viņam ir nodarīti ievērojami zaudējumi. Ir pamats domāt, ka Ļeņingradas virzienā vāciešiem vairs nav prāvu tanku rezervju, konkrēti — tūlīt pēc Siņavinas operācijas aizmugurē atvilkta divpadsmitā tanku divīzija, lai to pārformētu. Nav arī izslēgts, ka daļu spēku Hitlers atsaucis no mūsu frontes un pārsviedis uz Staļingradu palīgā tur aplenktajai Paulusa armijai. Tomēr, biedri, cerēt uz vieglu uzvaru mēs nevaram. Pēc izlūkošanas ziņām, ieplānoto pārrāvuma joslu aizstāv divas kājnieku divīzijas un atsevišķas SS divīzijas nodaļas. Atgādināšu, ka vācu kājnieku divīzija skaitliskā ziņā gandrīz divkārt pārsniedz mūsu strēlnieku divīziju. Jāpatur vērā arī tas, ka pārrāvumā sektora tuvumā ienaidniekam ir vēl divas kājnieku un viena kalnu strēlnieku divīzija. Nav šaubu, ka arī tās piedalīsies mūsu trieciena atvairīšanā. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka vāciešiem ir daudz dažāda kalibra lielgabalu, kas koncentrēti noteicošās virsotnēs Siņavinas, Kelkolovas un Otradnojes rajonā.

Gusevs uz mirkli apklusa, it kā dodams visiem iespēju labi pārdomāt dzirdēto, un tikai tad turpināja:

— Ienaidniekam ir daudz stipru nocietinājumu, kuru būvēšanu tas sāka tūlīt, tiklīdz bija sasniedzis Šliselbur-gas rajonu, tas ir, jau četrdesmit pirmā gada septembri. Gar visu Ņevas kreiso krastu, kurš, kā jums zināms, ir augsts un stāvs, vācieši izrakuši nepārtrauktu pilna profila tranšeju ar lielu skaitu ilglaicīgu ugunspunktu, kas izbūvēti tieši krastā dažādā augstumā.

Gusevs pats gaužām labi zināja, ko tas nozīmē. Septembra kauju laikā, palikdams frontes štāba priekšnieks, viņš bija izpildījis arī Ņevas operatīvās grupas pavēlnieka pienākumus.

— Paralēli pirmajai — galvenajai tranšejai, — Gusevs ar rādāmo kociņu novilka pār karti, — septiņdesmit metru attālumā stiepjas otra tranšeja, bet puskilometru no krasta — trešā, kurā ir sevišķi stipras inženiertehniskas aizsardzības būves. Tam vēl nāk klāt Astotās spēkstacijas mūra ēkas un Sliselburga, kā ari nopostīto apdzīvoto vietu pagrabi — vācieši tos prasmīgi izmanto savā aizsardzības sistēmā. Nemaz nerunāšu par mīnu laukiem, tas saprotams pats par sevi.

Beidzis raksturot ienaidnieku, štāba priekšnieks parādīja galvenā trieciena virzienu.

— Mēs to dosim, lūk, šeit, — viņš ar rādāmo kociņu novilka līniju pāri zilajai Ņevas lentei mazliet virs Mos-kovskaja Dubrovkas, — un izvērsīsim uzbrukumu Piektā strādnieku ciemata virzienā ...

Līdz šim bija runāts par apdzīvotām vietām, ko labi pazina visi Ļeņingradas frontes vadošie militārie darbinieki: par Sliselburgu, Siņavinu, Astoto spēkstaciju, Ņev-skaja Dubrovku, Moskovskaja Dubrovku. Kur tās atrodas, viņi redzēja iztēlē, pat neieskatīdamies kartē. Tagad bija parādījies jauns nosaukums — kaut kāds Piektais strādnieku ciemats. Komandieri sasprindzināja redzi. Punkts, pie kura Gusevs turēja rādāmo kociņu, atradās gandrīz vienādā attālumā no Ļeņingradas un no Volhovas frontes.

— Tai pašā laikā, — Gusevs turpināja, pārvietodams rādāmo kociņu uz dienvidiem, — pārrāvums tiks paplašināts Sestā strādnieku ciemata virzienā. Savienošanās ar 2. triecienarmiju paredzēta izlauztā koridora centrā — Piektajā un Pirmajā strādnieku ciematā. Es beidzu, — viņš teica un pagriezās pret Govorovu.

— Manuprāt, — Govorovs sacīja, pievērsdamies izsauktajiem komandieriem, — jums visiem ir jautājumi.

Pagaidām tie tomēr ir priekšlaicīgi. Būs vēl iespējams tos noskaidrot. Lūdzu palikt armijas pavēlnieku, kā ari ģenerāļus Krasnovu un Simoņaku, pulkvežus Borščovu un Tru-bačovu. Visi pārējie pagaidām ir brīvi, tomēr projām no Smoļnija mēs jūs nelaidīsim. Te jūs pavadīsiet četras dienas. Pa šo laiku visiem pamatīgi jāizpēta situācija, jāapdomā savi uzdevumi, un pēc tam štābā notiks kara spēle. Atstāt Smoļniju aizliedzu. Adjutanti jūs tūlīt izvadās pa jūsu darba istabām, parādīs, kur jūs gulēsiet, kur ēdīsiet.

Tagad garā galda kreisē puse bija tukša. Labajā pusē sēdēja Duhanovs un četri divīziju komandieri.

Kad bija cieši aizvērušās durvis aiz pēdējā cilvēka, kas pameta kabinetu, Govorovs teica:

— Lūdzu armijas pavēlnieku darīt divīziju komandieriem zināmus viņu uzdevumus.

— Biedri divīziju komandieri, — Duhanovs pieceldamies sacīja, — paredzētajā operācijā jūsu vienības veidos armijas pirmo ešelonu. Labajā flangā Moskovskaja Dubrovkas virzienā uzbruks ģenerālmajors Krasnovs, centrā cīnīsies pulkveža Borščova un ģenerālmajora Si-moņaka divīzijas, kreisajā — ziemeļu flangā Sliselburgai dos triecienu pulkvedis Trubačovs. Operācijas panākumi ir atkarīgi vispirms no jums, tāpēc Andrejs Aleksandro-vičs vēlējās ar jums parunāt atsevišķi.

Duhanovs vaicājoši pavērās Ždanovā un pēc viņa klusa mājiena apsēdās.

— Tātad, biedri, — ierunājās Zdanovs, — pēc dažām minūtēm arī jums būs jāsāk gatavoties kara spēlei štāba. Līdz tam es gribu parunāt ar jums kā komunists ar komunistiem. Tā nav nejaušība, ka Kara padome izraudzījusies jūs. Jūs, biedri Simoņak, varonīgi aizstāvējāt Hanko. Jūs, biedri Borščov, pašaizliedzīgi sargājāt Oranienbau mas placdarmu, izcēlāties pie Putrolovas un Ustjtosnas. Jūs, biedri Trubačov, pamatoti esat izpelnījies godu komandēt divīziju, kurā dien Ļeņingradas strādnieku šķiras lepnums — bijušie tautas zemessargi. Par ģenerāli Krasnovu liecina apbalvojumi pie viņa krūtīm, turklāt jūsu divīzija, biedri Krasnov, jau ir piedalījusies asiņainās kaujās turpat, kur tai būs jācīnās tagad. No operācijas «Dzirkstele» sākuma mūs šķir dienas, augstākais, dažas nedējas. Galvenā mītne mums ir devusi visu, ko tā spēja dot. Cerēt uz kaut ko vairāk mēs nevaram. Mums nav uz to ari morālu tiesību: pie Staļingradas mūsu karaspēks cīnās ārkārtīgi sīvās kaujās ar divām aplenktām vācu armijām — ar sesto armiju un ceturto tanku armiju. Hitlers izveidojis jaunu armiju grupu «Dona» un nosūtījis to izpestīt aplenktos. Pirms mūsu šīsdienas apspriedes Leonīds Aleksandrovičs un es — mēs abi runājām ar biedru Stajinu, tāpēc arī jums iznāca mūs mazliet pagaidīt. Tad arī biedrs Staļins teica, ka šorīt agri šis jaunais ienaidnieka grupējums sācis uzbrukumu no Koteļ-ņikovas puses ...

Zdanovs uz mirkli apklusa. Un pataustījās pa galdu, meklēdams papirosus. Četras rokas ar «Belomora» paciņām tūlīt pastiepās uz viņa pusi.

— Piedodiet, biedri, es tagad smēķēju citus papirosus, — Zdanovs atteicās, tad, nevēlēdamies cilvēkus aizvainot, precizēja: — Ārsta parakstītus — astmatiķiem. Taču būsim atkal lietišķi. Vai jūs zināt, kas komandē armiju grupu «Dona»? To komandē Manšteins! Tas pats, kas pirms trim mēnešiem posās triecienā ieņemt Leņin-gradu. Tagad viņš ar šeit krietni vien paplucināto vienpadsmito armiju ir pārsviests uz dienvidiem glābt tur situāciju. Sai karā viss ir savstarpēji saistīts. Sākuma — Ļeņingrada un Maskava. Tagad — Ļeņingrada, Maskava un Sta|ingrada. Mums šeit jāsakur vāciešiem tāda pirts, lai neviens viņu kareivis nevarētu tikt aizsaukts no šejienes. Lai viņiem būtu tikai viens ceļš — zemēl Vai jūs mani sapratāt, biedri?

Visi klusēja, acis no Zdanova nenolaizdami. Govorovs sāka klusi bungot ar pirkstiem pa galdu, taču tūlīt to pārtrauca, jo Zdanovs atkal ierunājās:

— Pašreiz bija runa par mūsu pienākumu pret Dzimteni un partiju. Taču mums ir arī savs īpašs pienākums pret Ļeņingradu. Pilsēta vairs nespēj dzīvot blokādes spīlēs. Nespēj, biedri! Mēs priecājāmies, kad Lādogas ezers atkal kļuva kuģojams. Uz Lielo zemi mēs izvedām gandrīz pusmiljonu cilvēku. Pa Ladogas ezeru Galvenā mītne mums sūtīja pastiprinājumus. Vai jūs zināt, cik daudz jaunu kareivju un komandieru mēs saņēmām vasarā un rudenī? Vairāk nekā trīssimt tūkstošus cilvēku! Un tas vēl nav viss. Mēs dabūjām arī munīciju, lielgabalus un tankus. Jums tomēr jāzina, biedri, ka tas ir dārgi

maksājis mūsu jūrniekiem un upju kuģiniekiem. Ir aprēķināts, ka navigācijas laikā ienaidnieka lidmašīnas virs ezera, piekrastes ostām un stacijām parādījušās piectūkstoš reižu. Un nometušas tur ap septiņiem tūkstošiem bumbu! Padomājiet par to!...

Pēkšņi Ždanovs pastiepa roku pret Simoņaku, kas sēdēja vistuvāk, un teica:

— Dodiet man papirosu!

Visi ievēroja, ka Zdanova roka dreb, kad viņš velk papirosu ārā no paciņas un aizsmēķē to, no Simoņaka pirkstiem izņēmis aizdedzinātu sērkociņu ...

— Vai atceraties, biedri, — Ždanovs satraukts turpināja, — kā bija pieņemts runāt miera laikā, kad tika atzīmēta kāda liela darba uzvara? Toreiz teica: «Sajās dienās tauta vērš skatienus uz komunistu partiju, uz mūsu boļševistisko partiju .. .» Taču tauta raugās uz mums, komunistiem, ne tikai prieka, bet ari pārbaudījumu dienās. Jā, mēs nespējām, mēs nepratām ļeņingradiešus pasargāt no briesmīgām nelaimēm. Ne pērngad, ne šoruden. Es nešaubos, ka tauta ir sapratusi pareizi: ne jau tāpēc mēs netikām to izdarījuši, ka maz strādājām un slikti karojām. īstais cēlonis ir tas, ka vācieši bija stiprāki par mums, ka viņiem bija vairāk kareivju, vairāk tanku, artilērijas, lidmašīnu. Tagad stāvoklis mainās par labu mums. Un mums nepiedos, ja mēs nepratīsim izmantot savas priekšrocības. Partija gaida no jums ne tikai personisku drosmi, bet arī prasmīgu komandēšanu. Un tagad ... — Ždanovs paraudzījās uz Govorova pusi un, ievērojis viņa tikko manāmo mājienu, pabeidza: — Tagad dos savus rīkojumus pavēlnieks.

Govorovs nospieda zvana pogu un pavēlēja adjutantam majoram Romanovam aizvest komandierus uz viņiem sagatavotajām istabām.

XIX

Naktī sāka stipri snigt. Pie Ņevas pūta ass, svilinošs vējš.

Sešpadsmitā jeb — kā to sauca vēl — Ņevas nocietinātā rajona komandpunkts mazliet pacēlās virs apkārt saputinātajām kupenām.

Puskažokā ģērbies sargkareivis ar automātu uz krūtīm stāvēja pie ieejas un dauzīja nosalušās kājas vienu pret otru.

— Vai komandants ir te? — Zvjagincevs jautāja.

— Bet kas jūs tāds esat, biedri komandieri? — sargkareivis interesējās godbijīgi, tomēr saglabādams savam stāvoklim pienācīgu cienīgumu.

— Ziņojiet: apakšpulkvedis Zvjagincevs no frontes štāba.

Kareivis uz mirkli izslējās, tad devās lejā pa kāpnēm, kas veda dziļi zemē, un no turienes — no apakšas Zvjagincevs dzirdēja viņa mazliet aizsmakušo balsi:

— Biedri jaunākais leitnant, ieradies apakšpulkvedis no frontes štāba.

Pēc brītiņa augšā uzkāpa jaunākais leitnants ar kažokādas vesti mugurā.

Viņš jautājoši pavērās Zvjagincevā un tā nelielajā, pamatīgi nobružātajā čemodānā.

— Atļausiet palūgt jūsu dokumentus, biedri apakšpulkvedi!

Zvjagincevs izņēma personas apliecību un komandējuma priekšrakstu. Jaunākais leitnants uzmanīgi izpētīja dokumentus, pateica, ka komandants ir uz vietas, un aicināja Zvjagincevu blindāžā. Taču pats, aizsteigdamies pa priekšu, tūlīt pazuda pustumsā.

«Grib brīdināt,» Zvjagincevs nosprieda un devās viņam pakaļ, tīšām palēninādams soļus.

Blindāžā bija liela. Pirmajā pusē gar abām malām atradās lāviņas. Pa labi no durvīm tieši uz lāviņas bija nolikti divi lauka telefoni un netālu no tiem — no šāviņa čaulas darināta kvēpene. Turpat bija apmeties sakarnieks. Pretējā pusē, pa kreisi, lāviņa bija kārtīgi pārsegta ar pelēku karavīra segu un uz tās uzlikts puska-žoks; acīmredzot tur bija apmeties jaunākais leitnants.

Pēc brītiņa tika atmests vaļā aizsegs, kas blindāžu sadalīja divās daļās, un Zvjagincevs kvēpenes gaismā ieraudzīja neliela auguma apakšpulkvedi pusmūža gados. Viņš bija ģērbies pēc visiem noteikumiem, siksnu, ko mazliet vilka uz leju pistoles maksts, saturēja portupeja. Blūzei bija aizpogātas visas pogas. Nocietināto rajonu komandieri allaž visur izcēlās ar sevišķu kārtīgumu.

— Sveicināti, biedri Zvjagincev, — apakšpulkvedis sacīja, labvēlīgi smaidīdams, — lūdzu, nāciet iekšā! — Viņš augstu pacēla brezenta aizsegu.

— Atļausiet izpildit? — viņam aiz muguras- vaicāja jaunākais leitnants.

— Rīkojies! — apakšpulkvedis nepagriezdamies atbildēja.

Leitnants apgāja Zvjagincevam apkārt un pazuda, cieši aiztaisīdams durvis.

— Lūdzu, — apakšpulkvedis atkārtoja.

Mazliet pieliekdamies, Zvjagincevs paspēra divus soļus uz priekšu.

Blindāžas otrā puse izskatījās gandrīz pēc istabas, tajā bija maksimālais frontes apstākļos iespējamais komforts. Pa kreisi pie sienas atradās guļamā lāviņa. Pretējā — labajā pusē karājās karte un divas nelielas ģimetnes — Staļina un Zdanova. Netālu no durvju ailes bija piesists paštaisīts drēbju uzkaramais — garš, gludi noēvelēts dēlis ar kāsī saliektām naglām; uz vienas no tām karājās puskažoks. Pie pretējās sienas bija nolikts galds, uz tā dega karbīda lampa. Gar galda abām pusēm bija soli. Telpas vidū siltumu izstaroja skārda krāsniņa.

— Nu labi, biedri komandant, — Zvjagincevs teica, — sāksim ar iepazīšanos. — Viņš vēlreiz bāza roku kabatā, lai izņemtu no turienes apliecību.

Apakšpulkvedis ar mājienu apturēja viņu.

— Nav vajadzīgs. Jaunākais leitnants jūsu dokumentus ir redzējis, un ar to pilnīgi pietiek: viņš ir gaužām akurāts cilvēks. Priekšā stādīties acīmredzot pienākas man. Tad atļausiet ziņot, —■ viņš turpināja izsliedamies, — sešpadsmitā nocietinātā rajona komandants apakšpulkvedis Maļiņņikovs.

Zvjagincevs jutās mazliet neērti, tāpēc ka Maļiņņikovs nostādīja sevi padotā stāvoklī. Maļiņņikovs droši vien to pamanīja un, vēlēdamies attiecības izlīdzināt, ierunājās pavisam neoficiāli:

— Kāpēc jūs neatģērbjaties, biedri Zvjagincev? Jūtieties kā mājās! — Un kā viesmīlīgs namatēvs izņēma no viņa rokām puskažoku un pakarināja blakus savējam.

Tai brīdī aiz aizsega sākās rosīšanās. Pēc tam tika atsviests brezenta stūris, un Zvjagincevs atkal ieraudzīja jaunāko leitnantu.

— Šeit, — viņš rādīja kādam uz sienu, pie kuras karājās karte.

Pēc tam kļuva redzama šinelī ieģērbta mugura un milzīgos velteņos ieautas kājas, kas spēra sīkus solīšus. Aiz plecīgā kareivja, kurš kāpās atmuguriski, drīz vien parādījās otrs — mazs un gaužām kalsns. Viņi divatā nesa iekšā lāviņu.

— Un tagad gultas piederumus! Veicīgi! — jaunākais leitnants pavēlēja, kad lāviņa bija nolikta pie sienas tā, lai netraucētu tikt klāt kartei. Pats viņš paķēra Zvjagin-ceva čemodāniņu, kas bija atstāts pie ieejas, pabāza to zem lāviņas un tūlīt izgāja.

— Jūs nekā neiebildīsiet pret tādu kopā apmešanos? — Maļiņņikovs jautāja.

— Vai es jūs neapgrūtināšu? — Zvjagincevs nedroši ierunājās.

— Ja labi satiek, tad vietas pietiek, — apakšpulkvedis pasmaidīdams atbildēja. — Divatā dzīvot ir priecīgāk. Starp citu, — viņš izlaboja savu kļūdu, — prieka te ir maz. Pakomandēsiet — pats par to pārliecināsieties.

— Komandēsiet jūs, biedri komandant, — Zvjagincevs teica, lai uzreiz viss būtu skaidrs. — Neesmu ieradies jūs aizstāt. Labāk apsēdīsimies un iepazīsimies pa īstam!

— Tik ātri tas neies, Zvjagincev, tik ātri ne! — Maļiņņikovs iebilda, mazliet piemiedzis acis, un, pievērsdams skatienu aizsegam, sauca: — Nu, kas tur īsti ir?

Atbildes nebija.

— Ir nu gan disciplīna! ... — Maļiņņikovs īgni noburkšķēja un, pagaidījis, kamēr Zvjagincevs apsēžas, pats apsēdās pretim. — Ar ko sāksim? — viņš jautāja.

Zvjagincevs nepaguva atbildēt. Aiz aizsega iešvīkstē-jās viegli soļi, un tūlīt jaunākais leitnants izstieptās rokās ienesa kūpošu patvāri.

— Jūs esat nokavējies, jaunākais leitnanti — komandants teica, izlikdamies bargs, tad, pievērsies Zvjagince-vam, paskaidroja: — Pie mums ir pieņemts, ka patvārim vienmēr jābūt gatavībā. Ar glāzēm gan ir negals. Bija, bet visas saplīsušas. Būs jāiztiek ar krūzēm — pa kareivju modei...

Jaunākais leitnants te pazuda aiz aizsega, te atkal parādījās, likdams uz galda krūzes, tējkannu, apakštasīti ar sīki saskaldītu cukuru, šķīvi ar tumšiem armijas sausiņiem, konservu kārbu ar sautētu cūkgaļu.

Vērodams šo rosīšanos, Maļiņņikovs jokoja:

— Man, biedri Zvjagincev, piemīt liels trūkums: nelietoju nekā reibinoša. Esmu nozvērējies tagad garām palaisto atgūt pēc uzvaras. Uz jums mans zvērests neattiecas. Jaunākais leitnant! — viņš atkal pasauca.

Taču Zvjagincevs noraidoši pacēla roku un teica:

— Visam savs laiks.

— Atlikti — Maļiņņikovs sacīja jaunākajam leitnantam, kad tas bija ieradies, un sāka liet krūzēs tēju.

Zvjagincevs iedzēra malku un sparīgi teica:

— Piedodiet, biedri Maļiņņikov, nezaudēsim velti laiku! Apvienosim patīkamo ar lietderīgo. Ir daudz jautājumu, kas...

— Vai jūs domājat, ka man to nav? — komandants viņu pārtrauca. — Es tikai domāju, ka visam ir savs laiks. Bet, ja gribat sākt tūlīt, esmu jūsu rīcībā.

— Neņemiet jaunā, biedri Maļiņņikov, — Zvjagincevs miermīlīgi teica, — un sakiet savus jautājumus.

— Tādā gadījumā pirmais jautājums: vai mūsu darbs neapmierina? Tur, Pils laukumā? — Tāpat kā lielākā daļa ļeņingradiešu, arī Maļiņņikovs Uricka laukumu sauca vecajā vārdā.

— Kāpēc neapmierina? — Zvjagincevs brīnījās.

— Ja ir atsūtīts speciāls pilnvarotais, tas nozīmē, ka neapmierina.

— Tā nav, biedri Maļiņņikov. Cēlonis ir pavisam cits.

— Kas tad?

Zvjagincevs nezināja, ko atbildēt. Teikt, ka nepieciešams vēl vairāk pilnveidot nocietinājumus? Bet vai tad Maļiņņikovs to nezina? Nē, komandants no viņa gaida pavisam ko citu: grib noskaidrot, ko frontes štābā plāno darīt tuvākajā laikā. Taču arī viņam pašam nav zināmi štāba nodomi. Moness gan droši vien kaut ko zina, bet viņš klusē. Toreiz pat pārmeta Zvjagincevam pārliecīgu ziņkārību: «Gribi steigties priekšā Galvenajai mītnei un Kara padomei? ...»

Tā arī neizdomājis, ko Maļiņņikovam atbildēt, Zvagin-cevs palūdza:

— Parādiet man savu saimniecību!

— Tūlīt! — Maļiņņikovs atsaucās un, piecēlies no galda, piegāja pie kartes.

Viņš bija vārdos skops, tomēr izstāstīja pietiekami sīki; parādīja nocietinātā rajona robežas, šajās robežās izvietoto artilērijas un ložmetēju bataljonu atrašanās

vietas, ziņoja par apbruņojuma stāvokli un ar gandarījumu runāja par personāla sagatavotibu:

— Cilvēki pie mums ieradušies lielākoties no rūpnīcām. Bet nu jau otro gadu valkā armijas formas tērpu, īsti karavīri.

Par kaujas uzdevumiem viņš daudz nerunāja:

— Parastais pienākums — būt kā nepārkāpjamai sienai.

Sājos vārdos skaidri ieskanējās skumjas. Zvjagincevs zināja: tāds ir jebkura nocietinātā rajona liktenis. Pat uzbrukuma gadījumā tas izlaiž cauri savām pozīcijām lauka karaspēku, bet pats paliek uz vietas. Tikai panākumiem skaidri iezīmējoties, tas virzās uz priekšu, lai atkal raktu tranšejas, būvētu dzotus un minētu to pieejas. Karā vienmēr pastāv briesmas, ka ienaidnieks uzbrukumu var atsist, un, ja nu tā notiek, tad nocietinātajam rajonam jāizlaiž cauri savs karaspēks, kas atkāpjas, un pēc tam šis karaspēks jāpasargā no vajātājiem.

Dažus mirkļus Maļiņņikovs nogaidīdams raudzījās Zvjagincevā, taču beidzot neizturēja un jautāja:

— Tiek gatavots jauns uzbrukums, vai?

— Vai tad jūs tas neiepriecinātu? — Zvjagincevs izvairīgi teica.

— Nepriecāties tādā gadījumā var vienīgi ienaidnieks, — Maļiņņikovs aizvainots atbildēja. — Taču vienu uzbrukumu šeit esmu jau redzējis. Septembrī. Tas gan nekā nedeva.

— Jūs spriežat nepareizi! — Zvjagincevs iebilda. — Septembrī izdarītais uzbrukums izjauca triecienuzbrukumu Ļeņingradai. Vai tas ir maz?

— Ek, biedri Zvjagincev! — Maļiņņikovs pārmetoši sacīja. — Mums taču kopā būs jāpilda kaujas uzdevums. Tad nu runāsim pilnīgi vaļsirdīgi 1 Mūsu rēķināšana ir tāda dīvaina. Pērn blokādi pārraut mēs nespējām, toties, mēs sakām, izdevās ienaidnieka spēkus atvilkt no Maskavas. Šogad arī neizlauzāmies, taču atkal iznāk uzvara: paglābām Ļeņingradu no triecienuzbrukuma. Bet es jautāju: kad reiz būs īsta uzvara, tāda, kāda iegūta pie Maskavas?

Zvjagincevs vilcinājās ar atbildi, saprazdams, ka Ma-ļiņņikovam šos vārdus diktējis nevis prāts, bet sirds, izmocīta ļeņingradieša sirds, un, ja viņš paliks kurls pret

šo dvēseles kliedzienu, starp viņiem uz visiem laikiem radīsies neredzama siena.

— Kā cilvēks cilvēku es jūs saprotu, — Zvjagincevs mierīgi teica, — arī man ne vienreiz vien bijis jāatkāpjas. Gan pie Lugas, gan pie Kingisepas ...

— Tas bija kas cits! — Maļiņņikovs viņu dedzīgi pārtrauca. — Toreiz mēs atkāpāmies visās frontēs. Turpretim tagad citi ir iemācījušies karot, bet mēs visu laiku mīņājamies uz vietas.

Zvjagincevā cīnījās pretējas jūtas.

Viņam ienāca prātā sensenā saruna ar pulkvedi Ko-rojovu, kad viņš pats arī nosodīja citus, prasīja, lai viņam dod iespēju piedalīties kaujā, nevis sūta būvēt nocietinājumus. Zvjagincevam atkal ieskanējās ausīs pulkveža sarkastiskā replika: «Kāds jums uzvārds, biedri major? Su-vorovs? Varbūt Kutuzovs? Gribat uzņemties karaspēka vadību?... Nē, stāvi un mirsti tur, kur tevi nolikusi partija! ...»

Varbūt pašreiz tas būtu jāatkārto Majiņņikovam? Lai arī saudzīgāk, citiem vārdiem. Jāpaskaidro, ka karā ir visādi varoņdarbi, ka izturēt badu, pārciest blokādi arī ir liela varonība. Beidzot, jāatgādina kara mākslas ābeces patiesība: neviena armija nespēj būt vienādi stipra visos frontes sektoros ...

Taču cilas jūtas Zvjagincevu atturēja no šiem saprātīgajiem argumentiem: viņš jutās vainīgs Ļeņingradas un ļeņingradiešu priekšā. Arī šīs jūtas bija stiprākas par loģiku, par veselo saprātu un balstījās vienīgi uz rūgtu, neapstrīdamu faktu: vairāk nekā gadu ienaidnieks stāv pie pilsētas vārtiem, vairāk nekā gadu noturas Ņevas kreisajā krastā. Un līdz šim nav vainagojies ar panākumiem neviens mēģinājums viņu padzīt, atsviest atpakaļ, kā bija izdarīts pie Maskavas ...

Sapinies pats savās jūtās, Zvjagincevs, it kā skaļi domādams, sacīja:

— Pie Ļeņingradas vācieši pārlieku nostiprinājušies.

— Jā, — Maļiņņikovs piekrita, — friči ir izbūvējuši pamatīgus nocietinājumus, tur nav ko teikt...

Viņu saruna atkal atgriezās stingrās dienesta sarunas robežās.

— Kādas vēlēšanās jums būtu, biedri apakšpulkvedi? — Maļiņņikovs jautāja.

— Pagaidām nav nekādu.

— Ja jums nav iebildumu, mēs varam kaut vai tūlīt doties uz bataljonu izvietojumu ...

— Esmu gatavs. Tikai pāraušu kājas — zābakus apmainīšu pret velteņiem.

To pateicis, Zvjagincevs izvilka no lāviņas apakšas čemodānu. Velteņi atradās pašā apakšā. Lai tos izņemtu, bija jāizliek uz lāviņas viss čemodāna saturs — trīs maiņas veļas, kājauti, zeķes, apkaklīšu iedrēbes, planšete. Arī Vaļicka zīmējums, ko viņš bija izlūdzies no Veras. Tagad tam bija ietvars ar stiklu. Kāds kareivis, kas prata gald nieka amatu, bija ievērojis, ka Zvjagincevs ļoti bieži aplūko šo zīmējumu, un pats iedomājies uztaisīt ietvaru

Arī pašreiz zīmējums uz mirkli saistīja Zvjaginceva skatienu.

— Ko tad tu — vadā līdzi bildīti? — Maliņņikovs zobgalīgi vaicāja, pāriedams uz «tu».

— Tā nav bildīte! — Zvjagincevs atbildēja un aizcirta ciet čemodāna vāku.

— Piedod, — komandants teica, juzdamies vainīgs, — es uzreiz nesapratu, ka tu aplūko ģīmetni. Citu noslēpumos nemēdzu bāzt degunu.

— Nekāda noslēpuma tur nav, — Zvjagincevs miermīlīgi teica. — Un tā nav arī ģīmetne. Še, paskaties, ja gribi!

Maliņņikovs brīdi aplūkoja zīmējumu, pagriezis to pret karbīda lampas gaismu. Pēc tam jautāja:

— Kas tas ir?

— Piemineklis. Pareizāk sakot — pieminekļa mets. To zīmējis kāds vecs vīrs.

— Kam tad piemineklis domāts?

— Ļeņingradietei. Ļeņingradas sievietei. Kādreiz tādu uzcels.

— Tā-ā... Zīmēts pēc modeļa? Meitenes seja ir ... kā lai to saka ... gaužām īsta.

— Nezinu, — Zvjagincevs atbildēja, komandantā neskatīdamies.

— Spēcīgi! — Maļiņņikovs joprojām pētīja zīmējumu it kā atbildi nemaz nebūtu dzirdējis. — Seja jauna un .. reizē it kā veca. Acis it kā vērstas uz ienaidnieku un tomēr labsirdīgas. Redzams, ka māksliniekam bijis talants. Še, ņem! — Viņš sniedza zīmējumu ar ietvaru Zvjagince-vam.

Tas atkal attaisīja čemodānu, lai noliktu zīmējumu agrākā vietā, bet Maļiņņikovs pēkšņi ierosināja:

— Varbūt pakārsim pie sienas, ko? Te, virs tavas lāviņas.

— Neērti, — Zvjagincevs nomurmināja.

— Kāpēc?

— Te ... te jau karājas tādas ģīmetnes!

— Kas tad par to? Es taču neieteicu pakārt tām blakus Gebelsu. Viņu es kārtu citā vietā un darītu to pavisam citādi. Izgāztuvē, cilpu ap kaklu. Bet šim zīmējumam te ir īstā vieta. Redz, arī nagla jau iedzīta sienā! Dod šurp!

Viņš gandrīz raušus izrāva ietvaru Zvjagincevam no rokām...

Pēc pusstundas viņi kopā ar nocietinātā rajona štāba priekšnieku apakšpulkvedi Sokolovu stāvēja dzijas, piesnigušas gravas malā, un Zvjagincevs tālskatī uzmanīgi aplūkoja panorāmu, kas pavērās viņa skatienam.

Lejā, kādus piecdesmit metrus no gravas, lēzenais krasts saplūda ar vižņiem klāto Ņevu. No šejienes bija skaidri redzamas nocietinātā rajona pozīcijas — līkumotas satiksmes ejas, tranšejas, dzotu kupri. Vienīgi tā platība, kas atradās pie pašas Ņevas, likās kara neskarta, tajā tikai vietumis slējās kārtis, bet mazliet tālāk varēja drīzāk uzminēt nekā saskatīt mietu rindas, pie kurām bija piestiprinātas dzeloņstieples.

— Vai mīnu lauki? — Zvjagincevs jautāja, rādīdams uz kārtīm.

— Tieši tā, — Sokolovs atbildēja un paskaidroja: — Karodziņus mēs neizkaram, lai nedemaskētu. No turienes, — viņš pamāja uz upes pretējo krastu, — visa mūsu saimniecība redzama tikpat kā teātra skatuve no pirmās partera rindas.

Zvjagincevs atkal pielika pie acīm tālskati.

Kreisais Nevas krasts bija līdzīgs augstai sienai: tam gandrīz nemaz nebija slīpuma. Starp šo sienu un ledaino ūdeni stiepās ne vairāk kā piecus metrus plata horizontāla krastmala. Stāvajā krastā drūmi slējās milzīga, pussagrauta dzelzsbetona ēka. Sienās melnoja caurumi, un saraustītajā armatūrā karājās betona gabali.

— Kas tur ir? — Zvjagincevs jautāja.

— Kareivjiem gan tā nejautājiet, biedri apakšpulkvedi, — Majiņņikovs brīdināja, — viņi tūlīt sapratīs, ka jūs te esat pirmo reizi. Tā ir Astotā spēkstacija. Protams, bijusī. Aiz tās sienām slēpjas ienaidnieka lielgabali un mīnmetēji. Pirms uzbrukuma septembrī te bija atbraucis pavēlnieks ģenerālis Govorovs. Paraudzījās tālskatī, tāpat kā jūs tagad, un teica: «Kaut kas līdzīgs Izmailai.» Un tiešām: šīs sienas nespēj sagraut pat sešcolligi šāviņi.

Zvjagincevs klusēdams pagrieza tālskati vairāk pa labi, uz kaut kādām drupu kaudzēm, kas tik tikko pacēlās virs zemes.

