Čakovskis Aleksandrs

Uzvara. Pirmā grāmata

Aleksandrs Čakovskis

Uzvara. Pirmā grāmata

Politisks romāns

PIRMĀ NODAĻA. PRIEKŠVAKARĀ

,.. Un tad iezvanījās telefons.

Neizpratnē paraudzījies uz aparātu, Voronovs nodomāja: «Kas tas varētu būt?» Tiesa, akreditēdamies viņš bija minējis viesnīcu, kurā ir apmeties, un pateicis savas istabas numuru. Taču telefona numuru nevienam nebija devis un neviens to arī nebija prasījis. Varbūt zvana tas pats padomnieks? Grib apvaicāties, kā Voronovs iekārtojies? Kā tad — vēstniecības darbiniekam Padomju valdības delegācijas ierašanās priekšvakarā tik vien ir rūpju!...

Krēslā sēdēdams, Voronovs pasniedzās līdz plauktiņam, uz kura bija nolikts aparāts, un paņēma klausuli ar baltu, atsperīgu, spirālē savītu vadu.

— Hallo! — viņš teica, cenzdamies šo vārdu izrunāt tā, lai krievs to uztvertu kā viņam parasto «allo», bet ārzemnieks — kā kaut ko līdzīgu angļu vārdam hallo.

— Vai misters Voronovs?... — klausulē atskanēja nepazīstama vīrieša balss. Pēc izrunas ar deguna pieskaņu un relatīvi cietā «r» bija viegli noteikt, ka zvanītājs ir amerikānis.

— Speaking,] — Voronovs atbildēja.

— Maikl, tas esi tu? — amerikānis priecīgi jautāja.

«Velns parāvis, kas tas tāds ir!» Voronovs īgni nodomāja. Varbūt kāds no tiem Rietumu žurnālistiem, kas drūzmējās Preses centrā? Ar vieniem viņš bija sasveicinājies, lai gan redzēja tos pirmoreiz, ar citiem viņš tiešām kādreiz bija ticies ārzemēs vai Maskavā.

. 1 Runāju (šeit — «es klausos» nozīmē). (Angl.)

— Tas esmu es, •— Voronovs vēsi atbildēja, bet kas ar mani runā?

— Ak tu, Maikl! — atkal atskanēja jūsmīga balss, — Esmu tik priecīgs tevi dzirdot katru dienu par tevi interesējos Preses centrā beidzot man pateica ka tu esot sarakstā bet pagaidām neesot atbraucis vakar es pat centos nokļūt uz jūsu kuģa... «Mikail Kelinin» taču mani nelaida tālāk par trapu tikai nupat uzzināju ka tu esi šeit paklau Maikl es braukšu pie tevis! Norunāts?

Neapvaldītie vārdu plūdi Voronovu galīgi izsita no sliedēm. Viņš gan pietiekami labi pazina šo daudziem amerikāņiem raksturīgo familiāro manieri sarunās ar sava aroda kolēģiem.

Kas tas tomēr ir, kurš runā ar viņu?

— Kāpēc tu klusē, Maikl? — amerikānis jautāja. Šoreiz Voronovs viņa balsī saklausīja tādas kā bažas vai aizvainojumu.

— Es taču jūsos klausos, mister ... ē-ē ... — Voronovs tīšām sastostījās, lai pamudinātu nepazīstamo pateikt savu uzvārdu-. Starp citu —. no tā, ka viņš sevi sauktu par Smitu, Džonsu vai pat par Armstrongu, vieglāk nekļūtu. Voronovs savā mūžā bija saticis ne mazumu Smitu un 'Džonsu, un arī Armstrongs nav nekāds retais uzvārds. «Visdrīzāk,» viņš nodomāja, «šis amerikānis tāpat vien blēdās, tūlīt viņš atgādinās, ka viņi abi pirms tik un tik gadiem kādas viesnīcas hallē kopā skatījušies televīzijas pārraidītu beisbola vai regbija spēli, un pie reizes it kā starp citu apvaicāsies, kad ieradīsies misters Brežņevs.»

— Tu mani sauc par misteru, Maikl? — amerikānis ierunājās klusākā balsī. — Tātad tu negribi, ka es braucu pie tevis? — viņš jautāja jau pavisam klusu.

— Bet kāpēc jūs brauksiet?

— Kāpēc? — cilvēks vada otrā galā atjautāja ar nepārprotamu rūgtumu balsī un tad lēnām sacīja: — Es gribu tev pārdot pulksteni. Par puscenu. To pašu, kas pie Brandenburgas vārtiem maksā divus tūkstošus mārku ...

— čārlijs? ... — Voronovs teica tikko dzirdami, ciēši spiezdams klausuli pēkšņi notirpušajos pirkstos. — Cār-lij?! Tu?!

— Protams, es, Maikl, — balss klausulē iebarkšķējas, atgūdama agrāko dzīvesprieku. — Vai tad es tev neteicu, Maikl, ka tas esmu es, es!

— Nē, nē... neteici vis... — Voronovs apjucis murmināja.

— Labi, ne jau tas ir svarīgi. Tātad es drīkstu pie tevis aizbraukt?

— Jā, jā, protamsl

— Kad?

— Kad vien gribi! Tūlīt. Nekavējoties.,.

— Okay! Es aizbraukšu un piezvanīšu no lejas...

— Kāda velna pēc zvanīt! Brauc tūlīt augšā pie manis! Ceturtajā stāvā, gaiteņa galā. Saprati? Vai tu saprati?! ...

— Okay!

Klausulē atskanēja īsi signāli. Voronovs to nolika nevis atpakaļ vietā, bet sev uz ceļgala. Cik ilgi viņš tā sēdēja? Minūti? Divas minūtes? Veselu mūžību? ...

...Vēl pirms dažām stundām Voronovs neapzinājās, vai viņš ir ieguvis vai zaudējis, nokļūdams viesnīcā, nevis kādā no motorkuģa «Mihails Kaļiņins» kajītēm. Tuvākās dienās «Kaļiņinam» bija lemts būt par peldošu padomju viesnīcu.

Tas, ka Voronovam uz kuģa nav vietas, noskaidrojās vārda tiešā nozīmē dienu pirms «Kaļiņina» atiešanas no Ļeņingradas. Vai nu centrālie laikraksti bija dabūjuši saviem korespondentiem papildu kvotu, vai arī bija palielinājies visvisādu konsultantu un ekspertu, kā arī sekretāru, mašīnrakstītāju un stenogrāfistu skaits — šā vai tā, bet mēnešraksta «Ārpolitika» komentētājam Mihailam Vladimirovičam Voronovam vieta uz kuģa neatradās, lai gan pieprasījums bija iesniegts laikā.

Žurnāla redaktors Antonovs sprāga vai no ādas laukā. Viņš labi zināja, ko nozīmē dabūt viesnīcā istabu, ja tā nav iepriekš pasūtīta, it īpaši pilsētā, kur gaidāmi nozīmīgi pasaules mēroga notikumi. Tomēr izrādījās, ka Antonovs ir neatlaidīgs cilvēks. Uzzinājis, ka komentētāja brauciens' ir apdraudēts, viņš sazvanīja Padomju vēstniecību Helsinkos, sameklēja — protams, ne jau uzreiz! — padomnieku, ar kuru kopā kādreiz bija beidzis Starptautisko attiecību institūtu, un, atsaukdamies uz senu draudzību studiju gados, izlūdzās viņu — protams, ne jau bez pūlēm! — sadabūt Voronovam viesnīcā istabu,

Helsinkos Voronovs ielidoja pusotras diennaktis pirms apspriedes atklāšanas. Somijā viņš bija pirmoreiz, tomēr jau li'dlaukā, tiklīdz bija nokāpis no trapa, sajuta, ka at-mosfēra ir neparasta.

Viņa ievingrinātā acs tūlīt pamanīja, cik daudz tur ir apsardzes darbinieku. Tādās dienās tas gan bija dabiski. Tiesa, viņi neizskatījās tik uzkrītoši, neizturējās, tā teikt, tik demonstratīvi kā tie, kas bija redzēti Savienotajās Valstīs, kur Voronovs bija bijis pirms trim gadiem — Brežņeva vizītes laikā.

Amerikāņi savus drošības pasākumus demonstrēja atklāti — gluži kā par spīti loģikai. Griezīgi kauca policijas mašīnu sirēnas, čerkstēja atmosfēras traucējumu izkropļotās portatīvo radioraidītāju — walkie-talkie balsis; ar šiern raidītājiem apsardzes darbinieki sazinājās pat tad, ja viņus šķīra tikai daži metri. Visur dūrās acīs liela auguma policisti ar metāla amalnozīmēm pie gaišziliem krekliem, ar milzīgām kokardēm virs cepuru naga un smagiem revolveriem milzīgās, lejup noslīgušās makstīs pie sāniem — parastās automātiskās pistoles Amerikā uzskatīja par ieročiem, uz kuriem nevar paļauties. Apsardzes darbinieki, kas bija ģērbušies civilās drēbēs — baltos kreklos ar kaklasaiti, tumšās, neaizpogātās žaketēs, zem kurām viegli varēja saskatīt makstis ar tādiem pašiem smagiem revolveriem, — košļāja gumiju un, šķita, visvairāk bija norūpējušies par to, ka tikai viņus — nedod dievs! — nesajauktu ar parastajām civilpersonām.

Helsinku lidlaukā izskatījās citādi, lai gan tur gaidīja tuvākajās četrdesmit stundās ierodamies daudzu valstu vadītājus. Policistu pelēkzilos vasaras formas tērpos gan nebija maz, bet viņi izturējās pavisam neuzkrītoši. Civildrēbēs ģērbušos apsardzes darbiniekus nodeva vienīgi ašie un vērīgie skatieni, kurus viņi raidīja uz lidostas ēku ejošajiem pasažieriem.

Lidlaukā slējās gaisā garas karogu kārtis, bet karogiem pie tām bija jāsāk plīvot tikai nākamajā dienā.

Voronovam, protams, nebija naudas braukšanai ar taksometru. Komandējuma izdevumu apmaksā panta «braukšanai pilsētas robežās», kā parasti, nebija. Taču Voronovs prata divas ārzemju valodas — vācu un angļu valodu un rokās viņam bija tikai neliels čemodāniņš. Ar kādu pilsētas transportlīdzekli aizkļūt līdz Padomju vēstniecībai viņam nemaz nebija grūti.

Autobuss ekspresis Voronovu ātri nogādāja pilsētas centrā. Jau pirmais pretimnācējs, ko drošības pēc viņš uzrunāja vāciski un tūlīt arī angliski, paskaidroja, kā aizbraukt vai aiziet kājām līdz Tehtānkatu — ielai, kurā atrodas Padomju vēstniecība.

Voronovs gāja kājām — gribējās kaut pavirši apskatīt pilsētu, kurā viņš nekad nebija bijis. Somijas galvaspilsēta viņam patika, tās mierīguma dēļ un tāpēc, ka tai bija nenosakāma līdzība ar vecajām Krievijas guberņu pilsētām.

Kopš kāda laika Voronovs ienīda Rietumu lielās pilsētas, it īpaši galvaspilsētas. Pēdējos divos gadu desmitos viņam bija gadījies būt daudzās no tām.

šīs antipātijas neradās uzreiz. Sākumā Rietumu galvaspilsētas viņam patika. Voronovs apmetās ne sevišķi dārgās, tomēr komfortablās viesnīcās, ar labpatiku noraudzījās skatlogu mirdzumā, centrālajās ielās un laukumos vēroja šķietami svētdienīgu rosību.

Vēlāk notika lūzums. Voronovs pat atcerējās, kad tieši. Tas bija sešdesmito gadu beigās. Redakcija viņam toreiz uzdeva uzrakstīt rakstu sēriju «Savienoto Valstu šodiena». Komandējums viņam bija valdzinošs gan kā žurnālistam, kas specializējies starptautiskajos jautājumos, gan kā parastam cejojumu mīļotājam. Toreiz Voronovam vēl patika ceļot — viņš taču bija gandrīz desmit gadus jaunāks ... Bija paredzēts, ka viņš šķērsos Status no Ņujorkas līdz Sanfrancisko ar apstāšanos Vašingtonā, Klīvlendā, Čikāgā, Losandželosā. Visvairāk Voronovam gribējās nokļūt Sanfrancisko. Viņš tur ieradās ar lidmašīnu dienas otrā pusē un devās uz viesnīcu, ko viņam jau Ņujorkā bija ieteicis pazīstams žurnālists. Voronovs steidzīgi noskuvās, nomazgājās dušā, apmainīja kreklu — viņš katrā ziņā gribēja vēl pirms krēslas pastaigāt pa pilsētu, par kuru bija tik daudz lasījis un dzirdējis.

Kad viņš nobrauca lejā viesnīcas hallē, lai dotos pastaigā, bija jau pāri astoņiem.

— Vai mēs atrodamies tālu no centra? — viņš vaicāja šveicaram.

— Nē, ser, kādas desmit vai piecpadsmit minūtes ilgs brauciens.

— Bet kājām?

— Kurā vietā jums tieši jānokļūst, ser?

— Nevienā. Gribu tikai pastaigāt pa centru.

Šveicars uzmeta Voronovam izbrīna pilnu vai drīzāk vērīgu skatienu, tomēr tikpat laipni sacīja:

— Kājām ne ilgāk par pusstundu. Lūk..,

Viņš pasniedza roku pēc vienas no kartītēm, kuras kaudzītē bija noliktas viņa tuvumā, — tādas kartītes ir jeb* * kurā Rietumu viesnīcā. Vienā pusē — viesnīcas nosaukums, tās pasta un telegrāfa adrese, telefona un teleksa numurs, otrā pusē — miniatūra karte, kurā ar treknu punktu vai krustiņu atzīmēta viesnīcas atrašanās vieta un ievilktas galvenās ielas tās tuvumā.

— Lūk, — šveicars atkārtoja, ar lodīšu pildspalvu uzzīmēdams kartē pusloku. — Te ir galvenais tirdzniecības centrs. Bet pašreiz veikali ir jau slēgti.

— Pateicos, es negatavojos nekā pirkt. Tāpat vien došos nelielā pastaigā, — Voronovs sacīja, paņemdams viņam sniegto kartīti. Viņš jau gāja ārā pa durvīm, kad pēkšņi šveicars viņam paklusi uzsauca:

— Seri

—. Jā? — Voronovs apstājās.

— Ja gribat doties pastaigā, ieteicu to beigt ne vēlāk par desmitiem. — Viņš palūkojās sienas pulkstenī. Tas rādīja pusdeviņi.

— Kāpēc? — Voronovs izbrīnījies jautāja. — Vai tad jūs naktīs slēdzat ciet durvis?

— O nē, ser, — šveicars pasmaidījis atbildēja, —- jūs varat nākt, kad vien vēlaties. Tikai... — smaids no sejas nozuda, un viņš mazliet paraustīja plecus, — vienam klaiņot pa pilsētu pēc desmitiem vakarā ...

— Vai jūs baidāties, ka mani nolaupīs? — Vororrovs arī pasmaidīja: viņš bija pārliecināts, ka šis cilvēks joko. — Tas nebūtu vērts. Izpirkuma maksu taču nesaņems.

Atsveicinādamies Voronovs pamāja šveicaram ar roku un izgāja uz ielas. Centrā viņš nokļflva ap deviņiem. Uz kāda stūra ieraudzījis frizētavu, atcerējās, ka" nav griezis matus jau kādas trīs nedējas.

Drūms, it kā ar kaut ko neapmierināts, japānis grieza matus klientam, kas sēdēja, pareizāk sakot, bija atlaidies pusguļus krēslā ar regulējamu atzveltni. Voronovam bija jāpagaida. Gaidīšana un matu griešana kopā ilga apmelo

ram četrdesmit minūtes. Voronovs norēķinājās ar japāni un, skatīdamies kartē, devās uz centrālo ielu. Izgāja Uz tās un izbrīnījās...

Iela ar mirdzošajiem skatlogiem bija tukša. It kā nezināma milzīga plauksta būtu no ietvēm noraususi visu dzīvo. Nebija saprotams, kam mirdz skatlogi, ko tie grib savaldzināt, kam mirgo reklāmas ... Neviena paša cilvēka. Tikai garas, pie zemes pieplakušas automašīnas drāžas lielā ātrumā.

Voronovs juta, ka viņu pārņem mulss nemiers. Viņš labi zināja, ka gandrīz katrā Rietumu galvaspilsētā ir rajoni, kur bez sevišķas vajadzības labāk nelīst. Tā, piemēram, ir bīstami iet uz Ņujorkas Harlemu, ja nepavada draugs vai tāpat vien paziņa, taču katrā ziņā nēģeris. Londonas Soho un Parīzes Pigālā pavisam viegli var gadīties, ka cilvēku ievelk kautiņā. Bet, ja nu tas ir noticis, vaino pats sevi — tu zināji, kurp ej...

Bet šeit, pašā Sanfrancisko centrā, Voronovu izbiedēja kaut kas cits — pilnīga vientulība. Viņš gāja viens pats pa bezgalīgu, spoži apgaismotu ielu, taču vēl nebija ne desmit vakarā.

Automātiski cilādams kājas, viņš reizēm palūkojās skatlogos, tomēr nekā neredzēja. Tad viņš tālumā izdzirda f soļus. Vienmērīgi klaudzēja papēži, atsizdamies pret ietvi. Tur nāca pretim cilvēks. Voronovam šķita, ka šis cilvēks, viņu ieraudzījis, sāk iet lēnāk. Arī Voronovs nez kāpēc palēnināja soļus. Cilvēks iebāza kabatā labo roku. Voronovs gandrīz nevilšus darīja to pašu. «Jāiegriežas tuvākajā šķērsielā vai jādodas atpakaļ...» viņš klusībā atkārtoja. Tomēr joprojām gāja uz priekšu. Ja ir tiesa, ka trusis žņaudzējčūskas priekšā kļūst nevarīgs, tad Voronovs pašreiz bija tieši tāds trusis. «Kas viņam ir kabatā?» Voronovs prātoja. «Pistole? Atvāžamais nazis? Kastete?» Attālums starp viņiem samazinājās lēni, bet negrozāmi. Voronovs apstājās. Neizņemdams roku no kabatas, viņš izlikās aplūkojam skatlogu. Reižreizēin viņš mazliet pagrieza galvu, lai pašķielētu uz cilvēku, kas nāca aizvien tuvāk.

Nē, Voronovs nebija gļēvulis. Visu kara laiku viņš bija pavadījis frontē. Taču šeit bija kaut kas cits. Tukša iela pilsētā, kur ir simtiem tūkstošu iedzīvotāju. Un pulkstenis rāda tikai ap desmitiem' vakarā. (Šveicars nebija viņu velti brīdinājis, bet viņš nebija tam pievērsis uzmanību.)