— Tā ir, — Majiņņikovs paskaidroja, — Arbuzovas sādža. Reizes desmit, ne mazāk, pārgājusi no vienām rokām otrās. Pašlaik tur atkal ir vācieši ...

Drupās norībēja automāta kārta. Tai atbildēdams, ierējās ložmetējs. Un atkal iestājās klusums.

— Šauj no «pleķīša», — Maļiņņikovs sacīja. — Tur taču atrodas mūsējie, netālu, no šīs Arbuzovas ...

... Līdzīgi lielākajai daļai vecāko komandieru Zvjagincevs karadarbību uztvēra dažādi: redzēt tās atainojumu kartē bija pavisam kas cits nekā pašam tajā piedalīties.

Uz kartes tā atgādināja šaha shēmu. Bultas, karodziņi un citi apzīmējumi dažādās krāsās, bet cilvēku tūkstošus varēja tikai iedomāties. No kartes neskanēja ievainoto vaidi, automātu un ložmetēju tarkšķi, šāviņu un mīnu sprādzieni.

Pašā kaujas laukā tas viss ieguva realitāti, pārvērtās miesā un asinīs.

Pašreiz Zvjagincevs atradās tai vietā, kas uz Maļiņņi-kova blindāžā pakārtās kartes bija aizsvītrināta un izskatījās kā saliņa, kura stiepjas no austrumiem uz rietumiem. Šai elipsveida saliņā aizstāvēšanās pozīcijas bija ieņēmis 93. artilērijas un ložmetēju bataljons, kas apsargāja piekrasti Ņevskaja Dubrovkas rajonā. Šeit auroja skaudrs, auksts vējš, visur rakņājās cilvēki, no augstā pretējā krasta nemitīgi raudzījās nāve ar saviem tukšajiem, baismajiem acu dobumiem. Palikt ar to aci pret aci nebija viegli.

— Kāpsim lejāl — Zvjagincevs ierosināja un tūlīt nodomāja: «Bet kā jūtas mūsu kareivju saujiņa tur — pie Arbuzovas? Viņi jau gandrīz mēnesi skatās nāvei acīs...»

Sokolova, jaunākā leitnanta un divu automātistu pavadībā, apskatīdami ugunspozīcijas, tranšejas un satiksmes ejas, Maļiņņikovs un Zvjagincevs nobrauca mašīnā vai nogāja kājām ne mazāk kā piecdesmit kilometru.

— Šodien pietiks, — Maļiņņikovs stingri noteica.

— Brauksim mājās! Tev, biedri apakšpulkvedi, laiks atpūsties no ceļa, bet mums abiem ar štāba priekšnieku būs vēl jānoņemas ar ziņojumu. Vai brauksim?

— Darīsim citādi, komandant, — Zvjagincevs atbildēja, — jūs abi ar štāba priekšnieku brauciet vien, bet es te aprunāšos ar kareivjiem. Līdz šim mēs taču esam nodarbojušies lielākoties ar nedzīviem priekšmetiem, bet ar cilvēkiem runājušies tikai starp citu. Tu jau savus kareivjus labi pazīsti. Bet man ar viņiem vēl jāiepazīstas. Ieiešu pirmajā zemnīcā, kas gadīsies ceļā, un parunāšos. Vai, teiksim, pēc stundas tu varēsi man atsūtīt mašīnu?

— Vai tu domā, ka bez komandanta kareivji būs atklātāki? — Maļiņņikovs zobgalīgi piemiedza acis.

— Ne prātā nenāk! — Zvjagincevs atsaucās. — Es taču neesmu uz jūsu nocietināto rajonu atbraucis kā revidents. Bet komandpunktā es vēl pagūšu izsēdēties... Iešu uz turieni. — Viņš pastiepa roku uz zemnīcu, kas bija redzama kādu divdesmit soļu attālumā. — Norunāts?

— Labi, — Maļiņņikovs piekrita. — Mašīna būs te septiņpadsmitos trīsdesmit. — Pagriezies viņš sauca:

— Jaunākais leitnant! Tu brauksi kopā ar mums. Un viens automātists arī. Otrs paliks pie apakšpulkveža ...

Pagaidījis, kamēr Maļiņņikovs, Sokolovs, adjutants un viens no automātistiem pazūd aiz kokiem, Zvjagincevs devās uz noskatīto zemnīcu. Kareivis, kas bija atstāts kopā ar viņu, zemnīcā iekšā negāja, bet palika stāvam pie ieejas, rokas uzlicis uz automāta.

Zemnīca bija pavisam maziņa. Uz lāviņas kāds gulēja, kažoku pārvilcis pāri galvai.

Zvjagincevu iepriecināja tas, ka zemnīcā ir tikai viens cilvēks. Citās zemnīcās, kur viņš pirmīt bija iegriezies kopā ar Maļiņņikovu, bija daudz cilvēku, un varbūt tieši tāpēc nekāda atklātā saruna neiznāca. Uz visiem jautājumiem kareivji atbildēja ar vienu vārdu, ar reglamentā paredzētajiem teicieniem.

Zvjagincevs guļošo kareivi saudzīgi papurināja aiz pleca. Tas samiegojies kaut ko nomurmināja un negribīgi atmeta kažoku. Spriežot pēc trīsstūrīšiem uz blūzes zīmotnēm, tas bija staršina vai politiskā vadītāja vietnieks. Sarkanā zvaigzne uz piedurknes kļuva redzama mazliet vēlāk, kad viņš jau bija uzlēcis kājās.

— Labrīt, biedri politiskā vadītāja vietniek, — Zvja-gincevs jokoja un, kā iepazīstoties pieklājas, pateica savu uzvārdu un kas viņš tāds ir.

Izdzirdis, ka viņam pretim stāv apakšpulkvedis, kas turklāt ieradies no frontes štāba, politiskā vadītāja vietnieks steigšus paķēra uz lāviņas palikušo siksnu un sāka jozties.

Zvjagincevs viņu uzaicināja sēsties un arī pats apsēdās uz lāviņas malas.

— Kā lai jūs godina? — Zvjagincevs jautāja, joprojām saglabādams labsirdīgi zobgalīgu toni, lai dotu sarunas biedram laiku atgūties.

— Politiskā vadītāja vietnieks Stepanuškins, biedri apakšpulkvedi! Izpildu rotas politiskā vadītāja pienākumus.

Sim Stepanuškinam bija aizsmakusi balss, it kā viņš būtu saaukstējies.

Blāvajā kvēpenes gaismā Zvjagincevs centās saskatīt viņa seju. Liktenis bija Zvjagincevu savedis kopā ar jau padzīvojušu cilvēku — tā ap četrdesmit gadiem. Guļot sajukušie gaišie mati gandrīz pilnīgi aizsedza Stepanuš-kina pieri.

— Nu tad ziņojiet, kā jums te klājas! Bet varbūt vispirms gribat ieskatīties manā apliecībā? — Zvjagincevs vaicāja.

Atbilde bija pavisam negaidīta:

— Tas nav vajadzīgs. Es taču jūs pazīstu, biedri apakšpulkvedi. Toreiz jūs gan bijāt majors.

— Tad redz, kā! — Zvjagincevs sacīja, sevišķi nebrīnīdamies. — Kur tad mēs esam tikušies? Vai Kirova rūpnīcā? Varbūt vēl agrāk — pie Lugas?

— Tad nē jau! — Stepanuškins papurināja galvu.

— Mēs kopā braucām furgonā.

— Furgonā? — Zvjagincevs jautāja, šoreiz izbrīnījies.

— Kādā furgonā?

— Tanī, kurā mēs vedām nelaiķus. Uz Piskarjovku. Vai neatminaties?... Jūs toreiz apbedījāt kādu nopelniem bagātu vecu vīru. Arī kapteinis brauca kopā ar

mums. Mūsu komandieris Surovcevs. Un vēl kāda meitene ...

Zvjagincevam likās, ka pār viņu sabrūk zemnīca. Pa» elpot kļuva grūti. Nē, pašreiz viņš nepūlējās atcerēties Stepanuškinu. Viņš šobrīd redzēja acu priekšā to istabu Moikā un asaru pilnās Veras acis. Pēc tam parādījās mēness apspīdētā kapsēta, kur ar amonālu spridzināja tranšejas un krāva tajās miroņus. Virs tranšejām stabs, un pie staba dēlis ar sarkanu uzrakstu «Kritušos cīnītājus neapraudiet!».

Sls vīzijas pārtrauca mazliet aizsmakusi Stepanuškina

balss.

— Tad neatminaties vis? — viņš ar nožēlu ievaicājās. — Bet es jūs esmu labi ielāgojis. Un zināt, kāpēc? Toreiz mēs vairs reti kādu apbedījām zārkā. Nepietika.

— Es visu atminos, — Zvjagincevs caur zobiem noteica. — Jūs bijāt divi. Divi kareivji.

— Tā, tā! — Stepanuškins nopriecājās. — Es un Koļa Pavlovs!

— Kur tagad ir kapteinis Surovcevs? — Zvjagincevs jautāja.

Sarunas biedrs noplātīja rokas un atbildēja:

— Ko nu es nezinu, to nezinu, biedri apakšpulkvedi. Tiklīdz pavasarī pilsēta bija sakopta, mūs tūlīt izformēja. Kapteinis droši vien komandē kādu bataljonu, bet varbūt ari pulku. Nopietns cilvēks!

— Tātad jūs esat nokļuvis te?

— Kur citur lai es nokļūtu? Es taču esmu no Ižoras rūpnīcas. Par ižoriešu bataljonu esat dzirdējis? Mēs sākām kauties ar vāciešiem jau pagājušā gada augustā. Vēlāk mani maķenīt apskādēja. Ar šķembu. No hospitāļa nokļuvu pie apbedītājiem. No apbedīšanas komandas, protams, uz šejieni. Te ir daudz mūsu ižoriešu.

— Ar dienestu esat apmierināts?

— Apmierināts būšu tad, kad fašistus būšu kapā ietriecis. Tikpat daudz, cik mūsu ļeņingradiešu esmu apbedījis. Man ir savs rēķins. Aci pret aci.

— Vai daudz esat jau ietriecis?

— Vai šite?... Neviena paša. Te jau ir tāda nīkšana uz vietas. Tiesa, kad mūsu kājnieki cēlās uz otru krastu, mēs no šejienes viņiem palīdzējām ar uguni. Taču dievs vien zina, ko mūsu šāviņi trāpīja — fričus vai tukšu vietu. Man, biedri apakšpulkvedi, ir vajadzīgs redzams mērķis.

— Būs jums arī tāds mērķis, — Zvjagincevs apsolīja.

— Ek, biedri apakšpulkvedi, — Stepanuškins atmeta ar roku, — ja mēs te neizlauzāmies uz priekšu rudenī, ko nu tagad ziemā runāt! Pamēģiniet patlaban tikt augšā tai krastā, arī lielgabalus un balsta ložmetējus tur uzdabūti Vai esat redzējis to krastu?

— Krasts kā jau krasts, — Zvjagincevs teica. — Ir bijusi vajadzība ieņemt ne tikai tādu krastu vien ...

Tā nebija taisnība. Viņam nekad nebija vajadzējis ieņemt tādu cietokšņa sienai līdzīgu krastu.

— Tātad jūs domājat, ka mēs to spēsim? — Stepanuškins neticīgi jautāja. — Bet varbūt atkal gaidīsim līdz vasarai?

— Līdz vasarai mēs negaidīsim, — Zvjagincevs stūrgalvīgi iebilda. — Varēsi agrāk atklāt savu rēķinu, Ste-panuškin. To es tev droši saku.

— Kad?!

Uz tādu jautājumu Zvjagincevs nevarēja atbildēt un atklāti atzinās:

— Kad tieši — nevaru pateikt. Zinu tikai, ka uzbruksim katrā ziņā. Pagaidām — ardievu! Priecājos, ka satiku tevi. Vai te tuvumā ir vēl citas zemnīcas vai blindāžas?

— Kā tad citādi, biedri apakšpulkvedi! Zemnīcas te ne saskaitīt nevar. Atļausiet pavadīt? ...

XX

Paši to nezinādami, operācijas «Dzirkstele» sagatavošanā piedalījās desmitiem tūkstošu cilvēku. Bet, kad šī operācija notiks un kurā vietā tas būs, zināja ne vairāk kā divdesmit cilvēki.

No malas skatoties, varētu likties dīvaini, ka pārraut blokādi bija paredzēts tai pašā nolādētajā vietā, kur līdzīgi iecerētas operācijas jau divreiz bija beigušās bez vēlamā rezultāta. Ļeņingradas frontes pavēlniecībai it kā nebija nekādu izredžu ienaidnieku tur pārsteigt. Taču izšķirošais bija tas apstāklis, ka josla, kas šķīra Ļeņingradas un Volhovas fronti, tur joprojām bija visšaurākā.

Protams, ja pavēlniecībai būtu bijusi iespēja sakoncentrēt vairāk spēku un līdzekļu, pārrāvumam varēja izraudzīties arī citu virzienu. Taču tādas iespējas nebija.

Karēlijas zemes šaurumā izvietoto 23. armiju aiztikt nedrīkstēja: tā sargāja pilsētu no somu divīzijām, kas to apdraudēja.

Divas armijas — 42. un 55. — stāvēja aci pret aci ar vēl diezgan spēcīgo Lindemaņa grupējumu, sargādamas Ļeņingradu no dienvidiem un dienvidaustrumiem.

Piedalīties blokādes pārraušanā nevarēja ari Piejūras operatīvās grupas karaspēks — tad Oranienbaumas placdarmu nekavējoties ieņemtu ienaidnieks.

Cīņā par blokādes pārraušanu nebija iespējams raidīt arī visus frontes rīcībā esošos gaisa spēkus: iznīcinātāji dienu un nakti sargāja gaisa telpu virs pilsētas un atkarībā no gadalaika arī Lādogas ledus trasi vai kuģu ceļu pa to pašu Lādogas ezeru.

Tādas apstākļu sagadīšanās dēļ bija jāvadās nevis pēc kara augstākās matemātikas, pat ne pēc algebras, bet pēc elementāras aritmētikas: pārraut blokādes loku vajadzēja tur, kur tas bija visšaurākais, tas ir, atkal vajadzēja likvidēt Šliselburgas—Siņavinas izvirzījumu, sasodīto vācu Flaschenhals — pudeles kaklu.

Ari vācieši, it īpaši 18. armijas pavēlnieks Lindemanis, gaužām labi apzinājās, ka «pudeles kakls» ir apdraudēta vieta. Piecpadsmit mēnešus diendienā ienaidnieks šeit bija cēlis daždažādas inženiertehniskās būves un izveidojis visādus uguns šķēršļus. Pret katru padomju frontes kilometru bija vērsti vismaz desmit lielgabali, divpadsmit balsta ložmetēju, pārdesmit rokas ložmetēju un arī automāti — tie bija gatavi iznīcināt visu, kas dzīvs.

Līdz šim reti bija gadījusies tik blīva vācu kaujas ierinda, kāda bija šeit. Parasti vācu kājnieku divīzija aizstāvējās divdesmit piecus kilometrus platā frontē. Turpretim Siņavinas koridorā katras ienaidnieka divīzijas fronte nepārsniedza desmit, divpadsmit kilometrus...

Tas nebija nekāds brīnums, ka divkāršais mēģinājums izlauzties cauri nebija izdevies. Tagad situācija bija mainījusies uz labo pusi. Mūsu kara rūpniecības ražošanas līmenis bija cēlies par tik daudz, ka, neraugoties uz plašo karadarbību dienvidos, Galvenā mītne spēja Ļeņingradai piešķirt ievērojamu daudzumu kara tehnikas un munīcijas. Plašais vasaras navigācijas vēriens deva iespēju visu to nogādāt paredzētajā vietā un pie reizes papildināt ar! Ļeņingradas frontes dzīvo spēku.

Bija vēl kāds apstāklis, kas deva cerības: ļoti liela vācu karaspēka grupējuma aplenkšana Staļingradas rajonā; šis aplenkums bija priekšspēle radikālam lūzumam visā kara norisē. Hitleram neatlika nekas cits kā atsaukt no Ļeņingradas Manšteinu kopā ar viņa divīzijām, kas šeit bija gan papluinītas, taču nepavisam vēl nebija zaudējuša^ kaujas spējas.

To visu zinot, gan Govorovs, gan Zdanovs, gan 67. armijas pavēlnieks ģenerālis Duhanovs skaidri saprata, ka trešais mēģinājums pārraut blokādi vienā un tai pašā rajonā prasa ārkārtīgi rūpīgu sagatavošanos.

Decembra otrā pusē salto ziemas gaisu satricināja artilērijas zalves, sāka tarkšķēt ložmetēji un automāti. Gaisā uzvijās zaļa raķete, un kaujinieki, kliegdami «Urā!», metās uz priekšu, uz augstu ledus sienu...

Tā bija draudīga kauja. Lielgabali nešāva ar salūtšā-viņiem. Arī lodes, kā vienmēr, draudēja ar nāvi. Sī kauja atšķīrās no visām citām kaujām vienīgi ar to, ka pretim uzbrūkošajam karaspēkam tranšejās aiz sniega brustvē-riem un arī aiz pirmsausmas miglā tik tikko saskatāmās augstās ledus sienas nebija ienaidnieka.

Lielgabali, ložmetēji un automāti spļāva uguni nevis Ņevas krastā, nevis pie Urickas, bet ziemeļos no Ļeņingradas, tas ir, dziļā aizmugurē, ja vispār šis vārds bija lietojams, runājot par bloķēto pilsētu. Tieši te divīzijas, kurām vajadzēja pārraut blokādi, «noslīpēja» šo pārraušanas operāciju, forsēja ezerus, devās triecienā pret apledojušiem krastiem...

Šī nosacītā kauja, pareizāk sakot, īstās kaujas ģenerālmēģinājums, notika drīz pēc tam, kad to divīziju komandieri, kurām vajadzēja piedalīties blokādes pārraušanā, bija šo kauju «izcīnījuši» uz kartēm Smoļnijā. No kartēm darbība tika pārcelta uz apvidu, kur pirms tam bija krietni strādājušas inženiertehniskās daļas pulkveža Bi-čevska vadībā. Šo daļu kareivji savām rokām bija izveidojuši ledus sienu, izrakuši tranšejas, imitējuši prettanku šķēršļus un dotus. Viss bija tapat kā «pudeles kaklā».

Noskaņojums cilvēkiem bija pacilāts: 22. decembrī

PSRS Augstākās Padomes Prezidijs bija pieņēmis dekrētu, ar kuru tika nodibinātas medaļas «Par Ļeņingradas aizstāvēšanu», «Par Odesas aizstāvēšanu», «Par Sevastopoles aizstāvēšanu» un «Par Stajingradas aizstāvēšanu». It īpaši šis dekrēts iedvesmoja jaunās 67. armijas kareivjus un komandierus, kam bija jāveic lielais varoņdarbs — jāpārrauj blokāde.

Decembra pēdējās dienās karaspēka vienības, kurām bija jāpārrauj blokāde, sāka paslepus pulcēties pie Ņe-vas...

Taču arī ienaidnieks nesēdēja rokas klēpī salicis.

Naktī uz 28. decembri Zvjagincevs, atrazdamies kādā bataljonā, izdzirda nesaprotamu troksni upes otrā pusē. Šķita, ka tur strādā dīvaini šņukstošas mašīnas.

Viņš pavēlēja bataljona komandierim sūtīt izlūkus. Viņus sāka apšaudīt, tiklīdz viņi bija uzlīduši uz ledus. Acīmredzot vācieši Ņevu rūpīgi novēroja.

Tonakt spīdēja mēness, taču pat tālskatī neizdevās saskatīt, no kā ceļas neizprotamais troksnis. Zvjagincevs aizsteidzās uz automašīnu, kas viņu gaidīja apmēram pusotra kilometra no Ņevas, un nobrauca kādu gabalu Šliselburgas virzienā. Tad viņš atkal aizgāja līdz krastam un atkal izdzirda to pašu dīvaino troksni, kas nebija līdzīgs ne motoru rūkoņai, ne tanku kāpurķēžu klaboņai.

No pirmajā tranšejā dežurējošajiem kareivjiem Zvjagincevs uzzināja, ka vācieši tā trokšņot sākuši, kad iestājās krēsla.

«Jābrauc uz komandpunktu,» viņš nosprieda.

Jo tālāk Zvjagincevs aizgāja no upes, jo biežāk kļuva dzirdami citi trokšņi. Sapieri, kas bija ieradušies pirms nedēļas, būvēja komandpunktus un raka tranšejas, kurās taisnā ceļā izvietojās lauka karaspēks, kas katru nakti brauca automašīnās vai nāca kājām. Kādus divpadsmit kilometrus uz austrumiem iekārtoja milzīgu blindāžu Ļeņingradas frontes lauka pagaidu štābam.

Zvjagincevam dažreiz likās, ka uz Nevas krastiem pārvietojas visa fronte. Viss liecināja par lielu notikumu tuvošanos ...

Par to domādams, Zvjagincevs arī ieradās nocietinātā rajona komandpunktā.

Maļiņņikovs gulēja. Naktīs viņi vienmēr mainījās: ja Zvjagincevs palika nomodā, komandants likās gulēt, un otrādi — kad Zvjagincevs posās uz gulēšanu, Maļiņņi-kovs katrā ziņā cēlās augšā.

Tagad Zvjagincevs papurināja komandantu aiz pleca un satraukts sacīja:

— Viņā krastā ir kāds troksnis.

— Troksnis? — Majiņņikovs samiegojies nekā nesaprata, tomēr vienā rāvienā piecēlās un nolaida kājas uz zemes. — Tanki, vai?

— Nē, tanki tie nav, — Zvjagincevs droši atbildēja.

— Tanku sacelto troksni es pazītu starp simtiem citu trokšņu. Tur strādā kaut kas kompresoram līdzīgs. Vai kaut kādi sūkņi. Un gar visu krastu. Nobraucu ar mašīnu gandrīz no flanga līdz flangam.

— Brauksim abi! — Maļiņņikovs sparīgi teica, bāzdams kājas velteņos. — Jaunākais! — viņš skaļi iesaucās, lai būtu dzirdams priekšējā nodalījumā. — Celties! ...

Tas tiešām bija dīvains, ritmisks, plīkšķošs troksnis, it kā strādātu desmitiem sūkņu. Tagad tajā klausījās visi — kareivji un arī komandieri, kas bija pametuši zemnīcas un izgājuši tranšejās pie kareivjiem ...

— Izlūkus! — Maļiņņikovs nolēma. — Jāsūta izlūki!

— Esam jau sūtījuši, — Zvjagincevs pusbalsī atbildēja.

— Vācieši viņus pamanīja un sāka apšaudīt. Tagad gan, — viņš palūkojās debesīs, — mēness ir pazudis...

Pār Ņevu bija nolaidusies pirmsausmas migla. Pulkstenis rādīja pusseši. Līdz gaismai vēl bija vismaz divas stundas.

— Iespējams tikt līdz viņam krastam un nemanītiem atgriezties, — Maļiņņikovs secināja. — Kapteini Jefre-mov! — Viņš pagriezās pret bataljona komandieri, kas turpat stāvēja. — Divus cilvēkus, ātri! Sagatavoties desmit minūtēs, pārējam — stunda. Tieši pēc trīsdesmit minūtēm kopš iziešanas uz ledus izlūkiem jāgriežas atpakaļ. Neatkarīgi no tā, cik tālu viņi tikuši.

Bataljona komandieris klusēdams pielika plaukstu pie cepures un pazuda tumsā.

Izlūki ieradās noteiktajā laikā. Maskēšanās tērpu kapuces gandrīz pilnīgi aizsedza viņu sejas.

— Iesim! — Maļiņņikovs pavēlēja un, ielēcis kādā satiksmes ejā, devās uz krastu.

Zvjagincevs gāja viņam līdzi. Aiz Zvjaginceva nedzirdamiem soļiem nāca izlūki. Pēdējais šai gājienā bija bataljona komandieris Jefremovs.

Pie paša krasta Maļiņņikovs izlūkiem pateica uzdevumu:

— Vai dzirdat, kā tur sūknē? Bet ko sūknē? Tas ir jāuzzina. Ar dzīvību tomēr neriskēt! Atgriezties pirms ausmas! Pulksteņi ir abiem?

— Man nav, biedri apakšpulkvedi, — atbildēja viens no izlūkiem, un pēc raksturīgās, mazliet aizsmakušās balss Zvjagincevs viņu pazina.

— Tas esi tu, Stepanuškin?

— Es pats, biedri apakšpulkvedi.

— Tev pienākas nodarboties ar aģitāciju, nevis doties izlūkgājienā.

— Pašreiz neaģitē ar vārdiem, biedri apakšpulkvedi, bet,..

— Še, te būs, — Maļiņņikovs viņu pārtrauca, noņemdams sev no rokas pulksteni. Vispirms viņš paskatījās uz ciparnīcu un tad teica: — Pieci piecdesmit minūtes. Sešos divdesmit pagriezties atpakaļ. Distanci ieturiet viens no otra metrus piecdesmit! Ne mazāk ...

Brīdi vēl bija redzams, kā izlūki lien pa ledu, it kā brasā peldēdami. Tad viņi pazuda — nebija vairs atšķirami no sniega.

— Kapteini, — Maļiņņikovs sacīja, pagriezies pret bataljona komandieri, — pavēli visiem novērošanas posteņiem nepārtraukti sekot, kas notiek. Ja izlūkus pamana, piesedz viņus ar artilērijas un ložmetēju uguni! Tiklīdz viņi būs atgriezušies, tūlīt ziņo par rezultātiem! Es būšu komandpunktā.

Pusastoņos bataljona komandieris Jefremovs pa telefonu ziņoja:

— Viens no izlūkiem kādus simt metrus no mūsu krasta ievēlās lasmenī — acīmredzot šāviņš tur ledū bija izsitis caurumu. Izlūks nenogrima, bet viscaur samirka un atgriezās atpakaļ. Toties otrs aizlīda gandrīz līdz pašam kreisajam krastam. Tur vācieši izcirtuši āliņģus. No āliņģiem stiepjas uz augšu šļūtenes. Pa tām motori sūknē ūdeni, ar ko aplej visas noejas uz Ņevu.

— Pateicos, — Maļiņņikovs atbildēja. — Viss skaidrs: viņi gatavojas sagaidīt mūsu uzbrukumu.

— Tieši tā, — bataljona komandieris apstiprināja un piebilda: — Jūsu pulksteni, biedri apakšpulkvedi, tūlīt nosūtīšu ar sakarnieku.

— Atlikti — Maļiņņikovs pavēlēja. — Kāds uzvārds ir izlūkam, kas aizkļuva līdz tam krastam?... Stepanuš-kins? Lai pulkstenis paliek pie viņa. Viņš to ir pelnījis.

Nolicis telefona klausuli, komandants pagriezās pret Zvjagincevu un teica:

— Vai saproti, ko vācieši sadomājuši? Krasts jau tā ir stāvs, bet viņi to vēl pārvērš par slidotavu. Jābrīdina armijas vadība...

... Uz armijas štābu, kas atradās kilometrus sešus uz ziemeļaustrumiem, Maļiņņikovs un Zvjagincevs aizbrauca abi.

Pirmais, ko viņi ieraudzīja, ieiedami operatīvās daļas zemnīcā, bija majors, kas sacīja, ka viņš esot šīs daļas priekšniekā palīgs. Viņam tad arī Maļiņņikovs sāka ziņot, kas notiek pretējā krastā.

— Ziņojiet armijas pavēlniekam! — majors pārtrauca.

Tikai tagad Maļiņņikovs un Zvjagincevs ievēroja, ka

pie galda ar zemē ieraktu kāju, muguru pagriezis pret ieeju, sēž vēl kāds cilvēks ar puskažoku uz pleciem.

— Biedri pavēlniek, atļausiet jums ziņot! — Maļiņņikovs skaļi sacīja.

Ar kažoku pārsegtā mugura sakustējās, un ģenerālis piecēlās.

Zvjagincevs pirmoreiz redzēja 67. armijas pavēlnieku. Sis pusmūža vīrs ar īsi apgrieztiem matiem, lielu, izkritušu matu atsegtu pieri un garu zodu likās esam skarbs cilvēks.

— Biedri pavēlniek, — Maļiņņikovs tagad ierunājās klusāk, — ziņo sešpadsmitā nocietinātā rajona komandants apakšpulkvedis ...

— Es jau zinu, kas jūs esat, — Duhanovs viņu pārtrauca. — Runājiet par lietu!

— Naktī no mūsu pirmās tranšejas varēja dzirdēt troksni ienaidnieka pozīcijās. Aizsūtītie izlūki konstatēja, ka vācieši sūknē no Ņevas ūdeni un aplej austrumu krasta krauju.

— Kurā sektorā? — Duhanovs jautāja.

— Izlūkošana notika dienvidos no Sliselburgas. Taču, spriežot pēc motoru rūkoņas, apledota tiek visa piekraste no Krācēm līdz Šliselburgai.

— Kas tur ir kopā ar jums? — Duhanovs jautāja, pievērsdams skatienu Zvjagincevam.

Tas paspēra soli uz priekšu un ziņoja pats:

— Frontes štāba nocietināto rajonu daļas priekšnieka palīgs apakšpulkvedis Zvjagincevs. Komandēts uz sešpadsmito nocietināto rajonu. — Viņš vēl gribēja piemetināt «operācijas laikā», tomēr to nepateica.

— Tā, — Duhanovs pamāja ar galvu un, šoreiz pievērsdamies Zvjagincevam, vaicāja: — Kāds ir jūsu secinājums?

Zvjagincevam jautājums likās dīvains: no Maļiņņikova ziņojuma secinājums radās pats par sevi. Tomēr viņš atbildēja:

— Domāju, biedri pavēlniek, ka mūsu karaspēka koncentrēšanās nav palikusi ienaidnieka nemanīta.

— Vai jūs, apakšpulkvedi, domājat, ka tā varētu, — ģenerālis šo vārdu uzsvēra, — palikt ari nepamanīta? — Un, atbildi negaidījis, jautāja: — Vai jums ir zināms, biedri komandieri, ka sešpadsmitais nocietinātais rajons tiek nodots manā operatīvā pakļautībā?

— Pavēle pagaidām nav saņemta, — Zvjagincevs atbildēja, — taču nocietināto rajonu daļas priekšnieks pulkvedis Moness ir mani iepriekš informējis.

— Pavēli saņemsiet īstajā laikā, — ģenerālis teica, mazliet saraukdams uzacis. — Bet tagad parādiet, kur atrodas jūsu komandpunkts!

Maļiņņikovs piegāja pie liela mēroga kartes, kas bija izklāta uz galda. Tās pēdējā lapa labajā pusē ietvēra Ivanovskojes ciemu, kreisajā pusē — Šliselburgu.

— Lūk, šeit, biedri pavēlniek, pie Marinas. — Nocietinātā rajona komandants parādīja savu komandpunktu.

— Pretim ir Astotā spēkstacija?

— Nebūt ne. Spēkstacija atrodas vairāk pa labi. Kādus četrus kilometrus.

— Vieta izraudzīta veiksmīgi, — Duhanovs teica it. kā savā nodabā. — Nu tad paldies par ziņojumu, jūs esat brīvi.

Maļiņņikovs aši pielika roku pie cepures un pagriezās uz izeju. Zvjagincevs mirkli vilcinājās: viņu bija noturējusi uz vietas vēl līdz galam neapzināta vēlēšanas ierosināt kaut ko tādu, kas nocietināto rajonu gaidāmajā operācijā padarītu par aktīvu vienību. Šai mirklī Duhanovs sacīja:

— Ari jūs esat brīvs, apakšpulkvedi.

Zvjaginceva doma palika neizteikta.

Viņu mašīna bija atstāta kādu piecsimt metru attālumā. Viņi gāja uz turieni, brīnīdamies, cik daudz karaspēka jau saradies. Starp kokiem un daudzo graviņu nogāzēs visās malās dzeltenoja jauni puskažoki, melnoja ar priežu zariem aizsegtu tanku bruņas. Pēc katriem piecpadsmit, divdesmit soļiem bija redzami stabiņi ar dēļu bultām, uz kurām ar melnu, sarkanu vai zaļu krāsu, be? dažkārt arī ar ķīmisko zīmuli bija rakstīts: «Ivanova saimniecība», «Petrova saimniecība».

Šie uzvārdi Zvjagincevam itin nekā neizteica. Uz viena no rādītājiem bija uzraksts «Simoņaka saimniecība», un dēļa smailais gals norādīja uz ziemeļiem. Kad viņi bija nogājuši vēl soļus simt un ieraudzīja rādītāju ar uzrakstu «Kara tirdz. uzņ. 200 m», Maļiņņikovs sarosījās.

— Palūk, — viņš apstādamies teica, — pat tirgotāji atbraukuši. Kamēr es šeit atrodos, no viņiem te nav bijis ne miņas. Varbūt iegriezīsimies?

— Man nekas nav jāpērk, — Zvjagincevs drūmi atbildēja.

— Tad darīsim tā, — Maļiņņikovs sacīja, — tu ej vien uz mašīnu, bet es aiziešu pie bodniekiem. Varbūt nopirkšu pulksteni. Esmu taču palicis bez savējā.

Tālāk Zvjagincevs gāja viens. Laiku pa laikam viņš satika kareivjus un komandierus. Puskažoka apkakle viņam bija vaļā, un pretimnācēji, ieraudzījuši apakšpulkveža ķieģelīšus, viņu steidzīgi sveicināja.

Kad līdz mašīnai bija palikuši kādi desmit divdesmit metri, no meža iznāca kareivis ar cirvi rokā. Viņš pārlika cirvi no labās rokas kreisajā un arī pasveicināja.

Zvjagincevs vienaldzīgi pārlaida skatienu viņa sejai un pēkšņi nodrebēja. Garais, kalsnais puisis likās pazīstams.

Viņi nonāca viens otram blakus un tūlīt jau būtu aizgājuši katrs uz savu pusi. Taču pēdējā mirklī Zvjagincevs sastaptajam kareivim uzsauca:

— Biedri kareivi!..,

Toreiz, četrdesmit pirmā gada ziemā, Anatolijs Vajickis bija aprēķinājis pareizi: no Ļeņingradas atgriezies Karēlijas zemes šaurumā, savu bataljonu viņš tur vairs nesastapa.

Ļeņingradas komandantūrā, kur Anatolijs ieradās par to ziņot, viņš, protams, parādīja atvaļinājuma zīmi, uz kuras šķērsām plašā rokrakstā bija uzrakstīta Vasņecova rezolūcija. Dežurējošais komandants, kas citā gadījumā nebūtu ne brītiņu prātojis, uz kurieni sūtīt kareivi, kurš atpalicis no savas daļas, — Ļeņingradā bija pietiekami daudz karaspēka daļu, arī inženiertehnisko, — šoreiz nepieņēma lēmumu tūlīt: komandantu darīja piesardzīgu tas, ka šī ierindnieka Vaļicka liktenī bijusi kaut kāda līdzdalība frontes Kara padomes loceklim.

Komandants pamazītiņām sāka noskaidrot viņu attiecības. Anatolijs uz jautājumiem atbildēja skopi, cenzdamies uzsvērt, ka viņš nepavisam neplātās ar tik augstu pazīšanos. Tomēr viņš pateica, ka ir ievērojama arhitekta dēls un Vasņecovs jau sen draudzējas ar viņa tēvu. Anatolijs gan tūlīt piebilda, ka nekādā gadījumā nevēloties šo pazīšanos izmantot, ka, pēc viņa domām, esot negodīgi iegūt kādas privilēģijas tai laikā, kad viņa pilsēta cieš blokādes mokas.

Anatolijs to sacīja ar tādu pārliecības spēku, ka vecākajam leitnantam neradās ne mazākās šaubas par viņa patiesīgumu. Juzdams pret Anatoliju simpātijas, vecākais leitnants viņu uzaicināja dienēt komandantūrā. Taču Anatolijs šo priekšlikumu godbijīgi, tomēr stingri noraidīja.

Anatolijs tiešām nevēlējās palikt Ļeņingradā. Ne jau tāpēc, ka tur valdīja bads un aukstums (toties bija drošāk nekā karaspēkā). Iemesls bija cits: Anatolijs tagad baidījās no pašas Ļeņingradas. Katrreiz, kad viņš nonāca šai pilsētā, kas viņam bija kļuvusi sveša, viņu piemeklēja likstas un nepatikšanas. Dažreiz nepatikšanas bija sīkas, tomēr aizvainojošas, kā tas spēriens pa dibenu toreiz, kad viņu noturēja par spiegu. Tās varēja arī aizmirst. Taču to, ka sarāvis saites gan ar Veru, gan ar tēvu, viņš nespēja aizmirst.

Pret tēvu viņš izturējās kā pret veci, kas jau prātu izkūkojis, — bez dusmām, ar nicīgu žēlumu. Turpretim Veru viņš tagad ienīda.

Anatolijs neapzināti nojauta, ka Vera atklājusi viņa rakstura visvājāko vietu, ko viņš noliedza, pat būdams viens ar savām domām. Šis vājās vietas atzīšana būtu nozīmējusi, ka Anatolijam jāatzīst arī daudz kas cits: tas, ka viņš būtu šāvis uz Kravcovu arī tad, ja nebūtu no Kravcova saņēmis pavēli to darīt, būtu šāvis, lai glābtu savu dzīvību, un arī tas, ka Veru viņš atstāja pie vāciešiem tā paša iemesla dēj — lai glābtu sevi...

... Viņu nosūtīja uz inženierceltnieku daju, kas atradās pilsētas dienvidaustrumu nomalē. Anatolijs bija spējīgs celtnieks un reiz vaļas brīžos izprojektēja ļoti komfortablu blindāžu daļas komandierim, ar to uzreiz iemantodams majora labvēlību; tā nu viņš arī šeit ļoti drīz nokļuva tai pašā slepeni privileģētajā stāvoklī, kādā bija atradies Karēlijas zemes šaurumā.

Patiesības labā jāpiebilst, ka šai gadījumā nozīme bija ne tikai Anatolija iztapīgumam un spējām celtniecībā, bet vēl vienam apstāklim. Aukstā ziemas vakarā viņu izsauca pie sevis majors un jautāja, vai viņam ir kāda radniecība ar akadēmiķi Vaļicki. Līdz šim radniecība bija Anatolijam devusi vienīgi labumu, taču viņš bija iegaumējis, ka armijā cilvēkiem nepatīk, ja kāds cenšas izlēkt, tāpēc ļoti kautri, it kā negribīgi atbildēja, ka akadēmiķis ir viņa radinieks. Radniecības pakāpi viņš nepateica.

— Varenu runu šinīs dienās noturēja tas tavs radinieks! — majors jūsmīgi sacīja, ar galvu pamādams uz melnā reproduktora pusi. — Nāca no sirds un gāja pie sirds.

Anatolijs izlikās, ka nesaprot, par ko majors runā. Lai gan saprata pavisam labi, jo pats bija klausījies tēva ra-diorunu. Par laimi Antolijam, komandanta vada blindāžā viņš tobrīd bija viens. Citādi viņš tūlīt būtu iztaujāts, kas šis akadēmiķis ir — viņa radinieks vai tikai uzvārda brālis.

Sākumā, kad diktors minēja Vaļicka uzvārdu, Anatolijs juta gandarītu godkāri — kā nekā arī viņam bija tāds pats uzvārds. Taču pēc mirkļa viņš sāka šaubīties: ko jēdzīgu var pateikt nevarīgs, prātu izdzīvojis vecis, kas tik tikko spēj kustēties? «Kas viņu uzaicināja runāt pa radio!» Anatolijs brīnījās. Pēc viņa priekšstata, tēvs allaž bija atradies tālu no tā, uz ko aicināja radio un laikraksti.

Anatolijs sprieda, ka runa būs vai nu asaraini sentimentāla, vai, gluži otrādi, skali frāžaina, ja tēvs būs bijis ar mieru nolasīt kāda cita uzrakstītu tekstu. Taču jau no pirmajiem teikumiem kļuva skaidrs, ka tēvs nerunā to, ko cits priekšā uzrakstījis. Anatolijs pat nodrebēja, iz-dzirdis viņa dusmu pilno izsaucienu:

«... Un neticiet tam, kas jums apgalvo, ka meli spēj uzvarēt kaut vai uz laiku! Dzeniet šo cilvēku projām, lai cik tuvs viņš būtu jums bijis agrāk ...»

Anatolijam šķita, ka tēvs ar pirkstu norāda uz viņu, un viņš izbijies palūkojās apkārt. Komandanta vada blin-dāža joprojām bija tukša. Neviens viņu netraucēja noklausīties runu līdz galam ...

— ... Kas viņš tev ir, šis akadēmiķis? — majors jautāja.

— Tēvs, — Anatolijs vienaldzīgi atbildēja.

— Redz, kā! — majors priecīgi izsaucās un tad līdzjūtīgi piebilda: — Vai sen neesi ar tēvu redzējies? Uz vienu dienu varu atlaist.

Anatolijs gandrīz vai iekliedzās: «Nē, nē, nevajag!» — taču laikā novaldījās un ar pašcieņu atbildēja, ka uzskatot par neiespējamu izmantot šo atļauju, kad desmitiem tūkstošu citu kareivju nav dota tāda iespēja. Jau atkal pilnīgi iejuties ierastajā lomā, viņš sāka spriedelēt, ka tēvam viņu tikšanās droši vien sagādātu ne tik daudz prieka, cik rūgtuma par dēla neglīto izturēšanos pret saviem biedriem.

— īsts cilvēks ir tavs tēvs, un arī tevi audzinājis pareizi, — majors secināja.

Anatolijam bija krietni jāstrādā, kad gatavojās Ustjtos-nas operācija. Kopā ar citiem daļas kareivjiem viņš raka tranšejas un satiksmes ejas. Tikai citi nekurnēja par likteni, bet viņš ikvienam izteica neapmierinātību ar to, ka viņam nebūs lemts piedalīties uzbrukumā, kas sāksies no šīm pozīcijām ...

Četrdesmit otrā gada oktobrī Anatolijs pēkšņi nokļuva kādā nupat izveidotās 67. armijas strēlnieku divīzijā. Tiesa, gan tikai komandanta vadā, kas apkalpoja šīs divīzijas štābu...

Saticis Zvjagincevu uz meža takas desmit kilometru no Ņevas, Anatolijs viņu pazina no pirmā acu uzmetiena, tomēr izlikās nepazīstam. Un tīšām pielika soli, roku pie cepures turēdams ar plaukstas sāniem uz priekšu.

Kad viņi bija nonākuši viens otram blakus, Anatolijs jau atviegloti uzelpoja. Tāpat kā Zvjagincevs, arī viņš — tikai citu iemeslu dēļ — satiekoties bija instinktīvi nodrebējis. Sī tikšanās viņam atgādināja to, ko gaužām gribējās aizmirst. Aizmirst uz visiem laikiem! Zvjagincevs taču toreiz bija pirmais padomju komandieris, ko viņš sastapa savā ceļā, atgriezdamies no vāciešiem pēc visa tā, kas bija noticis Kļopikos.

«Laimīgi garām gan!» Anatolijs nosprieda, pilnīgi noticēdams, ka Zvjagincevs nav viņu pazinis. Bet tai mirklī atskanēja skarbs, pavēlošs sauciens:

— Biedri kareivi!

Anatolijs palēnināja soli, visiem spēkiem pūlēdamies aptvert, kā viņam būtu jāizturas. Izlikties, ka nav dzirdējis šo saucienu, kas neapšaubāmi domāts viņam? Nē, tas nebija iespējams.

Viņš pagriezās un vēlreiz pasveicināja apakšpulkvedi, kas stāvēja dažus metrus no viņa.

— Vaļickis?l —apakšpulkvedis teica ne īsti jautādams, ne arī apgalvodams.

— Jā, biedri apakšpulkvedi, — Anatolijs atsaucās pārspīlēti skaļi. Savas izturēšanās līniju viņš bija noteicis pašā pēdējā mirklī: stingri ievērot reglamentu. Neviena lieka vārda. Nekādu atmiņu. Tikai «jā», «nē», «tieši tā», «klausos»...

— Mēs taču esam pazīstami! — Zvjagincevs sacīja, mazliet izbrīnījies par Vaļicka atturību. — Mans uzvārds ir Zvjagincevs.

— Tieši tā, biedri apakšpulkvedi...

Tagad apjuka Zvjagincevs: viņš nezināja, kā viņam runāt ar šo puisi, kāpēc viņš to apturējis.

Anatolijs juta Zvjaginceva mulsumu. Viņam nebija zināms, vai Zvjagincevs ir ticies ar Veru, vai Vera tam izstāstījusi, kas ziemā notika starp viņiem. Tomēr viņš nolēma, ka šis mulsums jāizmanto,' lai nepatīkamo sarunu saīsinātu un aizietu pēc iespējas drīzāk. Taču aizietu tā, ka nerodas nekādas aizdomas.

Zvjaginceva sirdī pamodās neskaidra cerība: «Varbūt šim cilvēkam ir kas zināms par Veru?» Tomēr viņš vaicāja ko citu:

— Kāpēc jums... ir cirvis?

— Puiši lūdza sacirst malku. Krāsnij, — Anatolijs moži atbildēja.

— Kur jūs dienat? — Zvjagincevs atkal jautāja, klusībā skaizdamies uz sevi, ka uzdod nevajadzīgus jautājumus.

— Pie štāba, — Vajickis atbildēja, un viņa seja atkal kļuva sveša un noslēgta. Viņš skaidri lika saprast, ka viņam ne tikai nav pienākuma, bet nav pat tiesību dot sīkākas ziņas, ja viņam nav skaidrs, kāds amats ir komandierim, kas viņu apturējis ...

— Zināt, tā... — Zvjagincevs nedroši turpināja, Anatolijā neskatīdamies, — es gribēju jums vaicāt... vai... Koroļovu neesat saticis?

— Ļoti sen neesmu, biedri apakšpulkvedi, — Anatolijs atbildēja, vērodams projām slīdošo Zvjaglnceva skatienu. Tad ar atklātu izaicinājumu piebilda: — Ir taču karš. Vai pašreiz ir laiks par to domāt?... Pat tēvu neesmu redzējis kopš pagājušās ziemas!

«Jūsu tēvs ir gājis bojā, nomiris badā!» Zvjagincevs gandrīz izsaucās. Taču, juzdams pret šo cilvēku aizvien lielāku nepatiku, neteica nekā. Tas, ka Anatolijs, kuru Vera kādreiz bija mīlējusi, nemaz neinteresējas par viņas likteni, tas, ka acīmredzot viņam ir vienaldzīgs arī sava tēva liktenis, jo viņš vēl tagad nezina par tēva nāvi, izraisīja Zvjagincevā vienīgi pretīgumu un niknumu.

Viņš mēģināja apspiest šīs jūtas. Nodomāja, ka varbūt ir netaisns pret Anatoliju. Pašreiz desmitiem tūkstošu kareivju nekā nezina par radiniekiem un tuviniekiem.

— Piedodiet! — Zvjagincevs teica pavisam nemilitāri. — Es tikai domāju, ka ...

Viņš nepaguva pateikt, ko īsti ir domājis. Šai mirklī viņš izdzirda Maļiņņikova balsi:

— Es tevi meklēju pie mašīnas... Tai bodītē drīzāk var nopirkt velnu ar visiem ragiem, tikai ne pulksteni! Apkaklīšu iedrēbes gan paņēmu. Arī tavu tiesu ...

Anatolijs izmantoja šo brīdi.

— Atļausiet būt brīvam, biedri apakšpulkvedi! — viņš kā skaldīt noskaldīja, pievērsies Zvjagincevam.

— Jā, jā. Ejiet! — Zvjagincevs atbildēja.

Anatolijs braši pagriezās un, viegli vicinādams cirvi, vienā mirklī pazuda mežā.

— Kas tas tāds bija? — Maļiņņikovs vaicāja, noskatīdamies, kā Anatolijs aiziet.

— Tāpat vien ... pazīstams.

— Vai esat kopā dienējuši?

— Nē, — Zvjagincevs papurināja galvu. — Kopā dienējuši mēs neesam...

XXII

Ģenerālis Zukovs no karaspēka daļām atgriezās Voroņežas frontes štābā pēc pusnakts. Viņam ziņoja, ka zvanījis Staļins un zvanīs vēlreiz divos naktī.

Lai sagatavotu ziņojumu Augstākajam virspavēlniekam, bija atlikušas tikai divdesmit minūtes. Patiesībā tiešā vada telefona aparāts iezvanījās pēc deviņpadsmit minūtēm, tas ir, bez vienas minūtes divos.

— Runāsiet ar biedru Staļinu! — klausulē bija dzirdama Poskrobiševa zemā, sulīgā balss.

Vēl pēc mirkļa Zukovs izdzirda citu viņam labi pazīstamu balsi:

— Sveicināti, biedri Zukov! Radusies doma, ka jums jābrauc uz Volhovas fronti.

To pateicis, Staļins apklusa, dodams sarunas biedram iespēju aptvert dzirdētā jēgu. Pēc tāda apklusuma tiešām bija vajadzība: Zukova domas pašreiz bija aizņemtas nevis ar Ļcņingradu, bet ar Krievijas dienvidiem — tur Staļingradas rajonā mocījās agonijā padomju karaspēka aplenktā vācu 6. armija, kuru komandēja ģenerālpulkvedis Pauluss.

...Hitlers prasīja no Paulusa turpināt pretošanos, lai notiek kas notikdams. Cenzdamies iedvest ģenerālim cīņas 'sparu, viņš citu pēc citas sūtīja tam telegrammas par divīzijām un korpusiem, kas dodoties Paulusa armiju glābt no aplenkuma. Pienāks diena, kad fīrers piešķirs Paulusam feldmaršala dienesta pakāpi, taču — likteņa ironijas pēc — tikai tādēļ, lai viņš šai pakāpē varētu padoties gūstā. Pagaidām cits feldmaršals — Manšteins (kas — ari tā bija likteņa ironija — savas augstās dienesta pakāpes lietisko simbolu — maršala zizli saņēma

ŠI operācija bija jāveic divu — Voroņežas un Dienvidrietumu — frontu pavēlniecībai. Bet pavēlniecību rīcību koordinēt bija uzdots Augstākā virspavēlnieka vietniekam armijas ģenerālim Žukovam.

pēc prāvas neveiksmes pie Ļeņingradas) tiešām mēģināja izlauzt spraugu padomju karaspēka izveidotajā aplenkuma lokā. Tomēr panākumu viņam nebija ...

Vācu karaspēka sagrāve pie Staļingradas nebija vienīgais Sarkanās Armijas uzdevums dienvidos. Četrdesmit otrā gada decembra beigās notika intensīva gatavošanās, lai aplenktu un iznīcinātu citu spēcīgu ienaidnieka grupējumu, kas atradās Ostrogožskas—Rosošās rajonā.

Tagad viņš saņēma negaidītu pavēli doties uz Volho-vas fronti, kas bija tālu no viņa pašreizējās atrašanās vietas. Pie Staļina paņēmiena savu lēmumu paziņot uzreiz, bez jebkādiem ievadvārdiem, Zukovs bija pieradis. Tomēr tas, ko viņš no Augstākā virspavēlnieka bija iz-dzirdis nupat, uz dažiem mirkļiem izraisīja viņā neizpratni. Zukovam joprojām prātā bija teikums, ar ko viņš bija gatavojies sākt ziņojumu par Ostrogožskas—Rosošās operācijas sagatavošanu.

— Nepieciešams uz vietas pārliecināties, — Staļins atkal ierunājās, — vai viss izdarīts tā, lai šoreiz Pīters beidzot tiktu atbrīvots no blokādes.

Tad viņš atkal apklusa, it kā gaidīdams, ko sacīs Žu-kovs.

Tamlīdzīgos gadījumos izskaidrošanās starp Staļinu un Galvenās mītnes pārstāvi vienmēr bija ārkārtīgi lakoniska: «Jā-jā.» — «Nē-nē.» Piekrišana vai iebildums.

Zukovs nekā neiebilda. Tikai jautāja:

— Bet kā būs ar operācijas sagatavošanu šeit?

— Ko jūs ieteicat? — Staļins atbildēja ar pretjautājumu, uzsvērdams vārdu «jūs» un ar to pasvītrodams, ka ir gatavs uzklausīt Zukova padomu.

— Domāju, ka visu labi pārzina Vasiļevskis. Viņš labāk nekā citi varēs pabeigt operāciju. Staļingradas rajonā tiks galā Voronovs.

— Piekrītu, — Staļins atbildēja. Un pretēji savam paradumam neatgriezties pie jau pārrunāta temata teica: — Uz Pīteru kā Galvenās mītnes pārstāvis izbrauc Vo-rošilovs. Tomēr... — Staļins mazliet sastostījās, meklēdams īstos vārdus, un, acīmredzot tādus neatradis,

Izvairīgi sacīja: — ... mēs domājam, ka jums tomēr jābrauc uz Volhovas fronti. Jūs mani sapratāt?

— Jā, — Zukovs apstiprināja.

— Gaidīsim jūs Maskavā, — Staļins teica, un klausule īsi noknikstēja.

Lai uz kurieni Augstākais virspavēlnieks nosūtīja 2u-kovu, viņam visur bija panākumi. Protams, tas nebija izskaidrojams tikai ar paša 2ukova personību. Notikumi, kuros viņš bija vadītājs, izrietēja no daudziem objektīviem apstākļiem — militāriem, politiskiem, ekonomiskiem un tīri psiholoģiskiem. Taču karaspēku, kas grāva ienaidnieku, komandēja Zukovs, un vēsturē pamatoti ar viņa vārdu saistītas daudzas izcilas Sarkanās Armijas uzvaras pār vācu fašistiskajiem iebrucējiem.

Zukova vārds ir vienā no pirmajām vietām Lielā Tēvijas kara un vispār o.trā pasaules kara karavadoņu vidū.

Tikai pie Ļeņingradas četrdesmit pirmajā gadā viņam neizdevās gūt izšķirošu panākumu. Pats jēdziens «panākums» šai kara posmā gan bija stipri relatīvs. Tas, ka fon Lēba komandētais ģenerāluzbrukums Ļeņingradai septembrī beidzās neveiksmīgi, toreiz tika uzskatīts par neapšaubāmu panākumu, un arī tas bija cieši jo cieši saistīts ar Zukova vārdu. Taču ienaidnieku toreiz nesa-kāva, viņu pat nepadzina no tuvām Ļeņingradas pieejām. Blokāde palika nepārrauta, un Ļeņingrada bija lemta briesmīgām ciešanām.

Zukovs to nekad neaizmirsa.

Nez vai viņš varēja sev pārmest, ka toreiz kaut ko nav izdarījis vai izdarījis nepareizi. Droši vien vispār nebija iespējams paveikt Ļeņingradas labā kaut ko vairāk tajās trijās nedēļās, kurās Zukovs komandēja Ļeņingradas fronti.

Un tomēr...

Tajos mirkļos, kad Staļins viņam pavēlēja doties uz Volhovas fronti, lai nodrošinātu operācijas «Dzirkstele» panākumus, Zukovs laikam gan iedomājās par savu parādu Ļeņingradai.

... No vienas frontes uz otru Zukovs parasti devās lidmašīnā vai automobilī. Uz Volhovas fronti viņš pirmoreiz kara laikā brauca vilcienā. Ar Mala ja Višeru, kur

atradas Volhovas frontes štābs, visdrošākā un ātrākā bija dzelzceļa satiksme.

Ceļā Žukovs gulēja un miegā juta, ka vilciens sāk iet lēnāk. Pacēlies viņš pastiepa roku uz loga pusi, atkabināja biezo aptumšošanas aizkaru, un tas noklabēdams uzšāvās augšā.

Aiz loga bija melna tumsa. Žukovs paņēma no galda rokas pulksteni. Fosforescējošā ciparnīca rādīja bez ceturkšņa divi.

Zukovs atkal nolaida uz leju aizkaru, iededza zilu naktslampiņu un sāka ātri ģērbties.

Kad vilciens apstājās, viņš jau taisīja ciet siksnu.

Pie kupejas durvīm kāds viegli pieklauvēja.

— Jā! — Zukovs atsaucās.

Durvis tika klusi atbīdītas. Uz sliekšņa stāvēja zaļā be-kešā ģērbies cilvēks.

— Esiet sveiks, biedri armijas ģenerāli! — viņš godbijīgi sacīja. — Apsveicu sakarā ar laimīgu ierašanos. Visi ir sapulcējušies. Gaida jūs.

— Kas tie tādi ir? — Zukovs jautāja, ņemdams no uzkaramā puskažoku.

— Biedri Vorošilovs un Zdanovs ieradušies no Ļeņin-gradas. Biedri Mereckovs un Fedjuņinskis ir uz vietas. Vārdu sakot, visa pavēlniecība.

— Nu tad vediet! — Zukovs deva rīkojumu un pa šauro gaiteni gāja uz izeju.

... Salonvagons vientulīgi stāvēja strupceļā uz apputinātām sliedēm. Tam bija piekabināta platforma, no kuras slējās gaisā divi zenītlielgabali. Dažas ar priežu zariem nomaskētas vieglās automašīnas atradās mežmalā kādus simt metrus no vagona. Abās pusēs vagonam staigāja automātisti.

Ieraudzījuši Zukovu, viņi apstājās kā pēc komandas un pielika automātus pie pleca. Uz viņu kluso sveicienu Žukovs atbildēja ar ašu rokas mājienu un, pieķēries pie kāpņu rokturiem, vienā rāvienā bija augšā pa pakāpieniem, kas veda vagona tamburā.

Nevilcinādamies viņš devās uz salonu. Tur uz gara galda bija noliktas kartes un pilnas tējas glāzes melhiora glažturos.

Vīsi., kas sēdēja pie galda, piecēlās kājās. Vorošilovs un Zdanovs nāca Žukovam pretim.

Žukovs īsi palūkojās uz tiem, kas palika stāvam pie galdā, — uz Volhovas frontes pavēlnieku Mereckovu, viņa vietnieku Fedjuņinski, Kara padomes locekli Meh-lisu, štāba priekšnieku Sarohinu, frontes artilērijas pavēlnieku Degtjarjovu, 2. triecienarmijas pavēlnieku Roma-novski — un tad pievērsās Vorošilovam un Zdanovam, kas tuvojās viņam. Spiezdams roku Vorošilovam, viņš to vēl mirkli paturēja savā plaukstā un klusi teica:

— Nu redzi, Kliment Jefremovlč, Ļeņingrada atkal mūs savedusi kopā.

Pēc tam viņš sasveicinājās ar Ždanovu.

Viņi klusēdami ielūkojās viens otram acīs. Un šie skatieni izteica vairāk, nekā spēja izteikt jebkuri vārdi...

Pēc tam Žukovs pagriezās pret visiem pārējiem un sacīja:

— Sveicināti, biedri! Lūdzu sēsties.

Kad visi bija apsēdušies, Vorošilovs teica Žukovam:

— Nesen zvanīja biedrs Staļins. Sacīja, ka jūs būšot ap diviem. Pavēlēju ap to laiku visiem sapulcēties, lai tūlīt varētu sākt strādāt. Pašreiz, — Vorošilovs parāva uz augšu blūzes piedurkni un paraudzījās pulkstenī, — ir divi un deviņas minūtes. Tātad pagaidām viss notiek pēc plāna. Vadi nu apspriedi, Georgij Konstantino-vič, mums ar biedru Ždanovu drīz jādodas atpakaļ uz Ļeņingradu.

— Sāksim, — Žukovs teica, atspiezdamies pret krēsla atzveltni. — Ziņo, Kiril Afanasjevič!

Mereckovs piecēlās. Viņa pilnīgā seja, kurā nebija grumbu, izskatījās nobažījusies.

— Operācijas «Dzirkstele» uzdevums iT... — viņš iesāka, bet Žukovs tūlīt pārtrauca:

— Operācijas uzdevumu mēs visi zinām, bet laiks, kā mēdz teikt mūsu sabiedrotie, ir nauda. — Viņa lūpās pavīdēja ironisks smaids. — Varbūt tāpēc viņi arī nesteidzas ... Sāc, Kiril Afanasjevič, tūlīt ar operācijas plānu! Dodiet šurp karti!

Vairākas rokas reizē piebīdīja karti tuvāk Žukovam.

— Pārrāvumu no Volhovas frontes puses izdarīs 2. trie-cienarmija, — Mereckovs atkal ierunājās.

— Tās sastāvs? — vaicāja Zukovs, noliekdamies <pār karti.

— Trīspadsmit divīzijas un sešas tanku brigādes, biedri armijas ģenerāli

— Trieciena virziens?

— Pārrāvumu izdarīs Ļipku—Gaitolovas sektorā, galvenais trieciens būs vērsts pret Siņavinu, bet pēc tam...

— Pagaidi, Kiril Afanasjevič, — kas tie tādi par Ļip-kiem?... To sasodīto Siņavinu es zinu, bet šos... — Zukovs pārlaida kartei meklējošu skatienu un, atradis vajadzīgo vietu, sacīja: — Redzu. Tālāk!

— ... pēc tam būs jāvirzās uz Pirmā strādnieku ciemata un Piektā strādnieku ciemata rajonu ...

— Tā ... tātad dienvidos Staļingrada, bet ziemeļos šis ... kā nu to sauca ... Pirmais strādnieku ciemats, — saraucis pieri, Zukovs teica it kā savā nodabā.

— Tur paslēpta blokādes loka atslēga, Georgij Kon-stantinovič, — Vorošilovs paklusi sacīja.

Zukovs pacēla galvu un atbildēja:

— Zinu, Kliment Jefremovič. Zinu un atceros, kā savā laikā mēs nespējām šo nolāpīto loku dabūt vaļā...

Zukovs to pateica tik svešādā, it kā pašpārmetumu pilnā balsī, ka visi izbrīnījušies saskatījās. Taču tūlīt pēc tam Zukova balss atkal kļuva metāliska:

— Ģenerāli Fedjuņinski! Vai atceraties, par ko atbildat jūs personiski? ...

Arī Fedjuņinskim atgriešanās pie Ļeņingradas bija pilnīgi negaidīta. Jau oktobrī uz 5. armiju, ko viņš komandēja pēc dienesta Ļeņingradas frontē, viņam piezvanīja Rietumu frontes pavēlnieks un teica, ka saņemta pavēle par viņa nosūtīšanu Galvenās mītnes rīcībā.

Fedjuņinskis devās taisnā ceļā pie Zukova.

— Kāds velns tevi apkārt trenkā? — Zukovs īgni jautāja.

— Iebraucu atvadīties no frontes pavēlnieka, — Fedjuņinskis mazliet apjucis atbildēja.

— Atradis laiku pa ciemiem braukāt, — Zukovs noburkšķēja tikpat nelaipni, taču tūlīt pasmaidīja un sniedza roku pāri galdam. — Sveicināts, Ivan Ivanovič, priecājos tevi redzēt. Vai Ļeņingradu neesi aizmirsis?

i? 9

Nu tad dodies uz Volhovas fronti! Par Mereckova vietnieku. Skaidrs?

— Kāds uzdevums? — Fedjuņinskis iejautājās.

— Uzdevumu dabūsi zināt uz vietas. Paliec sveiks!...

Kopš tā laika Fedjuņinskis ar Žukovu nebija ticies.

Un tagad Žukovs acīmredzot bija atcerējies šo oktobrī notikušo sarunu.

— Es tev jautāju — vai tagad savu uzdevumu tu

zini? — viņš atkārtoja.

— Tieši tā, — Fedjuņinskis atbildēja. — Esmu personiski atbildīgs par blokādes pārraušanu ar frontes labo flangu.

— Nu redzi, — Žukovs pasmaidīja, — Galvenās mītnes direktīvu esi no galvas iemācījies. Bet toreiz man jautāji: «Kāds uzdevums?...» — Un pēkšņi ierosināja: — Pagaidām ar to ārī beigsim. Karte ir tikai karte. Gribu uz vietas redzēt, kā notiek operācijas sagatavošana. Došos uz karaspēka daļām. Ģenerāļi Fedjuņinskis un Roma-novskis brauks man līdzi. Vakarā sapulcēsimies atkal. Teiksim, — viņš palūkojās pulkstenī, — divdesmitos nulle nulle. Bet tagad atvadieties no Klimenta Jefremo-viča un Andreja Aleksandroviča: viņi steidzas uz Ļeņin-gradu. Mums vēl jāapspriežas trijatā..,

... Neviens nezina, par ko šie trīs cilvēki runāja, palikuši vieni. Grigorijs Romanovičs Ketļerovs, tas pats ar zaļo bekešu mugurā, kurš sagaidīja Žukovu, ieradies Zdanovam un Vorošilovam ziņot, ka viņu lidmašīna un iznīcinātāji, kas to pavadīs, ir gatavi lidojumam, tam-burā dzirdēja tikai viņu sarunas beigas.

— ... Nu tad, biedri, vēlu veiksmi, — Žukovs sacīja, — No visas sirds vēlu. Toreiz vācieti pilsētā gan neielaidām, taču rēķinus ar viņu nenokārtojām. Mēs visi trīs palikām fon Lēbam parādā. Tagad saņemt mūsu parādu iznāks Kihleram.

•— Ne jau Kihleram mēs esam parādā, Georgij Kon-stantinovič, — Zdanovs iebilda, — bet gan ļeņingradiešiem. Un visai mūsu tautai. Par labajiem novēlējumiem — paldies. Esmu pārliecināts — satiksimies Ļeņin-gradā.

— Ne jau tur mums vajadzētu tikties vispirms, Andrej

Aleksandrovič, — atskanēja Vorošilova balss, — ne jau tur. Bet tai pašā strādnieku ciematāl...

Balsis apklusa. Pulkvedis Ketjerovs, kas gaidīja tam-burā, saprata, ka viņi atvadās, un tagad droši atvēra salona durvis.

XXIII

11. janvāra vakarā Ņevas nocietinātā rajona komandpunktā zvanīja telefons. Pie aparāta piegāja Maļiņņikovs. 67. armijas štāba priekšnieks pulkvedis Savčenko paziņoja viņam armijas pavēlnieka rīkojumu: šovakar divdesmitos nulle nulle Maļiņ-ņikovam pašam un apakšpulkvedim Zvjagincevam jāierodas Ļeņingradas frontes lauka pagaidu štābā.

Zvjagincevs tolaik atradās uzbrukuma izejas placdarmā pie Ņevas labā krasta. Lai gan nebija kara tehnikai piemērotu ceļu, šeit bija sapulcējies daudz pēc vairākas dienas ilgām mācībām noguruša karaspēka.

Purvainā, ar mežu apaugusī zemiene visā platībā no Koltušu augstienes līdz Ņevai bija klāta ar biezu sniega segu. Kājnieki un tanki tika cauri kupenām paši saviem spēkiem, bet lielgabalus un automašīnas ar munīciju kareivjiem bieži vien vajadzēja stiept uz rokām. Pašreiz inženiertehniskais karaspēks steidzīgi ierīkoja armijas pārvietošanai kaut cik derīgus ceļus, un arī Zvjagincevs piedalījās šai darbā.

Daudz laika viņam vajadzēja, lai pilnveidotu pašu nocietināto rajonu, kurā bija bataljonu atbalstpunkti, kas veidoja galveno aizsardzības joslu, starppozīcijas un aizmugures aizsardzības līnijas, kā ari vairākas šķērspozī-cijas. Lai gan janvāra sākumā visai šai sazarotajai sistēmai jau bija pietiekami daudz dzotu, ugunspozīciju, novērošanas punktu un komandpunktu, Zvjagincevam bija uzdevums izbūvēt papildu tranšejas, kurām vajadzēja sastāvēt no pilna profila ierakumiem gar labo Ņevas krastu un daudzām satiksmes ejām aizsardzības dziļumā. Citādi karaspēks nevarēja ieņemt izejas pozīcijas, lai izdarītu izrāvienu pāri Ņevai.

Vēl vairāk: gravu izvagotais labais upes krasts bija ārkārtīgi neērts tanku, transportieru un lielgabalu izbraukšanai uz ledus, vajadzēja izbūvēt veselu nobrauktuvju un baļķu klājumu sistēmu.

28 t

Taču ari ar to neaprobežojās uzdevums sagatavoties uzbrukumam. Visas nocietinātā rajona priekšējās pozīcijas piesedza mīnu lauki un daļēji ari dzeloņstiepļu aizsprosti. Tur bija jāizveido ejas mūsu uzbrūkošajam karaspēkam.

Zvjagincevs pastāvīgi bija saaukstējies: nemitīgā staigāšana no karsti sakurinātām zemnīcām uz visiem vējiem pakļauto Ņevas krastu nepalika bez sekām, viņa balss aizsmaka, seja kļuva sarkana, lūpas sasprēgāja...

Taču, aizrāvies ar gaidāmās operācijas priekšdarbiem, Zvjagincevs tam nepievērsa uzmanību. Uzbrukuma datumu viņš nezināja — tas tika turēts stingrā jo stingrā slepenībā, tomēr nojauta, ka pavēli tagad var izziņot jebkuru dienu, un apziņa, ka šis tas vēl nav padarīts līdz galam, lika viņam visu laiku bažīties ...