Cilvēks pa to laiku tuvojās. Vienmērīgie papēžu klaudzieni uz ietves kļuva dzirdami aizvien skaidrāk.

«Ko es darīšu, ja viņš metīsies man virsū?» Voronovs domāja. «Galvenais — neļaut viņam uzbrukt no mugurpuses. Pagūt apgriezties, tiklīdz viņš izdara cik necik, aizdomīgu kustību. Bet ja nu viņam kabatā ir ierocis...»

Cilvēks tagad tuvojās pavisam lēnām. Viņa smago puszābaku papēži klaudzēja uz ietves dobji un reti. Voronova nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. No pretimnācēja viņu tagad šķīra ne vairāk kā trīsdesmit metru. Tas bija vīrietis platiem pleciem, vidējos gados, ģērbies vieglā, tumšā, no spīdīga sintētiska auduma šūtā uzvalkā — tajā gadalaikā tādu uzvalku valkāja katrs otrais vai trešais amerikānis. Kad viņus šķīra tikai daži metri, cilvēks pēkšņi nokāpa, pareizāk sakot, nolēca, no ietves uz braucamās daļas, pārgāja pāri ielai, gandrīz pakļūdams zem kārtējās automašīnas, un ašiem soļiem devās projām pa ielas pretējo pusi. Tagad viņa papēži klaudzēja viegli un bieži. Voronovs, atviegloti uzelpodams, noskatījās, kā viņš aiziet, un negribot iesmējās. Sis cilvēks acīmredzot bija nodomājis, ka Voronovs gaida viņu. Izliekas aplūkojam skatlogu, bet patiesībā grib pēkšņi uzbrukt. Viņam nebija izturējuši nervi, un, neaizgājis līdz skatlogam, viņš bija devies pāri ielai. Taču neviens no viņiem nebija gribējis uzbrukt. Tomēr abi bija baidījušies. Baidījušies viens no otra____

Pēc šī gadījuma Voronovs gaidīja pēkšņu beziemesla uzbrukumu arī tad, kad atradās, it īpaši vakarā, kādas Rietumu galvaspilsētas vai tāpat vien lielpilsētas nevis tukšā, bet, gluži otrādi, cilvēku pilnā centrālajā laukumā vai ielā.

Varbūt tā notika tāpēc, ka pēdējos gados bija krasi mainījusies to cilvēku āriene, kas vakaros drūzmējās laukumos un ielās. Lielākā daļa no viņiem izskatījās ģērbušies nekārtīgi, jo valkāja dīvainus un, kā Voronovam likās, netīrus adītus kamzoļus, kas bija uzvilkti uz kailas miesas, biksēs neiebāztus kreklus, kuru stūri uz vēdera bija sasieti mezglā, bikses — blue jeans, kas — tīšām, ar mašīnām mākslīgi nodeldētas — uz gurniem un ceļgaliem spīdēja vien, sandales basās kājās, caurumainas, nozieķētas ādas jakas ... Mati viņiem bija ne tikai gari, bet katrā ziņā arī izspūruši, taukaini, it kā nebūtu mazgāti mēnešiem ilgi.

Voronovs nekad nebija par cilvēkiem spriedis pēc viņu

7

ārienes. Viņš bija piedzimis, bērnību un jaunību pavadījis strādnieku ģimenē, iepazinis trūkumu, valkājis pāršūtas tēva drēbes.

Pēckara gados viņš bieži vien bija pieķēris sevi neapzinātā nepatikā pret jaunajiem žurnālistiem, kas specializējas starptautiskajos jautājumos, un pret jauniesācējiern diplomātiem — švītīgiem, pieklājīgiem, skeptiski zobgalīgiem, pašpārliecinātiem puišiem, kuri nekad nav cietuši badu un nav dzirdējuši lodes svilpjam...

Voronovs centās sevī nomākt šo • aizspriedumu, domās sevi aprāja, saprazdams, ka jauno-cilvēku vidū ir lieliski, nopietni puiši, kas daudz zina un uzticīgi dara savu darbu ... Tomēr bērnība un jaunība bija uzspiedusi neizdeldējamu zīmogu viņa simpātijām un antipātijām.

Jaunie netīros kamzoļos un nospīdinātos džinsos ģērbušies cilvēki acīm redzami nebija tie, pēc kā viņi centās izskatīties. Viņi nevis dzīvoja, bet gan tēloja dzīvi.

Veselām grupām viņi slaistījās pa ietvēm, stundām ilgi dēdēja uz ieeju pakāpieniem, pieminekļu granīta postamentiem, baznīcu lievenēm ... Šiem cilvēkiem — jaunekļiem un meitenēm — bija asi vaibsti, cieši sakniebtas lūpas un dīvaini spīdošas acis. Šķita, ikviens no viņiem spēj jebkurā brīdī šaut ar pistoli, iedurt ar nazi, iesist ar dūri vai plaukstas sāniem. Voronovs gan zināja, ka lielākā daļa no šiem izaicinošajiem, uzsvērti nevīžīgajiem cilvēkiem ir nedomā uzbrukt, ka visa viņu āriene nav nekas vairāk kā tikai kārtējā modes ākstība, bet dažreiz arī savdabīgs protests pret pasauli, kurā valda bagātie. Viņš pats ne vienu reizi vien bija rakstījis par mūsdienu Rietumu jaunatni, par visiem šiem hipijiem, hipsteriem un puķubērniem, bija parādījis viņu izcelsmes sociālās saknes, analizējis.., Taču, nokļuvis viņiem blakus, allaž juta nemieru un instinkīvi no kaut kā baidījās.

Varbūt tieši tāpēc Somijas galvaspilsēta tik ātri ieguva Voronova simpātijas.

Voronovs gāja pa tīrām, mierīgām ielām pretim mierīgiem un, kā viņam likās, labvēlīgiem cilvēkiem, kas bija ģērbušies normāli. No skatlogiem viņā vērās pārpilnība, tomēr tā nebija kliedzoša, uzbāzīga, alkatīga, bezgaumīga, kā bieži vien gadījās dažās citās Rietumu galvaspilsētās, te arī tā bija mierīga, saprātīga, atbilda normāla cilvēka normālām vajadzībām.

Protams, Voronovam būtu labāk paticis, ja notikums, kurš noteikti ieies vēsturē un kura dēļ viņš ir atbraucis uz šejieni, būtu norisinājies Maskavā vai kādas citas sociālistiskās valsts galvaspilsētā. Tas būtu bijis tikai taisnīgi. Tieši sociālisma pasaule ilgus gadus bija neatlaidīgi, metodiski, pacietīgi un nepārtraukti pierādījusi tai otrai pasaulei, ka tāda tikšanās ir nepieciešama.

Taču Voronovs saprata, ka šī tikšanās nebūtu bijusi iespējama ne Maskavā, ne Sofijā, ņe Varšavā, ne kādā citā sociālistiskās zemes galvaspilsētā. Tie otri nebūtu uz to ielaidušies. No visām rietumu zemēm Somija ir devusi vislabāko mierīgas līdzāspastāvēšanas paraugu, parādījusi lielu prasmi un gatavību dzīvot saticībā ar sociālisma pasauli. Palikdama kapitālistiskās pasaules daļa, tā tomēr nav pievienojusies nevienam blokam, saglabājusi patstāvību un reizē attīstījusi ekonomiskos sakarus gan ar Rietumiem, gan ar Austrumiem... Tā, protams, nepavisam nāv nejaušība, ka tieši Somija ierosināja apspriedi organizēt savā galvaspilsētā un ka tam piekrita Padomju Savienība, gandrīz visas Eiropas zemes, Savienotās Valstis un Kanāda.

...Voronovs tomēr reizēm vēl uzrunāja pretimnācējus, taujādams ceļu. Drīz vien viņš aizkļuva līdz Padomju vēstniecībai.

Taču tikt tur iekšā nepavisam nebija viegli. Tajās dienās visās diplomātiskajās pārstāvniecībās tika realizēti drošības pasākumi, un tas bija dabiski. Tādi pasākumi lika sevi just ari tur. Voronovs, protams, nezināja, ka padomju delegācijas vadītājs L. Brežņevs nodomājis apmesties Padomju vēstniecībā. Taču vēstniecības darbiniekiem tas bija jau zināms. Dežurējošais komandants, iekāms laida Voronovu iekšā, ilgi pētīja viņa «dienesta» ārzemju pasi zilos vāciņos, apjautājās, pie kā viņš iet. Izdzirdis vēstniecības padomnieka uzvārdu, dežurants ilgi un nesekmīgi meklēja padomnieku pa iekšējo telefonu, bet tad galu galā atjāva Voronovam iet iekšā.

Voronovs zināja, ka padomju delegācijai jāierodas Helsinkos nākamajā dienā — 29. jūlijā. Tāpēc viņš nemaz nebrīnījās, ka vēstniecībā bija, tā teikt, tāds jampadracis. Tikties ar vēstnieku Voronovs nemaz nemēģināja, taču vēstniecībā nebija atrodams nedz tas padomnieks, ar kuru kopā kādreiz bija mācījies Antonovs, nedz ari preses atašejs. Šurp un turp šaudījās kaut kādi cilvēki. Voronovs tūlīt saprata, kā tie ir tādi paši atbraucēji kā viņš *— nelielās halles kaktā bija vesela kaudze vē! ne-pievāktu čemodānu. Domās lādēdams nezināmo sāncensi, kurš bija ieņēmis viņa vietu uz kuģa_, kur viss ir precīzi iedalīts un katrs zina, kas viņam jādara, Voronovs atgriezās pie dežuranta. Viņš nolēma atstāt padomniekam zīmīti par savu ierašanos, pēc tam doties uz kuģi, tur sameklēt kādu padomju Ārlietu ministrijas Preses nodaļas darbinieku un, tā teikt, iekļauties kopīgā plūdumā.

Dežurants izlasīja zīmīti un palūkojās Voronovā, it kā redzētu viņu pirmoreiz.

— Voronovs, Voronovs .., Biedrs padomnieks, šķiet, brīdināja ... — viņš nedroši teica un sāka šķirstīt tādu kā biezu kantora grāmatu. Tad, pacēlis galvu un nez kāpēc rādītājpirkstu turēdams pie kādas no rindiņām, sacīja: — Jums taču ir rezervēta istaba! Viesnīcā «Tele». Tas ir tepat tuvumā.

Un dežurants sāka sīki skaidrot, uz kuru pusi jāpagriežas, kad viņš būs izgājis no vēstniecības, kur jādodas pēc tam un kur jāpagriežas atkal.

Voronovs gribēja jautāt, kāda velna pēc viņš nav to teicis tūlīt. Bet, palūkojies uz sviedru straumītēm dežuranta sejā, uz viņa izspūrušajiem matiem, saprata: pašreiz izteikt pretenzijas nebūtu nekas cits kā tīrā muļķība.

Aizkļuvis līdz viesnīcai «Tele», Voronovs piegāja pie letes, aiz kuras stāvēja smaidīgs soms vidējos gados. Kad Voronovs bija stādījies viņam priekšā angliski, soms negaidīti atbildēja krieviski.

— Jā, Voronovā kungs. Jums ir rezervēta istaba. Turklāt jūs gaida, lūk, tas, — viņš teica un kopā ar anketu nolika uz letes kārtīgi salocītu papīriņu. Voronovs to atlocīja un izlasīja: «Jums jāreģistrējas Preses centrā viesnīcā «Marski». Sveiciens Antonovam! Vēstniecības padomnieks ...» Zīmīte bija uzrakstīta angliski uz īpašas veidlapas. Uz tādām veidlapām viesnīcās parasti pieraksta telefonogrammas. ‘Augšā datums un saņemšanas laiks. Padomnieka paraksts angļu transkripcijā bija izkropļots tā, ka nevarēja ne pazīt. «Recipients» acīmredzot šā tā runāja krieviski, tomēr rakstīt nebija uzdrošinājies ...

— Pateicos, — arī Voronovs, laipni smaidīdams, ierunājās krieviski, izpildīja kartīti un, iedevis to somam, jautāja: — Vai no šejienes līdz viesnīcai «Marski» ir tālu?

Soms ar ierastu kustību paņēma zaļganu kartīti un nolika to Voronovam priekšā uz letes. Vienā pusē bija karte, kuras centrā atradās ar krustiņu atzīmētā viesnīca «Tele».

— «Marski» ir šeit. — Soms parādīja, ar nagu vilkdams pa karti.

— Pateicos, —Voronovs atkārtoja.

— Laipni lūdzam! — soms sacīja ar akcentu, tomēr pareizi izrunādams krievu vārdus.

Ticis ceturtajā stāvā, Voronovs sāka iet pa šauru, ar-sintētisku grīdsegu klātu gaiteni, raudzīdamies uz plāksnītēm ar istabu numuriem.

Viņa istabas platība nez vai pārsniedza sešus, astoņus kvadrātmetrus. Tomēr atjautīgie celtnieki bija paredzējuši vietu gan šaurai gultai, gan sienā ierīkotam plauktiņam, uz kura stāvēja telefons un lampa, gan pavisam mazam rakstāmgaldiņam, gan uz grozāma paliktņa piestiprinātam televizoram, gan arī krēslam un atzveltnim.

Vārdu sakot, viesnīcas istaba bija kā jau viesnīcas istaba. Turklāt atbilda komandējumā atbraukušā klienta iespējām. Taču Voronovs nesāka sīki aplūkot savu īslaicīgo mītni, tikai iemeta čemodānu gultā un aizcirta aiz sevis durvis. Viņš steidzās uz Preses centru.

Protams, visā Somijā, bet varbūt arī visā pasaulē tajās dienās nebija telpas, kur būtu lielāka cilvēku burzma, vairāk trokšņa, skaļāka balsu dunoņa dažādās valodās, kur tā klabētu rakstāmmašīnas un zvanītu telefoni, kā tas bija viesnīcas «•Marski» hallē.

Voronovs ne jau nu pirmoreiz gāja iekšā Preses centrā, kas izveidots sakarā ar kādu svarīgu, starptautiski nozīmīgu notikumu. Pēdējos gados viņš bija iegriezies daudzos preses centros dažādās zemēs. Tomēr, uzkāpis viesnīcas «Marski» beletāžas plašajā, cilvēku pārpildītajā ballē, kur vēlās cigāru, cigarešu un pīpju dūmu mutuļi, viņš sākumā apjuka. Tik daudz žurnālistu kopā, kā bija Šeit, Voronovs, šķiet, nekad nebija redzējis.

Protams, viņš arī agrāk nebija šaubījies, ka uz visu Eiropas valstu apspriedi, kurā, ja pieskaita ASV un Kanādu, piedalās trīsdesmit piecu valstu vadītāji, sabrauks ne mazums žurnālistu.

Taču tik daudz!... Svarīgākais gan bija pat ne daudzums, lai gan pārsteidza arī tas — hallē atradās droši

vien ne mazāk kā divsimt cilvēku —, bet atmosfēra, kaa tur valdīja un ko Voronovs tūdaļ sajuta. Tā bija gaidu, nepacietības, kaut kā sevišķi svarīga un ārkārtēja nojausmas atmosfēra. Tā izpaudās vispirms tādējādi, ka cilvēki sarunājās it kā paaugstinātā tonī. Ar tādu afektāciju viņi centās slēpt nervozitāti, ko bija izraisījušas nogurdinošas ii > gaidas: kad tad nu sāksies notikums, kura dēļ daudzi no viņiem bija braukuši tūkstošiem jūdžu un kilometru?

Voronovam vajadzēja reģistrēties, saņemt caurlaidi un varbūt arī pie krūtīm piespraužamu, ar celuloīdu pārvilktu kartīti, kurā ierakstīts 'korespondenta vārds un uzvārds. Gaidāmo procedūru viņš labi pazina.

Taču to nodarīt nemaz nebija viegli. Hallē bija tik 7ļļ daudz cilvēku un pār viņiem klājās tik biezi tabakas dūmi, ka nevarēja saprast, kur īsti atrodas vajadzīgais galds, pie kuras letes noformē dokumentus un kas tos izsniedz. Voronovs sāka meklēt kādu pazīstamu padomju žurnālistu, lai no viņa iegūtu nepieciešamās ziņas.

Viņš ienira trokšņainajā, kustīgajā pūlī un sāka lēnām virzīties uz priekšu, visu laiku atkārtodams pierastos vārdus excuse me, sorry, pardon'. Beidzot kāds viņam uzsauca krieviski. Atviegloti uzelpodams, Voronovs sāka enerģiski spraukties tajā virzienā, no kurienes bija atskanējusi balss.

Cilvēks, kas Voronovam bija, tā teikt, pametis diedziņu, pie kura ejot turēties, bija TĀSS korespondents Podoļcevs. Viņi bija tikušies Maskavā. Voronovs ieraudzīja, ka uz Podoļceva žaketes atloka blāvi spīguļo spīdīga kartīte ar krāsainu tās īpašnieka fotogrāfiju. Tadas kartītes bija lielākajai daļai cilvēku, kas drūzmējās hallē. Citos — parastākos gadījumos uz kartītēm bija rakstīts tikai «PRESE», korespondenta uzvārds un tās valsts nosaukums, no kuras viņš bija atbraucis.

— Kur tu te radies? — Podoļcevs vaicāja. — Uz ku'ģa es tevi neredzēju.

— Atlidoju speciālā lidmašīnā, — Voronovs pasmīnēdams atbildēja. — Tātad ir vēl arī jāfotografējas? viņš bažīgi jautāja, pamādams uz kolēģa žaketes atloku.

— Kā tad tu domāji? Tu nezini, kāda te ir kārtība, — Podoļcevs pamācoši atbildēja. — Nāc man līdzi! [1]

Izspraucies cauri pūlim tūlīt aiz Podoļceva, Voronovs reizē ar viņu iegāja pa-agrak nepamanītām durvīm. Viņi nokļuva mazā, tukšā un klusā istabā. Kreisajā pusē stāvēja divi lieli, uz trijkājiem uzstiprināti fotoaparāti. Pa labi uz galdiņiem slējās dzelzceļa biļešu kompostrētājiem līdzīgi aparāti. Pie galdiņiem sēdēja trīs burvīgas, gaišmatainas somu meičas, ģērbušās zilos formas tērpos — cieši viduklim pieguļošās žaketēs un īsos svārkos. Virs viņām karājās uzraksts somu un angļu valodā: «Reģistrācija». Tādu, kas vēlētos reģistrēties, cik noprotams, vairs nebija, un meičas garlaikojās bezdarbībā. Netālu no fotoaparātiem — nomaļus uz ķeblīša snauda garš puisis džinsiem kājās.

— Te nu jums būs darbs, dārgās meitenesl — Podoļ-cevs jautri sacīja. — Tas ir mans Maskavas kolēģis. Viņš bijis pārliecināts, ka bez viņa apspriede nesāksies, un ieradies pašā pēdējā brīdī. Nav gribējis iejukt pūlī nepamanīts. Viņš ir svarīga persona. Komentētājs. Nav tā kā mēs — vienkārši reportieri.