... Tovakar Zvjagincevs tā ari nebūtu atgriezies nocietinātā rajona štābā, būtu pārnakšņojis pie kāda bataljona komandiera, taču piezvanīja Maļiņņikovs un tika viņam steigties atpakaļ.

Ļeņingradas frontes lauka pagaidu štābs atradās Berjo-zovkas sādžas rajonā.

Frontes pavēlnieka blindāžu, ko klāja vairākas baļķu pārseguma kārtas, sapieri bija izbūvējuši pēc visiem kara inženiermākslas likumiem.

Gludi, neapledojuši pakāpieni veda dziļi zemē. Pie ieejas stāvēja divi autamātisti, un vēl daži kareivji ar karabīnēm rokās apsargāja blindāžas pieejas.

... Nogājuši pa kāpnēm lejā, Zvjagincevs un Maļiņņi-kovs nokļuva plašā telpā. Tur smaržoja pēc jauniem dēļiem.

Pieņemamā telpā bija daudz ģenerāļu un pulkvežu. Daļa no viņiem stāvēja kājās, citi sēdēja uz soliem pie sienam. Viņu vidū Zvjagincevs redzēja ari tādus, ko bija jau saticis, dienēdams Smoļnijā, — ģenerāli Simoņaku un pulkvedi Borščovu. Pārlaizdams skatienu uz soliem sēdošo komandieru sejām, viņš palocījās Bičevskim, ar kuru pēdējās dienās bija vairākkārt ticies Ņevas krastā.

Pie cieši aizvērtajām durvīm, kas veda dziļāk blindāžā, sēdēja pavēlnieka pastāvīgais adjutants Romanovs. Viņš vēroja ienākošos karavīrus, it kā domās atzīmēdams, kuri no izsauktajiem komandieriem ir jau ieradušies, un laiku pa laikam atkārtoja vienu un Lo pašu:

— Atģērbieties, biedri komandieri, atģērbieties!-.«

Pīe starpsienas bija piesists garš drēbju uzkaramais. Tas jau bija pilns ar puskažokiem un šineļiem, un tie, kuri ieradās tikai tagad, lika savas virsdrēbes uz lāviņas, kas atradās pie citas sienas un acīmredzot bija atnesta tieši tādam nolūkam.

Ari Zvjagincevs un Maļiņņikovs noģērba puskažokus un nolika uz lāviņas.

Lai gan cilvēku bija daudz, telpā valdīja spriegs klusums, Cilvēki nesarunājās, kā tas parasti notiek pieņemamās istabās, neviens nesmēķēja.

— Rādās, kaut kas svarīgs ... — Maļiņņikovs pieliecies iečukstēja Zvjagincevam ausī, taču tūlīt apklusa. Patiesību sakot, viņam savu domu nemaz arī nevajadzēja izteikt līdz galam — Zvjagincevs to saprata bez vārdiem. Viņš klusēdams pamāja ar galvu.

Cieši aizvērtās durvis pa labi no galda, pie kura sēdēja Romanovs, šķita hipnotizējam visus pieņemamā istabā sanākušos cilvēkus, saistīja visu skatienus. Arī Zvjagincevs raudzījās uz šīm durvīm, acis nenovērsdams. Viņu pilnīgi bija pārņēmušas trauksmainas un reizē smeldzoši priecīgas gaidas. Nojausma viņam sacīja, ka drīz, pavisam drīz viņš dzirdēs to, kam viņš ir dzīvojis kopš pagājušā gada septembra, ar ko ir saistīta viņa galvenā cerība.

Viņš palūkojās pulkstenī. Bija bez divām minūtēm astoņi. Šai mirklī ieskanējās pakluss zvans, kas Zvjagincevam lika nodrebēt.

Romanovs strauji piecēlās un, piesardzīgi pavēris durvis tieši tik daudz, lai varētu ieiet iekšā, pazuda aiz šīm durvīm.

Pēc brīža Romanovs atkal parādījās. Šoreiz viņš durvis atvēra plaši un, nostājies sāņus, skaļā, mazliet svinīgā balsī teica:

— Nāciet iekšā, biedri komandieri!

Tūlīt, it kā šie vārdi visiem būtu skanējuši kā aicinājums kaujā, cilvēki — gan tie, kas bija drūzmējušies pieņemamā istabā, kājās stāvēdami, gan tie, kas sēdēja uz soliem, — devās uz durvīm.

Zvjagincevs un Maļiņņikovs turējās mazliet iepakaļ, dodami iespēju komandieriem ar augstāku dienesta pakāpi ieiet pirmajiem, un galu galā palika pēdējie.

Pārkāpis slieksni, Zvjagincevs uz mirkli no brīnumiem sastinga. Viņš bija domājis tur ieraudzīt armijas pavēlnieku

Duhanovu, 67. armijas Kara padomes locekļus Tjurkinu un Hmeļu, frontes štāba priekšnieku Gusevu, pašu Govorovu. Taču pirmie, ko Zvjagincevs ieraudzīja aiz garā, uz steķiem ierīkotā galda, bija Vorošilovs un Zdanovs.

Maršals sēdēja galda vidū, Zdanovs atradās viņam pa labi, Govorovs — pa kreisi.

Zvjagincevs un Maļiņņikovs ar pūlēm sameklēja sev vietu pēdējā paralēli galdam izvietoto ķeblīšu rindā.

Dažas minūtes valdīja klusums. Tad piecēlās Vorošilovs un smaidīdams sacīja savā skanīgajā, augstajā balsī:

— Nu tad ... sveicināti, dārgie biedri!

Zvjagincevam šķita, ka maršals ir gaužām uztraucies.

Varbūt šo uztraukumu viņš saklausīja pauzē pēc vārdiem «nu tad...» vai tai sevišķajā uzsvarā, kas bija dzirdams vārdos «dārgie biedri».

Lai nu kā tas bija, bet Zvjagincevs nešaubījās, ka Vorošilovs ir gaužām satraukts, un šis satraukums negribot pielipa arī viņam.

— Es priecājos, biedri ļeņingradieši, ka atkal esam kopā, — Vorošilovs turpināja, — atkal kopā, turklāt tādā... — viņš sastostījās — vai nu meklēdams vajadzīgo vārdu, vai arī satraukums tiešām neļāva viņam runāt — un atkārtoja: — ... turklāt tādā Ļeņingradai ārkārtīgi svarīgā brīdī! Biedrs Staļins atsūtīja mani uz šejieni kā Galvenās mītnes pārstāvi. Arī uz Volhovas fronti Galvenā mītne atsūtījusi jūsu veco paziņu — armijas ģenerāli Zukovu ...

Vorošilovs pēkšņi apklusa un sāka lēnām aplūkot klātesošos. Zvjagincevam šķita, ka maršalu pārņēmušas savā varā atmiņas, sajaukdamas iepriekš izdomāto runas plānu.

Beidzot Vorošilovs atkal ierunājās:

— Visa mūsu zeme zina, biedri, kas bija jāpārcieš jūsu lieliskajai pilsētai. Neslēpšu, arī mana sirds asiņoja ziemas mēnešos, kas jums bija tik briesmīgi. Esmu vecs karavīrs, biedri, vecs boļševiks, un ari gados vairs neesmu nekāds jaunais. Teikšu atklāti: man bija rūgti ap sirdi, kad man vajadzēja aizbraukt no jums toreiz, septembrī, aizbraukt, zinot, ka Ļeņingradas pievārtē stāv ienaidnieks. Taču es ticēju, ka pienāks diena, kad mēs atkal tiksimies, ticēju, ka ienaidnieks pie Ļeņingradas atradīs sev kapu. Un, lūk, tagad ir atkarīgs no mums, vai...

Pēkšņi Vorošilovs atkal apklusa, likās, ka viņam būtu aizžņaudzies kakls. Viņš papurināja sirmo galvu, it kā atbrīvodamies no neredzamas stīpas, kas spiež viņam kaklu, un tad mierīgā balsī skaidri sacīja:

— Lielākajai daļai klātesošo ir zināms, ka Galvenā mītne apstiprinājusi operāciju «Dzirkstele», kuras mērķis ir pārraut Ļeņingradas blokādi. Vārds Ļeņingradas frontes pavēlniekam ģenerālleitnantam Govorovam.

Tikai tagad Zvjagincevs juta, ka no sasprindzinātās sēdēšanas viņam notirpušas kājas un rokas. Viņš atbrīvoja muskuļus, apsēdās ērtāk, jo vairāk tāpēc, ka vairs nevajadzēja pacelties un stiepties uz priekšu: Govorovu, kas tagad stāvēja kājās, varēja vienlīdz labi redzēt no visām rindām.

— Biedri, Augstākās virspavēlniecības Galvenā mītne ir pavēlējusi Ļeņingradas frontei un Volhovas frontei pāriet uzbrukumā un pārraut Ļeņingradas blokādi. — Šos vārdus Govorovs teica parastā balsī, it kā viņš sanākušajiem komandieriem dotu ikdienišķu kārtējo uzdevumu. — Kara padome ar Galvenās mītnes pārstāvja piekrišanu ir noteikusi, ka galvenais trieciens tiks dots pāri Ņe-vai, — Govorovs paņēma tievu rādāmo kociņu un ar tā smaili pieskārās pie pakarinātās kartes, — lūk, šeit, starp Astoto spēkstaciju un Šliselburgu. Tālāk uzbrukums jāvērš pret Piekto strādnieku ciematu, pēc tam jāpagriežas uz dienvidiem, tas ir, uz Siņavinu.

Un Govorovs ar rādāmā kociņa galu strauji pārvilka uz kartes krustu ienaidnieka ieņemtajiem rajoniem, kas Ļeņingradas fronti šķīra no Volhovas frontes.

— Karaspēku, — īsu brīdi klusējis, Govorovs atsāka runu, — kā zināms, uzbrukumam ir paredzēts izkārtot divos ešelonos, un karaspēka daļu komandieri savas izejas pozīcijas zina. Visa palīgkaraspēka zināšanai atkārtoju: pozīcijas, kas atrodas vistālāk ziemeļos, sākot no Sliselburgas, ieņem pulkveža Trubačova divīzija un tālāk uz dienvidiem šādā secībā — biedru Simoņaka, Borščova un Krasnova komandētās divīzijas.

Govorovs atkal pacēla kociņu, parādīja divīziju izvietojumu no dienvidiem uz ziemeļiem gar zilo Ņevas lenti un tad mazliet skaļāk turpināja:

— Negribu slēpt, ka apvidus, kurā būs jāizcīna kauja, ir komplicēts. Labajā pusē ir ļoti stiprs ienaidnieka aizstāvēšanās mezgls — Astotā spēkstacija, pēc būtības cietoksnis, kura apbruņojumā ir spēcīga, betona aizsegta artilērija, kreisajā pusē atrodas Sliselburga, ko tāpat var pielīdzināt labi nocietinātam fortam. Jūs zināt, ka krasts šeit ir augstāks un stāvāks nekā tur, kur mūsu karaspēks devās triecienuzbrukumā septembri. Tikt augšā šai krastā pēc skrējiena pāri vairāk nekā puskilometru platajai Ņe-vai kājniekiem būs ārkārtīgi grūti, nemaz nerunājot par tankiem un artilēriju. Turklāt nocietinātā rajona vadība ziņoja, ka, pēc izlūkošanas ziņām, vācieši sākuši noliet krastu ar ūdeni, izmantojot sūkņus un šļūtenes. Tātad ārkārtīgi svarīgs uzdevums būs sapieriem un spridzinātājiem.

Govorovs rādāmo kociņu pieslēja pie sienas un atgriezās pie galda.

— Var rasties jautājums, — viņš turpināja, — kāpēc mēs esam izvēlējušies šo jauno, ļoti grūto sektoru.

Viņš uz mirkli apklusa, it kā tiešām gaidīdams, vai kāds to nejautās, un tad sacīja:

— Tāpēc, ka izvēlēties citu vietu nav iespējams. Agrāko kauju pieredze pie Ņevskaja Dubrovkas un neveiksme, kas mūs tur piemeklēja pirms trim mēnešiem, liecina, ka nav iespējams gūt panākumus, neapklusinot Astoto spēkstaciju un Sliselburgu. Tāpēc mums ir uzdevums sākumā ar uzbrukumu no flanga saistīt Šliselbur-gas garnizona spēkus un lokalizēt tā darbību; tas būs jāizdara pulkveža Trubačova divīzijai, bet Astotā spēkstacija būs jāaplenc un jāapklusina jau kaujas norisē ģenerāļa Krasnova divīzijai, lai dotu iespēju ģenerāļa Simoņaka un pulkveža Borščova divīzijām lauzties cauri ienaidnieka aizsardzībai centrā — pa visīsāko ceļu, kamēr tās satiksies ar Volhovas frontes karaspēku.

Zvjagincevs pirmoreiz dzirdēja Govorovu runājam. Toreiz Kirova rūpnīcā viņi pārmija tikai dažus teikumus. Tagad Zvjagincevs bija sajūsmā par pavēlnieka runas veidu.

Un ne tikai tāpēc, ka Govorova rīmā nebija neviena lieka vārda. Katrs viņa teikums skanēja kā skaidra atbilde uz kārtējo jautājumu, kas varēja rasties klausītājiem.

— Ar ko būs jāsastopas mūsu uzbrūkošajam karaspē-

kam? — Govorovs turpināja bez jebkādas jautājuma pieskaņas balsī. — Pēc mūsu izlūku novērojumiem un pēc ziņām, kas iegūtas no mūsu ieņemtā placdarma Mos-kovskaja Dubrovkas rajona, ienaidnieka aizsardzības joslas priekšējās pozīcijas atrodas pašā Ņevas kreisajā krastā. Tā ir nepārtraukta pilna profila tranšeja, kurā ir daudz pozīciju šaušanai ar šautenēm, automātiem un vieglajiem ložmetējiem. Gribu brīdināt, ka klājuguns izveidošanai stāvajā krastā ierīkoti arī atsevišķi uguns-punkti. Tie izrakti nogāzē, un tos savstarpēji saista centrālā tranšeja. Paralēli pirmajai tranšejai piecdesmit līdz septiņdesmit metru attālumā atrodas otrā tranšeja ...

Zvjagincevs nemaz nešaubījās, ka to vienību komandieri, kurām būs jāizdara pārrāvums, ne vienreiz vien dzirdējuši izlūkošanas ziņas, ko pašlaik klāstīja Govorovs, un arī Zvjagincevam pašam daudz kas jau bija zināms. Taču viņam nekad vēl nebija gadījies to visu dzirdēt tik koncentrēti.

Pēkšņi Zvjagincevs skaidri saprata, kas tad īsti Govo-rova runā atstāj uz viņu īpašu iespaidu. Tas bija krasais pretstats starp to, kā viņš runāja, un to, ko viņš teica.

«Krasta stāvums ... klājuguns ... krasta nogāzē ierīkotie ugunspunkti... pirmā tranšeja ... otrā tranšeja ... Šliselburga ... Astotā spēkstacija ...» — visi šie vārdi nozīmēja asiņainas kaujas, aiz visiem tiem slēpās simtiem cilvēku nāve. Bet pavēlnieks par to runāja tā, it kā tiepīgi, neatlaidīgi skaidrotu sarežģītu, juceklīgu ce]u uz kādu kartē pat neatzīmētu apdzīvotu vietu. Un vairāk nekā ... Zvjagincevu, kas nekad agrāk nebija dzirdējis Govorovu runājam, šis pretstats tik ļoti pārsteidza, ka viņš pieliecās blakus sēdošajam Maļiņņikovam pie auss un čukstēja:

— Tāpat kā mācībās. Liekas, viss ir paredzēts ...

Maļiņņikovs neatbildēja, tikai sarauca uzacis.

«Trešā tranšeju līnija»... «artilērijas dzoti» ... «ložmetēju dzoti» ... «atbalstpunkti» ... «dzeloņstiepļu aiz-šķērši» ... atkal «atbalstpunkti» ... — Zvjaginceva apziņa fiksēja pavēlnieka vārdus. Viņš iztēlē redzēja īstas tranšejas, īstas betona būves ar ambrazūrām, kurās jaušami ložmetēju stobri.

Reizreizēm Govorovs pacēla rādāmo kociņu, lai parādītu uz kartes ienaidnieka atbalstpunktu izvietojumu vai krustuguns virzienus gaidāmā uzbrukuma ceļā.

Pēc tam viņš runāja par otrā ešelona karaspēka, ar-tilērijas un aviācijas uzdevumiem.

Taču tagad kāda doma novērsa Zvjaginceva uzmanību ļ no pavēlnieka runas. Viņš sev jautāja: kāpēc nekādi uz- ' devumi netiek izvirzīti nocietinātajam rajonam? Radās ,j iespaids, ka tas ir vienkārši aizmirsts. Tika minēti divi- \ ziju numuri un šo divīziju komandieru uzvārdi, runāts par to, kas jādara otrā ešelona karaspēkam, kad Truba- -čova, Simoņaka, Borščova un Krasnova divīzijas būs forsējušas Ņevu. Taču 16. nocietināto rajonu Govorovs nepieminēja. Šī apstākļa dēļ satrauktais Zvjagincevs izklaidīgi klausījās to Govorova runas daļu, kurā viņš raksturoja ienaidnieka spēkus. Beigu vārdi atkal saasināja Zvjaginceva uzmanību. Katru teikumu nodalīdams ar īsu pauzi un šoreiz to darīdams ar sevišķu uzsvaru, pavēlnieks sacīja:

— Uzbrukums sāksies rīt, divpadsmitajā janvāri, deviņos trīsdesmit. Pirms došanās uzbrukumā pāri Ņevai divas stundas un divdesmit minūtes ilgs artilērijas sagatavošanas uguns, kurā piedalīsies arī Baltijas flotes un Ņevas nocietinātā rajona artilērija; pēc tam būs gvardes mīnmetēju zalve. Vienpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs metas uz priekšu trieciengrupas un aizšķēršu likvidē-tāju grupas. Vienpadsmitos piecdesmit Ņevu forsē pirmā ešelona divīziju strēlnieku ķēdes, — šonakt jāsagatavo atbilstošas ejas nocietinātā rajona mīnu laukos. Katras divīzijas konkrētos uzdevumus to komandieri ir jau saņēmuši.

Govorovs apklusa, apsēdās pie galda un pēc mirkļa īsi vaicāja:

— Jautājumi ir?

Mirkli visi klusēja: šis svarīgais brīdis it kā stindzināja klātesošos.

Taču drīz vien apspriedes dalībnieki uzdeva pavēlniekam daudz jautājumu. Lai gan likās — viss ir paredzēts, visi uzdevumi izvirzīti, situācija, ienaidnieka izvietojums un trieciena virziens atzīmēts kartēs...

Tomēr komandieri jautāja, vai sagatavoti klājumi smagajiem tankiem, kam vajadzēs braukt pa ledu, vai tuvumā atrodas tanku remontbāzes, cik daudz lielgabalu paredzēts šaušanai tiešā tēmējumā, kā būs organizēta munīcijas pievešana un daudz, daudz ko citu...

Govorovs atbildēja īsi un precīzi. Taču par nocietinātā

rajona uzdevumiem gaidāmajā uzbrukumā nejautāja neviens. Zvjagincevu tas dzina izmisumā. Pieliecies pie Ma-ļiņņikova, viņš klusi vaicāja:

— Komandant... bet ko tad mēs?

— Ir jau pateikts: piedalīties artilērijas sagatavošanas uguni.

— Tik vien?

— Priekšniecība zina labāk... — Ma]iņņikovs atbildēja caur zobiem.

Aukstasinīgā replika, ko pateica Maliņņikovs, šis vecais nocietināto rajonu karavīrs, saniknoja Zvjagincevu.

Pakļaudamies nepārvaramam iekšējam spēkam, viņš piecēlās un skaļi sacīja:

— Biedri pavēlnieki Vai atļausiet?

Neviens vairs jautājumus neuzdeva, tāpēc visi pagriezās pret viņu mazliet izbrīnījušies.

— Biedri pavēlniek! — Zvjagincevs atkārtoja. — Atļausiet jautāt: kāds'uzdevums ir sešpadsmitā nocietinātā rajona karaspēka daļām?

Tikai tad, kad šie neapdomātie vārdi jau bija pasprukuši, Zvjagincevs saprata, cik aplam formulēts viņa jautājums. Nocietinātā rajona uzdevums gaidāmajā uzbrukumā bija pavisam labi zināms gan viņam, gan Maļiņ-ņikovam, un, uzrunādams pavēlnieku, Zvjagincevs bija gribējis jautāt nevis to, bet ko citu: vai nav iespējams artilērijas un ložmetēju apakšvienības izmantot aktīvāk?

Taču viņa jautājums bija skanējis tā, nevis citādi.

Zvjagincevs redzēja, ka Govorovs, mazliet parāvis uz augšu krasi iezīmētās uzacis, neizpratnē paraugās viņā un tad pievērš skatienu Duhanovam.

— Biedri apakšpulkvedi, — armijas pavēlnieks sacīja ar skaidri saklausāmu īgnumu balsī, — jūsu jautājums nav saprotams. Jūs abi ar nocietinātā rajona komandantu ļoti labi zināt, ka jūsu uzdevums ir ar artilērijas un ložmetēju uguni atbalstīt karaspēku, kas izdarīs pārrāvumu ...

— Bet, biedri ģenerāli, — Zvjagincevs izsaucās, — nocietinātā rajona karavīri ir spējīgi darīt ko vairāki Tie ir bijušie Ļeņingradas strādnieki... Taču pašreiz — tikai pasīva piedalīšanās operācijā . . .

— Uzbrucēju atbalstīšana ar uguni nav pasīva piedalīšanās . .. Būtu laiks to zināt, biedri apakšpulkvedi, — Duhanovs skarbi noteica.

Tagad Zvjagincevs pilnīgi skaidri saprata, cik ļoti nevietā bijis viņa jautājums, ka ar šo jautājumu viņš nostādījis sevi muļķīgā stāvoklī.

Pēkšņi Zvjagincevs izdzirda labsirdīgi teiktus vārdus:

— Viņu, biedri ģenerāli, tu nenobaidīsi! . . . Viņš pat biedra Staļina klātbūtnē nebaidījās mūs kritizēt...

Tikai mirkli vēlāk Zvjagincevs saprata, ka šos vārdus teicis Vorošilovs. Viņš palūkojās maršalā, it kā cerēdams uz glābiņu, un ieraudzīja, ka maršals skatās viņā, mazliet smaidīdams — zobgalīgi un reizē labsirdīgi.

Maršala netiešais atbalsts, turklāt atzinīgais kaut kādas Staļina klātbūtnē teiktas runas atgādinājums atstāja iespaidu. Viņam pievērstajās apspriedes dalībnieku sejās Zvjagincevs redzēja gan ziņkāri, gan pamudinošu atzinību. Pat Govorova acīs pavīdēja tāds kā acumirklīgs, it kā tikai aizsākts smaids.

Zvjagincevs joprojām stāvēja kājās, nezinādams, ko darīt, juzdams, ka visu — arī Ždanova, Govorova un Duhanova — skatieni pievērsti viņam.

— Pēc apspriedes uzkavējieties te, — Vorošilovs viņam pamāja ar roku, — kā nekā mēs esam veci paziņas ...

— Tieši tā, uzkavēties! — Zvjagincevs beidzot pateica un pēkšņi juta, ka Maļiņņikovs viņu neatlaidīgi rausta aiz blūzes piedurknes.

— Atļausiet... sēsties? — Zvjagincevs jautāja, nez kāpēc skatīdamies nevis uz maršalu, bet uz Maļiņņikovu.

— Sēdieties! — Vorošilovs pasmīnēdams atbildēja un, pagriezies pret Zdanovu, paziņoja:

— Vārds Andrejam Aleksandrovičam Ždanovam!

Zdanovs piecēlās. Mugurā viņam bija parastais, pelēkais «Staļina piegriezuma» frencis.

Visi sēdētāji paliecās uz priekšu. Sie Sarkanās Armijas ģenerāļi un vecākie virsnieki gandrīz bez izņēmuma bija partijas biedri. Klausīdamies Govorovā, viņi domāja tīri militārās kategorijās. Ziņas par lielgabaliem, tankiem un lidmašīnām, par ienaidnieka nocietinājumiem, par uzbrukuma plānu, kurā darbība bija izplānota pa minūtēm, bija izspiedušas no apspriedes dalībnieku apziņas visu pārējo.

Taču pašreiz, kad no galda piecēlās Ždanovs, šie cilvēki visā pilnībā izjuta savu piederibu pie diženās boļševiku partijas.

— Biedril — Zdanovs uzrunāja klātesošos. — Tuvojas izšķirošā stunda. Stunda, kurā nāks atmaksa par izlietajām Ļeņingradas asinīm, par tām mokām un ciešanām, ko piedzīvojusi pilsēta. Mēs, biedri, esam darījuši visu iespējamo, lai gaidāmais uzbrukums beigtos ar uzvaru. Toreiz, neseno septembra kauju laikā, mums izdevās uzbrukuma sektorā koncentrēt tikai sešsimt lielgabalu. Pašreiz tur ir apmēram divi tūkstoši lielgabalu un mīnmetēju. Septembra kaujās pie Moskovskaja Dubrovkas mūsu rīcībā bija tikai trīs divīzijas, vēl dažas atsevišķas daļas no divām citām divīzijām un viena brigāde. To, cik daudz karaspēka mums ir tagad, jūs jau dzirdējāt no pavēlnieka. Mums ir arī pietiekami daudz lidmašīnu. Trīspadsmit divīzijas, strēlnieku un tanku brigādes ir savilktas Volhovas frontes izejas pozīcijās. Kopā ar mums ir slavenais maršals Vorošilovs. Otrā pusē karaspēka darbību koordinē Georgijs Konstantinovičs Žukovs, bet par Volhovas frontes 2. triecienarmijas Kara padomes locekli nosūtīts dzimts ļeņingradietis, partijas pilsētas komitejas sekretārs Vasņecovs. Tomēr neatstāsim bez ievērības to, ka arī ienaidniekam ir ne mazums karaspēka. Viņa spēkos gan nav vairs piesviest pastiprinājumus: Sarkanā Armija grauj vācu karapūļus pie Staļingradas. Tātad, biedri, — vai nu tagad, vai nekad!

Ždanovs uz mirkli apklusa, tad mazliet paliecās uz priekšu pār galdu un atkal ierunājās:

— Līdz šim es, tāpat kā biedrs Govorovs, runāju ar jums kā ar Sarkanās Armijas komandieriem. Tagad gribu jūs uzrunāt mūsu boļševistiskās partijas vārdā, Ļeņingradas organizācijas vārdā. Katra komunista dzīvē — mēs šeit visi esam komunisti neatkarīgi no partijas piederības — gadās sevišķi brīži, kad tiek pārbaudīta viņa sirds. Tagad iestājas tāds sevišķs posms mūsu dzīvē. Blokādes pārraušana nav tikai militāra operācija vien. Tas ir mūsu pienākums pret Ļeņingradu, pret diženā vadoņa piemiņu, kura vārdā nosaukta pilsēta, pret visu padomju tautu. Mēs taču spēsim, biedri, pierādīt, ka esam gan komunista, gan padomju komandiera nosaukuma cienīgi!

Ždanovs atkal apklusa.

Blindāžā bija tāds klusums, ka Zvjagincevs pat dzirdēja viņa skaļo, straujo elpu.

Paņēmis no galda papīra lapu, Ždanovs sacīja:

— Biedri! Es nolasīšu Kara padomes aicinājumu Ļe-ņingradas frontes karaspēkam.

Tai mirklī visi kā viens piecēlās kājās.

— «... Sešdesmit septītās armijas karaspēkam,» — Ždanovs lasīja, — «pavēlēts pāriet izšķirošā uzbrukumā, satriekt pretim stāvošo ienaidnieka grupējumu un savienoties ar Volhovas frontes karaspēku, kas ar kaujām laužas mums pretim, un tādējādi pārraut Ļeņingradas aplenkumu.

Kara padome ir pārliecināta, ka sešdesmit septītās armijas karaspēks godam, prasmīgi izpildīs savu pienākumu pret Dzimteni...»

2danovs uz brīdi apklusa, mirkli nolaida uz leju papīru, ielūkodamies viņam pievērstajās sejās, tad atkal pielika lapiņu tuvāk pie acīm un vēl skaļākā balsī lasīja:

— «Esiet kaujā drosmīgi, līdzinieties tikai pēc priekšējiem, rīkojieties aktīvi un patstāvīgi, esiet viltīgi un izmanīgi!

Slava vīrišķīgiem un drošsirdīgiem karavīriem, kas cīņā nepazīst bailes!

Drosmīgi dodieties kaujā, biedri! Atcerieties: jums uzticēta Ļeņingradas dzīvība un brīvība!

Lai uzvara pār ienaidnieku apmirdz ar nevīstošu slavu jūsu kaujas karogus!

Lai atkal savienojas ar visu mūsu zemi no ienaidnieka aplenkuma atbrīvotā Ļeņingrada!

Uz kauju, uz niknu kauju ar ienaidnieku, drošsirdīgie karavīri! ...» — Ždanovs nolika papīra lapu uz galda.

«Urā!» — Zvjagincevam gribējās kliegt, tomēr viņš laikā novaldījās. Palūkojās Maļiņņikovā. Apakšpulkvedis pat nepamanīja Zvjaginceva jūtu uzliesmojumu: tāpat kā visi pārējie, viņš vērīgi klausījās katrā Ždanova vārdā, uzmanīgi vēroja katru Ždanova kustību.

— Sēdieties, biedri! — Ždanovs sacīja un arī pats apsēdās. — Šis aicinājums, — viņš tagad turpināja parastā balsī, parādīdams ar rakstāmmašīnu uzrakstīto tekstu, — šovakar un šonakt tiks nolasīts visā sešdesmit septītajā armijā. Es griežos pie šeit klātesošajiem divīziju komandieru vietniekiem politiskajā darbā, pie visiem politiskajiem darbiniekiem. Pavēle jāzina ikvienam kaujiniekam! Un vēl. Runāt karaspēka dajās ir ieradušies

partijas apgabala komitejas un pilsētas komitejas darbinieki, kā arī mūsu vecie boļševiki, Ļeņingradas rūpnīcu kadru strādnieki, pilsoņkara dalībnieki: mēs esam jau nosūtījuši par aģitatoriem vairākus simtus tādu biedru. Šeit atrodas arī Kara politiskās pārvaldes priekšnieks biedrs Kuļiks kopā ar lielu grupu armijas politisko darbinieku, frontes avīzes redaktors Gordons ar saviem žurnālistiem. Viņi visi atradīsies karaspēkā arī šonakt. Palīdziet viņiem, atbalstiet viņus — dariet tā, lai viņos varētu noklausīties pēc iespējas vairāk kaujinieku!

Pagriezies pret Govorovu, viņš sacīja:

— Esmu pateicis visu, Leonīd Aleksandrovič.

Govorovs ar jautājošu skatienu pavērās Vorošilovā un,

ieraudzījis viņa piekrītošo mājienu, teica:

— Apspriede beigusies, biedri. Komandieriem doties uz savām daļām!

Zvjagincevs atkāpās malā un piespiedās pie koka sienas, lai netraucētu tos, kas gāja ārā no blindāžas. Viņš nezināja, ko darīt. Maršals bija viņu lūdzis pēc apspriedes uzkavēties, taču iet pie galda, kur Vorošilovs sarunājās ar Zdanovu, Govorovu un Duhanovu, Zvjagincevam likās netaktiski.

Tāpēc Zvjagincevs mīņājās no vienas kājas uz otru, nevarēdams izšķirties, ko darīt.

Bija pagājis gandrīz pusotra gada kopš tā laika, kad viņš netālu no Lugas aizsardzības līnijas uz ceļa bija ticies ar Vorošilovu. Toreiz ari notika neaizmirstamā saruna .. .

Kopš tā laika Zvjagincevs maršalu nebija redzējis.

— Es būšu mašīnā, — Maļiņņikovs pusbalsī sacīja, sperdams soli uz durvju pusi.

— Pagaidi! — Zvjagincevs ierunājās gandrīz vai lūgšus.

— Kāpēc tad tā? — Maļiņņikovs noburkšķēja. — Man nav pavēlēts gaidīt.

Zvjagincevs palika viens. Viens, ja neņem vērā augstākos komandierus, kas stāvēja pie galda ar muguru pret viņu. «Tūlīt iešu projām,» Zvjagincevs klusībā sev sacīja. «Galu galā maršals, lūgdams mani uzkavēties, nepiešķīra šiem vārdiem sevišķu nozīmi un droši vien mani jau aizmirsis. Neizpildīt pavēli, kas pateikta tik neoficiāli,

ir labāk nekā plīties virsū maršalam. Pagaidīšu vēl brītiņu. Ja viņš uz mani nepaskatīsies, iešu projām.»

Sai mirklī Vorošilovs pēkšņi pagrieza galvu uz durvju pusi un ieraudzīja Zvjagincevu.

— Nāc nu šurp, nāc, apakšpulkvedi! — Vorošilovs viņu aicināja. Bija redzams, ka maršals ir labā noskaņojumā.

Zvjagincevs centās iet stingrā ierindas solī, taču to izdarīt bija ļoti grūti, jo kājās bija velteņi, turklāt viņam likās, ka pie tām piekārtas svaru bumbas. Viņš apstājās kādus trīs metrus no Duhanova, Govorova, Žda-nova un Vorošilova, kas bija pagriezušies uz viņa pusi. Lādēdams pats sevi par aplamo jautājumu, Zvjagincevs izslējās, piespieda rokas pie sāniem un, pievērsdamies Vorošilovam kā visvecākajam pēc dienesta pakāpes, klusā balsī drīzāk nomurmināja nekā pateica:

— Biedri Padomju Savienības maršali Apakšpulkvedis Zvjagincevs pēc jūsu pavēles ...

Viņš sastostījās, nezinādams, kā būtu pareizāk sacīt — «ieradies» vai «atnācis», jo ne viens, ne otrs vārds nebija piemērots situācijai, un apklusa.

— Nevajag tā mulst, apakšpulkvedi! — Vorošilovs laipni teica un, pagriezies pret Zdanovu, paskaidroja: — Vai tu zini, Andrej, kā šis pats apakšpulkvedis uz Kremļa tribīnes runu teica? Tas bija tūlīt pēc kara ar somiem. Biedrs Staļins bija sasaucis karavīru apspriedi. Vaļsirdīgi runājot, daži mūsu suvorovi apspriedē bija maķenīt aizrāvušies ar platību. Bet viņš... piedod, esmu aizmirsis tavu uzvārdu.

— Zvjagincevs, biedri maršal, — apakšpulkvedis atgādināja un pēkšņi nodomāja: «Runu Kremlī viņš atceras. Bet tikšanos pie Lugas droši vien aizmirsis.»