Meičas smaidīdamas klausījās Podojcevā. Droši vien viņas runāja vai vismaz saprata krieviski.

— Sveicinātas! Mans uzvārds ir Voronovs, — arī viņš sacīja krieviski. — Žurnāls «Ārpolitika». Maskava.

— Sveicināti! — divas meičas atbildēja gandrīz reizē. Trešā raudzījās Voronovā, vēlīgi smaidīdama, taču laikam gan nekā nesaprazdama.

Divas meičas četrrocīgi sāka ātri šķirstīt kartotēku, kas bija nolikta viņām priekšā uz galda vairākās garās, ar gaišbrūnu laku spoži nolakotās kastītēs. Slaidie pirksti ar smailiem, manikirētiem nagiem skraidīja pa kartotēku gluži kā pa klavieru taustiņiem.

— Tev ir laimējies, — Podoļcevs teica, labsirdīgi. pasmīnēdams. — Pirms trim dienām es te nostāvēju vismaz pusotras stundas ...

Viena no meičām izvilka kartīti un, triumfējoši to pacēlusi, skaļi izlasīja:'

— Voronova kungs. Mikails. — Viņa uzsvēra pirmo balsienu. — Žurnāls ... — meiča drusciņ sastostījās un pabeidza angliski: — <rForeign Policy». — Tad somu valodā kaut ko paklusi pasacīja puisim džinsos. Tas pietrūkās kājās un norādīja Voronovam uz krēslu.

Fotografēšana ilga vienu mirkli. Fotogrāfs noknikšķi-nāja slēdzi, izvilka no aparāta tumšu kvadrātiņu un dažas sekundes to turēja izstieptā rokā. Piegājis tuvāk, Voronovs vēroja, kā uz tumšā fona pamazām parādās krāsains ģīmis. Beidzot fotogrāfs noteica: «Okay!» — un pa» sniedza fotouzņēmumu vienai no meitenēm. Viņa to iebāza «kompostrētāja» spraugā. Atskanēja knikšķis,. pēc tam — viegla čaboņa, it kā kaut kam slīdētu pāri neredzams veltnītis. Nebija apritējusi ne minūte, kad spīdīga caurlaide — neliels, it kā celuloīdā iekausēts taisnstūris — gulēja uz galda. Caurlaidē bija lasāms Voronova uzvārds un zeme, no kuras viņš atbraucis. Labajā pusē dižojās viņa krāsu fotogrāfija.

— Kur jūs dzīvojat, Voronova kungs? — meitene jautāja krieviski, tomēr ar stipru akcentu. — Vai uz kuģa «Mikails Kaļiņins»?

— Nē, — Voronovs atbildēja, —* viesnīcā «Tele», četri simti divdesmit piektajā istabā.

Meitene ierakstīja adresi Voronova kartītē un nolika to atpakaļ kastītē.

— Paldies, meitenes! Garantēju, ka viņš ir pēdējais krievs, ko es atvedu pie jums, — Podoļcevs sacīja.

Viņi pagāja sāņus.

— Tagad tu esi ieguvis visas cilvēka tiesības, — Podoļcevs teica ar ironisku smīnu uz lūpām, atcerēdamies Helsinku apspriedes sagatavošanas laikā Ženēvā notikušos bezgalīgos strīdus par šo tematu. — Bet es tagad varu iet savos darbos. «Finlandii tālo» tu, protams, esi jau bijis?

— Kur?

— Ak dievs! Kongresu pilī, ko'somi sauc par «Finlandii tālo». Tas ir Hesperijas parkā, ezera^4vai varbūt maza jūras līča krastā. Apbrīnojami skaisti! Balta marmora kāpnes, melna granīta sienas! Starp citu, tur vienā ēkas spārnā ierīkots arī Preses centrs.

— Vai tad tas neatrodas šeit?

— Apspriedes dienās būs tur. Tur izvietota arī visa tehnika — telefoni, teletaipi, televīzijas monitori...

— Kāpēc tad visi drūzmējas te?

— Līdz apspriedes sākumam Preses centrs ir šeit, es taču tev skaidroju. Bet drūzmējas tāpēc, ka kaut ko gaida ...

— Ko tad?

— Paziņojumu, kad ieradīsies padomju delegācija, — lūk, ko gaida! Ja apstiprināsies tās ierašanās, tas nozīmēs, ka konference katrā ziņā notiks.

— Vai viņi par to šaubās?

— Rietumnieki, vai? Viņi šaubās jau ne vienu gadu vien. Uzreiz nevar pārkārtoties. — Podojcevs paraustīja plecus. — Tad tu dosies uz «Tālo»?

— Iešu rīt, vēl priekšā vesela diena, — Voronovs atbildēja. — Tagad došos atpakaļ uz viesnīcu. Pasēdēšu, padomāšu ...

— Skaidrs! Jums, augsti intelektuālajiem komentētājiem, vajadzīgi nevis fakti, bet idejas. Tā ir? Bet mēs, reportieri, preses plebeji, skraidām apkārt mēli izkāruši, lai — kā to teicis Simonovs? — lai «starp citu visiem citiem būtu bijis petroliņš ...». Labi, uz redzēšanos!

Viņi izgāja hallē. Podoļcevs ienira nertiierīgajā pūlī un tūlīt tur pazuda.

Voronovs piestiprināja kartīti pie žaketes atloka. Tagad viņš piederēja pie žurnālistu saimes, kura līdz pēdējam bija piepildījusi viesnīcas «Marski» halli un tuvējos gaiteņus, un vairs nejuta to svešumu, ko bija jutis, nākdams iekšā pirmoreiz. Bija jau pāri septiņiem vakarā. Atkal nokļuvis kustīgajā, nemierīgajā, tabakas dūmos tītajā pūlī, Voronovs cerēja ieraudzīt kādu paziņu. Pavīdēja laikrakstu «Pravda» un «Trūd» korespondentu sejas, taču acīmredzot vispār padomju korespondentu tur pašreiz tikpat kā nebija. Droši vien viņi jau sen bija nokārtojuši formalitātes un tagad vai nu atradās uz kuģa, vai lenca somu un citu tautu politiskos darbiniekus, lūgdami intervijas.

Nekur vairs nesteigdamies, Voronovs lūkojās apkārt ņirbošajās somu, amerikāņu, angļu, vācu, poļu, čehu un bulgāru sejās, pēc dzirdētajām saraustītajām frāzēm noteikdams viņu tautību. Daži žurnālisti Voronovam likās tā kā pazīstami — viņš katrā ^iņā bija ar tiem jau ticies apspriedēs, simpozijos, pie apaļajiem galdiem. Reizēm kāds sauca viņa uzvārdu un sveicinādams māj'a ar roku virs citu cilvēku galvām.

Lēnām spraukdamies uz Izeju, Voronovs nolēma atgriezties viesnīcā un paplānot savu rakstu, kas viņam būs jāuzraksta.

Podoļcevam daļēji bija taisnība. Voronovs negatavojās sūtīt operatīvas korespondences. Spilgtas detaļas, pirmos redzes iespaidus, to, kā izskatās pils un zāle, kur notiks

apspriede, sīkumus par delegācija ierašanos — to visu katrā ziņā tūdaļ «pievāks» TĀSS un dienas laikrakstu korespondenti. Pavisam iztikt bez detaļām laikam gan nevar, taču galvenajam ir jābūt kaut kam citam.

Jau tajos gados, kad apspriede bija tikai mērķis, kura sasniegšana prasīs ne mazumu pūļu — to saprata visi —, laikraksti un žurnāli bija publicējuši milzum daudz materiālu par «Helsinku tēmu».

Voronova raksts nevar, nedrīkst atkārtot jau teikto. Redakcija no sava komentētāja gaida pavisam ko citu — dziļu tā patiešām unikālā notikuma jēgas izpratni, kurš parīt sāksies šeit, Helsinkos, tā vietas noteikšanu pēckara starptautisko attiecību vēsturē.

Pirms izbraukšanas Antonovs bija Voronovam sacījis, ka raksta apjoma ziņā viņam dota liela brīvība. Lai tas sasniedz kaut vienu vai pat pusotras iespiedloksnes, tas ir, kādas četrdesmit mašīnraksta lappuses. Tādam materiālam redakcija vietu nežēlos.

Bet kā iztikt bez atkārtošanās, kā pateikt kaut ko jaunu salīdzinājumā ar to, kas ir jau rakstīts?

«Nekas,» Voronovs nodomāja, «aizkļūšu līdz viesnīcai, pasēdēšu kādas stundiņas pie galda, kaut ko uzmetīšu, un gan jau vēlāk rakstīsies pats no sevis ...»

Taču viņš bija kļūdījies, Jau vismaz stundu viņš sēdēja ērtā, ar zaļu, spīdīgu mākslīgo ādu pārvilktā atzveltnī, uz ceļiem nolicis piezīmju bloku un pirkstos turēdams lodīšu pildspalvu, taču ar rakstīšanu nekur uz priekšu nebija ticis.

Notikumam, kura dēļ Voronovs bija atsūtīts uz Helsinkiem, nederēja parastās mērauklās. Daudziem tas likās it vienkārši neticams. Vārdi «Helsinku apspriede» jau vairākus gadus bija skanējuši valstsvīru un politisko darbinieku runās, bez tiem nebija izticis neviens kaut cik nopietns raksts par starptautiskiem jautājumiem, šie vārdi bija ņirbējuši daždažādos komunikē un paziņojumos, reizēm zaudēdami konkrēto jēgu, spēju materializēties un no labas vēlēšanās kļūt par reālu faktu.

Žurnālists Voronovs daudzas reizes bija braucis uz rietumvalstīm, pavadīdams visvisādas padomju delegācijas, arī parlamentāriešus. Viņi bija tikušies ar prezidentiem, premjerministriem, ārlietu ministriem, palātu priekšsēdētājiem. Padomju pārstāvji katrreiz bija neatlaidīgi ierosinājuši sasaukt visu Eiropas valstu apspriedi drošības jautājumos. Kopš tā laika, kad Somijas valdība bija izteikusi vēlēšanos tādu apspriedi organizēt savā galvaspilsētā, to sāka dēvēt par Helsinku apspriedi. Padomju priekšlikumus parasti nenoraidīja, vismaz tieši ne. «Jā, protams», «Jā, tas ir vēlams», «Tomēr pienācīgi jāsagatavojas» — tādas bija parastās atbildes ...

Bet mēneši ritēja, pēc tam ritēja arī gadi.

Kas tad galu galā Eiropas valstu apspriedi padarīja par realitāti? Kā un kad sāka kust «aukstā kara» ledāji?

Ilgus pēckara gadus ledus sega, kas ne tikai nejāva izvērsties darbībai, bet arī stindzināja cilvēku dvēseles, šķita mūžīga. Sī ledāja kušana likās tikpat tāla perspektīva kā gaidāmā pasaules klimata pārveidošanās Arktikas sniegu kušanas rezultātā... Kā tas tagad tomēr bija noticis? Kā?!

Ar ko sākt rakstu? Ar Helsinku apspriedes priekšvēsturi? Ar deklarāciju, ko 1966. gadā izstrādāja Varšavas līguma valstu Politiskā konsultatīvā komiteja Bukarestē? Ar šo pašu valstu 1969, gadā Budapeštā publicēto aicinājumu, kurā bija ierosināts sasaukt Eiropas valstu, ASV un Kanādas apspriedi? Vai arī ar daudzus mēnešus ilgo sagatavošanas posmu Zenēvā, ar strīdiem un diskusijām, kas, kā brīžiem likās, apbedīs pašu Eiropas mēroga tikšanās ideju? Taču arī par to bija jau rakstīts ne vienu reizi vien.

Kā tad lai rakstā sasaista kopā laika ķēdes posmus? Ko ņemt par izejas punktu? Kā atrast,virsotni, no kuras varētu pārskatīt pēckara gadu desmitus? It īpaši pēdējos desmit gadus — tieši tie taču ir padarījuši iespējamu to, kam jānotiek parīt.

Un, beidzot, — arī tas ir svarīgi — kādu virsrakstu likt rakstam? Kā būtu, ja rakstītu īsi un vienkārši — «Uzvara»? Padomājis Voronovs tūlīt uzsāka strīdu pats ar sevi. Kas ir uzvarētais? Kam pieder uzvara?

Bet vai šoreiz ir vajadzīgs sīki atšifrēt? Vai «Helsinki» tiešām būs uzvara? Ja, protams. Bet kas šo uzvaru būs guvis? Padomju Savienība? Tās miera politika? Varbūt tā būs visas sociālistiskās sadraudzības uzvara? Jā, protams. Taču šajā gadījumā vārdam «uzvara» ir arī plašāka jēga. Vesela saprāta uzvara pār naidošanās spēkiem. Tautu uzvara cīņā par mierīgu nākotni...

Bet tādā gadījumā šis vārds ietver sevī kaut ko vairāk

nekā tikai faktu, ka notiks ilgi gaidītā apspriede. Tas kļūst plašāks, ietilpina sevī ne tikai pašreizējo uzvaru, bet arī visas citas — jau pagātnē iegūtās ...

Kā tad tomēr nosaukt šo rakstu?

Voronovs to galīgi neizlēma. Viņš gurdi atlaidās pret krēsla atzveltni un pievēra acis. Tad atkal atvēra un palūkojās logā. Sāka krēslot.

«Būtu labi piezvanīt Mašai,» Voronovs nodomāja. «Interesanti: cik šeit maksā sarunas ar Maskavu?»

Viņš gan bija šķīries no sievas tikai šorīt Seremetjevas lidostā un pēc trim dienām būs mājās. Dēls Koļa nupat bija devies reisā un Maskavā atgriezīsies ne agrāk kā pēc nedējas.

Voronovs palūkojās pulkstenī. Bija bez divpadsmit minūtēm deviņi. Jau deviņi! Un viņš taču ne tikai nebija uzrakstījis ne rindas, bet nebija ari izstrādājis kaut aptuvenu raksta plānu. -

Voronovs vēlreiz mēģināja koncentrēties.

Kad īsti, spriežot vēstures mērogos, aizsākās šī starptautiskā tikšanās, ko faktiski atklās parīt? Kur atrodami tās pirmsākumi? Ne jau formālie, nē, bet, tā sakot, globālie, ar miljoniem cilvēku likteņu saistītie. Kad īstenībā izcēlās «aukstais karš»? Vai četrdesmit piektajā gadā, kad mūs sāka apdraudēt amerikāņu atombumba? Mūsu zemei, vēl pa pusei izpostītai, vēl -asiņojošai, toreiz bija jāizdod daudzi miljoni rubļu, lai radītu arī savu atombumbu ... Vai četrdesmit devītajā gadā, kad mūsu bijušie sabiedrotie, zaudējuši atombumbas dotās priekšrocības, nodibināja bēdīgi slaveno NATO, piespiezdami mūs šim bīstamajam, pret pašu sociālistiskās pasaules sirdi vērstajam zobenam pacelt pretim varenu vairogu — Varšavas līgumu? ...

Kad, kad tad sākās šis bezjēdzīgais, sirdi un dvēseli mokošais, cilvēku asinis stindzinošais «aukstais karš»?

Kas gaiu galā noveda pie tā norimšanas? Kur ir sākumu sākums? Kādu vecu posmu pabeigs Eiropas valstu apspriede, un kādu jaunu posmu tā aizsāks? Kāpēc veselais saprāts, kas šķita uz ilgu laiku, ja ne uz mūžu mūžiem, apbedīts zem biezas ledus kārtas, izlauzies āra tieši paš-reiz? • <

«Kāpēc?!» Voronovs domās atkārtoja šo jautājumu.

... un tad iezvanījās telefons.

Viss, par ko viņš nupat bija domājis, uzreiz aizvirzījās sāņus, iegrima dzijas atmiņu dzīlēs. Viņš atkal skaidri dzirdēja kara dārdus, kas pirmajos pēckara gados tik bieži bija viņam dunējuši ausīs, bet vēlāk pamazām pieklusuši.

Mihaila Voronova atmiņa trīsdesmit gadu bija saglabājusi Čārlza Braita tēlu — jauna, vasarraiburnaina, karstumā nosvīdusi seja, rūsgani mati, mugurā karavīra krekls ar drusku virs elkoņiem uzrotītām piedurknēm un nelieliem uzplečiem, uz kuriem mazi metāla burtiņi vēsta: US correspondent — amerikāņu kara korespondents ...

Kāpēc viņš tagad tik ļoti gaidīja Čārlzu? Ko viņš gribēja dzirdēt? Varbūt viņš ilgojās pēc tikšanās ar savu jaunību? Pats ar sevi, ar to divdesmit septiņus gadus veco majoru, kāds viņš bija toreiz? Vai varbūt neapzināti tiecās atgriezties tajos briesmīgajos, asiņainajos un tomēr labākajos, varonīgākajos mūža gados?

Voronovs apstājās pie durvīm, cerēdams saklausīt soju tuvošanos, taču sintētika absorbēja visas skaņas. Viņš nepacietīgi pavēra durvis un ielūkojās gaitenī...

Neviena nebija. Tikai gaiteņa otrā galā viesmīlis ar baltu jaku mugurā stūma galdiņu uz ritenīšiem. Voronovs aizcirta durvis un īgni nodomāja: no kurienes, no kuras pilsētas malas, no kāda tāluma Braits dodas šurp? Bet varbūt viņam nav mašīnas?

To iedomājoties, Voronovs nevilšus pasmaidīja: viņš atcerējās, kā Čārlzs izturas pie stūres ...

Un tad... Tad beidzot atskanēja klauvējiens pie durvīm.

— Come in![2] — Voronovs sauca joti skaļi, it kā baidīdamies, ka tas, kas ir aiz durvīm, citādi nedzirdēs un aizies.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja pavecs cilvēks, ģērbies vieglā, tumšzilā kokvilnas jakā un džinsos.'Viņam bija sirmi, ierūsgani mati. Vasarraibumi grumbainajā sejā bija tik tikko saskatāmi.

Voronovam šķita, ka reizē ar šo paveco saviem gadiem nepiemēroti ģērbušos amerikāni istabā ienākusi tāla pagātne. Ar tādu kā jpašu iekšēju redzi Voronovs tagad skatīja ne tikai Šo cilvēku, kas kopš tiem laikiem — tik senseniem laikiem! — bija tā pārvērties, bet arī neskaidras

toreizējās vides kontūras — sirmpelēkus, akmeņu putek-Jicm klātus gruvešus, drupas, pa kurām gluži kā sīkas, zajas straumītes ložņā efejas. No miglas lēnām iznira pus-aizmirstas sejas, raudzījās pazīstamas acis.

Brīdi Mihails Voronovs un Čārlzs Braits stāvēja viens otram pretim sastinguši, nekustīgi, it kā pēkšņi būtu pārcēlušies citā laikā un vēl nezinātu, kā atgriezties atpakaļ šodienā.

VoVonovs lūkojās sirmajā amerikānī. Saticis uz ielas, viņš, protams, nekad to nebūtu pazinis ...

Tomēr tas bija tieši tas Čārlzs Braits, ko Voronovs tik nepacietīgi bija gaidījis. Plati iepletis rokas, viņš izsaucās: «Cārlijl» — un metās klāt cilvēkam, kas joprojām vientulīgi un nedroši stāvēja uz sliekšņa.

OTRĀ NODAĻA. ATPAKAĻ PAGĀTNĒ

1945. gada jūlijā Voronovs atkal brauca uz Berlīni. Karš viiiu vēlreiz apņēma no visām pusēm.

Tiesa, tagad nesprakšķēja šauteņu šāvieni, netarkšķēja automāti un ložmetēji, nebija dzirdami bumbu un šāviņu sprādzieni. Taču arī karā, kas bija beidzies pirms nedaudz vairāk kā diviem mēnešiem, gadījās brīži, bet reizēm pat veselas stundas, kad kareivjiem klusumā lūkojās pretim tukšas vai tumšas, ar ūdeni pilnās bumbu bedres, spokainas māju. drupas...

Voronovs brauca cietā vagona kupejā. Viņa kaimiņi bija robežsargu majors un divi armijas virsnieki — kapteinis un vecākais leitnants.

Vilciens apstājās reti un ceļu līdz Berlīnei nobrauca nepilnās divās diennaktīs. Kad Voronovs maija vidū bija no Berlīnes devies uz Maskavu, viņš bija .nokļuvis mājās tikai ceturtās dienas beigās.

Četri ceļabiedri paguva pārrunāt daudz ko, tikai viens jautājums palika bez atbildes: kāpēc viņi pašreiz brauc uz Vāciju? Tiklīdz Voronovs pieskārās šim jautājumam, kupejā iestājās savāds, neveikls klusums.

Pēc sarunas ar Lozovski Voronovs vispārīgos vilcienos zināja, kāpēc viņš dodas uz Berlīni. Taču kāpēc komandējuma priekšrakstā minēta ne tikai Berlīne, bet arī Pots-dama? Un galvenais: kāpēc, kādā nolūkā dodas uz Vāciju šis ar kareivjiem un virsniekiem pilnais vilciens? Pašreiz taču tūkstošiem, desmitiem tūkstošu karavīru dodas pretējā virzienā. Kāpēc šajā vilcienā ir tik daudz robežsargu? Beidzot, kāpēc viņus sūta tieši uz Potsdamu?

Taču Voronova mēģinājumi saņemt uz šiem jautājumiem atbildi nedeva nekādus rezultātus.

Kas viņam pašam jādara tūlīt pēc ierašanās Berlīnē,

Voronovs labi zināja. Vispirms viņam jādodas uz pilsētas austrumu rajonu — Karlshorsti. Tur neizskatīgā, pelēkā divstāvu ēkā, agrākajā vācu kara inženieru skolā, nesen bija norisinājies notikums, ko mokošā nepacietībā bija gaidījuši miljoniem cilvēku uz zemes, — tur bija parakstīts «trešās impērijas» kapitulācijas akts. Karlshorste Vo-ronovam jau bija pazīstama. Nokļuvis Berlīnē otrā dienā pēc tam, kad Vācijas galvaspilsētu bija ieņēmis padomju karaspēks, viņš — Padomju Informācijas biroja korespondents — bija piedalījies kapitulācijas ceremonijā.

Līdz aizbraukšanai no Berlīnes Voronovs katru dienu bija sūtījis uz Maskavu korespondences un fotoattēlus. Padomju komandantūras pavēles bija sekojušas cita citai: par Berlīnes iedzīvotāju apgādi ar pārtiku, par galvaspilsētas komunālās saimniecības atjaunošanu, par pienu Berlīnes bērniem...

Tieši tajās dienās Berlīne no Padomju Savienības bija saņēmusi desmitiem tūkstošu tonnu miltu, kartupeļu, cukura, taukvielu. Un Voronovs daudzkārt bija fotografējis produktu izsniegšanu pilsētas iedzīvotājiem.

To viņš tagad atcerējās tāpēc, ka, tāpat kā pagājušajā reizē, viņa gaitām bija jāsākas ar Karlshorsti. Tur joprojām atradās maršala 2ukova štābs, kā arī dažas agrāk frontes, bet tagad padomju okupācijas karaspēka grupas Politiskās pārvaldes daļas. Uz turieni, uz Politisko pārvaldi, Voronovam arī bija jādodas.

Voronovs paķēra savu čemodāniņu, kurā atradās fotoaparāts, filmu rezerve, civiluzvalks, lai gan viņš nezināja, kādam nolūkam uzvalks viņam varētu ievajadzēties.

...Kad Voronovs bija izkāpis no vagona, viņu tūdaļ pārsteidza neparasti stingrā kārtība stacijā, Kareivjiem un virsniekiem, kas vilcienā brauca tālāk — līdz Potsdamai, acīmredzot bija pavēlēts Berlīnē no vagoniem ārā nekāpt. Perons bija tīrs. Šķita, ka tas nupat noberzts kā karakuģa klājs. Tīras — vai nu nesen nokrāsotas, vai rūpīgi nomazgātas — bija arī Schlesischer Bahnhof ēkas sienas, kas, par brīnumu, bija palikušas nesagrautas.

Pa peronu staigāja padomju karavīru patruļa — kapteinis un trīs kareivji. Pēdējā laikā Voronovs bija sastapis daudz karavīru vecās blūzēs un formas svārkos, kas vārda tiešā nozīmē bija gājuši cauri ugunij un ūdenim. Kapteinim un kareivjiem, kas viņu pavadīja, mugurā bija jauni, nevalkāti, neapšaubāmi tikai nupat izsniegti formas tērpi.

Nonācis gandrīz blakus kapteinim, Voronovs drošības labad apvaicājās, kur pašreiz atrodas Politiskā pāivalde.

— Dokumentus, biedri major! — kapteinis sacīja, apstādamies un pielikdams plaukstu sāniski pie cepures naga.

Voronovs pasniedza viņam virsnieka apliecību, kurā bija ielikts ari komandējuma priekšraksts.

Kapteinis to uzmanīgi izlasīja.

— Vai objekta caurlaide jums ir? — viņš pēc tam vaicāja.

— Kāda objekta? — Voronovs neizpratnē atjautāja.

— Jūs taču dosieties uz Potsdamu?

•— Jā. Bet vispirms man jāierodas Politiskajā pārvaldē.

— Skaidrs, — kapteinis noteica, atdodams Voronovam dokumentus. — Politiskā pārvalde atrodas Karlfhorstē, vecajā vietā. Savs transports jums ir?

— Nē. Kur tas būtu varējis rasties?!

— Tad jums būs «jābalso». Apturiet mūsu armijas mašīnu...

— Skaidrs, — tagad noteica Voronovs. Sis švītīgais kapteinis, liekas, gatavojās viņu pamācīt, kā «jābalso»..,

Voronovs militāri atsveicinājās un, virsniekā nepaskatījies, devās uz izeju.

Izgājis laukumā, viņš vispirms ievēroja, ka tas rūpīgi notīrīts. Akmeņu un ķieģeļu šķembu kaudzes un māju drupas ar atklātām kāpņu telpām gan bija redzamas visās malās — tāpat kā pirms diviem mēnešiem. Taču agrāk drupu kaudzes bija ielas aizsprostojušas tā, ka šoferiem vajadzēja lielu meistarību, lai starp tām izgrozītos, bet tagad ielu braucamā daļa bija no drupām atbrīvota.

Voronovam laimējās. Netālu no stacijas stāvēja dodžs ar padomju armijas numuru — amerikāņu pikapa tipa mašīna, kādu pēdējā kara posmā mūsu armijā bija saradies diezgan daudz. Kad Voronovs devās uz mašīnu, šoferis jau ieslēdza motoru.

— Ei, draugs, pagaidi! — Voronovs skaļi sauca.

Šoferis, izliecies ārā no mašīnas, sacīja:

— Klausos, biedri major!

— Uz kuru pusi jūs braucat, biedri seržant? — Voro-novš jautāja, saskatījis uzšuves uz šofera uzplečiem.

— Bet uz kurieni jums vajag, biedri major? — seržants atvaicāja.

— Uz Karlsborsti.

— Sēdieties! Tieši uz turieni es arī braucu, — seržants

teica, pārsviezdams uz pakaļējo sēdekli šineli un daudz pieredzējušu, izbalējušu mugursomu.

Voronovs turpat nometa arī savu čemodāniņu un apsēdās blakus seržantam.

Šoferis izspieda sajūgu, ar īpašu šofera bramanīgumu skaļi ieslēdza ātrumu un nospieda gāzes pedāli.

Mašīna sāka braukt.

Voronovs sāniski paraudzījās seržantā. Tas bija vēl jauns puisis, tomēr ar ūsām. No laiviņas, kas bija uzlikta tik Šķibi, ka gandrīz vai pieskārās uzacij, spraucās ārā gaišu matu šķipsna. Seržantam pie krūtīm mirgoja trešās pakāpes Slavas ordenis un medaļas par daudzu pilsētu atbrīvošanu.

— Vai ar šo ešelonu atbraucāt, biedri major? — seržants vaicāja.

— Jā, ar šo, — Voronovs apstiprināja.

— Tātad esat no pašas Maskavas?

Voronovs mirkli sastostījās — frontē viņš bija pieradis nejaušiem ceļabiedriem neminēt ne karaspēka daļas izbraukšanas vietu, ne ceļamērķi.

— Nav ko taisīt noslēpumus, biedri major! — seržants sacīja, plati pasmaidīdams. — Es savu štāba priekšnieku vedu šo ešelonu sagaidīt.

— Kāpēc tad jūs viņu pametāt stacijā? — Voronovs izvairīgi jautāja.

— Viņš pavadīs ešelonu turpmākajā ceļā. Līdz pašai Potsdamai!

«Arī šis piemin Potsdamu!» Voronovs nodomāja. Viņš gribēja šoferi izvaicāt par Potsdamu,. bet tas pirmais uzdeva jautājumu:

— Kā tad izskatās tur, Maskavā?

— Lieliski! — Voronovs teica baltzobainajam seržantam, kas smaidīja tā, ka gribot negribot bija jasmaida viņam pretim.

— Vai Uzvaras parādē bijāt?

— Biju arī parādē.

— Vai tu re! — seržants izsaucās un vērīgi_ palūkojās

Voronovā, it kā tikai tagad nolēmis viņu pienācīgi aplūkot. . ,

— Un kā tad ir te — pie jums? — Voronovs vaicāja, lai neapsīktu saruna.

— Pie mums? Miers, biedri majori Ar vienu vārdu sakot — miers!

Dīvaini bija šo vārdu dzirdēt pilsētā, kuras ieņemšana bija maksājusi dzīvību desmitiem tūkstošu cilvēku. Pavisam nesen te bija plosījušās ugunsgrēku liesmas.

Rūpīgi sakopto Berlīnes drupu izskatā bija kaut kas tāds, kas to atšķīra no desmitiem citu izpostītu pilsētu, kuras Voronovs bija redzējis kara gados. Kāda tad īsti bija šī atšķirība? Voronovs sākumā nesaprata, ka tā meklējama baltajos akmens putekļos, kas klāja Berlīni. «Sirma pilsēta,» Voronovs nodomāja, «pilsēta ar sirmiem matiem ,,.»

Bija pagājuši tikai divi mēneši, taču Berlīnē daudz kas bija mainījies. Vārēja redzēt, ka dzīve tur pamazām nokārtojas.

Tagad pilsēta vairs nelikās izmirusi, kā bija pirmajās dienās pēc uzvaras. Pa ietvēm vai pa ielas vidu gāja cilvēki, daudz cilvēku. Gandrīz visi stiepa somas vai vilka ratiņus ar iedzīvi. Sie cilvēki vairs neizskatījās līdzīgi tiem, ko Voronovs bija redzējis maijā. Tie bija tramīgi staigājuši starp drupām, lūkodamies apkārt tā, it kā baidītos jebkuru mirkli saņemt sitienu. Satikuši sabiedroto karaspēka kareivi vai virsnieku, viņi toreiz metās sāņus vai ar visu savu izskatu pauda padevību, pat verdzisku pazemību. Visas sievietes šķita esam vienā vecumā; bālas, nevīžīgi ģērbušās — viņas, veda sev līdzi tikpat bālus,-sen nemazgātus bērnus. Tikai prostitūtas, kas Berlīnes ielās parādījās reizē ar angļu un amerikāņu kareivjiem un virsniekiem, izcēlās ar spilgti izkrāsotām sejām.

Voronovs ievēroja pie kādas pussagrautas sienas plakātu: «Hitleri nāk un iet, bet vācu tauta paliek».

Pretim automašīnai, kurā sēdēja Voronovs, bieži brauca mašīnas ar sabiedroto armiju virsniekiem. Viņi savos vilī-šos drāzās garām lielā ātrumā. Dažreiz viņi pacēla rokas, pielika plaukstas pie karavīru laiviņām un kaut ko sauca, bet Voronovs nesaprata, ko īsti. Droši vien sveica padomju •virsnieku,

— Jautri puiši, ar šitiem garlaicīgi nekļūst! — šoferis teica ar tādu kā cieņas un reizē zobgalības pieskaņu.

— Vai bieži iznāk tikties ar sabiedrotajiem? — Voro* novs jautāja, izvairīdamies no tiešas uzrunas.

— Kad stāvējām pie Elbas, gājām cits pie cita ciemos. Valodu, protams, nemākam. «Hallo, Bob, fenkju vēri inač!» — un tas ir viss, Taču nekas, iztikām. Iznāk, ka

pasaulē ir kopīga valoda. Bez vārdiem, tomēr visiem saprotama ...

Seržants ik pēc brītiņa paraudzījās Voronovā, tt kā viņam būtu ļoti svarīgi, kā uz viņa stāstījumu reaģē nepazīstamais majors.

— Tev taisnība, seržant, — Voronovs pasmaidījis sacīja, pāriedams uz .frontiniekiem pierasto «rtu». — Ja tādas valodas vēl nav, tad tā ir jārada ...

— Un ko tad es saku! — seržants priecīgi izsaucās, palaizdams gar ausīm Voronova pēdējos vārdus un nepievērsdams' uzmanību šaubām, kas tajos bija ieskanējušās. — Viņu mēlē nezinām ne bū, ne bē un tomēr saprotamies! Ar virsniekiem man darīšanu nav bijis, bet ar kareivjiem tā lieta vienkārša. «Fenkju vēri mač!» — un viss kārtībā. Es viņam: «Hitler kaput!» — Bet viņš man: «Staļin!...» Un no pirkstiem izveido riņķīti. «Okej!» — viņu mēlē tas nozīmē «Viss kārtībā!».

— Seržant, tie gan ir viņt, kam jāsaka thank you very much,[3] — Voronovs zobgalīgi teica, — lai viņi saka paldies mums, ka tikuši Berlīnē! .

— Labi vien ir, biedri major, ko mums tagad vairs rēķinus kārtot! — seržants atsaucās. — Ne jau tas tagad ir svarīgil

— Kas tad? — Voronovs ziņkārīgi jautāja.

— Kā lai jums paskaidro, biedri major... Tik daudz gadu mēs nodzīvojām pirms kara, bet visapkārt — kapitālistiskās zemes vien. Visās malās šis sasodītais ielenkums. Tā taču avīzēs to dēvēja?

— Tieši tā,

— Bet tagad ielenkuma vairs nāvi

— Kā tā — nav?

— Vai tad jūs neredzat, biedri major, — seržants izsaucās, patiesi izbrīnījies par Voronova neattapību, — ka stāvoklis taču mainījies?! Hitleram beigas! Anglija ir sabiedrotā, Francija — sabiedrotā, Amerika, lai gan tālu, taču arī... Vai ņemsim, piemēram, Eiropu. Teiksim, Poliju, Bulgāriju, Čehoslovakiju. Vai tad šīs tagad būs ar mieru dzīvot buržuāzijas jūģā? Nu neparko, biedri major, — to es jums droši saku! Kas tad mūs tagad apdraudēs? Tā vien izskatās, ka nav tāda apdraudētāja! Tagad varēsim mierīgi strādāt. Atjaunot savu zemi... Varbūt

man nav taisnība? — Seržants pēkšņi pārtrauca sava viedokļa klāstlšanu un vērīgi pašķielēja uz Voronovu.

Voronovs klusēja. Tas, ko tik primitīvi un kategoriski pašreiz klāstīja seržants, lai cik dīvaini, sasaucās ar to, ko pirms dažām dienām viņš bija dzirdējis no Lozovska. Protams, Lozovskis bija lietojis citus vārdus, terminus, formulējumus, tomēr būtība bija tāda pati — jāsaglabā kara gados nodibinātā savienība, arī pēc kara jāturpina lielvalstu sadarbība ...

— Tu, seržant, spried pareizi, — Voronovs domīgi atbildēja. — Tā sacīt, pamatos pareizi.

— Es jums teikšu tā, biedri major, — turpināja seržants, ko Voronova atbalsts acīm redzami bija uzmundrinājis, — kādi karotāji ir amerikāņi un tāpat arī ang|i, jūs' pats zināt. Otro' fronti viņi centās novilcināt līdz pastardienai. Taču, — to viņš piebilda it kā iekavās, — izcelšanos krastā viņHzdarīja pamatīgi, par to es lasīju avīzēs. Tikai — viņiem'galvenais ir kaut kas cits.

— Kas tad?

— Tirgoņu nācijai Viņiem tas asinīs. Berlīnē esmu noskatījies tiku tikām. Kolīdz gadās brīvs bridis, tā viņi tūlīt pie reihstāga uz tirgu. Krievu Ivan, palīdzi fričiem attīrīt pilsētu, organizē pārtikas punktus, norīko patruļas! Vakar tu varbūt biji fašists — par to mēs tiksim skaidrībā vēlāk, bet tagad tu esi mierīgs iedzīvotājs — un nekādas linču tiesāsi Bet šie — žvikt! — uz krāmu tirgu. Un zināt, kas ir interesanti, biedri major, — viņus acīmredzot par to nesoda. Cokā nesēdina un pat neiegriež norīkojumu ārpus kārtas. Ja nu iestājies miers, tad tirgo laimīgs! Hallo, Bob, — ko citu tagad lai dara? Ek, pie velna! — Seržants satrūkās. — Esam pabraukuši garām, biedri major. Man vajadzēja nogriezties tur, pa to ielu. Tagad brauksim tālāk, te jau nav kur apgriezties...

— Nav nemaz jāapgriežas, — Voronovs steidzīgi sacīja, — šīs vietas es pazīstu. No šejienes līdz Politiskajai pārvaldei ir desmit minūšu ilgs gājiens. Paldies tev, seržant! Pieturi nu!