— Arī es jūs pazīstu, biedri Zvjagincev, — Zdanovs pēkšņi sacīja, — tas taču bijāt jūs, kas man stāstīja, kā inženiertehniskā karaspēka daļas gatavojas būvēt Lugas aizsardzības līniju, vai ne?

Lai gan Zdanovs bija frontes Kara padomes loceklis un viņam bija ģenerāļa dienesta pakāpe, pēc izturēšanās viņš vispirms bija partijas darbinieks, nekad neminēja dienesta pakāpes, neteica «ziņojiet!».

— Jā, Andrej Aleksandrovič, — Zvjagincevs atbildēja. Viņš jau jutās drošāks un mierīgāks.

— Tomēr nevajag, biedri apakšpulkvedi, izlēkt ar jautājumiem, kad tāpat viss ir skaidrs, — Govorovs stingri aizrādīja. — Vai tad armijas pavēlnieks nav izvirzījis uzdevumu jūsu nocietinātajam rajonam? — Un, saraucis uzacis, viņš palūkojās Duhanovā.

— Ir, biedri ģenerāli, — Zvjagincevs aši teica, lai atbildētu agrāk nekā Duhanovs. — Nocietinātā rajona uzdevums ir skaidrs.

— Kas tad īsti noticis? — Govorovs atkal iejautājās tikpat stingri, it kā likdams saprast, ka šī komandiera «augstie sakari» tam nedod nekādas īpašas tiesības un viņš kā frontes pavēlnieks necietīs nekādu izlaišanos. — Atkārtojiet savu uzdevumu!

— Sešpadsmitajam nocietinātajam rajonam ir uzdevums ar visiem ugunslīdzekļiem atbalstīt karaspēku, kas dodas izdarīt pārrāvumu, un vajadzības gadījumā pēc attiecīgas pavēles saņemšanas pārcelt savas karaspēka daļas uz Ņevas kreiso krastu, lai tur ieņemtu jaunas aizstāvēšanās pozīcijas.

To visu Zvjagincevs kā skaldīt noskaldīja vienā elpas vilcienā.

— Nu redzat, — Govorovs noteica, joprojām raukdams pieri, tomēr ar vieglu apmierinātības pieskaņu balsī. Un piebilda: — Tikai pielūkojiet, lai lielgabalu šāviņi nesa-ārdītu ledu pie kreisā krasta! Tad jūs izjauksiet visu triecienuzbrukumu krastam.

— Tas ir ņemts vērā, biedri pavēlniek.

— Kāpēc tad... bija jāuzdod nevajadzīgi jautājumi? Jums taču viss ir skaidrs, bet jūs ...

Un Govorovs atmeta ar roku.

Sis nosodošais žests atstāja uz Zvjagincevu vēl lielāku iespaidu nekā pārmetums, kas atkal bija ieskanējies Go-vorova vārdos. Viņam šķita, ka pavēlnieks bija gribējis sacīt: «Izlēcāt ar savu jautājumu, lai pievērstu sev uzmanību ...»

Un pēkšņi Zvjagincevs teica, kā ledainā ūdenī mezdamies:

— Biedri pavēlniek, esmu vainīgs. Taču kā mums, ļeņingradiešiem, ir ap sirdi, apzinoties, ka karaspēks dodas pārraut blokādi, bet mēs stāvam kaut kur aizmugurē? Mēs taču ...

— Pagaidiet, apakšpulkvedi! — Govorovs apstādināja Zvjagincevu, aplūkodams viņu ar vērīgu, neparastu skatienu. — Maijā jus taču strādājāt Kirova rūpnīcā?

— Tieši tā, biedri pavēlniek, — Zvjagincevs atbildēja.

Viņš pamanīja, ka Govorovs viņā vērīgi noskatās, it

kā klusībā vaicādams, vai ir sadzijusi, ir aizvērusies viņa dvēseles brūce... Var jau būt, ka Zvjagincevam tā tikai likās, jo Govorova seja tūlīt atguva parasto izteiksmi, it kā viņš būtu nospriedis, ka pašreiz nav ne laika, ne vietas personiskiem jautājumiem, kuriem nav sakara ar to galveno un izšķirošo, kam jānotiek rīt. Brītiņu klusējis, Govorovs pamācošā balsī sacīja:

— Karā, biedri apakšpulkvedi, fronte un aizmugure ir vienlīdz svarīgas. Žēl, ka esmu spiests jums to atgādināt. Vai jūs varat iedomāties, kas notiks, ja kādā pārrāvuma joslas sektorā ienaidnieks pāries pretuzbrukumā un pats mēģinās forsēt Ņevu? Kas viņu apturēs?

Zvjaginceva atbildi negaidījis, viņš pagriezās pret Vo-rošilovu un teica:

— Man jābrauc uz sešdesmit septītās armijas komandpunktu. Atļausiet iet, biedri maršal?

— Kā mēdza sacīt vecos laikos — ar dieva palīgu, — Vorošilovs atbildēja, — bet mēs ar Andreju Aleksandro-viču tūlīt dosimies uz Smoļniju.

Govorovs un Duhanovs pameta blindāžu, aizgāja arī Zdanovs, iespraukdamies pa šaurām durvīm, aiz kurām atradās atpūtas istaba, un iznāca tā, ka uz īsu laiciņu Vorošilovs un Zvjagincevs palika divi vien.

— Atļausiet iet, biedri maršal? — Zvjagincevs jautāja, ieņēmis miera stāju.

— Pagaidi! Drīz varēsi iet. Zini, es gribu tev ko teikt, apakšpulkvedi! Es taču neesmu aizmirsis ari mūsu sarunu pie Lugas. Gaužām vajadzīgi, gaužām nepieciešami man toreiz bija tie tavi vārdi... Mūsu rītdienas operāciju mēs nosaucām par «Dzirksteli». Ja ir «Dzirkstele», tas nozīmē, ka no tās jāuzdegas liesmai . . . Taču dzirksteles nav izšķīlušās tikai šodien. Un arī liesma no tām nav aizdegusies tikai šodien. Pie Maskavas sadevām Hitleram pamatīgu sutu! Un pašreiz sadodam pie Staļingradas.. . Bet toreiz, četrdesmit pirmā gada vasarā... īsi sakot, toreiz man tavi vārdi bija kā viena no agrajām dzirkstelēm... Vēlreiz — paldies par tiem!

— Kalpoju Padomju Savienībai! — Zvjagincevs atbildēja.

— Redzams, ka tu kalpo labi, — Vorošilovs teica, pa-

mādams uz abiem Sarkanās Zvaigznes ordeņiem Zvja-ginceva blūzes kreisajā pusē. — Tagad ej!

Zvjagincevs atsauca atmiņā to tālo sarunu ar maršalu. Vorošilovs toreiz Zvjagincevam jautāja, kāpēc, viņaprāt, nav izdevies vāciešus apstādināt Baltijā, kāpēc viņi varējuši ieņemt gan Ostrovu, gan Pleskavu ... Taču pie Lugas vācieši apturēti... Zvjagincevs atbildēja: tāpēc, ka cilvēki beidzot sapratuši, ka viņi cīnās ne tikai par kādu zemes gabalu, bet par Ļeņingradu, par visu mūsu zemi...

— Vēlu sākam saprast... — Vorošilovs toreiz sacīja sāpīgi un rūgti.

Pusotra gada šķīra šīs divas Zvjaginceva tikšanās ar Vorošilovu. Taču likās, ka starp tām ir vesela mūžība.

Izgājis no pavēlnieka blindāžas, Zvjagincevs devās uz mašīnu, kur viņu gaidīja Maliņņikovs. Mašīnu stāvvieta atradās mežiņā ne mazāk kā kilometru no lauka pagaidu štāba blindāžām un zemnīcām.

Iedams garām kādai no neskaitāmajām gravām, Zvjagincevs ieraudzīja lejā drūzmējamies kareivjus. Viņi bija sastājušies ap tanku T-34. Uz tā stāvēja civilās drēbēs ģērbies cilvēks un kaut ko runāja.

Tas droši vien bija kāds no tiem partijas propagandistiem, kas jau vairākas dienas kopā ar armijas politiskajiem darbiniekiem veica aģitācijas darbu karaspēka dajās.

Zvjagincevs sadzirdēja tikai atsevišķus vārdus: «Ļeņins mums teica...» — «trīsdesmit verstis...» — «mežonīgā divīzija ...» — «Judeņičs . . .». Balss, kas no dzijās ielejas tik tikko nonāca līdz Zvjagincevam, likās viņam pazīstama. Viņš apstājās un sāka klausīties.

— Un tā nu, biedri, — no gravas dibena atskanēja līdz viņam tā pati balss, — oktobra beigās mēs sākām izšķirošu kauju ar Judeņiča karaspēku. Mūsu divīzijas po-litdaļa pirms tam izdeva lapiņu ... te tā ir, mani biedri, esmu to saglabājis līdz šim laikam, klausieties .. .

Aģitators stāvēja ar muguru pret Zvjagincevu, un, vērojot no augšas, viņa seja nebija saskatāma. Taču Zvjagincevs viņu pazina pēc balss: uz tanka stāvēja Koro-ļovs.

— Biedri sarkanarmieši, — Ivans Maksimovičs turpināja, acīmredzot lasīdams lapiņu, — ko gribat jūs, un ko

grib visa darba tauta? Vienu un to pašu: drīzāk pabeigt karu un sākt mierīgu dzīvi... Kas šai nolūkā jādara? Jāsakauj, jāiznīcina ienaidnieks .., Ikviens sarkanarmietis to loti labi saprot, jo viņš ir tas pats strādnieks un zemnieks.

... Bet vai vienmēr un vai visi biedri sarkanarmieši rīkojas tā, kā vajadzīgs, lai drīzāk sasistu ienaidnieku? Nē, gadās arī tā, ka atsevišķi gļēvuļi un nelieši, nobaidījušies pat no čaboņas vai dažiem neliela balto pulciņa šāvieniem, metas bēgt, izjaukdami rindas un apmulsinādami pārējos — godīgos un apzinīgos kaujiniekus.

... Nāvi bēgošajiem nodevējiem!

Lai dzīvo godīgie kaujinieki!

Lai dzīvo pilnīga un galīga uzvara!

Lai dzīvo Sarkanā Armija, proletāriskās revolūcijas balsts! ...

.. , Koroļovs uz brīdi apklusa un tad neskanīgāk piebilda:

— Redz, biedri, ko priekš divdesmit diviem gadiem rakstīja mūsu sestās strēlnieku divīzijas politdaļa pirms izšķirošajām kaujām ar Judeņiču. Šodienējo frontes Kara padomes aicinājumu jūs nupat noklausījāties. Protams, ir starpība, cits laiks, citi uzdevumi. Tomēr jēga ir viena un tā pati: visus spēkus ienaidnieka sagrāvei! Nāvi vācu okupantiem! Slava nākamo kauju varoņiem!

... Atskanēja skaļš «Urā!» ... Un Koroļovs, ko sagaidīja daudzas rokas, nokāpa no tanka bruņām.

Zvjagincevs aši nogāja lejā pa gravas nogāzi.

— Ivan Maksimovič! Vai tiešām tas esi tu? ...

Pamanījuši pēkšņi uzradušos komandieri, kareivji pakāpās sāņus, bet, ieraudzījuši, ka šis komandieris iet pie aģitatora, plati iepletis rokas, sāka izklīst, lai netraucētu, pēc visa spriežot, vecu paziņu tikšanos.

— Maksimič, dārgais! — Zvjagincevs teica, spiezdams Koroļovu savās skavās. — Kā tu te esi nokļuvis?

— Es, mans mīļais draugs, allaž nokļūstu tur, kur vajag, — Koroļovs pasmīnēdams atbildēja. — Vai tad kaut kas svarīgs var notikt bez manis? Iznāk taču, ka arī tu te dieni?

— Te, te, — Zvjagincevs apstiprināja. — Bet kāds vējš tevi uz šeriieni atpūtis? — viņš atkal iejautājās, taču, atcerējies Zdanova vārdus, tūlīt turpināja: — Es gan to zinu, esi atbraucis aģitēt, vai ne?

— Aģitēt vienīgi ar vārdiem neesmu radis. Tu te dieni? Es arīdzan.

— Dieni?! — Zvjagincevs neizpratnē izsaucās.

— Kā tad tu domāji?

— Kādā amatā?

— Kādā, kādā! Līdz ģenerālim, kā redzi, neesmu uzdienējis, un arī tev vēl tālu līdz maršalam. Es gan skatos, ka par apakšpulkvedi jau esi ticis, vēl vienu ķieģelīti pielicies. Es te esmu ieradies ar lauka remontbāzi — remontēt tankus. Atrodamies kādus piecus kilometrus no šejienes.

Vienā mirklī Zvjagincevam viss kļuva skaidrs. Pirms dažām dienām armijas štābā sasauktā apspriedē viņš bija dzirdējis, ka ierodas remontbāzes, kuras atjaunos gaidāmajās kaujās iedragātos tankus.

— Ko tad tu... — Zvjagincevs vaicāja ar slēptu skaudību, — vai kopā ar karaspēku dosies pāri uz viņu krastu?

— Nē, uz turieni es nedošos — saka, es esot vecs. Neesmu jau vienīgais kirovietis, kas atrodas bāzē... — Pēkšņi Koroļovs apklusa, it kā kaut ko atcerējies, un, saraucis uzacis, jautāja: — Kāpēc tu, pagāns tāds, nedod Verai nekādu ziņu par sevi?

Zvjagincevs spēji atkāpās tālāk no Koroļova. Beidzot viņš ierunājās:

— Es ... Verai? Vai tad ...

Un pēkšņi iekliedzās tā, it kā viņš baidītos, ka blakus stāvošais Koroļovs viņu nedzirdēs:

— Tātad Vera ir dzīva? Kur viņa atrodas? Kur! Es taču ...

Juceklīgi, satraukumā norīdams vārdu galotnes, viņš sāka Koroļovam stāstīt, kā toreiz ieraudzījis hospitāļa drupas, kā bijis pārliecināts, ka Vera gājusi bojā, un nav uzdrošinājies to pateikt Koroļovam, kā centies Veru sameklēt un kā beidzot ar Vasņecova palīdzību nokļuvis uz kādām neskaidrām, tik tikko samanāmām pēdām ... Un tomēr līdz pat šim laikam nav bijis pārliecināts, ka Vera ir dzīva ...

— Dzīva, Vera ir dzīva! — Koroļovs sacīja, kad Zvjagincevs beidzot bija apklusis. — Pirms mēnešiem trim atsūtīja vēstuli. Raksta, ka ilgi nogulējusi hospitālī kaut kur Lielajā zemē. Bija minējusi arī vietu, taču kara cenzūra nosaukumu izsvītrojusi tā, ka papīrā gandrīz vai caurums radies. Bet vēlāk,.. Vārdu sakot, viņa ir VoL bovas frontē.

— Volhovas frontē? — Zvjagincevs brīnījās. — Kā tu to zini?

— Ek, dārgais, tas ir garš stāsts. No brāļa, no Pāvela uzzināju. Ar! viņš taču pašreiz ir Volhovas frontē ...

— Jā, jā, — Zvjagincevs steigšus apstiprināja, — bet kur tad tu viņu satiki?

— Pāvels bija atbraucis uz šejieni. Uz neilgu laiku. Uz dienām trim. Ar mani tomēr satikās. Vārdu sakot, pēc iznākšanas no hospitāļa Vera viņu bija sameklējusi, acīmredzot hospitālis atradās kaut kur Volhovas frontes aizmugurē. īsi sakot — Pāvels viņai palīdzējis. Viņa tagad ir armijas kadrs, atrodas kādas divīzijas sanitārajā bataljonā.

— Vai tiešām... vai tiešām... — murmināja visa dzirdētā pārsteigtais Zvjagincevs, — vai tiešām viņa nevarēja dot man kādu ziņu?... Arī tu, Ivan Maksimovič, esi labais ...

— Apdomā, ko tu runā, Aļoša! Uz kurieni viņa varēja tev rakstīt? Kad saņēmu viņas vēstuli, rūpnīcā no tevis vairs nebija ne miņas. Kur tu mitinies, man nebija ne jausmas. Domāju: ja dieni tuvumā, vismaz atradīsi laiku uz brīdi ieskriet rūpnīcā ...

— Es taču, Ivan Maksimovič, tāpēc arī uz rūpnīcu negāju, ka man bija bailes ...

— Gribēji mani no bēdām pasargāt? Ko tur citu teikt — paldies, Aļoša! Tikai man jau sen sirds vietā ir... stilba kauls. Dzīve to izžāvējusi pavisam sausu ... Turklāt esmu sev devis solījumu: līdz uzvarai izturēti... Bet tagad es tev kaut ko uzdāvināšu ...

Viņš atpogāja mēteli, zem kura bija ar armijas siksnu apjozts vatenis, iebāza roku kādā iekškabatā, tur ilgi kaut ko meklēja un beidzot izvilka trīsstūrī salocītu papīra lapiņu.

— Se, ņem Veras vēstuli! Tur ir runa arī par tevi...

Zvjagincevs izķēra trīsstūrīti Koroļovam no pirkstiem,

— Tātad tu ... rīt iesi kaujā? — Koroļovs jautāja un, tā kā Zvjagincevs joprojām klusēja, zobgalīgi piebilda:

— Labi, apakšpulkvedi, nemāžojies! Esmu dzirdējis pavēli.

— Es nemāžojos, Ivan Maksimovič, — Zvjagincevs atbildēja, spiezdams rokā vēstuli. — Bet kaujā gan es nedošos. Man jānodrošina aizmugure, tāds ir mans dienests ...

— Tātad apmēram tāds pats kā manējais, vai ne? Gau-dies par likteni? Veltīgi. Tas tev nāk no... pārspīlētas patmīlības, vai... Tev nu gan vajadzētu zināt, ka uzvaru izcīna ne tikai tie, kas iet uzbrukumā ...

— Aģitē?

— Man nav laika tevi aģitēt. Lai gan, kā redzu, tu joprojām neesi iemācījies vienkāršas patiesības... Labi, ardievu, es taču saprotu: tu nevari vien sagaidīt, kad tiksi pie vēstules lasišanas.

Pēkšņi vecais vīrs pievilka Zvjagincevu sev klāt un piespieda vaigu pie viņa vaiga. Tad, viegli viņu atgrūdis, teica:

— Bučoties vairs neprotu. Jau sen. Nu labi, Aļoša ... paliec sveiks! Līdz uzvarai! — Viņš pagriezās un sāka ātri kāpt augšā pa gravas nogāzi.

Noskatījies, kā aiziet Korolovs, Zvjagincevs steidzīgi atlocīja vēstulļĻ

Viņš lasīja:

«Tēt, mans dārgais! Esmu dzīva un vesela. Bet, kāpēc Tev nerakstīju par sevi, tūlīt paskaidrošu. Mūsu hospitālī trāpīja šāviņš vai bumba, skaidri nezinu, jo nācu pie samaņas tikai pēc trim četrām dienām jau Lādogas ezera otrā pusē, — noskaidrojās, ka esmu evakuēta. Tur ... (šai vietā bija tas pats Korojova pieminētais svītrojums) novāļājos vairāk nekā mēnesi. Rakstīt nevarēju, jo papildus kontūzijai bija mazliet saspiesta labā roka — tas notika, kad sabruka māja. Lūgt uzrakstīt kādu citu es negribēju, jo baidījos — Tu vēl sāksi domāt, ka roka man amputēta. Palātā man blakus gulēja ārste, medicīnas dienesta apakšpulkvede, viņa, tāpat kā es, bija dabūjusi stipru kontūziju, atrazdamās... (Te atkal bija svītrojums.) Mēs sadraudzējāmies, un viņa man apsolīja, ka palīdzēšot palikt frontē, kad mani izrakstīs no hospitāļa.

Viņa bija izgājusi no hospitāļa agrāk par mani. Un es, kad biju izrakstīta, sameklēju viņu. Nestāstīšu, cik daudz pūļu tas prasīja, lai mani uzņemtu armijas kadros, — agrāk taču biju strādājusi pēc brīva līguma. Bet tad man laimējās: nejauši uzzināju, ka frontes štābā atrodas tēvocis Pavels. Vārdu sakot, es tagad dienu medsanbatā. Ceru, ka esi sveiks un vesels, jo Ļeņingradā bada vairs nav. Skūpstu Tevi mīļi jo mīļi, un pasaki Aļošam, ja viņš vēl ir jūsu rūpnīcā, ka es viņu atceros un domāju par viņu. Viņš taču droši vien bija atbraucis pie mums uz hospitāli un, protams, ir pārliecināts, ka es vairs neesmu šai pasaulē. Taču es — par spīti nolādētajiem fričiem — esmu sveika un vesela. Vēstules beigās uzrakstu Tev savu lauka pasta numuru. Ja AJoša joprojām ir kopā ar Tevi, paziņo man. Tad es tūlīt uzrakstīšu arī viņam. Ja paliksim dzīvi — pēc uzvaras tiksimies...

Tava Vera.»

Izlasījis vēstuli, Zvjagincevs to iebāza blūzes kabatā. Un saka lēnām kāpt augšā pa gravas malu.

No turienes bija redzama tālā aizsalušās Ņevas virsma. Saltajā dūmakā tik tikko varēja jaust augsto, gandrīz pilnīgi stāvo austrumu krastu. Tur atradās ienaidnieks, ar kuru rītdien būs asiņaina kauja.

Taču Zvjagincevs tobrīd nedomāja par vāciešiem, kas bija ierakušies upes otrā krastā aiz mīnu laukiem un dzeloņstiepļu režģiem.

Viņš lūkojās tālāk uz priekšu: tur tikai kādu desmit kilometru attālumā atrodas Vera! Varbūt arī viņa pašreiz stāv kaut kur tai pusē un no turienes raugās šurp nesaredzamā Ņevas rietumu krasta virzienā, nojauzdama, ka viņš atrodas te ...

Zvjagincevam gribējās tam ticēt, un viņš ticēja — ne jau ar prātu, bet ar sirdi...

«Tūlīt jāuzraksta viņai...» Zvjagincevs drudžaini domāja, «viņa taču ir dzīva, dzīva, un te ir viņas lauka pasta numurs! ...»

Tomēr tūlīt viņš pats sev teica:

«Nē. Rakstīšu pēc kaujas. Ko var zināt, kas rīt notiks ar mani...»

XXIV

1942. gada 27. novembrī Staļins nosūtīja Čerčilam kārtējo vēstījumu.

Tā pirmajā dajā bija komentāri par Anglijas premjera iepriekšējās vēstulēs skartajiem jautājumiem. Čerčils atkal un atkal aprakstīja, cik grūti ir organizēt jūras konvoju, kas kuģus ar militārajām kravām pavada uz Ar-hangejsku, izteica savus apsvērumus par iespējamo Tur-rijas iestāšanos karā sabiedroto pusē, lūdza Staļinu «neuztraukties par blēdi Darlānu», ko okupācijas iestādes izmanto pēc tam, kad angļu un amerikāņu spēki ieņēmuši franču Ziemeļāfriku, un beigās paziņoja par Anglijas nodomu «saistīt vācu spēkus Padekalē rajonā». Savā pēdējā vēstījumā Čerčils jūsmoja — «mēs saņemam lieliskas ziņas par Jūsu uzbrukumu» un «mēs vērojam Jūsu uzbrukumu, elpu aizturējuši».

27. novembra atbildē Staļins rakstīja, ka ir pateicīgs par Čerčila uzmanību, ko viņš veltī konvoja organizēšanas jautājumiem, ka Turcijas iestāšanās karā, protams, sabiedrotajiem nāktu par labu, bet, kas attiecas uz Darlānu, tad «kara laikā diplomātijai jāprot izmantot militāru mērķu labā ne tikai darlāni, bet arī velns ar savu vecmāmiņu».

Tomēr vienā Staļina vēstījuma rindkopā bija saklausāma apvaldīta ironija. Staļins rakstīja Čerčilam: «Ar lielu uzmanību izlasīju Jūsu paziņojumu par to, ka Jūs kopā ar amerikāņiem nesamazināsiet sagatavošanās darbus Jūsu dienvidaustrumu un dienvidu piekrastē, lai saistītu vāciešus Padekalē rajonā un tā tālāk.., Ceru,» Staļins turpināja, «ka tas nenozīmē atteikšanos no Jūsu solījuma organizēt otro fronti Rietumeiropā 1943. gada pavasarī.»

Tādu solījumu Čerčils bija devis Staļinam, kad viņi 1942. gada vasarā tikās Maskavā.

Vai Staļins ticēja, ka šis solījums tiks izpildīts? Ticēja pēc tik daudzām vilšanās reizēm, ka otrā fronte vispār kādreiz tiks atklāta?

Jā, neapšaubāmi Staļins ticēja. Taču viņš jau sen bija uzminējis angļu un amerikāņu stratēģiju otrās frontes atklāšanā, lai gan viņš saskatīja atšķirību starp Čerčila un Rūzvelta viedokli.

Tas, ko 1941. gada otrajā pusē Staļins juta tikai kā aizdomas, 1942. gada beigās jau bija pārliecība.

Staļinam kļuva skaidrs, ka Čerčils jautājumu par otro fronti nepavisam neaplūko tikai no militārā viedokļa vien, bet gan lielākoties no politiskā viedokļa, ka nevis militārie, bet gan tieši politiskie apsvērumi ar katru mēnesi vairāk kļūs izšķirošie.

Četrdesmit pirmajā gadā jautājumu par otro fronti Čerčils cieši saistīja ar citu jautājumu: vai Padomju Savienība vispār izturēs spēcīgos vācu armijas triecienus?

Pēc tam radās jauns jautājums: vai ir kāda politiska jēga atklāt otro fronti, tādējādi palīdzot Krievijai drīzāk uzvarēt Vāciju? Cenšanās redzēt abas, tieši abas šīs valstis — PSRS un Vāciju — maksimāli novājinātas kļuva Lielbritānijas premjeram par noteicošo faktoru, kad bija jāizlemj jautājums par angļu un amerikāņu karaspēka izcelšanu Eiropā...

Nav šaubu, ka Staļins jau skaidri saprata: galu galā pastāv tikai viens faktors, kas tiešām izraisīs otrās frontes atklāšanu, — Sarkanās Armijas tuvošanās Vācijas robežām.

Taču pagaidām līdz tam vēl bija tālu. Tāpēc Staļins, izlikdamies, ka nav izpratis īstos Čerčila nodomus, savā vēstījumā aprobežojās tikai ar atgādinājumu, ka joprojām gaida otrās frontes atklāšanu, lai gan šai teikumā varēja izlasīt arī kaut ko vairāk, ja vien pietika vērīguma ...

Droši vien šī paša iemesla dēļ Staļins atturīgi atsaucās uz jūsmīgajām čerčila vēstules rindām par to, ka «mēs vērojam Jūsu uzbrukumu, elpu aizturējuši». Čerčila romantiskajai jūsmai viņš neticēja un Čerčila jūsmīgajos vārdos saskatīja tikai rūpīgi slēptu mājienu uz to, ka Sarkanā Armija lieliski sit vāciešus arī bez otrās frontes. Tāpēc viņš atbildēja ar dzedrām, lietišķām rindām:

«Staļingradas operācijā mums pagaidām ir panākumi, starp citu tāpēc, ka mums palīdz sniegputeņi un migla, kas vācu aviācijai nejauj izvērst spēkus ...»

Taču Staļins zināja, ka galvenais nav sniegs un migla. Viņš saprata, ka Padomju Savienība, ka Sarkanā Armija, pēc vasaras neveiksmēm pārcilvēciski sasprindzinādama spēkus, savu varenību ir ne tikai atguvusi, bet arī palielinājusi un ka drīzumā gaidāms lielais lūzums visā kara norisē.

...1. decembri Čerčils nosūtīja Staļinam «stingri slepenu personisku vēstījumu», kura jēga bija tāda: kārtējais jūras konvojs, kurā, kā viņš, Čerčils, bija domājis, vajadzētu būt 15 kuģiem, tiks palielināts pat līdz.., 19 kuģiem.

Ja šajās dienās Sarkanā Armija būtu saņēmusi prāvas ieroču piegādes no ārzemēm, tā būtu bijusi liela palīdzība padomju karaspēkam dienvidos un būtu arī palielinājušās izredzes uz panākumiem Ļeņingradas blokādes pārraušanas operācijā.

Taču sabiedrotā Lielbritānija bija gatava tikai ar četriem papildus piešķirtiem konvoja kuģiem palīdzēt Sarkanajai Armijai pirms izšķirošajām kaujām pie Ļeņingra-das.

Stajins atkal pārliecinājās, ka ari šoreiz Sarkanajai Armijai jāpaļaujas vispirmām kārtām uz saviem spēkiem, uz pašu zemē ražotiem ieročiem.

...11. janvāri Ždanovs no Smoļnija zvanīja Staļinam un ziņoja, ka nākamajā dienā deviņos trīsdesmit minūtēs Ļeņingrada sāks operāciju «Dzirkstele» ...

— Man nupat zvanīja Žukovs, — Staļins teica, noklausījies Zdanova ziņojumu. — Ari viņiem viss ir sagatavots. Viņš cer, ka operācija aizņems, augstākais, dažas dienas, lai gan uzsver, ka vācu nocietinājumi ir ļoti stipri.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Staļins lēnām, ar viņam neparastu satraukumu balsi sacīja:

— Tātad ... rit.

.. . Cilvēkam, kurš nezina, par ko ir runa, šie vārdi būtu izklausījušies pēc vienkāršas fakta apstiprināšanas.

Taču Staļinam, kas, protams, jau zināja, ka operācija «Dzirkstele» sāksies 12. janvāra rītā, jo pats bija apstiprinājis šīs operācijas plānu, un Zdanovam, kas neapšaubāmi saprata, ka viņš piezvanījis nepaziņo nekā jauna, šajos vārdos slēpās ārkārtīgi daudz. Tātad rīt piepildīsies vai sāks piepildīties tas, ko jau ne vienreiz vien veltīgi centās panākt Ļeņingradas un vēlāk arī Volhovas frontes karaspēks. Tātad rit būs pienākusi atmaksa par Ļeņingradas ciešanām un mokām 1941.—1942. gada ziemā ... Tātad rīt vai vistuvākajās dienās tiks pārrauts viens no nolādētajiem melnajiem lokiem, kas apņem Ļeņingradu kartēs, kuras vienmēr atrodas uz galda tiklab Staļina, kā Zdanova kabinetā.

«Tātad rīt!»

XXV

12. janvārī deviņos un trīsdesmit minūtēs aukstā ziemas rīta klusumu iztraucēja divtūkstoš lielgabalu dārdi. Divas stundas un divdesmit minūtes padomju artilērija bez pārstājas apšaudīja Ņevas kreiso krastu.

Tad pēkšņi viss apklusa. Klusums, kas iestājās pēc baismīgajiem dārdiem, šķita apdullinām vēl vairāk nekā artilērijas grandoņa.

Kreisais — ienaidnieka ieņemtais krasts klusēja. Klusēja ari Šliselburga un Astotā spēkstacija dienvidos. Ko šai laikā darīja ienaidnieks — tūkstošiem vācu kareivju un virsnieku, ar kuriem bija pilns «pudeles kakls»? Pie zemes pieplakuši, gulēja tranšejās un ierakumos? No šāviņu un mīnu svilpieniem un sprādzienu dārdiem apstulbuši slēpās betona dotos? ...

Klusums bija tik dīvains, tik pretdabisks, ka šķita: ja pašreiz kāds iekliegtos, kliedziens noskanētu pa visu Ņevu. Taču klusums ilga tikai dažas minūtes. Gaisā uzvijās raķete.

Zaļās dzirksteles vēl nebija apdzisušas, kad klusumu pārtrauca dīvaina, nopūtai vai vaidam līdzīga skaņa, un tūlīt debesīs iezīmējās ugunīgas švīkas. Tur šāva gvardes mīnmetēji, neizprotamas, manevrēt spējīgas un stingrā slepenībā turētas ierīces, kuras tikai dažs kājnieks bija redzējis tuvumā.

Iezīmējuši lokus virs Ņevas, reaktīvie šāviņi pazuda kaut kur aiz stāvā, ienaidnieka ieņemtā krasta, un tur nodārdēja briesmīgs grāviens.

Tad atkal iestājās klusums.

Un pēkšņi tūkstošiem kareivju un komandieru, ar kuriem bija pilnas tranšejas, satiksmes ejas un ierakumi Ņevas krastā, kuriem no kanonādes ausis bija gandrīz vai aizkritušas, izdzirda «Internacionāles» melodiju...

Sākumā cilvēkiem šķita, ka viņiem tas tikai liekas. Taču tā nebija dzirdes halucinācija. Apvienots kara orķestris tiešām spēlēja «Internacionāli».

Un, lūk, debesīs uzšāvās sarkana raķete — uzbrukuma signāls.

Uz ledus devās visu četru pirmā ešelona divīziju trie-ciengrupas. Kreisajā pusē Sliselburgai uzbruka Tru-bačova divīzija — bijušie zemessargi. Pārrāvuma joslas vidū — Simoņaka divīzija. Vairāk pa labi — Borščova divīzija. Bet pašā labējā flangā — Krasnova gvardes divīzija.

Zvjagincevs atradās kāda artilērijas un ložmetēju bataljona komandpunktā Simoņaka divīzijas izvietojumā. Bataljonu komandēja bijušais ižorietis Sučkovs.

No paša uzbrukuma sākuma, acis nenovērsdams, Zvja-gincevs tālskatī vēroja, kā dodas pa ledu uz priekšu pirmās kareivju ķēdes. Kareivji skrēja nesaliekušies, tiekdamies pēc iespējas drīzāk tikt pāri Ņevai. Sapieri un spridzinātāji vilka sev līdzi ragaviņas, kāpnes, alpīnistu rīkus.

Vācieši klusēja. Taču, kad uzbrucēju ķēdēm bija atlikuši kādi simt piecdesmit metri līdz krastam, viņi atklāja viesuļuguni. Mūsu kareivji metās gar zemi.

Zvjagincevs paķēra nocietinātā rajona komandpunkta telefona klausuli un iesaucās:

— Uguni, Majiņņikov, no visiem lielgabaliem un ložmetējiem! Uguni!

Viņš redzēja, ka uz, Ņevas ledus kāds cilvēks ar pistoli rokās, acīmredzot komandieris, pagriezās pret kareivjiem un kaut ko kliedza, rādīdams uz pretējo krastu.

Zvjagincevam šķita, ka viņš šo cilvēku pazīst, ka tas ir Surovcevs ... Pavīdēja doma: kāpēc gan ne, Surovcevs taču pērn karojis «pleķītī», labi pazīst apvidu, viņu varēja arī nosūtīt uz trieciengrupu ...