Mašīna apstājās.

— Palieciet sveiki, biedri major! Jūs, varētu teikt, esat mans pēdējais pasažieris. — Viņa balsī ieskanējās skumjas, it kā viņam būtu žēl šķirties no Voronova. — Rīt es pats kļūšu par pasažieri.

— Kā tā? .,. Kāpēc?

— Demobilizācijai Rīt sešos nulle nulle pulcēšanās vietā. Sakāpt mašīnās — un uz vilcienu!... Man mājas Ir netālu no Smojenskas. Ostaikinas sādža, vai neesat dzirdējis? Bet ko es runāju — tās taču nav nevienā kartei Kolhozā — piecdesmit sētu.

«Ek, mans dārgais draugs!» Voronovam gribējās sacīt. «Tava Sinojenska nopostīta vēl briesmīgāk nekā Berlīne. Nekas no tās nav palicis pāri. Arī tava Ostaikina droši vie.. ir noslaucīta no zemes virsas ...»

Seržants laikam gan bija uzminējis viņa domas.

— Zinu, grūti jau būs. Sieva rakstīja, ka šī ar puiku mitinoties zemnīcā. Viss nolaists, ieaudzis nezālēs, zeme nav nemaz redzama. Nekas, — viņš papurināja galvu tā, ka laiviņa noslīdēja uz pakauša, — vai nu es viens atgriezīšos mājās! Tādu kā es ir daudz. Mēs gan uzarsim, gan apsēsim, gan izravēsim, gan uzbūvēsim! Kara nav, galva uz pleciem palikusi, rokas un kājas arī savā vietā, ko vēl citu cilvēkam vajag! Vai man nav taisnība, biedri major?

Tonī, kurā seržants to pateica, Voronovs saklausīja lūgumu, varētu teikt — sirsnīgu lūgumu piekrist viņa vārdiem, apstiprināt to pareizumu.

— Taisnība, tik tiešām tev ir taisnība, seržant! — Voronovs dedzīgi sacīja un juta, ka viņa balss ietrīsas.

— Un arī sabiedrotajiem pienākas, — seržants turpināja, — mums maķenīt palīdzēt. Mēs taču viņiem daudz esam izpalīdzējuši!

— Vajadzētu, vajadzētu gan palīdzēt, — Voronovs domīgi atbildēja un cieši saspieda seržanta roku. — Vēlu tev visu labāko! Dzīvo laimīgs!

Dīvainas nejaušības dēļ Karlshorste nebija nedz bombardēta no gaisa, nedz apšaudīta ar artilēriju. Pēc Berlīnes ieņemšanas tieši šeit bija apmetusies Pirmās Baltkrievijas frontes pavēlniecība. Tagad Karlshorste viss izskatījās pa vecam: aizšķērsis, pie tā — sargi ar automātiem, viņpus aizšķērša — neliela divstāvu māja, pa kreisi no tās — vairākas vēl mazākas mājas, jumti — stāvi un smaili.

Arī pie centrālās divstāvu mājas, kurā pavisam nesen bija notikusi kapitulācijas ceremonija, šurp un turp staigāja automātisti. Nomaļus stāvēja dažas vieglās

automašīnas. Voronovs nosprieda, ka maršala Zukova rezidence atrodas vecajā vietā. Turpat tuvumā, piebūvē centrālās ēkas aizmugurē, agrāk bija apmetusies Politiskā pārvalde, vismaz tās vadība.

Dokumentu pārbaude notika ātri. Nokļuvis otrpus aiz-šķērša, Voronovs devās uz pazīstamo piebūvi, cerēdams tur salikt ja ne pašu Politiskās pārvaldes priekšnieku Gala-dževu, tad viņa vietnieku.

Pirms ielaišanas piebūvē atkal pārbaudīja viņa dokumentus.

Voronovs bija šeit bijis pavisam nesen — pirms nepilniem diviem mēnešiem. Taču šajā īsajā laikā Politiskajā pārvaldē bija daudz kas mainījies. Notikuši lieli pārkārtojumi. No īsajām sarunām ar pazīstamiem politiskajiem darbiniekiem Voronovs uzzināja, ka bijušais frontes pavēlnieks tagad komandē visu padomju okupācijas karaspēka grupu, kas izvietota Vācija. Turklāt viņš ir Padomju militārās administrācijas galvenais priekšnieks un padomju pārstāvis Sabiedroto kontroles padomē.

Majori un apakšpulkveži, kas lasīja Voronova dokumentus, nekādi nespēja noteikt, uz kurieni viņš būtu sūtāms un kā pakļautībā nododams.

Beidzot viņš nokļuva Informācijas birojā — tāds orgāns ar pilnīgi civilu nosaukumu agrāk šeit nebija pastāvējis.

Tomēr ne biroja priekšnieks Tugarinovs, ne viņa vietnieks Bespalovs tur nebija atrodami. Viņi abi, kā teica dežurējošais majors, bija aizbraukuši uz «•Täglicher Rundschau» redakciju; šo avīzi padomju administrācija bija sākusi izdot vācu iedzīvotājiem.

Majors tomēr ierakstīja Voronova uzvārdu kādā grāmatā un komandējuma priekšrakstā atzīmēja viņa ierašanos. Uz Voronova jautājumu, kur viņam dzīvot un ko darīt, majors klusēdams paraustīja piecus. Galu galā viņš deva Voronovam padomu to pajautāt augstai priekšniecībai.

Voronovs atcerējās, ka Politiskās pārvaldes priekšnieka ģenerāļa Galadževa kabinets agrāk bija atradies otrajā stāvā.

Uzkāpis augšā, viņš nokļuva pieņemamajā istabā, no kurienes veda durvis uz trim kabinetiem. Pie vienām no tām aiz galda sēdēja kapteinis.

— Vai ģenerālis ir kabinetā? — Voronovs jautāja.

— Kādā jautājumā jūs esat ieradies, biedri major? — kapteinis gurdi interesējās.

— Esmu Padomju Informācijas biroja korespondents. No Maskavas.

— Ģenerālis pašreiz ir pilsētā, — kapteinis sacīja tikpat gurdi, tad pēkšņi pielēca kājās un nostājās miera stājā.

Pēc kapteiņa skatiena, kas vairs nebija vērsts uz viņu, Voronovs saprata, ka pieņemamajā istabā ienācis kāds ar augstāku dienesta pakāpi. Pagriezies viņš ieraudzīja ģenerālmajoru, kas gāja cauri istabai.

Voronovs saslējās, gandrīz vai apgāzdams pie kājām nolikto čemodāniņu, un militāri sveicināja.

Ģenerālis pārlaida abiem virsniekiem izklaidīgu skatienu, nevērīgi pakustināja roku, nepaceldams to līdz cepures nagam, un devās uz izeju. Pie durvīm viņš apstājās, it kā kaut ko atcerējies, apgriezās, paskatījās Voronovam taisni virsū un nedroši vaicāja:

— Mihail... vai tas esi tu?

Ģenerāļa platā seja bija grumbu izvagota, no cepures apakšas rēgojās ārā sirmi deniņi. Voronovam šī cilvēka sejā kaut kas bija gaužām pazīstams. Tas bija cilvēks, ko Voronovs pazina, un reizē it kā pavisam cits cilvēks... Juzdams tirpstam pie sāniem piespiesto roku pirkstus un nokļūdams neskaidru, bet valdonīgu atmiņu varā, viņš gandrīz automātiski izsaucās:

— Biedri pulkvedi!... — Pārējo viņa atmiņa it kā pati pateica: — Vasilij Stepanovič! ...

Tagad Voronovam vairs nebija nekādu šaubu. Viņa acu priekšā stāvēja Vasilijs Stepanovičs Karpovs, viņa bijušais priekšnieks, kas četrdesmit pirmā gada novembrī bija komandējis vienu no divīzijām, kuras aizstāvēja Maskavu; Voronovs šajā divīzijā bija rediģējis avīzi. Toreiz Karpovs vēl bija pulkvedis, bet tagad — vecs, tukls ģenerālmajors.

Voroņovu ar šo cilvēku saistīja visgrūtākais, visbriesmīgākais kara posms. Kaujas toreiz notika pie pašas Maskavas, ienaidnieks bija sasniedzis Ļeņingradas nomales, izšķīrās visa tā liktenis, kas bija svēts, dārgs un tuvs miljoniem padomju cilvēku ...

Vēlāk karš uz veseliem trīsarpus gadiem izšķīra Voro-novu un viņa bijušo divīzijas komandieri. Kara ceļi viņus aizveda katru uz savu pusi, un tikai tagad viņi nejauši atkal sastapās.

Voronovs steidzīgi paspēra soli uz priekšu, it kā gribēdams ģenerāli apskaut, tomēr savaldījās un, nosarcis aiz kauna, ka viņa kustība ir pamanīta, laikā apstājās.

— Esiet sveiks, biedri ģenerāli! — viņš noskaldīja pārlieku ska|i.

Taču Karpovs jau bija pienācis pie Voronova un, uzlicis viņam uz pleciem savas smagās rokas, purināja viņu tā, it kā vēlētos pārliecināties, ka acu priekšā ir nevis rēgs, bet tiešām Mihails Voronovs ,..

— Mihail, Mihailo, Miša... — ģenerālis aizkustināts atkārtoja. Pievērsies kapteinim, kas joprojām stāvēja iz-slējies un klusēdams vēroja šo skatu, Karpovs pasmaidīdams sacīja: — Satiku frontes biedru!... Kopā cīnījāmies pie Maskavas... — Viņš atkal palūkojās Voronovā un jautāja: — Kā tu esi te gadījies? Tātad joprojām dienē armijā. Kļuvis par majoru .., Ticis pie ordeņiem ... Varonis!

Divas ordeņu lentīšu plāksnītes, kas bija piespraustas pie Voronova formas svārkiem, izskatījās diezgan pieticīgas salīdzinājumā ar četrās rindās izkārtotajām plāksnītēm pie ģenerāļa formas svārkiem. Ar pirmo — Sarkanā Karoga ordeni Voronovs savā laikā bija apbalvots tieši pēc Karpova ieteikuma. Tomēr — nav ko slēpti — bija patīkami, ka ģenerālis ievērojis viņa apbalvojumus.

— Ko tu te dari? Kā esi šeit nokļuvis? — Karpovs atkārtoja jautājumu, joprojām smaidīdams.

Voronovs satraukumu bija jau pārvarējis un, atkal saslējies, atbildēja:

— Esmu nupat ieradies no Maskavas, biedri ģenerāli ...

— No Mas-ka-vas? — Karpovs izbrīnījies gari novilka. Divīzijas avīzes redaktora turpmākais liktenis viņam nebija zināms.

— Es tagad strādāju Padomju Informācijas birojā, biedri ģenerāli, — Voronovs steidzās paskaidrot. — Saņēmu pavēli doties uz Potsdamu, bet vispirms lika ierasties ...

Izdzirdis vārdu «Potsdama», ģenerālis tūlīt pārstāja smaidīt. Viņa seja bargi saraucās. Jau citā — dzedrā un stingrā tonī viņš jautāja:

— Kāpēc tad tu esi Berlīnē?

— Padomju Informācijas birojā sacīja, ka vispirms vajagot ...

•— Daudz viņi tur zina! — ģenerālis pārtrauca Voro-novu. — Ejam! — viņš īsi pavēlēja.

Pa kāpnēm viņi devās lejā klusēdami: ģenerālis — pa priekšu, Voronovs — pāris soju aiz viņa.

Netālu no mājas, kurā bija parakstīta kapitulācija, tagad stāvēja vēl vairāk mašīnu — dažas frontes kamuflā-žas krāsās nokrāsotas emkas, svaigu, melnu krāsojumu mirdzinošs «ZIS-101», kas droši vien bija nesen atsūtīts no Maskavas, kā arī ārzemju horhi, mersedesi un fordi ar angļu un amerikāņu karodziņiem pie radiatoriem.

Tiklīdz ģenerālis Voronova pavadībā bija izgājis uz ielas, kada emka ātri piebrauca viņam cieši klāt.

— Sēdies! — Karpovs sacīja, atvērdams pakaļējās durtiņas.

Voronovs bija pārliecināts, ka ģenerālis sēdīsies blakus šoferim, un gribēja uz pakaļējā sēdekļa nolikt arī čemodānu.

— Kur tu velc to savu čemodānu? — ģenerālis vaicāja. — Ņem to pie sevis! — viņš pavēlēja šoferim ar jefreitora dienesta pakāpi. Pēc tam viņš apsēdās uz pakaļējā sēdekļa blakus Voronovam. — Kas tev ir ierakstīts komandējuma priekšrakstā? — ģenerālis jautāja, kad mašīna bija sākusi kustēties.

Tā kā šos vārdus viņš pateica nevis draudzīgā, bet dzedri oficiālā tonī, Voronovs arī oficiāli atbildēja:

— Esmu jau ziņojis, biedri ģenerāli. Potsdama.

— Parādi!

Voronovs sadabūja komandējuma priekšrakstu un pasniedza ģenerālim.

Karpovs uzmanīgi izlasīja dokumentu un, dodams to atpakaļ, sacīja:

— Viss pareizi. Tātad fotokorespondents, — viņš apmierināts piemetināja it kā savā nodabā.

Šoferis, mazliet pagriezies, vaicāja:

— Uz kurieni brauksim, biedri ģenerāli?

— Uz objektu! — Karpovs īsi pavēlēja. Viņš iesānis palūkojās Voronovā, un viņa sejā atkal atplauka smaids.

— Pastāsti nu, major, kā esi karojis šos gadus!

Taču Voronovam pašreiz prāts nepavisam nenesās uz

stāstīšanu. Patiesību sakot, viņš bija mazliet apjucis. Ģenerālim acīm redzami bija kaut kāds sakars ar Voronova brauciena mērķi. Bet kāds īsti? Uz kādu «objektu» viņi brauc?

— Biedri ģenerāli, — viņš nedroši jautāja, — pie kā man tagad būtu jāiet? Cik es noprotu no sava uzdevuma, tad man ..,

Ģenerālis brīdinoši pacēla roku. Atkal pasmaidījis, viņš atkartoja jautājumu:

— Kā esi dzīvojis šos gadus? Vai pastāstīsi? Laid klajā savu Padomju Informācijas biroja ziņojumu!

Voronovs īsi minēja amatus, kādus bija ieņēmis, un frontes, kurās bija strādājis.

— Vājš ziņojums, formāls, no tāda nekā nevar saprast, - - Karpovs īdzīgi noburkšķēja, — gluži kā kara sākumā. Mūsu karaspēks atstāja apdzīvotu vietu N. Sagūstītais jefreitors Oto Svarcs teica: <rIiitler kaputt!» Tādus ziņojumus publicē tad, kad ne velna neveicas. Bet, cik es saprotu, tavā dzīvē viss ir kārtībā. Vai ne? — Karpovs ierunājās jau citādā — labsirdīgā tonī. — Vai pēdīgi esi apprecējies? Esi atradis savu Marju?

«Viņš taču atceras!» Voronovs nodomāja sajūsmināts un reizē skumjš. Vairāk nekā pirms trim gadiem kādā drūmā vakarā netālu no Maskavas viņš bija divīzijas komandierim stāstījis, kā kinoteātrī nejauši sastapies ar meiteni, kā viņi iepazinušies, bet vēlāk, pēc mēnešiem trim, meitene atnākusi pie viņa uz Bolotnajas ielu. Tad arī viņi nolēmuši apprecēties. Taču nepaguvuši sākt kopīgu dzīvi. Voronovs aizgājis zemessargos. Viss Marijas kurss — viņa mācījās Medicīnas institūtā — uzrakstījis iesniegumu kara komisariātam un drīz vien nosūtīts uz fronti.

— Nē, pagaidām neesmu atradis, — Voronovs atbildēja, juzdamies pateicīgs. — Viņa vēl nav demobilizēta.

To teikdams, viņš laimīgi pasmaidīja: ap to laiku, kad viņš būs atgriezies mājās no Berlīnes, arī Marijai vajadzēja ierasties Maskavā. Tad, gluži kā atģidies, nepacietīgi ieprasījās:

— Bet kā dzīvojat jūs, Vasiiij Stepanovič? Kur tad jūs karojāt?

— Kur es karoju? — Karpovs atjautāja. — Gan pie Ko-ņeva, gan pie Zukova ...

«Bet ko darāt tagad?» Voronovam gribējās vaicāt. Pēc ģenerāļa atbildes viņš cerēja kaut daļēji tikt skaidrībā par to, kas viņu satrauca. Karpovs taču katrā ziņā ieņēma augstu amatu padomju okupācijas karaspēka štābā.

Voronova atmiņā Karpovs bija slaids, jauneklīgs pulkvedis melniem matiem. Cik daudz reižu viņš bija devies pie šī pulkveža uz dūmainu zemnīcu zem smagiem decembra sniega slāņiem, nesdams jaunāko divīzijas avīzes «V boj za Rodinu» numuru! Kopā ar Karpovu, štāba un Politiskās nodaļas darbiniekiem viņš reiz bija cīnījies divīzijas komandpunktā, kad visi — neatkarīgi no amata un dienesta pakāpes — bija ņēmuši rokās ieročus, lai atvairītu ienaidnieka spiedienu. Piecu pie pleca ar Voronovu. bija cīnījies arī viņa tiešais priekšnieks — divīzijas komisārs Bakanidze, pēc dienesta pakāpes — pulka komisārs, vecais boļševiks, kas toreiz, kad ienaidnieks pēdējo reizi izmisīgi mēģināja aizlauzties līdz Maskavai, devās uz kādas rotas pozīcijām. Vāciešus apstādināja, bet Bakanidze no rotas neatgriezās ...

— Vai mūsu komisāru atceraties, biedri ģenerāli? — Voronovs nevilšus iejautājās.

— Vai Revazu? — Karpovs klusi atsaucās. Sis vārds, šķiet, uzreiz viņam lika domās atgriezties pagātnē. — Tādus cilvēkus, mans draugs, nemēdz aizmirst. — Un tā kā jautādams, tā kā apgalvodams ģenerālis teica: — Zini, Miša, viņš taču bija aizgājis pie biedra Staļina.

— Bakanidze?! — Voronovs pārsteigts ievaicājās.

— Jā, pulka komisārs Revazs Bakanidze. Biedru Staļinu viņš pazina jau no jaunības gadiem. Maskavā, kamēr mūsu divīzija iekravājās ešelonā, Revazs bija devies pie Staļina. Uz Kremli.

Voronovs tolaik bija daudzas stundas pavadījis kopā ar komisāru, apspriezdams divīzijas avīzes plānus un tuvāko numuru saturu. Divīzijā viņš bija iestājies partijā. Bakanidze bija devis viņam rekomendāciju.