Kareivji gan līšus, gan pārskrējieniem devās uz priekšu vācu ložu krusā.

Beidzot pirmās triecienvienības sasniedza kreiso krastu. Tagad ienaidnieka artilērija, kas atradās augšā krastā, tās vairs neaizsniedza. Tiesa, krasta kraujā ierīkotie vācu ugunspunkti atklāja flanga uguni, taču ari ložmetēju ugunī kareivji nepārstāja rīkoties. Drīz vien nodunēja sprādzieni — sapieri ar amonālu spridzināja stāvo, apledojušo krastu, ierīkodami uzbrauktuves lielgabaliem un tankiem. Tad no kreisā krasta gaisā uzvijās raķete. Tas bija signāls: «Uzbrauktuves gatavas!» Labajā krastā uzšāvās gaisā atbildes raķete, un ...

Lai gan karojis pusotra gada, Zvjagincevs nekā līdzīga nebija redzējis. Tūkstošiem cilvēku devas triecienā pret ienaidnieka pozīcijām.

«Internacionāles» skaņas, lielgabalu pērkondārdi un ložmetēju kārtas saplūda vienotā dunā, no kuras drebēja zeme.

Šāva ne tikai padomju lielgabali un ložmetēji vien. Vācu artilērija apšaudīja upes labo krastu un kareivjus, kas skrēja pa ledu, taču pirmās kaujinieku ķēdes jau tuvojās kreisajam krastam. Motoriem rūcot, pa ledu uz

priekšu devās vieglie tanki, un kareivji vilka ragavas ar lielgabaliem.

Zvanīja telefons. Dārdoņā Zvjagincevs zvanīšanu nebija dzirdējis un saprata, ka viņu sauc pie telefona, tikai tad, kad bataljona komandieris sāka viņu sparīgi vilkt aiz puskažoka piedurknes.

— Kas runā? — Zvjagincevs iesaucās, paķēra klausuli un pabīdīja cepuri uz sāniem, lai atbrīvotu ausi.

— Tas esmu es, Zvjagincev, — viņš izdzirda Maļiņņi-kova balsi. — Kāda situācija?

— Simoņaka kareivji ir forsējuši Ņevu un, cik es saprotu, kaujas jau tai pusē. Kā ir citur?

— Nupat es runāju ar operatīvo daļu. Krasnovam «pleķītī» un pie Astotās spēkstacijas pagaidām nav panākumu. Borščovs ieņēmis pirmo tranšeju un dodas uz priekšu meža virzienā dienvidos no kūdras noliktavām. Bēdīgāk ir Trubačovam. Ienaidnieks no Šliselburgas atklājis viesuļuguni, un tur vēl nav izdevies forsēt Ņevu. Esmu beidzis.

Zvjagincevs kauju vairs neredzēja un tikai pēc artilērijas dārdoņas, pēc melnbaltajiem zemes un sniega stabiem, kas pacēlās augstu gaisā, varēja iedomāties, cik sīva ir kauja.

Viņu bija pārņēmusi sarežģīta, pretrunīga prieka un rūgtuma izjūta. Uzbrukums attīstījās sekmīgi, taču viņš nevarēja tajā tieši piedalīties, bija spiests palikt labajā krastā...

No rīta līdz vēlam vakaram kreisajā krastā dunēja kauja, un Zvjagincevs devās uz 67. armijas komandpunktu, lai iegūtu skaidrāku priekšstatu par situāciju, kāda bija radusies dienas beigās.

Operatīvajā daļā viņš uzzināja, ka Simoņaka divīzija ielauzusies ienaidnieka aizsardzības dziļumā trīs kilometrus. Trubačova divīzija, kurai uzbrukuma sākumā nebija veicies, dienas otrā pusē bija forsējusi Ņevu Simoņaka divīzijas sektorā un tagad atradās rietumos no Trešā strādnieku ciemata. Ar sevišķi stipru pretošanos bija sadūrusies Krasnova divīzija, kas uzbruka no Moskovskaja Dubrovkas rajona. Tieši šeit, rudens kauju vietās, vācieši bija gaidījuši triecienu. Astoto spēkstaciju viņi bija padarījuši par cietoksni, kas izvirda briesmīgu uguni. Kras-nova kareivji bija spējuši pavirzīties uz priekšu tikai piecus sešus simtus metru.

Kopumā pirmās kauju dienas rezultāts bija tīri labs: ienaidnieks izsists no četriem atbalsta punktiem — Marinas, Piļņa Meļņicas, Severnije Peskiem un Južnije Pes-kiem, Ņevas kreisajā krastā iegūts placdarms tālākam uzbrukumam austrumu virzienā, lai dotos pretim Volho-vas frontes 2. triecienarmijai, kas lauzās uz rietumiem.

Kad Zvjagincevs, sēdēdams operatīvās daļas zemnīcā, izdarīja atzīmes savā kartē, tur ienāca Duhanovs.

īsi pavēlējis vairākus štāba operatīvās daļas darbiniekus pārsviest uz kreiso krastu, viņš jau pagriezās, lai ietu ārā, bet tai mirklī Zvjagincevs viņu uzrunāja:

— Biedri pavēlniek, atļausiet jautāt — vai negatavojas arī nocietinātā rajona daļu pārvietošana?

Duhanovs jau saīga, bet tad iedomājās sevi Zvjagin-ceva vietā un saprata, kas notiek nepacietīgā komandiera sirdī.

— Iemācieties taču beidzot savaldīties! — viņš saudzīgi sacīja. — Vai tiešām jūs nesaprotat, ka blokādes pārraušanas kaujas ir tikai sākušās?

Atbildi negaidījis, viņš izgāja no zemnīcas.

Pagāja nakts, atnāca rīts. Kaujas duna neapklusa. Pusdienlaikā vācu aviācija centās bombardēt labo krastu, taču to atvairīja zenītlielgabalu uguns. Pēc stundas Ļeņingradas un Volhovas frontes gaisa armiju eskadriļas sāka nikni bombardēt vācu nocietinājumus. Šāviņu un aviobumbu sprādzieni saplūda kopā apdullinošā dārdoņā, kreiso krastu apņēma pelēka migla.

Zvjagincevs un Maļiņņikovs pēc kārtas atradās te nocietinātā rajona komandpunktā, te bataljonos, pārbaudot to gatavību Ņevas forsēšanai.

Vakarā Zvjagincevs atkal devās uz armijas štāba operatīvo daļu un tur uzzināja, ka stāvoklis kauju rajonā kļuvis grūtāks. Izrādījās, ka, savilkuši rezerves, vācieši jau rīta pusē no Arbuzovas sādžas rajona devuši triecienu Krasnova divīzijai un tai pašā laikā ar prāviem kājnieku un tanku spēkiem sākuši pretuzbrukumu blakus esošās Borščova divīzijas flangam. Šī kauja bija ilgusi vairākas stundas. Lai gan ienaidnieks kaujā bija zaudējis prāvu daļu dzīvā spēka, iepriekšējā dienā gūtie Borščova divīzijas panākumi bija gandrīz likvidēti. Trešajā kauju dienā stāvoklis kļuva vēl saspīlētāks: uzbrūkošais vācu karaspēks centās mūsu karaspēka daļas atsviest atpakaļ uz Ņevas ledus...

14. janvārī trijos dienā Govorovam zvanīja Zukovs. Govorovs tolaik atradās otrā ešelona karaspēkā, un klausuli paņēma Vorošilovs.

— Kliment Jefremovič, tas esi tu? — Žukovs jautāja. — Kāda situācija ir pie tevis?

— Līdz šim rītam bija normāla, — Vorošilovs atbildēja. — Ieņemtos placdarmus paplašinājām. Vienu placdarmu — līdz pieciem kilometriem platumā un trim dziļumā. Otru — līdz divarpus kilometriem platumā un pusotram kilometram dziļumā. Slikti pagaidām ir pie Šliselbur-gas un «pleķītī». Un kā ir pie tevis, Georgij Konstantinovič?

— Uzbrukums attīstās sekmīgi. Diemžēl grūti izmantot tankus. Visapkārt kūdras purvi.

— Arī mums ar tankiem iet grūti. Ledus neiztur. Gatavojam klājumus.

— Iegaumē: Lindemanis pievelk rezerves no visām malām, no kurienes vien var, es pats tikko beidzu pratināt gūstekņus. Pavēlēt nevaru, bet katrā ziņā dodu padomu: saki Govorovam, lai tūlīt raida kaujā otro ešelonu! Nekavējoties! — Un Zukovs nolika klausuli.

14. janvāra vakarā, kad Zvjagincevs 16. nocietinātā rajona komandpunktā bija apgūlies pāris stundu nosnausties, iepīkstējās telefona aparāts.

— Maļiņņikovu, — klausulē atskanēja balss. — Runās Pirmais.

Par Pirmo tika saukts Duhanovs, un pārbiedētais sakarnieks sāka purināt Zvjagincevu.

— Kur ir Maļiņņikovs? — Duhanovs jautāja.

Zvjagincevs ziņoja, ka apakšpulkvedis Maļiņņikovs devies uz karaspēka daļām un viņu var tūlīt sameklēt...

— Nav laika, — Duhanovs pārtrauca Zvjagincevu, — nāciet tūlīt pie manis! Es atrodos operatīvajā daļā.

Kad Zvjagincevs gāja iekšā blindāžā, Duhanovs viņu sagaidīja, teikdams:

— Jums steidzīgi no četrām rotām jāsakomplektē apvienots bataljons, jāpārceļ uz Ņevas kreiso krastu un tur jāieņem pozīcijas dienvidrietumos no Piļņa Meļņicas, lai mūsu flangam novērstu iespējamu ienaidnieka triecienu no Šliselburgas puses.

Kreisā krasta karti Zvjagincevs zināja no galvas. Piļņa Meļņica atradās uz ziemeļiem no Marinas sādžas.

— Lai apvienotais bataljons ieņem pozīcijas un stāv tur kā zemē ieaudzis! — Duhanovs turpināja. — Un paturiet vērā: šī bataljona izveidošana nedrīkst ietekmēt to nocietinātā rajona daļu kaujas spējas, kuras paliek labajā krastā! Šīs daļas vēl būs vajadzīgas. Ņemiet pa rotai no kreisā flanga bataljoniem! Savu komandpunktu vēl paturiet šeit! Tas ir viss. Ejiet!

15. janvāra rītausmā nocietinātā rajona apvienotais bataljons ieņēma norādītās pozīcijas.

Nākamajā dienā Maļiņņikovu un Zvjagincevu atkal izsauca uz lauka pagaidu štābu, šoreiz pie Govorova.

— Steidzīgi pārceliet uz kreiso krastu trīs bataljonus! — Govorovs teica, tiklīdz viņi bija paziņojuši par savu ierašanos. — Ieņemiet pozīcijas, lūk, šeit... — Viņš novilka kartē līniju uz dienvidaustrumiem no Ņevas krasta tuvumā esošās Otrās pilsētiņas. — Ienaidnieks no dienvidu puses gaužām nikni uzbrūk Borščova divīzijai un ir jau atspiedis atpakaļ tās daļas. Ja vāciešiem izdosies sasniegt Ņevas krastu, būs apdraudēts viss mūsu karaspēka labais flangs. Jums nekavējoties jāizdara rekognoscēšana un jāizlemj, kā izvietot nocietinātā rajona bataljonus sešus kilometrus platā frontē, kas atrastos Borščova divīzijas divu labā flanga pulku kaujas ierindas priekšā. Pa kreisi no bataljoniem aizstāvēšanās pozīcijas ieņems pats Borščovs. Vai uzdevums ir skaidrs?

— Skaidrs, biedri pavēlniek, — gandrīz reizē atbildēja abi apakšpulkveži.

XXVI

Virsnieks, kas augusta beigās pavadīja feldmaršalu uz novērošanas torni, no kura varēja redzēt kustību Ļeņingradas ielās, bija Arnims Dnn-vics.

Pamezdams «Vilka midzeni», Danvics jutās priecīgs un ’ atviegloti uzelpoja. Taču, atgriezies savā karaspēka vienībā un sapratis, ka atkal ir lemts ilgai bezdarbībai, viņš no jauna ieslīga dziļā melanholijā.

Operatīvajās apspriedēs divīzijas štābā Danvics bija dzirdējis, ka pilsēta, pie kuras sliekšņa vācu karaspēks bija nostāvējis jau tik daudz mēnešu, kļūst par cietoksni, ka desmitiem tūkstošu iedzīvotāju izveido jaunas aizsardzības būves. Bija skaidrs: ja Smoļnijs nepacēla baltu karogu toreiz, kad pilsētā plosījās bads un ziemas aukstums, tad pašreiz cerēt uz kapitulāciju ir bezjēdzīgi.

Un Danvicam bija jāapmierinās ar ziņām par uzvarām Dienvidu frontē. Tomēr dažkārt viņa apziņā pavīdēja ķecerīga doma, ka ēters bija pilns ar tādām pašām uzvaras ziņām ari toreiz, kad fīrers pasludināja izšķirošo uzbrukumu Maskavai...

Vācu radio par sakāvi pie Maskavas nekā gan nebija ziņojis, tomēr pēc apdzīvoto vietu nosaukumiem, kas bija pieminēti sakarā ar «frontes iztaisnošanu Centrālajā virzienā», Danvics noprata, ar ko ziemā beidzies izšķirošais uzbrukums.

«Vai kaut kas līdzīgs nenotiks arī dienvidos?» viņš sev jautāja.

Bet tikai sev vien. Notikums ar Krīgeru bija Danvicam iemācījis nepalaist mēli. Toties viņam bija nebeidzami dialogi pašam ar sevi...

Kādreiz Danvics visās nelaimēs bija vainojis fon Lēbu — viņa vecumu, viņa neuzņēmību. Taču feldmaršalu jau janvārī bija nomainījis Kihlers. Bet kas bija grozījies? Itin nekas. Šodiena bija līdzīga vakardienai, un no rītdienas nevarēja gaidīt nekā labāka.

Augusta beigās Danvica komandpunktā pēkšņi ieradās 18. armijas pavēlnieks kavalērijas ģenerālis Lindemanis ar veselu baru augstāko virsnieku.

Pārsteigtais Danvics gribēja Lindemanim pienācīgi noziņot, bet tas viņu pārtrauca, teikdams:

— Ziņojiet ģenerālfeldmaršalam fon Manšteinam, pulkvedi! — un godbijīgi palūkojās cilvēkā, kas stāvēja viņam blakus.

Tikai tagad Danvics pamanīja, ka šim karavīram ir

feldmaršala uzpleči. Danvicam sakāpa sejā asinis. «Man-šteins! Sevastopoles iekarotājs!...»

No uztraukuma aizraudamies, Danvics ziņoja, ka viņa pulks ieņēmis aizstāvēšanās pozīcijas sektorā Uricka— Forela slimnīcas rajons ...

Noklausījies ziņojumu, Manšteins, lūpas gandrīz nepa-vērdams, jautāja:

— Cik ilgi jau?

Danvics atbildēja, ka pulks tur atrodas kopš pagājušā gada septembra.

— Vai nav apnicis, pulkvedi? — Manšteins ievaicājās, piemiedzis jau tā šaurās acis.

Danvics apjuka. Viņš būtu varējis feldmaršalam atbildēt, ka daudzus mēnešus ilgā stāvēšana pie Pēterburgas ir ārkārtīgi mokoša, ka viņš par to rakstījis fīreram un bijis uz personisku tikšanos ...

Taču neiederējās par to runāt tik daudzu augstāko virsnieku klātbūtnē. Tāpēc Danvics aprobežojās ar īsu atbildi:

— Pulks izpilda pavēli, feldmaršala kungs.

— Aizvediet feldmaršalu uz savu novērošanas punktu! — sarunā iejaucās Lindemanis, un pēc ģenerāļa toņa Danvics saprata, ka viņam saruna nepatīk.

— Tieši tā, pavēlnieka kungs! — Danvics atbildēja, sasizdams kopā zābaku papēžus. Brītiņu klusējis, viņš piebilda: — Atļaujos ziņot, feldmaršala kungs, ka tas ir diezgan bīstami. Mūsu pozīcijas sistemātiski apšauda krievu artilērija, un, lai gan novērošanas punkts līdz šim palicis neskarts ...

— Vai jums ir zināms, ka esmu piedalījies Sevastopoles ieņemšanā? — Manšteins jautāja, uzacis uz augšu pa-raukdams.

— Tas ir zināms ikvienam, feldmaršala kungs.

— Tad paturiet vērā, pulkvedi, ka salīdzinājumā ar Se-vastopoli jums te ir nabagmāja, — Manšteins zobgalīgi sacīja. — Tālskati! — viņš pieprasīja, un tūlīt kāds no svītas viņam to steidzīgi pasniedza.

— Vediet! — viņš pavēlēja Danvicam. — Pārējos lūdzu palikt šeit un neturēties vienkopus.

Danvics aizveda Manšteinu pie koka, kura zaros bija ierīkota labi aizmaskēta dēļu platforma. No turienes Danvics jau gandrīz gadu lūkojās uz Ļoņingradu, reizēm lepodamies, tāpēc ka vācu armija atnākusi līdz šīs

pilsētas vārtiem, reizēm savas bezspēcības apziņā krizdams

izmisumā.

— Es kāpšu augšā viens, — Manšteins teica. — Divus cilvēkus jūsu ierīce var arī neizturēt.

Viņš sāka līst augšā pa šaurajām, pie koka stumbra piestiprinātajām kāpnēm.

Danvics palika lejā. Viņš drebēja no satraukuma. Pirmkārt, viņš baidījās, ka tikai krievi nesāk apšaudi tieši šobrīd. Otrkārt, viņam nedeva mieru doma: «Kāpēc Manšteins ir atbraucis? Vai inspicēšanas nolūkā? Taču sūtīt feldmaršalu šurp no dienvidiem pašā kauju karstumā tikai tāpēc, lai inspicētu mūsu uz vietas sastingušo fronti, nez vai būtu bijis mērķtiecīgi. Bet varbūt viņš atbraucis tāpēc, lai... Vai tiešām tiek gatavots triecienuzbrukums?!»

Danvics palūkojās uz augšu. Nevarēja redzēt ne platformu, ne Manšteinu, kas uz tās atradās, — novērošanas punkts bija teicami nomaskēts.

Beidzot viņš izdzirda zaru čaboņu un ieraudzīja feldmaršalu lienam lejā.

Nokāpis zemē, Manšteins noņēma cepuri, mitro pieri noslaucīja žilbinoši baltā kabatlakatā un it kā savā nodabā teica:

— Kaut kas nedzirdēts! — Pēc tam jautāja Danvicam: — Kas tie tādi par dūmeņiem tur redzami?

— Tā ir tanku rūpnīca, feldmaršala kungs. Strādā.

— Kad tā atjaunoja darbu?

■— Tā ... nemaz nav pārtraukusi.

— Tātad visas runas par badu ...

— Tās nav tikai runas, feldmaršala kungs. Cik man zināms, bija dienas, kad Pēterburgā nomira vairāki tūkstoši cilvēku.

— Turklāt pilsēta tika sistemātiski apšaudita?

— Tieši tā, feldmaršala kungs. Taču mūsu artilēristi apgalvo, ka apšaudīt kļūst aizvien grūtāk.

— Kāpēc?

— Krievu koriģēšanas aviācija apšaudes laikā uzzina mūsu bateriju atrašanās vietas, un tālšāvēja artilērija tās apklusina. Protams, apšaudi mēs nepārtraucam. ..

— Šai laikā pilsētu varēja pārvērst drupās! — Manšteins nikni aizrādīja. Tad negaidot vaicāja: — Kā saucas iela, kurā atrodas rūpnīca?

— StcitschekstraļJe.

— StatschekstzafSe? — Manšteins jautāja. — Ko tas nozīmē?

— Es... es to nezinu, feldmaršala kungs, — Danvics apjucis atbildēja. — Droši vien tā nosaukta kāda boļševika vārdā.

— Pārsteidzoši! — Manšteins paraustīja plecus. — Es redzēju Pēterburgas ielas. Tramvajus, cilvēkus, kas pastaigājas, it kā nekas nebūtu noticis, lai gan jūs stāvat šeit, gluži blakus! ...

— Mēs esam pie tā jau pieraduši, feldmaršala kungs, — Danvics rūgti sacīja.

— Būs jāatradinās! — Manšteins skarbi noteica. — Lai tiktu galā ar Pēterburgu, manā rīcībā ir divas nedēļas. Ilgākais — trīs.

— Feldmaršala kungs, — Danvics izsaucās, juzdams, ka viņu krata iekšējs drudzis, — tātad var cerēt, ka drīz?! ...

Danvica cerības nepiepildījās.

Tiesa, viņam un viņa pulkam iznāca piedalīties niknās kaujās, tomēr nevis Ļeņingradas ielās, bet uz austrumiem no tās vietas, kur viņa pulks bija atradies līdz šim, rajonā, kura nosaukumu gandrīz nebija iespējams izrunāt: pie Ustjtosnas.

Taču arī tur Danvics ilgi neuzkavējās: septembrī krievi pārcēlās pāri Ņevai, un vācu karaspēkam tagad bija jākaujas divās frontēs — gan «pudeles kakla» rietumos, gan austrumos.

Pārraut blokādes loku krieviem tomēr neizdevās ari šoreiz. Naktī uz 8. oktobri viņi atvilka savas karaspēka daļas pāri Ņevai. Vācu karaspēks, kas bija gatavojies atkārtot triecienuzbrukumu pilsētai, tomēr cieta milzīgus zaudējumus.

Atkal iestājās klusums. Atkal ritēja dienas un nedēļas, kuras neatlika nekas cits kā stāvēt uz vietas.

Pienāca ziema. Sniegs klāja laukus, muklājus, kūdras purvus.

Manšteins jau sen bija aizbraucis. Radio ziņoja, ka ceļā uz Dienvidu fronti viņš apstājies fīrera galvenajā mītnē un tas pasniedzis Sevastopoles iekarotājam maršala zizli. Protams, ziņojumā nekas nebija minēts par to, ka pie Ļeņingradas Manšteins patiesībā cieta sakāvi.

Pēc rudens kaujām Danvica pulks atradās no Ļeņingra-das tālāk nekā agrāk, un Danvics vairs nevarēja no novērošanas punkta lūkoties uz pilsētu.

Decembra beigās Lindemanis izdeva pavēli, kurā apsveica savu armiju sakarā ar Jaungada tuvošanos un brīdināja, ka 31. decembri padomju karaspēks varbūt mēģinās pārraut blokādi.

Atsevišķā rīkojumā, ko viņš deva gar Ņevu izvietoto karaspēka dalu komandieriem, bija pavēlēts steidzīgi realizēt pasākumus, lai vēl vairāk nostiprinātu aizsardzības joslu, starp citu — noliet ar ūdeni krasta krauju.

Savā sirdī Lindemanis bija priecīgs, ka nav izdevies Manšteina nodoms ieņemt pilsētu triecienuzbrukumā. Pašpārliecinātā, ar pagodinājumiem izlutinātā Manšteina uzvara būtu nozīmējusi Lindemaņa sakāvi pa dienesta līniju. Hitlers taču feldmaršalu bija atsūtījis tieši tāpēc, ka vairs neticēja ne jaunajam armiju grupas «Ziemeļi» pavēlniekam Kihleram, ne 18. armijas pavēlniekam Lin-demanim, kas tieši bloķēja pilsētu.

Manšteins arī attiecīgi uzvedās. Pret Lindemani viņš izturējās kā pret padoto, karaspēka dajas pārvietoja no sektora uz sektoru pēc saviem ieskatiem un ari pilsētas ieņemšanas plānu izstrādāja savas 11. armijas štābā.

Šo plānu realizēt Manšteinam neizdevās, viņš cieta neveiksmi un atgriezās Dienvidu frontē. Lindemanis, kas tikai ar pūlēm apvaldīja ļaunu prieku, tomēr saprata, ka tagad briesmas draud viņam pašam: ja krieviem izdosies blokādi pārraut, ne viņš, ne Kihlers atbildību par sakāvi vairs nevarēs uzvelt nevienam citam.

Bet par to, ka krievi atkal gatavo blokādes pārraušanas operāciju, liecināja gan aģentūras, gan gaisa izlūkošanas ziņas ...

Jaunā gada priekšvakarā Ņevas kreisajā krastā izvietotajās karaspēka daļās tika pasludināta kaujas trauksme.

Nakts tomēr pagāja mierīgi. Lindemanis nosprieda, ka krievi acīmredzot atteikušies no iecerētās operācijas vai arī gaida kauju iznākumu valsts dienvidos.

Taču viņš kļūdījās savos pareģojumos.

12. janvāra rītā ledū kalto Ņevu satricināja lielgabalu pērkondārdi.

Jau pirmajās padomju karaspēka uzbrukuma stundās Lindemanis pārliecinājās, ka šī ir daudz lielāka mēroga operācija nekā tā, kas bija septembrī.

Nākamajā dienā Lindemanim no Viņņicas piezvanīja Hitlers. Vārdi, kas skanēja telefona klausulē, tikai daļēji atainoja fīrera niknumu, taču Lindemanim pietika iztēles, lai iedomātos, kāds šai brīdī Hitlers izskatās.

Viņš kliedza, ka Kihlers un Lindemanis esot nodevēji, ka viņi nododot pie Staļingradas noasiņojošo Paulusa karaspēku, ka Paulusa armija būtu izglābta, ja krievi pie Pēterburgas būtu sakauti un būtu radusies iespēja steidzīgi pārsviest no ziemeļiem uz dienvidiem vismaz dažas divīzijas...

Lindemanis bija izmisis. Viņš šaudījās šurp un turp, sūtīja karaspēka dajas no vienas vietas uz otru, lai palīdzētu tām, kuras atkāpās, darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai apturētu lēno, bet neatlaidīgo divu padomju frontu tuvināšanos, kura apdraudēja visu vāciešu Šlisel-burgas—Siņavinas grupējumu.

Beidzot Lindemanim it kā uzsmaidīja veiksme. Viņa karaspēks deva triecienu to padomju divīziju flangam, kuras uzbruka no rietumiem. Šķita, vēl tikai mazliet jāpiespiežas, un krievi būs atsviesti atpakaļ uz Ņevas ledus. Taču tai laikā Lindemanis sāka saņemt panikas pilnus signālus no Sliselburgas garnizona, kam draudēja aplenkums...

īsi pirms pusnakts Danvicu izsauca pie telefona divīzijas komandieris, un viņš saņēma pavēli savu pulku nekavējoties pārvietot uz Sliselburgas rajonu,

— Uz Šliselburgu? — Danvics pārvaicāja. — No manis līdz Šliselburgai taču ir vairāki desmiti kilometru! Turklāt pašreiz ir nakts, un, spriežot pēc kartes, nekādu ceļu uz turieni nav!

— Beidziet pļāpāt, pulkvedi! — ģenerālis pacēla balsi. — Vai pavēli sapratāt? Rīta pusē pulkam jābūt pie Sliselburgas, vai ari jūs zaudēsiet pulkveža uzplečus!

Tā ar Danvicu neviens vēl nebija runājis, arī pats fīrers ne. No apvainojuma un pazemojuma viņam aizrāvās elpa, taču, mazliet nomierinājies, viņš nodomāja, ka vienīgi ārkārtēju apstākļu dēļ ģenerālis. runāja ar viņu tādā tonī. Viņš nezināja, kas atgadījies pie Sliselburgas, tomēr pēc ģenerāļa noskaņojuma saprata: notikusi katastrofa ...

Danvics tūlīt izziņoja trauksmi un sacēla kājās savu karaspēka vienību. Nebija pagājusi ne pusstunda, kad pulks pameta pozīcijas un devās uz priekšu ziemeļu virzienā.

Rūca automašīnas, stigdamas kupenās. Lēnām, ik pēc brīža līdz vēderam iegrimdami sniegā, gāja zirgi, kas vilka uz sliecēm uzstiprinātus lielgabalus, mīnmetējus im balsta ložmetējus.

Danvics bija pusguļus atlaidies ragavās. Tur kratīja mazāk nekā bruņumašīnā, bija iespējams pagulēt. Lai nepārsaltu, viņš ietinās krievu puskažokā: ja kaujas laukā bija palikuši krituši krievi, vācu kareivji vispirms novilka viņiem kažokus un velteņus un paņēma siltās cepures.

Pēc Danvica aprēķiniem, pulkam vajadzēja noiet vismaz piecdesmit kilometru. Mežainajā, piesnigušajā apvidū pārvietošanās ātrums nebija lielāks par četriem pieciem kilometriem stundā. Tas nozīmēja, ka galapunktā viņi nokļūs tikai no rīta.

Klusi šņirkstēja ragavu slieces. Reizēm nosprauslājās zirgi, ko braucējs pātagoja bez žēlastības.

Pārvilcis pāri galvai puskažoku, Danvics mēģināja iesnausties. Taču miegs nenāca. «Kas mani gaida rīt?» viņš bažīgi domāja. «Varbūt nāve? ...»

Viņš iztēlojās, ka atrodas Berghofā. Šķita, viņš atkal redz fīreru stāvam pie milzīgā loga, aiz kura balsnī sniegotas Austrijas Alpu virsotnes.

«Pasaule, ko es uzcelšu, piederēs tādiem kā tu, Dan-vic!» fīrers toreiz izsaucās. «Es pareģoju, ka Krievija sašķīdīs pīšļos un putekļos, tiklīdz tā sadursies ar nacionālsociālismu! Piecas nedēļas pēc tam, kad būšu vācu karaspēkam norādījis ceļu, pa kuru jāiet, mēs svinēsim uzvaru!»

«Pēc piecām nedēļām! ., .» Danvics tagad rūgti nodomāja. «Kopš tā laika pagājis pusotra gada! ...»

Ko viņš ieguvis šajos bezgalīgi garajos pusotros gados? Ar ko viņu dzīve apbalvojusi? Piešķīrusi divas tikšanās ar fīreru. Ordeni? Un ko vēl? Kas vēl ir bijis? Ko viņš ir paveicis? Triecies uz priekšu Ar kaujām aizlauzies no Austrumprūsijas līdz Pēterburgai un pēc tam bezcerīgi iestidzis tās nomalē ... Nodevis Krīgeru .. . Atkal atgriezies frontē un piedalījies vairākās kaujās, kuras nekā nespēja izšķirt. Kas ir vainīgs, ka šim nolādētajam karam nav beigu? ...

Fīrers? ...

Pat tagad Danvics neuzdrošinājās vainot fīreru visā, kas bija noticis ar vācu armiju un viņu pašu.

Krievi?...

Pēkšņi Danvicam ausīs ieskanējās vārdi: «Vai jūs kādreiz esat redzējis, kā urbj zemi?...»

Millers, nolādētais kapteinis Millers, kas jau sen satrūdējis zemē, — vai tiešām viņam ir taisnība? Vai tiešām šī briesmīgā tauta ir līdzīga monolītai klintij?

«Nē, nē!» Danvics klusībā kliedza. Vai tad tas izstīdzējušais puisis nebija pēc viņa pavēles šāvis uz čekistu? Lūdzis žēlastību? Tātad šai klintī ir ari plaisas, ir! ...

... Līdz Šliselburgai vēl bija palikuši vismaz piecpadsmit kilometri. Kanonāde kļuva aizvien skaļāka. Danvics atmeta kažoku un palūkojās apkārt. No kokiem bira smalks sniegs — netālu sprāga šāviņi. Danvics nodomāja, ka vajadzētu pastiprināt apsardzes grupas — izstiepies garā kolonnā, pulks gāja pa mežu.

Sai mirklī pie ragavām, kurās gulēja Danvics, pieskrēja štāba priekšnieks. Aiz viņa, stigdams kupenās, steidzās kāds nepazīstams virsnieks.

— Divīzijas štāba pavēle, pulkveža kungs, — štāba priekšnieks satraukts teica.

Virsnieks, kas sekoja štāba priekšniekam pa pēdām, pieskrēja pie Danvica, pasveicināja un, aizbāzis roku aiz mēteļa, izvilka aploksni.

Ar kabatas bateriju apgaismodams papīru, Danvics lasīja:

«Pulka komandierim pulkvedim Danvicam.

Pēc armijas pavēlnieka pavēles virzīšanos uz Šlisel-burgu pārtraukt. Pulku koncentrēt trīs kilometrus rietumos no Siņavinas un gaidīt turpmākos norādījumus. Štāba priekšnieks ģenerālleitnants Ferčs.»

xxvn

Pēc Govorova pavēles saņemšanas Maļiņņikovs, Zvjagincevs un to bataljonu komandieri, kuriem vajadzēs pārcelties uz kreiso krastu, devās uz turieni izlūkot apvidu. Nocietinātā rajona komandpunktā palika štāba priekšnieks apakšpulkvedis Sokolovs.

Uz Ņevas, pa kuras ledu, likās, pavisam nesen bija devušies triecienā pret ienaidnieka pozīcijām tūkstošiem kareivju un komandieru, tagad izskatījās tuksnesīgi.

Tikai vērīgi ielūkojies, Zvjagincevs pamanīja uz ledus daudz kareivju maskēšanās tērpos. Šie kareivji bija krituši uzbrukuma laikā, un viņiem vairs nebija lemts piecelties. Taču viņi gulēja, rokas izstiepuši uz priekšu, uz stāvā krasta pusi, it kā joprojām degdami nepārvaramā tieksmē ja ne aizskriet līdz turienei, tad vismaz aizlīst, tieksmē, ko nav spējusi nomākt pat nāve.

Viņiem pāri kaukdami lidoja šāviņi un mīnas un pēc dažiem mirkļiem sprāga upes labajā vai kreisajā krastā — artilērijas divkauja turpinājās.

— Labāk neiesim visi kopā, — Zvjagincevs sacīja Ma-Jiņņikovam, — es ar Jefremovu turēšos vairāk pa labi, bet tu ar Sučkovu un Vostriševu — pa kreisi. Tur, pie tā krūmāja, satiksimies. — Viņš norādīja uz vārgulīgiem krūmiem krasta kraujā.

Drīz vien viņi nokļuva samērā drošā vietā — neskares zonā. Sasnieguši krastu, viņi lēnām kāpa augšā pa sapieru izspridzinātu uzeju. Tikuši uz kraujas, viņi klusēdami dažus mirkļus lūkojās apkārt. Kauja tagad notika trīs četrus kilometrus uz austrumiem no Ņevas; bija dzirdams, ka tur šauj ar šautenēm un ložmetējiem. Taču viņi zināja, ka vācieši apdraud padomju karaspēku arī no dienvidiem un ka pašreiz tās ir vislielākās briesmas. Metrus trīssimt uz dienvidiem no tās vietas, kur viņi stāvēja, vienam no Borščova divīzijas pulkiem bija priekšējās aizstāvēšanās pozīcijas. Šī pulka pozīciju priekšā ar fronti pret dienvidiem tad nu arī vajadzēja izvietot nocietinātā rajona bataljonus.