Pirms tās pašas kaujas, no kuras komisārs neatgriezās, divīzijas aizmugurē bija ielauzušies divi vācu tanki ar kājniekiem uz bruņām. Lai gan jāsaka — kas nu tā bija par aizmuguri? Divus trīs kvadrātkilometrus lielā zemes pleķīti bija izvietojies gan komandpunkts, gan štābs, gan Politiskā nodaļa, gan redakcija.

Blakus viņam toreiz cīnījās Karpovs un Bakanidze. Karš šos cilvēkus bija padarījis tuvus citu citam, lai gan viņi ļoti atšķīrās pēc vecuma, kā arī pēc dzīvē pieredzētā, izbaudītā un pārciestā. Viņus vienoja atkāpšanās radītais rūgtums, saliedēja sūrā apziņa, ka valstij draud nāves briesmas.

Kad divīzijas avīzes redakcijā bija saņemts kārtējais Padomju Informācijas biroja ziņojums, ko nākamajā dienā publicēt avīzē, un šajā ziņojumā kā baisms trauksmes zvans skanēja atstāto pilsētu nosaukumi un jauni frontes virzieni — aizvien tuvāk un tuvāk Maskavai! — div-desmitčetrgadīgais vecākais politiskais vadītājs devās uz zemnīcu pie piecdesmit sešus gadus vecā pulka komisāra.

Ja viņi būtu runājuši tikai par avīzes saturu vien! Ja viņu sarunās nebūtu skanējis rūgtais un neizpratnes pilnais «kāpēc?»l Kāpēc mēs atkāpjamies? Kāpēc ienaidniekam ir vairāk ieroču? Kāpēc, kāpēc, kāpēc? ...

Kopš tā laika bija pagājuši mēneši, nē, tagad jau gadi. Taču Voronova atmiņā vēl glabājās visas sarunas ar Ba-kanidzi, sirsnīgas partijas kandidāta, nesenā studenta sarunas ar veco boļševiku, kas partijā bija iestājies jau pirms revolūcijas.

Tomēr par pazīšanos ar Stajinu un par šo pēdējo tikšanos ar viņu Bakanidze nebija ieminējies nekad. Cik dīva inil

— Par savu sarunu ar Stajinu viņš man pastāstīja pirms došanās uz rotu, — Voronovs djirdēja ģenerāļa balsi it kā no tālienes. — Varbūt viņš juta, ka neatgriezīsies ...

— Par ko tad viņi bija runājuši? — Voronovs ziņkārīgi vaicāja.

— Precīzi neatceros, — ģenerālis izvairīgi atbildēja. — Tik daudz gadu pagājis!

Voronovs izbrīnījies paraudzījās Karpovā un gandrīz vai ieminējās, ka viņš gan tādu stāstījumu katrā ziņā būtu iegaumējis uz visu mūžu. Bet ģenerālis sēdēja nekustēdamies, acis aizvēris. Kāda iekšēja balss Voronovain teica, ka labāk būs viņu vairs neiztaujāt.

Mašīna pa to laiku šķērsoja Berlīnes rietumrajonu Cel» lendorfu. Pavīdēja ceļa rādītājs. Plata, pie stabiņa pienaglota koka bulta bija nokrāsota zaļā krāsā un uz tās baltiem burtiem skaidri uzrakstīts «POTSDAMA — 2 km».

— Vai mēs braucam uz Potsdamu? — Voronovs priecīgi jautāja.

Ģenerālis atvēra acis, palūkojās logā un labsirdīgi ironiskā balsī sacīja:

— Tev taču, kā rādās, Potsdama ir arī vajadzīga, vai ne?

— Tieši tā, — Voronovs apstiprināja. — Es tikai nezināju, ka mēs braucam uz turieni.

— Pie mums te nekas iepriekš nav nosakāms, — ģenerālis pasmaidīdams teica. — Pie tā tev būs jāpierod. Varbūt te atradīsi arī tos, ko meklēji Karlshorstē. Ļoti iespējams...

Voronovs gribēja noskaidrot, ko ģenerālis īsti domājis ar šo miglaino frāzi, bet nepaguva, jo Karpovs tūlīt jautāja:

— Vai Potsdamā agrāk esi bijis?

— Ne, nav gadījies.

— Tātad tu nezini, kas tā ir par vietu?

— Vispār šo to zinu gan. Es tomēr esmu mācījies Vēstures fakultātē.

— Un ko tad tu zini? — ģenerālis vaicāja ar tikko manāmu ironiju balsī.

— Sai vietai ir sakars ar Prūsijas karali Fridrihu Lielo, — Voronovs atbildēja, sasprindzinādams atmiņu. — Vai nu viņš te dzīvojis, vai uzbūvējis pili...

Karpovs klausījās, mazliet piemiedzis acis. Izspiest no savas atmiņas par Potsdamu kaut ko vairāk Voronovs nespēja, un viņš nolēma izkulties uz Fridriha rēķina.

— Fridrihs bija Hitlera iemījots karalis, — viņš turpināja. — Esmu kaut kur lasījis, ka fīrers vadājis sev līdzi viņa ģīmetni zeltītā ietvarā.

— Tad redz, kāl — Karpovs pavīpsnāja. — Kāpēc tad Hitlers viņu tā cienīja?

— Uzskatīja par ideālu karavadoni. Nopietni runājot, Fridrihs ir prūšu militārisma simbols. Viņš daudz karojis, divkāršojis armiju, ieviesis rungas disciplīnu...

— Tātad simbols, — Karpovs domīgi noteica.

Pa to laiku mašīna iebrauca nelielā pilsētiņā. Karā tā bija cietusi mazāk nekā Berlīne. Veselu, apdzīvojamu māju tur bija saglabājies vairāk, lai gan postījumu pēdas bija skaidri redzamas katrā ielā.

Voronovam dūrās acīs, ka padomju karavīri tur sastopami daudz biežāk nekā Berlīnē. Visos ielu krustojumos stāvēja kustības regulētājas — jaunas meičas ar karodziņiem rokās.

Mašīna ātri izjoņoja cauri pilsētiņai. Tagad abpus ceļam slejās koki, aiz kuriem varēja saskatīt greznas villas. Pilsētiņa un vasarnīcu rajons it kā saplūda kopā, pāriedami viens otrā. īsajā ceļā mašīnu divreiz apturēja padomju karavīru patruļas. Ielūkojies mašīnā un ieraudzījis ģenerāli, patruļas virsnieks militāri sveicināja un, pievērsies šoferim, teica: — Varat brauki tālāk.

Beidzot mašīna apstājās.

— Lien nu ārā, esam atbraukuši! — jļfenerālis sacīja, pirmais izkāpdams no mašīnas.

Voronovs izkāpa un izbrīnā palika stāvam. Viņam šķita, ka viņš atrodas nevis Vācijā, bet kādā citā — kara nemaz neskartā zemē.

Abās pašauras alejas pusēs slējās spodras — lielākoties divstāvu — savrupmājas. Dažas bija norobežotas no ietvēm ar metāla režģu žogu, pie vārtiņiem melnēja zvana pogas.

Savrupmājas šķita neapdzīvotas: logi aizvērti, ne aizkaru, ne ierasto ģerāniju. Gar ietves malu stāvēja vairākas emkas. Kareivji krāva ārā no smagajām mašīnam mēbeles. Pa ielām šurp un turp šaudījās jaunos formas tērpos ģērbušies padomju virsnieki ar rūpīgi nospodrinātiem zābakiem kājās. Viņu vidū dūrās acīs cilvēki civilās drēbēs, kurām neapšaubāmi bija Padomju zemē izplatīts piegriezums.

— Vai tā ir Potsdama? — Voronovs jautāja ģenerālim.

— Tā ir Bābelsberga, — Karpovs atbildēja, — vispār vari tomēr uzskatīt, ka tā ir Potsdama. Potsdamas vasarnīcu rajons. Agrāk te dzīvojuši kinematogrāfijas magnāti.

— Bet kāpēc... — Voronovs iesāka, taču ģenerālis viņu pārtrauca.

— Nāc nu iekšā! — viņš teica, norādīdams uz divstāvu mājas lieveni, pie kura bija apstājusies viņu emka. Netālu no ieejas stāvēja divi sargkareivji, bet uz paša lieveņa Voronovs ieraudzīja vecāko leitnantu robežsarga formas tērpā.

Karpovs gāja pirmais. Virsnieks viņu pasveicināja un tūlīt pievērsās Voronovam, teikdams:

— Dokumentus!

Vecākais leitnants, protams, bija redzējis, ka Voronovs izkāpj no mašīnas tūlīt aiz ģenerāļa. Pēc visa spriežot, Karpovu viņš pazina pēc sejas. Voronovs noskaitās, ka virsnieks tomēr pieprasa viņam dokumentus. Viņš paraustīja plecus un ar jautājošu skatienu pavērās ģenerālī.

— Rādi nu, rādi! — ģenerālis sacīja stingri un reizē labsirdīgi. — Te, brāl, ir īpaša kārtība.

Vecākais leitnants rūpīgi pārbaudīja Voronova dokumentus — virsnieka apliecību un tajā ielikto komandējuma priekšrakstu ar maģiski mīklaino vārdu «Potsdarna».

— Varat iet, biedri major, — viņš teica. — Nokārtojiet formalitātes! Pirmais stāvs, otrās durvis pa labi.

Ģenerālis, kas klusēdams bija vērojis dokumentu pārbaudi, sacīja:

— Pēc tam ienāc pie manisl Otrajā stāvā. Tev parādīs. — Un viņš ātri nozuda durvīs.

Voronovs paķēra čemodāniņu un devās uz ieeju. Tātad viņš, pildīdams pavēli, bija ieradies Karlshorstē. Un gadījums viņu bija savedis kopā ar Karpovu. Izrādījās, ka ģenerālim ir kaut kas kopīgs ar šo pašu Potsdamu. Taču Voronovs ir nokļuvis nevis Potsdamā, bet kaut kāda Bābels-bergā, paradīzes stūrītī, kur ir greznas villas, zied dārzi, čivina putni un nav redzamas itin nekādas kara pēdas...

Tomēr viņš, kara korespondents, kam kara gados ne vienu reizi vien bija gadījies būt ievērojamu karavadoņu pieņemamajās istabās, tūlīt sajuta ap sevi sevišķu stingrības un slepenības atmosfēru. Izgājis cauri mazam priekšnamiņam, viņš nokļuva plašā hallē. Pie galda, muguru pagriezis pret platiem logiem ar pusnolaisticm aizkariem, sēdēja leitnants. Viņam priekšā uz galda atradās rakstāmmašīna un vairāki telefona aparāti. Voronovs ievēroja, ka tie ir parastie pilsētas aparati un tikai viens no tiem ir lauka telefons.

Leitnants šķirstīja papīrus un, kad Voronovs gāja iekšā, pat nepacēla galvu. No halles uz istabām veda vairākas durvis. Voronovs atvēra vienas no šīm durvīm un pateica ierasto: «Atļausiet? ...»

Atļauju saņēmis, viņš iegāja istabā un ieraudzīja apakšpulkvedi, kas sēdēja pie liela rakstāmgalda. Uz tā bija nolikts telefons un cepure ar aveņkrāsas apmali. Blakām pie sienas stāvēja seifs gandrīz cilvēka augstumā. Pie sienām karājās idilliskas gleznas ar lidojošiem amoriem. Tomēr uz rakstāmgalda noliktā cepure un tēraudkrāsas seifs piešķīra istabai stingru, oficiālu izskatu.

Voronovs militāri sveicināja un pateica savu amatu, dienesta pakāpi un uzvārdu.

— Jūsu dokumentus, biedri major! — apakšpulkvedis sacīja.

Apskatījis Voronova pasniegto virsnieka apliecību un komandējuma priekšrakstu, viņš šos dokumentus nolika uz galda blakus telefonam.

«Kas tad tas par jaunumu?» Voronovs bažīgi nodomāja. «Vai kaut kas nebūtu kārtībā? ...»

Apakšpulkvedis uzcēlās, piegāja pie durvīm un, pavēris tās, sauca:

— Leitnant! Sesto sarakstu!

Pēc tam viņš atgriezās un atkal apsēdās pie galda.

— Nu tad tā, biedri major, — apakšpulkvedis sacīja.

— Jūs dzīvosiet četrpadsmitajā mājā. Istabas numuru tūlīt noskaidrosim. Ēdīsiet trešajā ēdnīcā. Māja atrodas šajā pašā ielā, ēdnīca — paralēlaja ielā. Un tagad tā...

Ienāca leitnants un nolika uz galda dokumentu vākus.

— Tā-ā, — apakšpulkvedis novilka, vērdams vaļā vākus un sākdams šķirstīt tajos iešūtos papīrus. — Kino un loto korespondenti... Gerasimovs, Gurarijs ... Voronovs Mihails Vladimirovičs, Padomju Informācijas birojs. Leitnant, — viņš pievērsās pie galda stāvošajam virsniekam,

— izsniedziet dokumentus fotokorespondentam majoram Voronovam!

Leitnants izgāja ārā. Voronovs palika turpat.

— Patiesību sakot, es esmu nevis fotokorespondents, bet žurnālists, ■— viņš teica. — Man ir uzdots ...

— Žurnālisti netiek pielaisti, — apakšpulkvedis viņu skarbi pārtrauca. — Jūsu komandējuma priekšrakstā ir skaidri un gaiši rakstīts: fo-to-ko-res-pon-dents!

— Tieši tā, — Voronovs aši atbildēja, joprojām nekā nesaprazdams.

— Tad ir labi. — Apakšpulkvedis pamāja ar galvu un tūlīt turpināja tonī, kas nepieļāva nekādus iebildumus:

— Pasākuma laikā nekā sev līdzi nenēsāt! Tikai dokumentus un fotoaparātu.

«Kas tas par pasākumu?» Voronovs nodomāja.

— Bloknotu, cerams, drīkst? — viņš jautāja.

— Nekādus bloknotus!

— Kur es kaut ko pierakstīšu?

— Nekādus pierakstus! Varat vienīgi fotografēt. Vai tad Maskavā jums nekā nesacīja? Jūs esat sūtīts uz šejieni kā fotokorespondents?

— Tieši tā.

— Vai civilapģērbs jums ir?

Viņš nez kāpēc teica «apģērbs», nevis «uzvalks».

— Jā.

— Tiklīdz būsiet iekārtojies, tūlīt pārģērbieties! Jūs esat atbraucis pirmais. Pārējie sāks ierasties rīt. Starp citu — kā jums ir ar transportu?

— Ar kādu transportu?

— Ar ko jūs gatavojaties pārvietoties? Tātad nav? Tad ieteicu apvienoties ar kādu no jūsu kompānijas. Tagad saņemiet no leitnanta dokumentus un iekārtojieties! Sl te, — apakšpulkvedis norādīja uz Voronova virsnieka apliecību, kas atradās viņam priekšā uz galda, — pagaidām paliks šeit. — Pastiepis roku, viņš satvēra seifa balto, lakoto rokturi.

Voronovs militāri atsveicinājās un klusēdams gaja ārā.

Leitnants viņu gaidīja.

— Parakstieties, biedri Voronov! — viņš teica, atvērdams biezu burtnīcu. — Šeit un šeit...

Izņēmis no seifa divas nelielas, baltas kartītes, leitnants tās sniedza Voronovam.

— Ņemietl — viņš sacīja. — Kur kas atrodas, jūs zināt?

— Pulkvedis paskaidroja.

— Tad ejietl Tas nav tālu.

— Ģenerālis Karpovs teica, lai es ieejot pie viņa.

— Otrais stāvs, trešās durvis pa labi.

Iegājis mazā priekšnamiņā, Voronovs nolika čemodānu uz grīdas un aplūkoja savus jaunos dokumentus. Abas kartītes lieluma ziņā izskatījās pēc caurlaides, ko viņš savā laikā bija saņēmis Informācijas birojā, lai varētu noskatīties Uzvaras parādi. Uz vienas kartītes bija rakstīts: CAURLAIDE IEEJAI OBJEKTA. Kreisajā augšstūrī krustojās trīs krāsaini padomju, amerikāņu un angļu karodziņi. Tālāk bija Voronova vārds, tēvvārds un uzvārds ar krievu un latīņu burtiem. Uz otras kartītes pēc vārda «Caurlaide» un rindas «Voronovs Mihails Vladimirovičs» bija iespiests: «PSRS iekšlietu tautas komisārs Kruglovs».

Voronovs atcerējās, ka uz šofera jautājumu, kur braukt, ģenerālis bija pavēlējis: «Uz objektu!»

«Tulit noskaidrosim, kas tas ir par objektu,» Voronovs nodomāja un uzkāpa otrajā stāvā.

Nelielajā ģenerāļa Karpova kabinetā uz galda stāvēja divi telefona aparāti — lauka un pilsētas aparāts. Pie sienas karājās liela Vacijas karte. Voronovs ievēroja, ka tā ir sašvīkāta ar dažādu krāsu svītrām. Uz pretējās sienas bija redzami, pēc visa spriežot, pavisam nesen noņemtu gleznu atstātie četrstūri.

— Kā tad ir? Vai noformējies? — ģenerālis uzrunāja Voronovu.

— It kā būtu, — Voronovs atbildēja, sniegdams Karpo-vain nupat saņemtās baltās kartītes.

Ģenerālis palūkojās tajās un apmierināts sacīja:

— Tagad tu nu tiec, tā teikt, likumīgi pielaists.

— Pie kā pielaists, Vasilij Stepanovič? — Voronovs izsaucās. — Savu mūžu neesmu bijis tik muļķīgā stāvoklī,— viņš dedzīgi turpināja. — Maskavā es vaicāju: kāds ir mans uzdevums? Man saka: rakstīsiet par Kontroles padomi, par sadarbību ar sabiedrotajiem. Vaicāju: kāpēc mani dēvē par fotokorespondentu? Man atbild: tā vajag. Vaicāju: kāpēc jābrauc uz Potsdamu? Saka: pie skaidrības tiksiet tur. Bet šeit es nesaprotu itin nekā. Pret mani izturas tā, it kā es visu zinātu un būtu precizējamas tikai dažas detaļas. Un man, atklāti sakot, kauns atzīties, ka es itin nekā jēdzīgi nezinu. Visi, ar ko sastopos, tikai jauc prātus. Arī jūs, Vasilij Stepanovič, visu laiku kaut ko noklusējat. Tā taču ir?

Brītiņu Karpovs klusēja.

— Sēdiesl — viņš teica, norādīdams uz vienu no diviem pie rakstāmgalda noliktajiem veclaicīgajiem krēsliem ar augstām, kokgriezumiem rotātām atzveltnēm. — Tas ir tā, — Karpovs iesāka dzedri un koncentrēti, it kā diktēdams pavēli. — Potsdamā drīz sāksies triju lielvalstu —> Padomju Savienības, Savienoto Valstu un Anglijas vadītāju konference.

Viņš apklusa. Arī Voronovs sēdēja klusēdams, nupat dzirdētā pārsteigts.

... Protams, tik pieredzējušam kara žurnālistam, kāds bija Voronovs, katrā ziņā ienāca prātā doma, ka pastāv kāds sakars starp viņa komandējumu uz Vāciju un gaidāmo «Lielās trijotnes» konferenci. Tomēr saruna ar Padomju Informācijas biroja priekšnieku, saruna, kas bija te labsirdīga un it kā neuzspieda nekādu pienākumu, te stingra un uzstājīga, radīja iespaidu, ka Lozovskis kaut ko nepasaka līdz galam.

Voronovs gan bija domājis, ka viņa uzdevumam ir kaut kāds sakars ar gaidāmo konferenci, taču neskaidrais mi-nojums neizturēja pat elementāru loģisku pārbaudi. Kāpēc lai valstu vadītāji dotos uz milzīgā drupu kaudzē pārvērsto Berlīni? Kur viņi dzīvos? Pa kādiem ceļiem brauks? Tā taču nebija nejaušība, ka divas iepriekšējās reizes viņi bija tikušies no kauju laukiem tālajā Teherānā un klusajā, mierīgajā zemes stūrītī Jaltā?

Tiesa, Voronova komandējuma priekšrakstā bija minēta ari Potsdama. Taču šis vārds Voronovam bija pavisam abstrakts jēdziens. Izbraucot no Maskavas, viņš bija pārliecināts, ka Potsdamā tagad atrodas tas štābs vai politiska nodaļa, kurā viņam būs jāsaskaņo savs darbs Berlīnē. Konference, ja arī tā notiks tieši tajās dienās, sanāks kādā no aviācijas un artilērijas neskartajām Eiropas galvaspilsētām, piemēram, Parīzē.

īsi un skaidri, bez jebkāda ievada un atrunām pateiktie Karpova vārdi apstulboja Voronovu. Viņa domas tūlīt atgriezās Maskavā. Viss, kas viņam bija licies dīvains un nesaprotams, sarunājoties Lozovska kabinetā vai braucot uz Berlīni, pēkšņi ieguva ārkārtīgu, varētu teikt —< žilbinošu skaidrību.

«Vai tiešām es biju tāds muļķis, ka toreiz nekā nesapratu?» Voronovs klusībā jautāja pats sev.

Tajā jūlija dienā Bolotnajas ielas komunālajā dzīvoklī, kura vienā istabā Voronovs dzīvoja kopā ar tēvu, augsti kvalificētu elektropiederumu rūpnīcas strādnieku, iezvanījās gaitenī pie sienas piestiprinātais kopīgais telefons. Voronovam ziņoja, ka nākamajā dienā, 11. jūlijā, desmitos no rīta viņam jāierodas pie Lozovska.

Lozovskis bija Padomju Informācijas biroja priekšnieks. Sājā postenī viņš bija nomainījis Sčerbakovu; tas bija miris otrā dienā pēc kara beigām.

Uz Padomju Informācijas biroju Voronovs devās kājām. Pēc atgriešanās Maskavā viņš vispār pilsētas transportlīdzekļus izmantoja tikai ārkārtējas nepieciešamības reizēs. Jau pati staigāšana pa Maskavas ielām viņam bija svētki.

Pie ieejas viesnīcā «Novomoskovskaja» drūzmējās ārzemnieki — amerikāņi, angļi un franči militāros tērpos. Jauna meitene, acīmredzot gide, kaut ko čivināja angliski. Voronovs pārgāja pāri tiltam un nokļuva Sarkanajā laukumā.

No šejienes līdz Ļeontjeva šķērsielai, kur atradās Padomju Informācijas birojs, bija piecpadsmit, divdesmit minušu ilgs gājiens. Spasa tornī pulkstenis rādīja tikai ceturksni pāri deviņiem, tā ka Voronovs varēja nesteigties.

Viņš lēnām gāja pa Sarkano laukumu garām GUM ēkai, pie kuras tik nesen bija stāvējis uz Uzvaras parādi aicināto cilvēku vidū. Parādes caurlaidi viņš toreiz bija saņēmis Padomju Informācijas birojā un bija nolēmis šo mazo sarkanā kartona kvadrātiņu saglabāt līdz mūža galam.

Lai gan bija darbdiena, Sarkanajā laukumā valdīja rosība — Maskavā dzīvoja daudz tikko demobilizētu cilvēku, kas vēl nebija paguvuši sākt ikdienas darba dzīvi. Jauni cilvēki, kam mugurā karavīru blūzes ar vēl nenoār-dītām uzpleču lencītēm un kājās veci, tomēr rūpīgi nospodrināti ūdenszābaki ar sasprēgājušiem stulmiem, un vieglās vasaras kleitās ģērbušās meitenes ar plecos uzmestām šallitēm un ilgviļņiem matos, kas spraucās ārā no beretēm, divatā vai vienatnē staigāja pa laukumu vai arī stāvēja, raudzīdamies baložos, kas nez no kurienes bija saradušies lielā skaitā.

Voronovs atkal un atkal atcerējās, kā pirms nepilnām trim nedējām pa šo laukumu bija soļojis karaspēks, kā pret kalto akmeņu bruģi klaudzēdami bija atsitušies fašistu karogu kāti, kad uzvarētāji kareivji svieda tos zemē pie Mauzoleja. «Miers!» Voronovs klusībā teica. «Cik labi, ka nekur nav jāsteidzas, nav jāstaigā pa pieputinātiem vai uzrūgušiem, šļakstošos dubļos slīkstošiem ceļiem, nav jāiet naktī uz turieni, kur svilpj lodes, sprāgst šāviņi un bumbas, jāiet, nezinot, vai izdosies notvert kādu mašīnu, ar kuru būtu pa ceļam, nezinot, kad un kā aizkļūsi līdz vajadzīgajam divīzijas, pulka vai bataljona komandpunktam, nezinot, kur varēsi atspiest galvu, lai kaut drusciņ nosnaustos, un, beidzot, vai vispār paliksi dzīvs...»

... Aizgājis līdz viesnīcai «Moskva», Voronovs apstājās pie laikrakstu stendiem, kur bija izlīmēti jaunākie avīžu «Pravda» un «Izvestija» numuri. Četros pēdējos gados viņš, tāpat kā miljoni citu cilvēku frontē un aizmugurē, bija steidzīgi locījis vaļā jebkuru pa ķērienam pagadījušos jaunu avīzi, lai vispirms izlasītu Padomju Informācijas biroja ziņojumu vai Augstākā Virspavēlnieka pavēli.

Tagad viss bija mainījies. Karš bija palicis pagātnē. Pašreiz cilvēkus laikrakstos interesēja kaut kas cits, pavisam kas cits.

Voronovs pārlaida acis ziņojumam par karavīru uzvārētāju tikšanos Ļeņingradā, Urālu metalurgu vēstulei, kurā viņi solīja strādāt tādā pašā triecientempā, kādā bija strādājuši kara laikā, informācijai par apgabalu komiteju plēnumiem, par Saules aptumsuma novērošanas rezultātiem, par jaunu iecelšanu augstos amatos padomju okupācijas zonā. Pēc tam pavirši ielūkojās ceturtajā lappusē. Reitera aģentūras Vašingtonas korespondents ziņoja, ka prezidents Trumens kuģi braucot uz Eiropu. Uz kuģa prezidents katru dienu konsultējoties ar saviem daudzajiem padomniekiem — tās esot pēdējās konsultācijas pirms «Lielas trijotnes» tikšanās ...

«Kur tad tā notiks — šī tikšanās?» Voronovs jautāja pats sev. īsi ziņojumi par to, ka tiek gatavota jauna konference «visaugstākajā līmenī», līdzīga konferencei Tche-rānā un Jaltā, bija laikrakstos jau pavīdējuši ne vienu reizi vien. Šie ziņojumi nāca no ārzemju aģentūrām. Neviens apstiprinājums, ko būtu devusi padomju puse, nebija publicēts.

«Varbūt ASV un Anglija palaiž izmēģinājuma balonus?» Voronovs nodomāja. «Grib redzēt, kā uz tādas tikšanās ideju reaģēs Padomju Savienība? Un kur tādu tikšanos varētu organizēt? Vai atkal Jaltā? Katrā ziņā kādā klusā, mierīgā, kara neskartā vietā ...»

Viņš pārlaida skatienu «Pravdas» ievadrakstam. Ne vārda par Trumenu vai gaidāmu tikšanos. Ievadrakstu sauca «Padomju ārsta darbs un varonība». Pirmajā lappusē bija publicēts arī raksts «Nevilcināties ar skābbarības sagatavošanu!».

Pulkstenis Spasa tornī nosita pusdesmit. Tas Voro-novam atgādināja, ka pienācis laiks iet.

Arī Gorkija iela bija cilvēku pilna. Lai gan nebija svētku diena, no skaļruņiem, tiem pašiem, kas savā laikā bija ierīkoti, lai izsludinātu gaisa trauksmi un paziņotu tās ilgotās beigas, plūda mūzika. Voronovs sastapa divas smaidošas meitenes, taču viņam šķita — smaida ne tikai viņas, bet visi pretimnācēji, joprojām priecādamies par miera iestāšanos un arī par to, ka jūlija diena ir tik saulaina un dzidra, ka Dunajevska mūzika liek viņiem atcerēties jaunību un bērnību ...

Pie Centrālā telegrāfa, nervozi raudzīdamās uz lielo, apaļo pulksteni un cenzdamās neievērot cita citu, mīņājās meitenes un puiši kautrīgi slēpa aiz muguras pieticīgus ziedu pušķīšus. Viņi visi izlikās, ka atrodas tur pavisam nejauši un negaida itin nevienu.

Voronovs ari pats daudzas jo daudzas reizes bija tikpat nepacietīgi mīņājies uz šī stūra, gaidīdams Mariju. Viņš vienmēr bija ieradies ilgi pirms norunātā laika, un Marija nekad nebija novēlojusies ..."

Telegrāfa pulkstenis rādīja bez ceturkšņa desmit, un Voronovs pielika soli. Bez piecām minūtēm desmitos viņš gribēja būt Padomju Informācijas biroja priekšnieka pieņemamajā istabā.

Lozovskis Voronovu pieņēma tūlīt. Kad Voronovs bija iegājis kabinetā, priekšnieks pasmaidīja, paslēja augšup nelielo kvadrātveida bārdiņu un sacīja:

— Priecājos jūs redzēt, biedri Voronov! Sēdieties, lūdzu! Pastāstiet nu, kādi tad ir jūsu pēckara plāni!

Jau sen pieradis pec pirmajiem priekšniecības vārdiem uzminēt, kāpēc viņš izsaukts — lai sadotu sutu, uzslavētu vai sūtītu jaunā uzdevumā —, Voronovs nosprieda, ka Lozovskis viņu pieņēmis, ta teikt, atvadu audiencē. Tas viņu mazliet apbēdināja — pēdējos pusotra gados viņam tomēr bija izveidojušās ciešas saites tieši ar Informācijas biroju, taču reizē tas viņu arī iepriecināja. Atvadas it kā vēlreiz uzsvēra, ka karš beidzies un tagad viņš var veidot savu nākotni, kā pašam gribas.

Viņš pasmaidīja un jautri teica:

— Gatavojos mācīties, Solomon Abramovič.

— Jūs taču esat beidzis Vēstures fakultāti, vai ne? — Lozovskis vaicāja.

— Jā. Bet es runāju par aspirantūru. Tiesa, mana institūta — Filozofijas, literatūras un vēstures institūta vairs nav ...

— Ir taču Maskavas universitāte, ir Pedagoģiskais institūts, — Lozovskis iebilda. — Kurā vēstures posmā jūs gatavojaties specializēties?

— Galīgi vēl neesmu izlēmis. Gribētos nodarboties ar Savienoto Valstu vēsturi.

—> Tad šitāl — Lozovskis teica, atkal pasliedams bārdiņu. — Jūs taču protat valodas. Vācu un ...

— Angļu.

— Jā, ja, arī angļu. Kāds Amerikas vēstures posms jūs interesē?

— Cīņa par neatkarību.

— Ko tur sacīt — tas ir ievērības cienīgs posms, — Lozovskis domīgi noteica un apklusa.

Voronovs gaidīja, ka Lozovskis tūlīt sniegs viņam roku, pateiksies par apzinīgo strādāšanu Padomju Informācijas birojā un novēlēs panākumus mierīgā darbā. Viņš jau bija sagatavojies atbildēt, ka no savas puses pateicas par uzticību, kura viņam parādīta kara laikā, un ka, strādādams Informācijas birojā, viņš daudz mācījies ...

— Jums būs jābrauc uz Berlīni, — Lozovskis sacīja pēkšņi, bez jebkādas pārejas.

Voronovam šķita, ka viņš ir pārklausījies.

— Komandējums ilgs pāris nedēju, — Lozovskis piemetināja.

— Solomon Abramovič, kā tad tā? — Voronovs žēli izsaucās. — Politiskajā pārvaldē man jau ziņoja, ka es... kā lai to saka ... esmu gandrīz demobilizēts. Domāju, ka pavēle ir jau parakstīta vai nodota parakstīšanai.

Lozovskis ar pārmetošu skatienu pavērās viņā un uzstājīgi teica:

— Jums tomēr jābrauc. Tā vajagl

Uz mirkli Voronova acu priekšā pavīdēja drupu kaudzes, pussagrautas mājas, vācieši, kas bailīgi raugās apkārt, it kā jebkuru mirkli gaidīdami sitienu. Vārdu sakot, tas viss, ko viņš bija jau sācis aizmirst, izsvītrojis no atmiņas saulainajā, priecīgajā, sirdij dārgajā Maskavā pavadītajās sešās nedēļās.

— Ēs jūs lūdzu mani no šī brauciena atbrīvot! — viņš izsaucās.

— Atbrīvot? — Lozovskis neizpratnē jautāja.

— Solomon Abramovič! — Voronovs jau ierunājās lūdzošā balsī. — Jūs taču zināt, kara laikā es nevairījos ne no viena uzdevuma. Metos no vienas frontes uz otru, gandrīz negulēju, lai tikai laikā nosūtītu materiālu. Bet tagad ir miers! Karš beidzies! Man drīz būs jau trīsdesmit, man ir savi plāni, es jau jums teicu, ka gribu mācīties tālāk. Man nekavējoties jāsēžas pie grāmatām, katru dienu jāiet uz bibliotēku, lai sagatavotos aspirantūras iestājeksāmeniem. Kara gados es taču esmu visu aizmirsis! Vardu sakot, gribu sākt miera laika dzīvi, atgūt nokavēto kā visi parastie cilvēki!

— Jūs neesat parasts cilvēks, biedri Voronov, — Lozovskis dzedri sacīja, — jūs esat komunists.

— Kāds tam sakars? — Voronovs aizvainots iebilda.

— Tagad taču atgriežas miera laika dzīvē ne tikai bezpartejiskie, bet ari komunisti. Turklāt es... es gatavojos precēties!

Sie pēdējie vārdi Voronovam bija izsprukuši nevilšus, un viņš izbijies paraudzījās Lozovskī, domādams, ka vecīgajā sejā ieraudzīs zobgalīgu smīnu.

— Vai uz visu mūžu? — Lozovskis jautāja.

Voronovs neizpratnē palūkojās uz viņu.

Viņi abi ar Mariju bija nolēmuši apprecēties tūlīt pēc kara. «Precēties uz laiku?...» Kas tā par bezjēdzīgu iedomu I

Jā, par vīru un sievu viņi vēl nebija kļuvuši. Kas viņi tādi bija? Līgavainis un līgava? Sie vārdi negribot likās vecmodīgi un būtu skanējuši dīvaini tajās dienās, kad viņu zemi bija piemeklējusi tāda briesmīga nelaime.

Tagad karš bija beidzies. Marijai pavisam drīz bija jāatgriežas no armijas. Tas, ka viņi turpmāk dzīvos kopā, Voronovam šķita pats par sevi saprotams.

— Kad precas, — Lozovskis pa to laiku turpināja,

— tad katrā ziņā uz visu mūžu. Bet jums vēl priekšā garš mūžs. Kāda nozīme ir divām nedēļām?

— Bet es nemaz nejokojos, Solomon Abramovič! — Voronovs apvainojies teica.

— Es arī ne, — Lozovskis sacīja, — tāpēc kļūsim lietišķi! Jūsu uzdevums ir doties uz Berlīni un uzrakstīt vairākas korespondences.

— Es taču esmu jau uzrakstījis desmitiem korespondenču! Gan par Berlīnes atjaunošanu, gan par mūsu karaspēka palīdzību Vācijas iedzīvotājiem. Vai vēlreiz rakstīt to pašu?

— Nē. Šoreiz jūsu korespondencēm jābūt par sadarbību ar sabiedrotajiem. Par sadarbību pēc kara, miera apstākļos.

Lozovskis paņēma no galda brūnu ādas mapi, atvēra to, ieskatījās virsējā papīra lapā, nolika mapi atpakaļ vietā un atkal palūkojās Voronovā.

— Uzdevums man nav īsti skaidrs, — Voronovs īgni sacīja. Viņš jau saprata, ka ilgāk pretoties nav jēgas.

— Jūs taču esat bijis daudzās Eiropas zemēs, — Lozovskis atkal ierunājās. — Esat rakstījis par sabiedroto karaspēku tikšanos pie Eibas. Vai jums ir kādi sakari ar sabiedroto žurnālistiem?

«Sakari? ...» Voronovs domās atkārtoja.

Viņš atcerējās Torgavu, pilsētu pie Elbas, kur 25. aprīlī norisinājās padomju karaspēka vēsturiskā tikšanās ar amerikāņu karaspēku.

Kara viesulis bija pēkšņi pierimis, Pirmās Ukrainas frontes triecienbataljoni, kas bija atstājuši aiz muguras Vislu, Oderu, Sprē un sagatavojušies pie reizes forsēt arī Ellm, bija saņēmuši pavēli apstāties ...

Voronovs, kas par šo negaidīto pavēli bija izbrīnījies, frontes štābā uzzināja, ka Elba ir tā robeža, uz kuras saskaņā ar norunu paredzēta ilgi gaidītā padomju un amerikāņu karaspēka tikšanās.

Viņš atcerējās arī, kā uz šo tikšanos bija gatavojušies padomju virsnieki un kareivji, kā viņi bija mazgājušies un tīrījušies, karavīru blūzēm un formas svārkiem šuvuši tīras apkaklīšu iedrēbes, kā nepacietīgie amerikāņi pirmie bija šķērsojuši upi pavisam vecā kuģelī bez motora un bez burām, par airiem izmantodami dējus, kā viņi bija izkāpuši krastā un skrējuši pretim krieviem ...

Un pēc tam ... Pēc tam bija sākušies apskāvieni, skūpsti, zvaigznīšu un nozīmju apmaiņa, amerikāņu jūsmīgi saucieni par godu Stajinam: «Tēvocis Džo! Tēvocis Džo!»