16. nocietinātā rajona komandieri devās cauri borščo-viešu kaujas ierindai, pagāja garām kareivjiem, kas bija iekārtojušies ierakumos, kur nesen bija saimniekojuši vācieši, bet tagad nevarēja vairs ieraudzīt pat ienaidnieka kareivju līķus, un, uzkāpuši nelielā uzkalnā, ielēca bumbas vai šāviņa bedrē. No turienes bija labi redzama gan Astotā spēkstacija, gan grava, kas veda uz Ņevu, gan priežu sila mala, kura atradās divus trīs kilometrus pa kreisi.

Viņi izklāja karti turpat uz viegli apsnigušās zemes. Pēc tam vēlreiz paraudzījās apkārt.

— Mans priekšlikums tad nu būtu tāds, biedri, — Zvjagincevs teica. — Jefremova bataljonu — sauksim to par pirmo — izvietosim dienvidos no Otrās pilsētiņas ar fronti pret spēkstaciju. Otro bataljonu — tavējo, Suč-kov, — pa kreisi no pirmā bataljona, līdz mežmalai, bet trešo — Vostriševa bataljonu — gar mežmalu. Pa kreisi no mežmalas Borščovs aizstāvas pats ar saviem spēkiem.

Maļiņņikovs ilgi raudzījās kartē, mazliet viebdamies kā no zobu sāpēm, kad no spēkstacijas dzelzsbetona masīva atskanēja kārtējais lielgabala šāviens. Tad viņš sacīja:

— Manuprāt, tā būs labi. Pozīciju priekšā jāierīko mīnu lauki. Tikai jautājums, vai mēs spēsim izlikt mīnas tādas apšaudes apstākļos.

— Ko lai citu dara, izvēles mums nav, — Zvjagincevs drūmi noteica. — Mīnas tomēr jāizliek, turklāt — pēc iespējas tuvāk vāciešu pozīcijām... — Pacēlis galvu no bedres, viņš palūkojās uz spēkstacijas pusi, kaut ko apsvērdams, un tad stingri sacīja: — Tā. Es mēģināšu piekļūt tuvāk tai nolāpītajai spēkstacijai un izpētīt tur apvidu. — Droši vien baidīdamies, ka Maļiņņikovs tam nepiekritīs, Zvjagincevs, atbildi negaidījis, pavēlēja pirmā bataljona komandierim: — Kapteini Jefremov, nāc līdzil

Jefremovs, kadru virsnieks, vairs nebija jauns — ap četrdesmit gadu, tomēr straujumā un izveicībā neatpalika no Zvjaginceva. Viņi velšus ievēlās gravā, pēc tam izlīda ārā un kādu puskilometru no spēkstacijas palika guļam pie zemes. Tikt tālāk uz priekšu nebija iespējams: ienaidnieka ložmetēji kapāja sniegu ...

— Te arī jāizliek mīnas, — Zvjagincevs teica bataljona komandierim. — Tas būs grūti, smagi, un tomēr — te. No paša krasta gar visu aizsardzības fronti. Ari lielgabali jāizvirza pēc iespējas tālāk uz dienvidiem. Nekādā ziņā nedrīkst vāciešus ielaist gravā, tad viņi tur sapulcēsies tik daudz, ka nekā vairs nevarēs iesākt. Skaidrs?

... Vietu komandpunktam Maļiņņikovs un Zvjagincevs izraudzījās dienvidos no tā sauktajiem Beļajeva purviem, ko pašreiz klāja dziļš sniegs; komandpunkts atradās ne vairāk kā kilometra attālumā no otrā bataljona pozīcijām, tas ir, no aizsardzības joslas centra. Sī vieta bija izdevīga arī tai ziņā, ka kilometrus trīs uz ziemeļiem, kaut kur Marinas sādžas tuvumā, atradās armijas komandpunkts.

Pirms atgriešanās labajā krastā viņi nolēma tomēr pilnīgi noskaidrot, kur īsti atrodas armijas komandpunkts.

Skatīdamies pēc kartes, viņi devās uz ziemeļiem gar Ņevas krastu un drīz vien ieraudzīja ejam pa priekšu tai pašā virzienā vairākus komandierus.

— Tūlīt uzzināšu skaidrāk, kur atrodas tā Marinas sādža, — Zvjagincevs teica un pielika soli.

Taču ari komandieri devās uz priekšu ātrā gaitā. Zvjagincevs vairs negāja, bet skrēja. Gandrīz tos panācis, viņš iesaucās:

— Biedri! Biedri komandieri! Pagaidiet brītiņu!

Komandieri pagriezās, un Zvjagincevs viņu vidū ieraudzīja Vorošilovu, Duhanovu un 67. armijas Kara padomes locekļus ģenerāli Tjurkinu un pulkvedi Hmeļu.

Zvjagincevs pārsteigts apstājās. Viņu stindzināja domu, ka viņš jau nez kuru reizi lien acīs Vorošilovam un maršals var viņu noturēt par izlēcēju, kas tīšām cenšas sev pievērst augstas priekšniecības uzmanību. Viņam gribējās pagriezties un bēgt projām, kamēr Vorošilovs varbūt vēl nav saskatījis viņa seju ...

Šai mirklī atskanēja bargs Duhanova sauciens:

— Ko jūs te darāt, apakšpulkvedi? Nāciet šurp!

Zvjagincevs pagāja dažus soļus un, pielicis roku pie

ausaines, pagriezās pret Vorošilovu:

— Biedri maršal, atļausiet atbildēt biedram pavēlniekam?

— Atbildiet! — Vorošilovs teica, un viņa balss šoreiz skanēja dzedri un stingri.

— Biedri pavēlniek, — Zvjagincevs sacīja, izdarījis puspagriezienu uz Duhanova pusi, — ziņoju, ka jūsu pavēle izpildīta. Nocietinātā rajona apvienotais bataljons vakar ieņēma pozīcijas pie apdzīvotās vietas Piļņa Meļ-ņicas ar fronti pret Šliselburgu.

— Tas man ir zināms. Ko jūs te darāt?

— Mēs esam saņēmuši frontes pavēlnieka pavēli pārsviest uz šejieni trīs artilērijas un ložmetēju bataljonus. Nocietinātā rajona komandants, es un bataljonu komandieri te izdarījām rekognoscēšanu, bet pēc tam ...

— Pēc tam?

— Mēs nolēmām skaidri uzzināt, kur atrodas armijas komandpunkts. Uz kurieni vilkt sakaru līniju.

— Un cik ilgi jūs te blan ...

Duhanovs neapšaubāmi gribēja teikt «blandāties», bet viņu apturēja Vorošilovs, teikdams:

— Pagaidi, ģenerāli! — Pagriezies pret vienu no pavadoņiem, viņš pavēlēja: — Karti!

Viņam padeva planšeti, kurā bija ar celuloīdu pārklāta karte.

-— Parādi pozīcijas, kuras jums pavēlēts ieņemti — viņš teica Zvjagincevam.

Zvjagincevs norāva no labās rokas dūraini un ar nagu novilka pa celuloīdu līniju no Ņevas, šaipus Otrās pilsētiņas, uz dienvidaustrumiem.

— Tā... Tātad jūs piesegsiet Borščovu. Pareizi. — Vo-rošilovs pamāja ar galvu. — Pārvietošanos esat jau sākuši?

— Nē, biedri maršal, esam paguvuši tikai izlūkot apvidu.

— Ko jūs velkat garumā? — Vorošilovs pacēla balsi. — Stāvoklis kļuvis grūts. Ienaidnieks gatavo vēl vienu pretuzbrukumu. Steidzīgi pārsviediet savus bataljonus šai krastā! Steidzīgi! Un pasakiet manu lūgumu kareivjiem un komandieriem — nekādā gadījumā ienaidnieku neizlaist cauri! Var gadīties, ka jūsu rokās ir visas operācijas liktenis. Visasl Skaidrs?

— Skaidrs, biedri maršal, — Zvjagincevs sacīja, no satraukuma nedzirdēdams pats savu balsi.

Taču Zvjagincevam daudz kas nebija skaidrs. Viņš nezināja, ka otrā uzbrukuma dienā ienaidnieks četras reizes bija devies pretuzbrukumā 67. armijas labajam flangam — Krasnova divīzijai, kas tā ari nebija spējusi tikt uz priekšu no Moskovskaja Dubrovkas, kur jau vairākkārt bija lijušas asinis. Nezināja, ka ienaidnieks nikni uzbrūk Borščova divīzijas labajam flangam, kam iepriekšējā dienā bija labi veicies, un ka šī divīzija tagad spiesta atkāpties, atsedzot sava kaimiņa — Simoņaka divīzijas flangu; Simoņaka divīzija tolaik bija jau pavirzījusies piecus kilometrus uz priekšu. Nezināja, ka vēl nav ieņemta Sliselburga un ka desmitiem vācu rāciju — divīzijas, armijas, frontes rācijas — nepārtraukti raida Sli-selburgas garnizonam pavēli turēties, sola palīdzību un ziņo par padomju karaspēka neveiksmēm, ko tas cieš mēģinājumos pārraut blokādi.

Zvjagincevam bija skaidrs vienīgi tas, ka stāvoklis sarežģījies un maršala pavēle jāizpilda pēc iespējas drīzāk.

Pārsviest pāri Ņevas otrā krastā ar lielgabaliem un balsta ložmetējiem bruņotos nocietinātā rajona bataljonus nebija viegli. Galvenā grūtība bija tā, ka gandrīz diviem tūkstošiem kareivju un komandieru ar smagu jo smagu kravu Ņeva bija jāpāriet dienā: gaidīt tumsu vairs nebija iespējams.

Maļiņņikovs un Zvjagincevs tomēr cerēja, ka vācu artilērija, kas savu uzmanību bija pievērsusi austrumiem, kur pašreiz notika kaujas, nepaspēs traucēt bataljonu došanos pāri Ņevai. Viņu cerības attaisnojās. Izšķiroša nozīme bija ātrumam, kādā kareivji, sviedriem noplūduši un no sasprindzinājuma aizelsušies, pārvilka pāri Ņevai lielgabalus un ložmetējus.

Tikuši augšā pa stāvajā krastā izspridzinātajām uzejām, kas bija jau paguvušas apledot, un ieņēmuši norādītās pozīcijas, kareivji ienaidnieka ugunī sāka uzstādīt lielgabalus un balsta ložmetējus, izvilkt dzeloņstieples un izlikt mīnas. Visi saprata, ka vācieši jebkuru brīdi var nākt pretuzbrukumā.

16. janvāra dienā Govorova blindāžā zvanīja tiešā vada telefons. Paņēmis klausuli, Govorovs izdzirda Stajina balsi.

— Ziņojiet par operācijas norisi! — Staļins sacīja.

Klausulē bija dzirdams, kā čaukst papīra lapas vai kartes, ko viņš pārcilā.

— Labajā flangā, Ņevas «pleķīša» un Astotās spēkstacijas rajonā, — Govorovs sāka ziņot mierīgi kā allaž, — ienaidnieks savilcis rezerves un atvaira Kras-nova divīzijas mēģinājumus tikt uz priekšu taisni vai apiet spēkstaciju no labās puses. Pārrāvuma centrā ienaidnieks centās atspiest pie Ņevas Borščova divīzijas daļas. Uzbrukums atsists. Tur izvirzīti,uz priekšu sešpadsmitā nocietinātā rajona bataljoni. Simoņaka divīzija izvērš uzbrukumu Piektajai pilsētiņai, atvairīdama ienaidnieka prettriecienus. Pirmā strādnieku ciemata virzienā raidīta kaujā simt divdesmit trešā strēlnieku brigāde, un tai izdevies tikt uz priekšu. Turklāt...

— Kā ir ar Sliselburgu? — Staļins jautāja, pārtraukdams Govorovu.

— Ar daļu no saviem spēkiem ienaidnieks mēģināja izlauzties no Šliselburgas un virzīties uz Otro strādnieku ciematu, sev pa priekšu dzenot mierīgus iedzīvotājus — sirmgalvjus, sievietes ...

— Neaizmirsīsim ari to! — Staļins dobji atsaucās. — Kas tiek darīts?

— Ienaidnieks atsviests atpakaļ, un mierīgie iedzīvotāji izglābti.

— Tas ir labi. Kad jūs paredzat ieņemt Šliselburgu?

— Triecienuzbrukumu sācis astoņdesmit sestās divīzijas trīssimt trīsdesmitais pulks. Ienaidnieks cenšas notu rēt katru māju. Tomēr divpadsmitos nulle nulle mūsu rokās jau bija seši pilsētas kvartāli.

— Vai nav iespējams spiedienu pastiprināt?

— Lai dotu triecienu no vairākām pusēm, Šliselburgu no ziemeļiem un dienvidiem apiet trīsdesmit ceturtā un trīsdesmit piektā slēpotāju brigāde.

Novērtēdams Govorova teikto, Staļins brīdi klusēja Un tad sacīja:

— Šodien novakarē Šliselburga jāieņem! Un neizlaist no turienes nevienu hitlerieti!

— Centīsimies izpildīt jūsu doto uzdevumu, biedri Sta ļin, — Govorovs atbildēja.

— Rīt ziņojiet par rezultātiem! Vai jums ir kādi jautājumi?

— Tikai viens. Ja jums ir mazliet laika... Kāds stāvoklis ir citās frontēs?

— Par Volhovas fronti jūs zināt. Otrā triecienarmija paplašina pārrāvumu un, lai arī lēnām, virzās jums pretim. Voroņežas frontē ienaidnieks aplenkts Ostrogožskas rajonā. Pie Staļingradas beidzam dragāt Paulusu. Šodien atbrīvoti Veļikije Lūki... Tā ka neklājas slikti. Vairāk jautājumu nav?

— Tieši tā, biedri Staļin. Paldies par priecīgām vēstīm!

— Mums trūkst vel vienas vēsts. No jums. Gaidām ar nepacietību.

17. janvāra rītā nocietinātā rajona komandpunktā zvanīja telefons. Klausuli paņēma Zvjagincevs — Maļiņņi-kovs atradās novērošanas punktā. Kapteinis Jefremovs, kura bataljons bija izvietots pretim Astotajai spēkstacijai, ziņoja, ka vācu tanki un kājnieki ieņem izejas pozīcijas, lai nāktu uzbrukumā.

Zvjagincevs noklausījās bataljona komandieri, viņu nepārtraukdams. Un pēkšņi juta, ka satraukums uzreiz norimst. Visas viņa domas jau piederēja gaidāmajai kaujai. Un, ja viņš šajos brīžos vispār dzirdēja ne tikai lielgabalu šāvienus un sprādzienu dārdus, bet arī ko citu, tad tie bija Vorošilova vārdi, kas skanēja it kā no tāluma: «Var gadīties, ka jūsu rokās ir visas operācijas liktenis ...»

Toreiz, kad maršals šos vārdus teica, Zvjagincevu sagrāba bažas, pat bailes, ka viņam gadīsies kāda neveiksme: neizdosies bez zaudējumiem pārsviest bataljonus pāri Ņevai vai arī kareivji nepagūs nostiprināties, nespēs ienaidnieka ugunī ierīkot mīnu laukus... Toreiz viņš vēl pilnībā nesaprata, kāpēc tik daudz kas būs atkarīgs no nocietinātā rajona bataljoniem ... Galvā dunēja tikai viena doma: «Ātrāk ... ātrāk ... ātrāk ...»

Tagad viss bija saprotams, viss bija nostājies savā vietā. Jānotur flangs. Jāsadragā tanki. Jānošķir nost un jāiznlcina ienaidnieka kājnieki. Nedrīkst ienaidnieku pielaist pie Ņevas ...

Vēl pavisam nesen Zvjaginceva dzīvi bija veidojuši daudzi dažādi elementi. Ikvienu viņa dienu piepildīja karavīra darbs un sapņi par nākotni, viņš prātoja par savu likteni šai karā, un viņu mocīja apziņa, ka mēģinājumi nokļūt priekšējās pozīcijās ir neveiksmīgi, viņam nedeva mieru domas par to, vai Vera ir dzāva ... Tagad tas viss atkāpās. Viss kļuva skaidrs un vienkāršs, it kā viņš būtu traucies uz svarīgu, diženu, bet vēl tālu mērķi un pēkšņi būtu atklājies, ka viņš ir jau klāt. Zvjagincevs skaidri jo skaidri saprata, kas tagad jādara un kā tas darāms. Par kaujas slavu viņš nedomāja, jo zināja, ka nevis nocietinātā rajona karaspēka daļas, bet gan uzbrukuma centrālajā sektorā izvietotās daļas būs tās, kuras ierakstīs blokādes pārraušanas vēsturē un kuras dalīs šo godu ar Volhovas frontes 2. triecienarmiju.

Viņam, kadru virsniekam, protams, bija skaidrs, ka jebkurā kaujā, bet it īpaši liela mēroga operācijā ikviena karaspēka daļa ieņem vietu, kas tai noteikta saskaņā ar pavēlniecības ieceri, un no šī viedokļa nav svarīgu un nesvarīgu uzdevumu, jo visi uzdevumi — gan lielie, gan mazie — ir operācijas sastāvdaļas un operācijas gala iznākums ir atkarīgs no ikvienas šīs sastāvdaļas izpildes

Pārfrāzēdams Majakovska rindu, viņš klusībā sev teica: «Slavu sadalīsim .. . Lai mūsu kopīgais piemineklis ir Ļeņingradas blokādes pārraušana ...»

Un tomēr līdz pat pēdējam laikam Zvjagincevs nebija ticis vaļā no domas, ka viņam nav lemts ne tikai piedalīties izrāvienā, lai dotos pretim Volhovas frontes karaspēkam, bet viņš pat neredzēs to, kā ļeņingradieši satiksies ar volhoviešiein.

Tagad šī doma pameta viņu, aizvirzījās kaut kur tālāk Viņa bataljoniem bija savā konkrētība vienkāršs, tomēi neiedomājami grūts uzdevums. Nelaist cauri ienaidnieku

Bažas viņa sirdī nomainīja sasprindzinājuma pilns miers. Tāds pats, kāds viņu bija pārņēmis pirms daudziem mēnešiem, kad Lugas aizsardzības joslā viņa un Surov-ceva sektorā mīnu laukiem bija tuvojušies vācu tanki ,..

Lēnām, ar uzsvaru, gluži kā pieredzējis skolotājs sko lēnam, kas uztraucies pirms eksāmena, Zvjagincevs bataljona komandierim sacīja:

— Pagaidām uz tankiem nešauj! Ļauj tiem sasniegt minu lauku! Tankiem vajadzētu tur uzsprāgt gaisā. Ja tomēr tie tiek pāri — dod ar bruņusitējiem! Tiešā tēmējumā. Bet uz kājniekiem šauj ar balsta ložmetējiem. Skaidrs?

Telefona klausulē bija dzirdams spēcīgs grāviens.

— Kas tev tur notiek? Bataljona komandieri, ko tas nozīmē? — Zvjagincevs kliedza.

— Šāviņi sprāgst blakus blindāžai, — cauri dārdiem izlauzās Jefremova balss.

— Normāli, — Zvjagincevs atkal ierunājās uzsvērti mierīgā balsī, — karā vienmēr šauj. Nenolaid acis no tankiem!

Zemnīcā ieskrēja Maļiņņikovs.

— Nāk no Astotās spēkstacijas puses! — viņš sauca.

— Tanki un kājnieki!

— Zinu, Jefremovs nupat pavēstīja, — Zvjagincevs tīšām sacīja vienaldzīgi, lai nomierinātu Maļiņņikovu.

— Pavēlēju tankus uzlaist uz mīnu lauka, bet, ja tie ne-uzsprāgs gaisā, šaut uz tiem tiešā tēmējumā...

— Pareizi, — Maļiņņikovs atbildēja un izsauca pie telefona otrā bataljona komandieri. — Tas esi tu, Suč-kov? — viņš kliedza klausulē. — Tavam kaimiņam pa labi uzbrūk ienaidnieka tanki un kājnieki. Vai redzi? Esi gatavs atklāt flanga uguni ar lielgabaliem un ložmetējiem! Skaties abām acīm! Par situāciju ziņo ik pēc piecr padsmit minūtēm!

Seši vācu tanki tuvojās mīnu laukam pirmā bataljona pozīciju priekšā. Aiz tankiem skrēja baltos virsvalkos ģērbušies kareivji, kas uz sniega bija tik tikko saskatāmi.

Sasnieguši mīnu lauku, divi tanki gandrīz tūlīt uzbrauca uz mīnām un sāka buksēt. Taču pārējie četri tika pāri mīnētajam sektoram un drāzās uz priekšu pilnā sparā.

— Ar bruņusitējiem! Tiešā tēmējumā no visiem lielgabaliem! Uguni! — kapteinis Jefremovs komandēja.

Lauku apņēma biezi šāviņu sprādzienu dūmi.

Kad dūmi bija izklīduši, Jefremovs ieraudzīja, ka deg vēl divi tanki, bet pārējie divi joprojām tuvojas. Tie jau bija pavisam klāt. Aiz tankiem skrēja kareivji.

— Uguni, puiši! Uguni! — Jefremovs sauca.

— Biedri kapteini, jums zvana Majiņņikovs! — sakarnieks viņam kliedza ausī.

— Kāpēc neziņo, kāds ir stāvoklis? — klausulē bija dzirdama komandanta balss.

— Četri tanki sadragāti, — Jefremovs atbildēja, — bet divi ir veseli un atrodas pavisam tuvu!

— Turieties! Eju pie jums! — Majiņņikovs nokliedza atbildi.

Pēc Maļiņņikova aiziešanas nebija pagājušas ne piecpadsmit minūtes, kad pie aparāta sēdošais sakarnieks priecīgi un reizē bažīgi ziņoja Zvjagincevam:

— Pirmais izsauc, biedri apakšpulkvedi!

Pirmais — tas bija armijas pavēlnieks Duhanovs.

— Kas tur notiek pie jums? — viņš vaicāja. — Kur ir Majiņņikovs?

— Aizgāja uz pirmo bataljonu.

Zvjagincevs armijas pavēlniekam mierīgi un skaidri ziņoja, ka pirmais bataljons atvaira ienaidnieka uzbrukumu no Astotās spēkstacijas rajona.

— Kāda situācija ir abos pārējos bataljonos?

Zvjagincevs gribēja atbildēt: «Pagaidām mierīgi,» —

bet pēkšņi aprāvās: divi kareivji ienesa zemnīcā Majiņ-ņikovu. Tūlīt aiz viņiem nāca nocietinātā rajona štāba priekšnieks Sokolovs.

— Uz šejieni, uz lāviņu! — Zvjagincevs viņiem sacīja, aizlikdams mikrofonam priekšā plaukstu. — Kas noticis?

— Ar šķembu, ar šķembu, biedri apakšpulkvedi! — Sokolovs atbildēja, Zvjagincevā neskatīdamies.

Kareivji nolika Maļiņņikovu uz lāviņas, un Zvjagincevs ieraudzīja, ka komandantam uz krūtīm puskažokam izrauts gabals un ārā izlīdušās kažokādas skrandas ir asinis samirkušas sarkanas.

— Kas jums notika? Vai esat. kļuvis kurls un mēms? Kāpēc klusējat? — telefona klausulē skanēja Duhanova īgnā balss. — Es jums jautāju: kāda situācija ir abos pārējos bataljonos?

— Pagaidām mierīgi, — Zvjagincevs atbildēja tikko dzirdami.

— Vai jums balss pazudusi, vai?! — Duhanovs dusmīgi izsaucās.

— Piedodiet, biedri Pirmais, — Zvjagincevs ar pūlēm teica, — Maļiņņikovs ievainots. Nupat viņu ienesa komandpunktā.

— Vai komandēt spēj?

Zvjagincevs vēlreiz uzmeta skatienu komandantam, kas nekustēdamies gulēja uz lāviņas. Tad īsi atbildēja:

— Nē.

— Uzņemies komandēšanu tul — Duhanovs pavēlēja.

— Šeit atrodas nocietinātā rajona štāba priekšnieks apakšpulkvedis Sokolovs, — Zvjagincevs sacīja.

— Komandē tu! Saprati? — Duhanovs stingri noteica.

— Klausos, biedri Pirmais.

— Un pavēlu: stāvēt uz dzīvību un nāvil Ja vajadzīga palīdzība — zvani!

Klausule apklusa.

Zvjagincevs atdeva to sakarniekam un, pievērsdamies Sokolovam, sacīja:

— Ejiet atpakaļ uz novērošanas punktu! Komandēt nocietināto rajonu pavēlēts man.

Tad viņš piegāja pie lāviņas. Palūkojās Maļiņņikovam sejā un, pirmoreiz saukdams viņu vārdā un tēvvārdā, jautāja:

— Vladimir Aleksandrovič... Vladimir ... vai esi dzīvs?

— Dzīvs, — komandants atbildēja, aiz sāpēm sakozdams zobus.

— Sanitārus! Ātri! Un pirmā bataljona komandieri pie telefona!

Pateicis, kas zvana, Zvjagincevs izdzirda nepazīstamu balsi.

— Kur ir Jefremovs? — viņš jautāja.

— Bataljona komandieri nupat ievainoja. Ziņoju: tanku un kājnieku uzbrukums atsists!

— Kas runā? »

— Tas taču esmu es, biedri apakšpulkvedi, es — Ste panuškins...

Stepanuškins bija pirmā bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā.

Briesmīgais apstāklis, ka pēc karošanas zemessargu divīzijā viņam iznāca dienēt apbedīšanas komandā, savākt Ļeņingradas ielās no bada mirušo cilvēku līķus un tos apbedīt ar amonālu izspridzinātās tranšejās, zinot, ka iespējas personiski atriebties par šo cilvēku nāvi viņam nav, šis briesmīgais apstāklis bija Stepanuškinu saniknojis līdz pēdējai iespējai.

Kādreiz labsirdīgais, mierīgais un apdomīgais cilvēks tagad bija niknuma piesātināts. Viņa sirdī kūsāja naids pret fašistiem, kas bradāja kājām Padomju zemi, un tas alka izlauzties ārā. Stepanuškinam bija tikai viena vēlēšanās — atriebties.

Kad bataljons bija ieņēmis pozīcijas Ņevas kreisajā krastā, Stepanuškins izmantoja katru brīvu brīdi, lai parunātos ar kareivjiem, sagatavotu viņus gaidāmajai kaujai. Dala kareivju vēl nebija karojuši, un, zinādams, ka it sevišķi viņi baidās no tankiem, Stepanuškins atcerējās kaujas, kurās pats bija piedalījies, un atstāstīja avīzēs lasītus aprakstus par ienaidnieka tanku uzbrukumu atvairīšanu.

— Arī tankam ir vārīgas vietas, — viņš teica pārliecinošā balsī. — Trāpi pa kāpurķēdēm, un šis vairs nekust no vietas!

Kad parādījās tanki, Stepanuškins, saņēmis pavēli darīt visu iespējamo, lai atturētu kareivjus no priekšlaicīgas šaušanas, līda no vienas lielgabala apkalpes pie otras.

— Nešaut, tikai nešaut! — Stepanuškins atkārtoja. — Lai viņš, nelietis, domā, ka mums nav ne mīnu, ne lielgabalu ... Nešaut!

Viņš to atkārtoja, nenovērsdams acis no tankiem, kas nāca aizvien tuvāk, un jau saskatīdams pie tanku bruņām pieplakušus vācu kareivjus,

Šāviņu sprādzieni, tanku motoru rūkoņa — viss sa-» plūda kopā...

— Nešaut, nešaut!... — Stepanuškins atkārtoja.

Pagāja viena minūte, otra. Pēkšņi pozīciju priekšā vienlaikus atskanēja vairāki sprādzieni.

Kad bija nosēdušies melnbaltie putekļi, Stepanuškins ieraudzīja, ka divi tanki drudžaini raustās uz sadragātām kāpurķēdēm, bet pārējie lien uz priekšu.

— Lielgabals ... tēmēklis ... ar bruņusitēju! — viņš izdzirda saucam bataljona komandieri, kas nez kā bija gadījies viņam blakus...

Kaujas beigās kapteini Jefremovu smagi ievainoja. Kad uzbrukums bija atsists, Stepanuškins pats aiznesa bataljona komandieri uz komandpunktu. Šai mirklī uz turieni piezvanīja Zvjagincevs.

— Paklau, Stepanuškin, — Zvjagincevs sacīja, beidzot sapratis, kas ar viņu runā, — Maļiņņikovs ievainots. Komandēt nocietināto rajonu pavēlēts man. Par pirmā bataljona komandieri ieceļu tevi, esi gatavs atvairīt jaunus uzbrukumus!

Pēc tam viņš izsauca pie telefona Sučkovu un Vostri-ševu, atkal apvaicājās par situāciju un paziņoja, ka sācis komandēt nocietināto rajonu.

Ienāca sanitāri, un Zvjagincevs klusēdams noskatījās, kā viņi pārsien Maļiņņikovu. Saudzīgi uzlikuši komandieri uz nestuvēm, sanitāri iznesa viņu no zemnīcas. Aiz viņiem izgāja ārā arī Zvjagincevs — ieelpot salto gaisu. Taču gandrīz tai pašā mirklī no zemnīcas izskrēja sakarnieks un satraukts ziņoja:

— Trešā bataljona komandieris steidzīgi lūdz pie aparāta!

Zvjagincevs metās atpakaļ zemnīcā.

— Kas tev tur notiek, Vostrišev? — viņš jautāja, paķēris klausuli.

— Ienaidnieks pārgājis uzbrukumā. Tanki un kājnieki. Spēcīga uguns koncentrēta mana bataljona un Borščova pulka saskares vietā.

Zvjagincevs kļuva bažīgs. Viņš zināja, ka — atšķirībā no ievainotā Jefremova — ne Vostriševs, ne Sučkovs nav kadru virsnieki. Šos agrākos rūpnīcu «Sevkabeļ» un «Svetlana» strādniekus karaspēka ierindā bija iesaucis karš.

— Cik tanku? — Zvjagincevs jautāja, pūlēdamies runāt pēc iespējas mierīgi.

~ Pagaidām esam saskaitījuši desmit, bet kas to zina, cik vēl to būs, — Vostriševs atbildēja, no uztraukuma aizraudamies.

— Tad nu šitā: uzlaid tankus uz mīnu laukiem un pēc tam — tiešā tēmējumā ... Rīkojiesl Un neapjūc! Tu neesi viens. Palīdzēsim!

Izsaucis Sučkovu, Zvjagincevs pavēlēja ar uguni atbalstīt blakus izvietoto trešo bataljonu. Domas viņam darbojās drudžaini. Viņš saprata: ja vācieši izlauzīsies cauii Borščova divīzijas un Vostriševa bataljona saskares vietai, viņi aizies līdz Ņevai. Bet tas nozīmēs ...

— Savieno ar Pirmo! — viņš aši pavēlēja sakarniekam.

Duhanovs bija savā komandpunktā.

— Biedri Pirmais, — Zvjagincevs teica, — ienaidnieks uzbrūk mūsu bataljona un ...

— Zinu, — Duhanovs viņu pārtrauca, — nupat zvanīja Borščovs. Tavam bataljonam nekustēt no vietas! Es liku armijas artilērijas pavēlniekam radīt sprostuguni jūsu un Borščova pozīciju priekšā.

— Vai atļausiet man pašam doties uz trešo bataljonu un komandpunktā atstāt štāba priekšnieku apakšpulkvedi Sokolovu?

— Atļauju. Iegaumē pavēli: cīnīties uz dzīvību un nāvi!

Zvjagincevs nevis gāja, bet skrēja, un, kad viņš nokļuva trešā bataljona komandpunktā, viņa blūze zem pus-kažoka bija sviedros samirkusi slapja.

Viņš vēl nezināja, ko darīs tālāk, kādu lēmumu pieņems, kādu pavēli dos, viņš droši zināja vienīgi to: ja vācu tanki satrieks trešo bataljonu, tie aizlauzīsies līdz Ņevas krastam ...

— Kur tanki? — viņš sauca, iedrāzdamies blindāžā.

— Nāk pāri mīnu laukiem, un gandrīz visi ir veseli, — Vostriševs atbildēja, pārtraukdams sarunu pa telefonu. — Var izlauzties... Pēc apšaudes mīnu palicis maz.

— No visiem lielgabaliem tiešā tēmējumā! Dzirdi? — Zvjagincevs pavēlēja.

Tādu lēmumu viņš pieņēma vienā mirklī. Gaidīt, kamēr tanki pienāks tuvāk, nedrīkstēja: to bija pārāk daudz.

Klausīdamies, kā Vostriševs paziņo pavēli tālāk rotu komandieriem, Zvjagincevs apsēdās uz ķeblīša un atpogāja puskažoku. Viņam šķita, ka cauri sprādzienu dārdiem, lielgabalu šāvieniem un ložmetēju tarkšķiem viņš atkal dzird vārdus: «Var gadīties, ka jūsu rokās ir visas operācijas liktenis! ...»

Vācu šāviņi krita turpat blakus. Blindāžas sienas drebēja. Uz galda izklātā karte apbira ar smiltīm, no sienām atdalījās apšuvums.

Pēkšņi kaut kas trāpīja Zvjagincevam pa galvu, un viņš kopē ar Vostriševu un sakarnieku izdrāzās no blindāžas.

— Jūs esat ievainots, biedri apakšpulkvedi! — Vostri-ševs izsaucās, ieraudzījis, ka Zvjagincevam pa seju tek asinis. — Jāpasauc sanitārs.

— Kurš ir ievainots? Ko tu mels? — Zvjagincevs dusmīgi atmeta ar roku. Sāpes viņš nejuta.

Pie Vostriševa pieskrēja trešās — kreisajā flangā izvietotās rotas politiskais vadītājs un elsdams ziņoja, ka rotas pozīcijās ielauzušies divi fašistu tanki, rotas komandiera blindāža sadragāta un komandieris gājis bojā.

— Uz rotu! — Zvjagincevs uzsauca Vostriševam. — Tūlīt drāzies uz rotu un iecel jaunu komandieri vai uzņemies komandēšanu pats!

Pagriezies pret sakarnieku, kas bija iekārtojies aiz sniega kupenas, viņš pavēlēja:

— Savieno ar divīzijas komandieri Borščovu!

Pēc brītiņa viņš jau kliedza klausulē, nelikdamies zinis ne par kādu kodu:

— Hallo, hallo, Borščov! Hallo! Vai jūs mani dzirdat? Runā Zvjagincevs. Ienaidnieka tanki un kājnieki ielauzušies mūsu pozīcijās. Lūdzu atbalstu! Steidzīgi!

— Ne jau tev vienam uzbrūk, — klausulē skanēja tāla divīzijas komandiera balss. — Arī man mācas virsū tanki un kājnieki... Labi, centīšos palīdzēt.

Zvjagincevs vēl nebija paguvis aiziet no telefona, kad sakarnieks viņu sauca:

■— Biedri apakšpulkvedi, zvana otrās rotas komandieris!

— Kas tev tur ir? — Zvjagincevs bažīgi jautāja.

— Vācieši mūsu ierakumos! Tuvcīņa!

— Turieties! Vai dzirdi? Turieties! Mēs palīdzēsim! — Nolicis klausuli, viņš sakarniekam uzsauca: — Savieno ar Sučkovu! Ātri!

— Sučkovs klausās! — gandrīz tūlīt ziņoja sakarnieks.

— Kā ir pie tevis, Sučkov? — Zvjagincevs kliedza klausulē.

— Mierīgi. Vācieši nav redzami.

— Es zvanu no trešā bataljona. Šeit ielauzušies vācieši] Uzbrūc no flanga! Skaidrs? Uzbrūc nekavējoties!

Sai mirklī ieradās Vostriševs.

— Kas tur notiek? Jaunu rotas komandieri iecēli? — Zvjagincevs viņam jautāja.

— Tieši tā. Vecāko seržantu Jahontovu. Viņš ir komjaunatnes sekretārs, viņš neiegāzīs. Armijas lielgabali izveidoja sprostuguni, visa zeme kā uzarta. Vārdu sakot, tanki sadauzīti. Pašreiz beidz satriekt kājniekus.

Pagāja kāds brīdis, un labajā pusē atskanēja urrā saucieni, ko nomāca šauteņu sprakšķi un ložmetēju kārtas. Tur steidzās palīgā Sučkova kareivji.

Tad kļuva dzirdama aizvien skaļāka rūkoņa. Zvjagincevs saprata, ka šī rūkoņa nenāk no priekšējām pozīcijām, bet no ziemeļrietumiem.

«Vai tiešām vācu tanki aizgājuši mums aizmugurē?!» viņš šausmās nodomāja. Zvjagincevs sāka vērīgi skatīties uz to pusi, kur rūca motori. Tad noslaucīja sviedrus no pieres un atviegloti uzelpoja. Viņš bija ieraudzījis padomju pašgājējus lielgabalus.

«Goda vīrs ir šis Borščovs! Tomēr palīdzēja!» Zvjagincevs domās izsaucās. «Tagad paskatīsimies, kas uzvarēs!»

Pēc pusstundas kauja bija beigusies. Dega sadragātie tanki. Rokas pacēluši, stāvēja gūstekņi.

No kāda fašistu tanka tūlīt pēc vadītāja izlīda virsnieks, vilkdams otru virsnieku, ko acīmredzot bija apdullinājis sprādziens.

Kareivji apstājās apkārt gūstekņiem. Pienāca vecākais leitnants Vostriševs un pavēlēja:

— Pārmeklēt!

Vēl joprojām nemaņā guļošā virsnieka apliecībā bija rakstīts: «Arnims Danvics, 96. kājnieku divīzijas 31. pulka komandieris.»

Vācu valodu Vostriševs nemācēja, taču pēc uzplečiem noprata, ka sagūstīts pulkvedis.

Piezvanījis Zvjagincevam, kas bija aizgājis uz savu komandpunktu, Vostriševs ziņoja:

— Kopā ar citiem sagūstīts arī kāds pulkvedis. Viņš ir apdullis vai kontuzēts. Uz kurieni pavēlēsiet sūtīt?

— Kas viņu sagūstīja — tavi vai Borščova cilvēki?

— Tur visi bija kopā... — Vostriševs nedroši atbildēja.

— Nosūti Borščovam, bet pats nāc šurp!

... Zvjagincevam tikko uz ātru roku bija pārsieta galva. Ar armijas štābu viņš vēl nebija paguvis sazvanīties un nezināja, kāds ir vispārējais stāvoklis. Viņš zināja tikai to, ka atsists ienaidnieka mēģinājums izlauzties cauri nocietinātā rajona daļu un Borščova divīzijas saskares vietai.

Nē, viņš to neuzskatīja vienīgi par savu bataljonu nopelnu, pārrāvuma likvidēšanā daudz bija darījusi arī Borščova divīzija... Tomēr priecīga, reibinoša doma, ka nocietinātā rajona karaspēka daļas godam izpildījušas pienākumu, pašreiz bija paņēmusi Zvjagincevu pilnīgi savā varā.

Paies neilgs laiks, un Zvjagincevs rūgti izjutīs zaudējumu: ievainoti Maļiņņikovs un Jefremovs, gājis bojā rotas komandieris un daudz, daudz kareivju...

Pašreiz viņš tomēr domāja vienīgi par to, ka ienaidnieks nav ticis cauri. Tie, kas cīnās, lai savienotos ar volhoviešiem, par aizmuguri var nebažīties ...

Zvjagincevs sēdēja pie telefona, aizvēris acis un mēģinādams iztēloties, kas notiek tur — ziemeļaustrumos ...

Jā, tie nebūs viņa bataljoni, kas pārraus blokādi, viņš un viņa kareivji bija tikai kā aizsprosts ienaidnieka straumei, kura, nesastapusi ceļā šķērsli, būtu izplūdusi, pletusies plašumā, pārvērtusies uguns jūrā, kas cīņā aizņemtajiem padomju karavīriem bango aiz muguras. Šī aizsprosta stiprumu noteica tas, ka cīņā bija likta uz spēles ne tikai dzīvība, ne tikai fiziska pastāvēšana, kas karā ir parasts, bet kaut kas daudz vairāk: no kaujas iznākuma bija atkarīgs Ļeņingradas liktenis ...

XXVIII

Naktī uz 18. janvāri Zvjagincevam piezvanīja armijas pavēlnieks Dūhanovs un jautāja:

— Kāda situācija? Vācu tanku tev pretim vairs nav?

— Ir tikai sadragāti tanki, biedri Pirmais, — Zvjagin-cevs atbildēja.

— Tu esi vīrs uz goda, apakšpulkvedi! Un arī tavi puiši ir braši! Paziņo viņiem manu pateicību! Rīt deviņos trīsdesmit esi pie manis! Savā vietā atstāj štāba priekšnieku!

Noteiktajā laikā Zvjagincevs ieradās armijas komandpunktā. Taču pavēlnieka tur nebija.

Zvjagincevs nolēma iegriezties operatīvajā dajā. Blin-dāžā pie galda sēdēja pulkvedis, droši vien kāds no operatoriem, un kliedza telefona klausulē:

— Savienojās?! Kur? ... Pie Pirmā strādnieku ciemata? Pamatīgi! Tā arī būtu teicis tūlīt... Runā, es pierakstīšu! — Pulkvedis klausuli piespieda ar plecu pie auss un, paķēris no galda zīmuli, sāka pierakstīt, skali atkārtodams: — «No mūsu puses... bataljona komandiera vietnieks politiskajā darbā Melkonjans ... vecākais leitnants Kalugovs ... seržants Aņisimovs... No Volhovas frontes puses majors Mejņikovs ... vecākais leitnants Iši-movs.» Viss. Sapratu.

Nolicis klausuli, pulkvedis priecīgi sacīja:

— Beidzot tomēr! Savienojušies!

— Biedri pulkvedi... — Zvjagincevs ierunājās, no uztraukuma tik tikko spēdams mēli kustināt, — vai es... esmu pareizi sapratis? ... Blokāde pārrauta?!

— Frontes savienojušās, tātad pārrauta! Kur tu esi radies tik neatjautīgs?

Vēl neticēdams pats sev, Zvjagincevs pūlējās apjēgt nupat dzirdēto, taču saprata un atminējās tikai divus vārdus. Šie vārdi bija tik loti plaši, tik ietilpīgi kā pati dzīve, skali kā milzu zvans, priecīgi kā zilas debesis, kā saule — «blokāde pārrauta!».

— Biedri pulkvedi, — Zvjagincevs savaldīdamies teica, — es esmu frontes nocietināto rajonu dajas priekšnieka palīgs. Pašlaik komandēju sešpadsmito nocietināto rajonu. Esmu saņēmis pavēli ierasties pie armijas pavēlnieka. Ja viņš pašreiz atrodas tur, Pirmajā ciematā, atļaujiet man doties uz turieni!

— Tu esi viltīgs, draugs, — pulkvedis labsirdīgi atbildēja, — jūtu, ka tev gribas tai vietā pabūt, vai ne? Saprotu, būtu man atļauts, pats palēkdamies skrietu uz turieni.. . Labi, ej!

Uz sliekšņa parādījās kareivis ar automātu rokās.

— Gūsteknis atvests, biedri pulkvedi! — viņš ziņoja.

— Uz kurieni viņu sūtīt?

— Lai ved šurp! — operators pavēlēja un piemetināja:

— Bet pats dodies uz trešo zemnīcu, tur ir sevišķās daļas darbinieks, kas prot valodu, un pasaki, ka pulkvedis Semjonovs lūdz viņu atnākt.

— Paldies, biedri pulkvedi! — Zvjagincevs sacīja.

— Par visu .— paldies! Galvenais — par tādiem jaunumiem!

Iedams ārā no zemnīcas, pie ieejas viņš gandrīz saskrējās ar gūstekni, ko pavadīja divi automātisti.

— Paklau, Tulikov, — Semjonovs uzrunāja atnākušo sevišķās daļas darbinieku, — te ir atvests kāds pulkvedis. Izdarīsim iepriekšēju nopratināšanu, un pēc tam sūti viņu, kur pienākas!

Tuļikovs pamāja ar galvu un apsēdās pie galda pretim pulkvedim.

— Jums vajadzēs protokolēt, — viņš teica.

Semjonovs izņēma no planšetes piezīmju bloku.

— Nolieciet viņam ķeblīti, — Tuļikovs pavēlēja au-tomātistiem, — un gaidiet ārā pie ieejas! — Nodrebinājies viņš piebilda: — Pie jums te ir traki auksts.

— Tūlīt iekurinās. Esmu jau pavēlējis to darīt, — Semjonovs sacīja.

— Sēdieties! — Tuļikovs vāciski teica gūsteknim.

Tas paklausīgi apsēdās.

— Uzvārds, dienesta pakāpe, amats? — Tuļikovs viņam jautāja un, noklausījies atbildi, nodiktēja: — Arnims Danvics, pulkvedis, pulka komandieris.

Danvics bija bāls. Uz labā vaiga — gara, sarkana skramba. Acīs baiļu nebija, drīzāk gan vienaldzība pret visu, kas notiek. No nāves viņš nebaidījās, bet šobrīd domāja par to, ka ir apmānīts. Viņu bija pievīluši visi — fon Lēbs, Manšteins, Kihlers, Lindemanis un visvairāk pats fīrers ... Turklāt fīrers bija pievīlis ne tikai viņu, bet arī visu armiju, visu Vāciju ...

Pat tagad, kad Danvicu pratināja krievi, viņš nobijās no šīm domām, lai gan tikai uz mirkli. Viņš saprata, ka ienīst Hitleru. Viņa spēkos nebija atriebties fīreram par savu nožēlojamo galu, un tāpēc viņš to ienīda vēl jo stiprāk. Viņš ienīda arī krievus, kas viņu bija sagūstījuši, zemi, kurā viņš atradās. Ar naidu, ar naidu pret j visu bija pārpilna Danvica sirds. Viņam gribējās vienīgi ļ drīzāk nomirt.

— Kāds uzdevums bija jūsu pulkam? — Tuļikovs tur- j pinēja pratināšanu.

— Dot ienaidnieka flangam triecienu no Siņavinas pu- j ses un sasniegt Ņevu.

— Vai jūsu pulks jau sen atrodas pie Ļeņingradas?

— No četrdesmit pirmā gada septembra.

— Uz ko jūs cerējāt tik ilgu laiku?

— Mēs cerējām, ka, neizturējuši blokādi, krievi pacels baltu karogu.

— Ja tāds karogs būtu parādījies, to vienā mirklī būtu norāvušas simtiem tūkstošu ļeņingradiešu roku!

Brezenta aizsegs pašķīrās, un zemnīcā ienāca garš kareivis ar sacirstu zaru klēpi.

— Beidzot tomēr! — Semjonovs apmierināts izsaucās un uzpūta elpu saviem stingstošajiem pirkstiem, kas turēja zīmuli. — Kuriet labi veicīgi!

Kareivis notupās pie aukstās krāsniņas, atvēra durtiņas un sāka bāzt iekšā zarus.

No ārā gaidošajiem automatistiem Anatolijs bija uzzinājis, ka zemnīcā, kurā viņš nes malku, pratina gūstekni.

Vācietis sēdēja ar muguru pret durvīm un kaut ko runāja, acīmredzot atbildēja uz jautājumu. Anatolijs paraudzījās uz komandieriem, kas sēdēja pie galda, un juta, ka viņu pārņem nervu drudzis. Viens no viņiem bija tas pats Tuļikovs, pie kura pagājušā gada vasarā Anatolijs bija gājis uz Iekšlietu tautas komisariāta Ļeņingradas pārvaldi, lai izpildītu nošautā Kravcova uzdevumu.

Pēkšņi viņš dzirdēja, ka Tuļikovs saka:

— Vācietis stāsta, ka redzējis arī tādus, kas būtu viegli piekrituši balta karoga pacelšanai virs Smoļnija ... Pierakstīt to nevajag. Fašista muldēšana.

Anatolijs pašķielēja uz gūstekni. Pēkšņi viņam šķita, ka tas ir tas pats virsnieks, kas viņu pratināja toreiz Kļopikos un piespieda šaut uz Kravcovu.

Anatolijs tupēja pie krāsns kā sastindzis, rokas vaiis neklausīja.

Pratināšana turpinājās.

— Vai jums no operatīvās daļas puses ir kādi jautājumi gūsteknim? — Tuļikovs vaicāja.

— ir, — pulkvedis pamāja ar galvu. — Lai atnāk pie kartes!...

Anatolijs drebošām rokām beidzot uzvilka sērkociņu un iebāza to krāsnī. Zari uzliesmoja.

Tagad varēja iet projām, bet viņam trūka spēka piecelties. Ja šis vācietis tiešām ir tas pats virsnieks, tas var jebkuru mirkli pagriezties un pazīt viņu... Un tad šis vācietis tūlīt izstāstīs Tuļikovam, kas notika toreiz Kļo-pikos ... Pie krāsns sarāvies čokurā, Anatolijs ar pakausi, ar muguru juta, ka aiz viņa stāv nāve ...

Ja Anatolijs būtu spējis stāvokli novērtēt mierīgi, ar skaidru prātu, viņš būtu sapratis, ka Tuļikovs un vēl jo vairāk Danvics pašreiz varētu viņu arī nepazīt. Taču Anatolijs bija zaudējis spēju domāt. Viņu bija pārņēmušas dzīvnieciskas bailes.

Aizcirtis krāsns durtiņas un pat aizmirsis paprasīt atļauju iet projām, Anatolijs sāniski izlikās ārā no zemnīcas un devās uz priekšu, ap sevi nekā neredzēdams un nekā neievērodams.

«Nē, nē, vēl var visu labot,» viņš sev atkārtoja gluži kā murgos. «Man jātiek uz priekšējām pozīcijām, jāved kareivji kaujā, jāatsviež atpakaļ ienaidnieks, jāizlaužas ...»

Anatolijs sev to apgalvoja, neapzinādamies reālo stāvokli. Viņš pat redzēja sevi paceļamies no ierakuma, lai pamestu granātu zem ienaidnieka tanka kāpurķēdēm ...

Uz mirkli viņš apstājās, ieklausīdamies tālas kaujas trokšņos. Un Anatolijs sāka iet, pat skriet uz turieni, kur bija dzirdama apšaudīšanās, grandīja sprādzieni. Sviedri straumēm plūda pa viņa seju, krekls pielipa pie miesas ...

Viņš skrēja un skrēja, nedzirdēdams, ka viņam sauc: «Uz kurieni tu diedz? Uz kurieni, trakais?!»

Anatolijs nedzirdēja šos bažīgos, neizpratnes pilnos saucienus. Ausīs viņam skanēja citi vārdi. Tie vārdi, kurus bija teikusi Vera, viņa tēvs, tas leitnants, kas bija pārbaudījis Anatolija dokumentus, kad kareivji viņu izsēdināja no mašīnas.

«Ej projām! Ej!» Viņam kliedza Vera. «Dzeniet šo cilvēku projām no sevis!» Anatolijs dzirdēja tēva vārdus.

«Uzrādiet dokumentus!» prasīja leitnants. «Ej! Ej projām no šejienes!» atkal sauca Vera.

Viņš būtu skrējis vēl ilgi, ja pēkšņi nebūtu jutis, ka skrējienā uzduras kaut kam asam un karstam, un tā bija pēdējā izjūta Anatolija mūžā, jo tai mirklī mīnas šķemba saplosīja viņam krūtis un viņš nokrita uz melna, apkvēpuša sniega, no kura viņam vairs nebija lemts piecelties.

XXIX

Saticis pie zemnīcas ieejas gūstekni, ko automātisti veda uz nopratināšanu, Zvjagin-cevs pārlaida tam vienaldzīgu skatienu.

Tā viņš arī neuzzināja, ka šis vācietis ir tas pats virsnieks, ko viņš bija redzējis tālskatī, atrazdamies novērošanas punktā pie Lugas un gatavodamies sākt pirmo kauju savā mūžā. Ka tieši šis virsnieks Danvics toreiz stāvēja lepnā pozā, izlīdis no priekšējā tanka lūkas, ar melnu virsvalku mugurā, bez ķiveres, gaišiem, vējā plīvojošiem matiem, sejā sastingušu nicīgu vai pašapmierinātu smaidu.

Toreiz Zvjagincevam bija licies, ka nicīgais vai pašapmierinātais smaids domāts tieši viņam, un viņš gandrīz vai bija devis komandu «Uguni!», tomēr savaldījies un pavēlējis gluži pretējo: «Nešaut, Surovcev! Atkārto rotu komandieriem — nešaut!»

Tas bija sen, ļoti sen .. .

Tagad, saticis gūstekni, Zvjagincevs neapstājies pagāja garām. Gūstekņus viņš jau bija redzējis tik daudz, ka tie viņu vairs neinteresēja itin nemaz. Viņam pašreiz bija tikai viena vienīga vēlēšanās — pēc iespējas drīzāk nokļūt pārrāvuma vietā.

Apsēdies uz tukšas benzīna mucas, viņš izņēma no planšetes karti. Līdz Pirmajam strādnieku ciematam bija kādi pieci kilometri. Iebāzis karti atpakaļ, Zvjagincevs devās uz šo agrāk maz pazīstamo ciematu, kas tagad bija kļuvis vēsturisks.

Viņš gāja, un apkārtne viņam likās tīta dūmakā, kurā neskaidri iezīmējās viss dzīvais un mirušais, kustīgais un nekustīgais...

Uz kaut kurieni devās kareivju grupas, zvalstīdamies, ar kāpurķēdēm kupenās grimdami, brauca tanki un pašgājēji lielgabali, slēja debesīs sakropļotus stobrus sadauzīti lielgabali — gan mūsu, gan vāciešu, zeme bija tranšeju izvagota, bet tranšejas — pilnas ar līķiem, bija redzams, ka tur pavisam nesen notikusi nikna tuvcīņa Uz visu to raudzīdamies, Zvjagincevs klusībā atkārtoja: «Tas ir piepildījies! Beidzot tomēr piepildījies!...»

Viņš gāja gar šaursliežu dzelzceļu, kam abās pusēs uzbēruma slīpums bija klāts ar plānu sniega kārtu. Šo šaursliežu dzelzceļu sendienas'neviens nebija izmantojis, sliedes bija aizputinātas, bet pašu uzbērumu vācieši bija pārvērtuši par aizsardzības būvi: ik pēc trim līdz pieciem metriem bija redzama ambrazūra.

Netālu kareivji krāva grēdās kaujas laukā savāktos vācu kareivju un virsnieku līķus.

Vērodams to, Zvjagincevs atcerējās mēness nakti Piskarjovas kapsētā, kur viņš, Vera un Surovcevs bija aizveduši mirušo Vaļicki. Kapsētā arī bija līķu grēdas, bet tie bija mierīgi iedzīvotāji — bērni, sievietes, veci cilvēki, kas gājuši bojā no bada, aukstuma, artilērijas apšaudēm un uzlidojumiem,

Redzēdams, kāds liktenis piemeklējis tos, kas bija Ļeņingradai sagādājuši drausmīgas ciešanas, Zvjagincevs nejuta niknumu. Viņš tikai ar gandarījumu nodomāja, ka taisnība ir uzvarējusi un citādi arī nevarēja būt.

Pie Zvjaginceva pienāca pavecs kareivis un ziņoja:

— Biedri apakšpulkvedi! Vads novāc ienaidnieka līķus. Vada komandieris vecākais seržants Akimovs.

Pamanījis apakšpulkvedi, kas jau labu brīdi vēro viņu darbu, vada komandieris acīmredzot bija uzskatījis par nepieciešamu to ziņot.

— Brīvi! — Zvjagincevs pavēlēja. — Vai daudz darba?

— Daudz, biedri apakšpulkvedi. Mūsu puišus, kas gājuši bojā, esam savākuši jau gandrīz visus. Apbedīsim brāļu kapos. Tagad vācam kopā šos te.

Zvjagincevs pēkšņi juta, ka viņu pārņem briesmīgs naids...

— Lai viņus apbedī gūstekņi! Viņi nav pelnījuši, ka mūsu kareivji šķiež tam spēkus!

— Mēs saņēmām pavēli sakraut viņus grēdās, — seržants atturīgi atbildēja. — Vēlāk spridzinātāji iztaisīs tranšejas. — Un citā tonī piebilda: — Tagad šie friči nekā Jauna vairs nevar izdarīt. Bet cik daudz mūsu kareivju galvas nolika, kamēr šos fašistiskos nešķīsteņus izkvēpināja no viņu alām!

Zvjagincevs lūkojās uz līķu piramīdu. Te nu bija atriebībai. ..

— Atjausiet turpināt, biedri apakšpulkvedi? — vecākais seržants jautāja.

— Jā, protams, — Zvjagincevs steigšus atbildēja. — Turpiniet!

Viņš devās tālāk. Atkal gāja garām sadauzītiem un apdegušiem tankiem — vācu tankiem ar baltiem krustiem uz bruņām un mūsu «trīsdesmitčetriniekiem», garām vēl nenovāktiem padomju kaujinieku un vācu kareivju līķiem. Un atkal viņš iedomājās, cik asiņaina, cik briesmīgi sīva un nežēlīga bijusi nesen apklususī kauja.

Patiesībā kauja gan vēl nebija beigusies. Dienvidaustrumu pusē bija dzirdami artilērijas šāviņu sprādzieni un paklusas ložmetēju kārtas — tur kauja turpinājās.

Zvjagincevs tā gāja stundu, bet varbūt arī ilgāk, kamēr kādam ceļā satiktam kareivim ar katliņu rokā viņš neuz-prasīja:

— Biedri kareivi! Kur te ir Pirmais ciemats?

— Pirmais, vai? — kareivis atjautāja. — Tepat jau tas ir, biedri komandieri! — Viņa seja atplauka priecīgā, gandrīz bērnišķīgā smaida.

Zvjagincevs apstājās.

Viņš stāvēja un joprojām nespēja aptvert, ka tas — tas! — noticis tieši šeit un tikai pirms kādas stundas vai divām stundām.

Te viss izskatījās tāpat kā tur, kur Zvjagincevs bija gājis agrāk. Tas pats sameklējušais, sprādzienu savan-dītais sniegs, tās pašas apdegušās ēkas, tie paši uguns-punkti — «lapsu alas», tās pašas pelēkās, zemiem mākoņiem klātās debesis . ..

Pie kādas pussagrautas mājas Zvjagincevs ieraudzīja bruņumašīnu un «dodžu», bet mazliet tālāk — vairākus komandierus. Zvjagincevs pazina Duhanovu, 67. armijas Kara padomes locekļus Tjurkinu un Hmeļu, pārējie stāvēja ar muguru pret viņu.

«Iet klāt vai ne?» Zvjagincevs domāja, nevarēdams Izšķirties, ko darīt, — viņš zināja, cik viegli var iekulties nepatikšanās, ja pagadās priekšniecībai acīs karstu dusmu brīdī. «Bet šodien taču tāda diena... uzvara!»

Duhanovs pamanīja Zvjagincevu, kas nāca klāt.

— Kāpēc jūs esat te, apakšpulkvedi? — viņš stingri noprasīja.

— Biedri pavēlniek! — Zvjagincevs skaļi teica, apstādamies un pielikdams plaukstu pie ausaines. — Pēc jūsu pavēles ierados.

— Tev bija pavēlēts ierasties armijas komandpunktā, nevis te. — Duhanovs pasmaidīja. — Bet, ja nu esi atnācis, tad klausies! Pēc savienošanās fronte pagriežas uz dienvidiem. Sākam uzbrukumu Siņavinas augstienei. Tavi bataljoni atrodas labajā flangā. Uzdevums: šos bataljonus pilnīgi nokomplektēt, izmantojot to nocietinātā rajona karaspēku, kas paliek otrā krastā, un nostiprināties pozīcijās. Skaidrs? No-stip-ri-nā-ties! Nav izslēgts, ka vācieši vēlreiz mēģinās nākt pretuzbrukumā. Tā ka — ne soli atpakaļ! Un uz priekšu arī ne, kamēr nebūs pavēle. Es jau tevi pazīstu! Skaidrs?

— Tieši tā, biedri pavēlniek! — Zvjagincevs sacīja.

Pēc toņa, kādā Zvjagincevs pateica šo «tieši tā», Duhanovs droši vien saprata, kas notiek viņa sirdī.

— Tu karo labi, — Duhanovs piebilda. — Par sekmīgu uzdevuma izpildi — paldies. Tos, kas kaujā izcēlušies, ieteikt apbalvošanai! Kadru daļa pašreiz izraugās sešpadsmitā nocietinātā rajona komandantu. Par tevis paša turpmāko izmantošanu izlems vēlāk. Vai tagad viss ir skaidrs?

— Ģenerāli, atdod viņu man! — atskanēja kāda Zvja-gincevam pazīstama balss.

Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja Fedjuņinski.

— Aizbēgi no manis, Zvjagincev? — Fedjuņinskis teica ar labsirdīgu ironiju balsī. — Otru zvaigzni dabūji, un Fedjuņinskis tev nav vairs vajadzīgs?

— Biedri ģenerāli! — Zvjagincevs izsaucās. — Es taču esmu gatavs kaut vai tūlīt...

— Piedodiet, biedri Volhovas frontes pavēlnieka vietniek, — Duhanovs teica godbijīgi, tomēr stingri, — apakšpulkvedis dien Ļeņingradas frontes štāba.

— Labi, labi, armijas pavēlniek! — Fedjuņinskis pasmaidīja. — Kad vajadzēja savienoties, bijām draugi un biedri, bet, tiklīdz ir runa par kadriem, tā tu kļūsti par lokālpatriotu, par feodāli...

— Jūs esat brīvs, — Duhanovs sacīja Zvjagincevam uzsvērti oficiālā toni, — jūs varat iet... — Tad pēkšņi piemetināja: — Pag, apakšpulkvedi, tev taču asinis tek

Šai mirklī Molčanovs aprāvās, tikai tagad zem atpogātā Zvjaginceva puskažoka pamanījis zīmotnes. Demonstratīvi ieņēmis miera stāju, viņš teica:

— Piedodiet... biedri apakšpulkvedi!

— Liecies taču mierā ar savām činām!—Zvjagincevs atmeta ar roku.—Tātad tu esi Volhovas frontē?

— Jā. Taču neesmu pārstājis būt ļeņingradietis. Medaja par Ļeņingradas aizstāvēšanu pienākas arī volho-viešiem. Esmu jau sagatavojis tai vietu. Redz, šite! — Un, atsviedis vaļā puskažoku, viņš jokodamies piebakstīja sev ar pirkstu pie krūtīm.

Zvjagincevs ieraudzīja, ka viena medaļa — «Par droš-sirdību»— Molčanovam jau ir.

— Tātad esi saņēmis! — Zvjagincevs priecīgi izsaucās.

— Vai šito? Saņēmis gan. Un tagad būs vēl ari par Ļeņingradu.

Uz ceļa parādījās mašīnas — trīs bruņumašīnas un divi vilīši ar automātistiem.

— Priekšniecība brauc! — Molčanovs ierunājās klusākā balsī. — Mēs ar Fedjuņinski izbraucām agrāk...

— Kas tā tāda par priekšniecību?

— Dzirdēju Fedjuņinski sakām, ka esot jāatbrauc Zukovam un Mereckovam. Un ari jūsējie, jādomā, ieradīsies. Tāds notīkams!

Pabraukusi garām Zvjagincevam un Molčanovam, pirmā bruņumašīna sāka braukt lēnāk, to pašu darīja ari pārējās. Viena mašīna apstājās dažus soļus no Zvjaginceva, durvis noklabēdamas atvērās un kāds karavīrs ielēca dziļā kupenā.

Zvjagincevs viņu tūlīt pazina — tas bija Vasņecovs.

— Zvjagincevs?! —Vasņecovs izsaucās. — Tātad arī jūs esat piedalījies blokādes pārraušanas operācijā?

— Tikai netieši, biedri divīzijas komisār, — Zvjagincevs izsliedamies teica. — Es dienu nocietinātajā rajonā.

— Bet kā jūs nokļuvāt šeit?

— Ierados pie ģenerāļa Duhanova pēc tālākiem norādījumiem.

— Nu... un saņēmāt?

— Tieši tā.

— Nu tad apsveicu tevi, Zvjagincev, — Vasņecovs satraukts sacīja. — Apsveicu mūsu lielās uzvaras dienā! Kā ļeņingradietis ļeņingradieti. Kā komunists komunistu! — Un viņš cieši saspieda Zvjagincevam roku. — Bet tagad, piedod, man jāiet, — viņš teica un devās pie komandieriem, kas bija izkāpuši no citām bruņumašīnām. Pēkšņi viņš apstājās un pagriezies jautāja:

— Paklau... kā ir ar to meiteni... nu, ar tavējo? Vai esi atradis?

— Zinu, ka ir dzīva, ka viņa ir medicīnas māsa Vol-hovas frontē, bet satikties nav iznācis... — Zvjaginceva balss pēkšņi iedrebējās. — Cerēju, ka satikšu te... bet kļūdījos. Nelaimējās...

Dažus mirkļus Vasņecovs nekā nebilda. Tad tikpat klusi kā Zvjagincevs sacīja:

— Vai tad karš ir jau beidzies, Zvjagincev? Vai tad miljoniem mūsu cilvēku joprojām nav padoti ciešanām? Šai karā tautas bēdas — gan kopīgās, gan personiskās — ir ciešā mezglā sasējušās... Un šo mezglu var pārcirst vienīgi uzvara. Tad mēs būsim arī laimīgi.

Viņš pagriezās un ašiem soļiem devās projām.

Pie Zvjaginceva piesteidzās Molčanovs, kas bija pagājis sāņus.

— Sadeva brāzienu, vai? — viņš jautāja.

— Nē, Molčanov, nekāda brāziena nebija.

— Tad ir laimējies. Pietiek priekšniecībai tikai tevi ieraudzīt, un tā katrā ziņā atradīs kādu nekārtību dienesta lietās. Tā tas ir. Pievēršu, tā teikt, jūsu uzmanību un tā tālāk,

Zvjagincevs domīgs klusēja, un pēkšņi viņam šķita, ka viņš dzird pierastos Ļeņingradas metronoma tikšķus. Ātrus un trauksmainus kā artilērijas apšaudes vai uzlidojuma laikā.

— Kas tas ir? — Zvjagincevs izbrīnījies vaicāja. — Vai metronoms?

— Kāds metronoms? — Molčanovs pārsteigts atjautāja.

— Paklau ... tādi kā klaudzieni...

Molčanovs ieklausījās, tad, plati pasmaidījis, sacīja:

— Tas taču ir dzenis, biedri apakšpulkvedi, artilērija te pārstājusi šaut, un šis atlidojis uz birztalu. Putns jau nav nekāds lielais, bet kaļ kā kalējs. Neatlaidīgs putns.

— Ātri kaļ. Kā metronoms trauksmes laikā.

— Ātri? Ko tur teikt, biedri apakšpulkvedi, trauksme vēl nav beigusies. Kad būs trauksmes atsaukums visā mūsu zemē, tad pienāks lakstīgalu laiks. Bet pašreiz jāap-mierinās ar dzeni. Taču dzīvs putns atlidojis. Laba zīme.

Zvjagincevs vērīgi palūkojās smaidošā Molčanova sejā un nodomāja, ka šī ierindas kareivja vārdi būtībā sasaucas ar to, ko nupat bija sacījis Vasņecovs.

Sai brīdī viņš atcerējās arī citus vārdus, tos, ko kādreiz bija teicis Pastuhovs, atbildēdams uz Zvjaginceva jautājumu: «Kādu tu iedomājies mūsu uzvaru?» — «Uzvara,» Pastuhovs toreiz teica, «nozīmē pilnīgu fašisma sagrāvi. Pašā viņu midzenī sadot tā, lai vairs neceļas.»

— Tev taisnība, Molčanov, — Zvjagincevs klusi sacīja — Uzvara un trauksmes atsaukums visā zemē. Tikai tad... Nu man ir laiks iet. Ardievu!

Viņš apskāva Molčanovu, tad viegli atgrūda no sevis, it kā ar sāpēm atraudams viņu no krūtim, un devās pie saviem bataljoniem.

Beigas

Александр Борисович Чаковский БЛОКАДА

Издательство «Лиесма» Рига 1978 На латышском языке Перевод с русского Анны Щукиной Художник Георгий Крутой

HB № 1536

Aleksandrs Borisa d. Cakovskis BLOKA1JE

Romāns V grāmata Otrā dala

Redaktore V. Poikāne. Mākslinieciskais redaktors A. Calcviuss. Tehniskā redaktore C. Slepkava. Korektore /. Ancu ne. Nodota salikšanai 11.10.77. Parakstīta iespiešanai 17.02.78. Formāts 84X108/32. Importa papīrs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. II fIz. iespiedi.; 18,48 uzsk. Iespiedi.; 19,43 izdevn. I. Metiens bifiOe'"eks. Pasūt. Nš 3515-D. Cena l—rWT"To kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № I49/29005-D-716. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

No varda «norocrbe», kas tulkojuma nozīme «ciema kapsēta».

Content

Čakovskis Aleksandrs Blokāde. V grāmata. Otra daļa

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVII

XVIII

XIX

XX

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

xxvn

XXVIII

XXIX

1