Tajās un arī turpmākajās dienās pie Elbas, bet vēlāk Berlīnē Voronovs daudzkārt bija ticies ar amerikāņu kareivjiem un virsniekiem un, protams, arī ar žurnālistiem.

— Sakari? — Voronovs pārjautāja. — Ko jūs ar to domājat? Esmu ticies ar amerikāņiem Torgavā. Un arī Berlīnē pēc kapitulācijas akta parakstīšanas. Starp citu, par to visu esmu rakstījis savās korespondencēs.

— Būs pareizi, ja jūs tagad atjaunosiet šīs pazīšanās.

— Kāpēc?

Lozovskis klusēdams noglauda bārdiņu.

— Kā jūs domājat, Mihail ... — viņš jautājoši pavērās Voronovā, — Mihail Vladimirovič, vai ne?... Kā tad jūs domājat, Mihail Vladimirovič, kas pašreiz pasaulē ir galvenais un noteicošais?

Līdz karam Voronovs bija saukts par Mihailu, Mišu, Mišku. Kara laikā — par biedru vecāko politisko vadītāju, vēlāk par biedru majoru, dažreiz tapat vien par Voro-novu. Pie uzrunas vārdā un tēvvārdā viņš nebija pieradis, tā viņā modināja izbrīnu. Tomēr uz Lozovska jautājumu atbildēja, nemaz nedomādams:

•— Mūsu uzvara.

— Pareizi, — Lozovskis teica, savu piekrišanu vēl apstiprinādams ar galvas mājienu. — Tagad ir ļoti svarīgi, lai no tas tiktu kāds labums tiem, kuru dēļ cīnījās un mira mūsu cilvēki. Bet viņi cīnījās un mira ne tikai par mūsu zemi vien. No mūsu uzvaras bija atkarīga visu pasaules tautu nākotne. Pirmām kārtām — Eiropas tautu nākotne. Bet Amerikas nākotne — arī. Jūs tam piekrītat?

Lozovska teiktais bija tik elementāra patiesība, ka tur nebija ko strīdēties.

— Taču Eiropā pašreiz atrodamies ne tikai mēs vien, —• Lozovskis turpināja. — Jus, biedri Voronov, esat komunists, — viņš atkārtoja, — tatad arī internacionālists. Tā taču ir? — Agrāk Lozovskis bija strādājis par vienu no Arodbiedrību internacionāles vadītājiem, un Voronovs nodomāja, ka Padomju Informācijas biroja priekšnieks gatavojas runāt par viņam no seniem laikiem tuvu un mīļu tematu.

— Protams, jā, — Voronovs atbildēja.

— Tādā gadījumā atļaujiet man uzdot vienu jautājumu: kāds uzdevums mums radies sakarā ar kara beigām?

— Atjaunošana!

— Dabiski. — Lozovskis pamāja ar galvu. — Bet par otru — ari ļoti svarīgu uzdevumu jūs neesat domājis? Es atkal runāju par Eiropas un, ja gribat zināt, par visas pasaules nākotni.

Voronovs paraustīja plecus.

— Protams, Solomon Abramovič, tas īr svarīgs jautājums, — viņš sacīja. — Tomēr man šķiet, ka ierindas padomju cilvēkam vissvarīgākā ir doma par savu zemi. Pēc tik grūtiem pārbaudījumiem ..:

— Piekritu, — Lozovskis pārtrauca Voronovu. — Taču jums, komunistam un internacionālistam, nav tiesību aizmirst, ka šis karš atnesa milzīgas ciešanas ne tikai mums, bet ari Eiropas tautām. Tās nepacietīgi gaida atbildi uz jautājumu, kāds būs to liktenis. Sīin tautām jābūt pārliecinātām, ka fašisms Vācijā tiks likvidēts pilnīgi. Izravēts ar visu sakni! Taču uz šo jautājumu nevarēs atbildēt, kamēr lielvalstis nebūs vienojušās pašas, nebūs atrisinājušas sarežģītas ārpolitiskas problēmas, kuras tām izvirzījušas kara beigas. No šīs vienošanās ir atkarīga ne tikai Eiropas nākotne, bet ari mūsu zemes drošība.

— Eiropas nākotni taču ir noteikuši Jaltā pieņemtie lēmumi, — Voronovs iebilda. — Tur viss ir saskaņots.

— Tad vēl nebija beidzies karš, — Lozovskis ātri atbildēja. — Lielajā politikā bieži gadās, ka draudīgas briesmas spiež valstu darbiniekus pieņemt savstarpēji izdevīgus lēmumus. Bet, kad briesmas ir pāri, rodas vēlēšanās panākt, lai izdevīgums tiktu tikai vienai pusei.

— Jūs ar to domājat sabiedrotos?

— Nevaru apgalvot, ka viņi izturas nevainojami. Nākotne lielā mērā ir atkarīga no mūsu kopīgas rīcības. — Lozovskis brīdi klusēja. — Vai jūs zināt, ka Berlīnē sākusi darboties Kontroles padome? — viņš beidzot ievaicājās.

«Tad redz, kā!» klusībā izsaucās Voronovs, kurš bija paradis par visu domāt no žurnālista viedokja. «Tagad vismaz skaidrs, ko no manis prasa. Tā arī būtu atklāti pateicis!»

— Tātad man būs jāraksta par Kontroles padomes darbu? — viņš jautāja.

— Uz vietas jums būs labāk redzams. Kas to zina, kādi notikumi var gadīties Berlīnē, — Lozovskis nenoteikti atbildēja. — Taču jūsu uzdevums ir tāds: parādīt ārzemju darbaļaudīm, ka mūsu zeme ir pildījusi un arī turpmāk pildīs lēmumus, par kuriem vienojušies sabiedrotie.

— Vai Jaltā pieņemtos lēmumus?

— Gan Teherānā, gan Jaltā. Es redzu, Mihail Vladimi-rovič, ka jūsu domas darbojas pareizā virzienā, — Lozovskis smaidīdams sacīja.

Voronovam ienāca prātā rindas, ko viņš nupat bija lasījis «Pravdā».

— Solomon Abramovič, — viņš uzrunāja Lozovski, — es nupat avīzē-lasīju, ka Trumens devies uz Eiropu...

— Jūs interesē Trumena pārvietošanās? — Lozovskis . zobgalīgi vaicāja.

— Tā mani interesē vismazāk, — Voronovs atbildēja, paraustīdams plecus. — Taču informācijā ir sacīts, ka gaidāma «Lielās trijotnes» tikšanās. Vai tā ir tiesa?

— Kas šo informāciju devis?

— Neatceros. Šķiet, Reitera aģentūra.

— Tai arī prasiet! — Lozovskis atbildēja — tāpat zobgalīgi, taču šoreiz ar iecietīgu laipnību. — Es redzu, — viņš piemetināja, — jūs interesē «Lielā trijotne»...

— Ne vairāk kā jebkuru padomju žurnālistu, — Voronovs dzedri atteica. — Bet, ja tāda tikšanās būs, tā saistīs visas pasaules uzmanību.

— Kas no tā izriet?

— Tikai tas, ka manas korespondences par dzīvi Berlīnē nevienam nebūs vajadzīgas. Un es it vienkārši nesaprotu ...

— Jūs saprotat tieši tik daudz, cik jāsaprot, — Lozov-skis pārtrauca Voronovu, atkal pāriedams uz oficiālu toni. — Tātad jūs dodaties uz Berlīni rīt no rīta septiņos trīsdesmit. Vilciens aties no Baltkrievijas stacijas. Saucas «liters A». Kara komandants jums pateiks, uz kurām sliedēm šis vilciens stāv. Brauksiet formas tērpā, taču katrā ziņā ņemiet līdzi civiluzvalku. Ceru, ka jums tas saglabājies.

— Protams. No pirmskara laikiem.

— Ļoti jaukil Aizbraucis iegriezieties Politiskajā pārvaldē! Jūs zināt, kur tā atrodas?

Lozovskis, vecs boļševiks, bet pilnīgi civils cilvēks, joprojām nebija pieradis pie militārās terminoloģijas.

Voronovs gribēja teikt, ka Politiskajā pārvaldē nevis «iegriežas», bet «ierodas», tomēr pasacīja ko citu:

— Karlshorstē. Protams, ja nav pārcēlusies uz citu vietu.

— Ļoti jauki! — Lozovskis atkārtoja. — Kad jūs uzturēsieties Berlīnē, tur būs arī kinodarbinieku grupa. Nodibiniet ar viņiem sakarus! Tas jums nāks par labu, — Lozovskis teica. — Starp citu — vai jūsu fotoaparāts ir kārtībā?

— Fotoaparāts? — Voronovs izbrīnījies atjautāja. Atgriezies Maskavā, savu «FED» viņš bija nogrūdis sienas skapja dziļākajā kaktā. — Vispār tas ir kārtībā. Tikai ar filmiņām gan ...

— Jums iedos ārzemju filmas, — Lozovskis viņu pārtrauca, — «Kodak». Tās ir daudz labākas par mūsējām. Diemžēl. Bet tagad ...

Viņš atkal paņēma no galda brūnos vākus, izvilka no turienes šauru, garu papīra lapiņu un sniedza to Vorono-vam, teikdams:

— Jūsu komandējuma priekšraksts.

Voronovs izklaidīgi ielūkojās papīra lapiņā. Cik daudz tādu komandējuma priekšrakstu viņš bija saņēmis kara laikā! It īpaši kara otrajā pusē. «Dienesta pakāpe, vārds, tēvvārds, uzvārds ...», «Tiek sūtīts uz ...», «Komandējuma mērķis ...», «Derīgs līdz ...».

Taču, izlasījis priekšrakstu vērīgāk, Voronovs izbrīnījās.

— Kāpēc te rakstīts «fotokorespondents»? — viņš vaicāja Lozovskim. — Līdz šim esmu bijis tikai korespondents. Turklāt mani sūta uz Berlīni un Potsdamu. Kāds sakars man ar Potsdamu? Un, beidzot, ja es braucu, ģērbies formas tērpā, kāpēc nav norādīta mana dienesta pakāpe?

— Ja jums tā būs jāapstiprina, jūs to varēsiet izdarīt ar virsnieka apliecību.

— Bet kāpēc ...

— Klausieties, biedri Voronov, jūs man atgādināt kādu angļu arodbiedrību darbinieku no sociāldemokrātu vidus. IZs saskaitīju, ka Arodbiedrību internacionāles kongresā viņš referentam uzdeva vienpadsmit jautājumu.

— Pateicos par salīdzinājumu, Solomon Abramovič, taču jums jāpiekrīt, ka tas viss izskatās diezgan dīvaini ...

— Lasot dažus literārus darbus, — Lozovskis sacīja, acis piemiedzis, — sākumā šķiet, ka nodaļām nav nekāda sakara citai ar citu. Taču beigās tās visas savijas kopā vienā ciešā mezglā. Vai esat lasījis tādas grāmatas?

— Atļausiet iet? — Voronovs neatbildējis drūmi jautāja. Ar šo militāro teicienu viņš it kā uzsvēra, ka armijas disciplīnu nav aizmirsis un, lai arī nelabprāt, pavēlei viņš pakļaujas.

— Visu labul — Lozovskis atbildēja. Un negaidot piemetināja: — Ja jūs zinātu, kā es jūs apskaužul... Nē, nē, tikai iztiksim bez jauniem jautājumiem! Vēlu panākumus!

Tagad, sēdēdams Karpova kabinetā un cenzdamies apjēgt to, ko nupat bija teicis ģenerālis, Voronovs saprata, ka toreiz Maskavā viņš neapšaubāmi nav pareizi novērtējis sarunu ar Lozovski. Tagad Voronovam kļuva skaidrs, ka stingrās slepenības apstākļos Lozovskis bija darījis visu iespējamo, lai viņš saprastu, kāpēc viņu sūta uz Berlīni.

Toreiz viņš to nesaprata. Tikai atminējās, par ko ir pārvērsta Vācija, atcerējās Berlīnē redzētās drupas, zināja, ka šajā satriektajā zemē joprojām darbojas visvisādi «vērvolfi», un nespēja nemaz iedomāties, ka lielvalstu vadītāji varētu tikties tieši tur.

— Jā, tas nu gan! — Voronovs nevilšus izsaucās,

— Kas tev ir? — Karpovs raudzījās viņā izbrīnījies.

— Tas, ka es gandrīz izdarīju milzīgu muļķību. Es taču negribēju braukt uz Berlīni. Vai jūs, Vasilij Stepanovič, varat to iedomāties — negribēju! Visādi centos Lozovski pielauzt, lai nesūta. Būtu palaidis garām tādu notikumu! Pēc tam visu mūžu būtu sev pirkstos kodis!

— Tev tiešām nepasacīja, kāpēc tevi sūta? — Karpovs neticīgi jautāja.

— Tagad es saprotu, kāpēc Lozovskis tā teica! — Voronovs murmināja, uz jautājumu neatbildējis. — Viņš teica... Kā viņš teica? — Voronovs sarauca pieri. — Es toreiz to palaidu gar ausīm. Vārdu sakot, ka Berlīnē kaut kas var notikt... Toreiz man jauca prātus Kontroles padomes pieminēšana. Tātad es varēšu būt klāt konferencē? — Voronovs vaicāja, platām acīm vērdamies ģenerālī.

— Ko vēl tu negribēsi! — Karpovs iesmējās. — Konferencē piedalīsies tikai delegāciju locekļi, viņu padomnieki un tulki.

— Bet prese? — Voronovs jautāja vājā balsī.

— Cik man zināms, laiku pa laikam tiks pielaisti kino Un foto korespondenti.

Iestājās klusums.

— Ko tad es rakstīšu? — klusumu pārtrauca Voronovs. — Man taču jātiekas ar cilvēkiem. Ar amerikāņiem, ar angļiem ...

— Nu tad tiecies, ja tev ir tāds uzdevumsl

— Kur tad es viņus ķeršu ciet? Berlīnē vai te — Bā-belsbergā? Un pie kura no mūsu biedriem iet, ja ievāja-dzēsies padoma? Varbūt pie jums, biedri ģenerāli? Es taču — piedodiet man! — vēl līdz šim nezinu, kādā amatā jūs tagad esat.

— Dienu maršala Zukova štābā. Precīzāk — mans priekšnieks ir ģenerālis Sokolovskis.

Voronovs labi zināja, ka Sokolovskis ir Zukova vietnieks un štāba priekšnieks.

— Tātad... tātad... — Voronovs murmināja nedroši, it kā atvainodamies, ka atņem tik daudz laika ģenerālim, kas strādā tik augstā amatā, — jūs esat... Sokolovska vietnieks?

— Tu esi varen nasks uz iecelšanu amatos, — Karpovs iesmējās. — Es gan tiešām esmu pakļauts Sokolovskim.

Un konferences laikā atradīšos šeit. Būšu kaut kas līdzīgs sakaru virsniekam, ja tas tev skan labāk saprotami. Tagad par citiem jautājumiem. Vai tu atceries, kā mēs rīkojamies karaspēkā operāciju laikā? Komandierim bija savs komandpunkts un savs novērošanas punkts. Lai tad tavs novērošanas punkts būtu šeit, Bābelsbergā, kā tev sacīja čekisti. Komandpunktu ieteicu tev ierīkot tuvāk Karlshor-stei. Istabu tev sameklēsim. Mūsu virsnieki divas nedēļas saspiedīsies ciešāk kopā.

— Man taču ir jātiekas ar sabiedroto žurnālistiem! L?n ar vāciešiem arī!

— Tad iekārto novērošanas punktu Potsdamā. Berlīne ir blakus, un Bābelsbergā ari tepat tuvumā. Tev atradīs istabu kādā vācu ģimenē, protams, pie kārtīgiem cilvēkiem. Būs tev gan novērošanas punkts, gan rezerves komandpunkts, sauc, kā gribi. Vienosimies par to ar Padomju militārās administrācijas politdaļu.

— Par ko es tomēr rakstīšu? — Voronovs domīgi teica, — Par sadarbību ar sabiedrotajiem?

— Tas nu tev jāizdomā pašam. Tavā žurnālista darbā es neesmu nekāds padomdevējs, tev ir savi komandieri. Protams, nav art slikti rakstīt par sadarbibu ...

Pēdējos vārdus Karpovs izrunāja, ne īsti šaubīdamies, beL tā kā skaļi prātodams. Tad lēni sacīja:

— Par nepieciešamību sadarboties — tā laikam būs pareizāk.

Voronovs vērīgi palūkojās Karpovā. Viņam nebija palikusi nepamanīta intonācija, ar kādu ģenerālis pasacīja šo teikumu.

— Vai radušās kādas nesaskaņas? — Voronovs jautāja, sarunas biedram tieši acīs skatīdamies.

— Tu pats zini, kā veidojās attiecības... — Karpovs izvairīgi atbildēja.

— Vai runa ir par otro fronti? — Voronovs steigšus jautāja. — Kad notika tikšanās Torgavā, man visu raiku likās, ka viņi atceras, cik ilgi bija spieduši mūs cīnīties vieniem pašiem. Vismaz daudzi no viņiem jutās vainīgi mūsu priekšā.

— Ko tur teikt, — Karpovs domīgi ierunājās, — just savu vainu, protams, nav slikti. Griezt krūtis lodēm pretim — daudz bīstamāk. Man stāstīja, ka uz hitleriešu koncentrācijas nometņu vārtiem bijis lozungs: «Katram sava tiesa». Tātad vienam lemts valdīt pār pasauli, bet citam —

sadegt krematorijas krāsnī. Mums — par visu maksāt ar savām asinīm, bet taviem Torgavas draugiem — just savu vainu. — Karpova tonī bija saklausāms rūgtums.

— Jums, protams, ir taisnība, Vasilij Stepanovič, — Voronovs teica. — Taču tagad ir miers. Gribas ticēt, ka miera apstākļos ir vieglāk rīkoties saskaņoti nekā mūž-dien mainīgajos kara apstākļos.

— Kāpēc tad viņi tūlīt neatkāpās uz savām zonām? — Karpovs jautāja skarbi, ar negaidītu asumu,

Sis jautājums Voronovu pārsteidza.

— Uz kādām zonām? — viņš nedroši vaicāja. — Es pavisam nesen «Pravdā» lasīju, ka sabiedroto pavēlniecība sākusi angļu un amerikāņu karaspēku atvilkt no padomju okupācijas zonas.

— Nesen — tu saki? — Karpovs jautāja tikpat skarbi kā pinnīt. — Bet viņiem tas bija jāizdara jau sen! Tūlīt pēc uzvaras. Tā bija norunāts jau agrāk un vienošanās parakstīta. Taču viņi slaistījās pa mūsu zonu gandrīz divus mēnešus. Amerikāņi — Tīringenē, angļi — Vitenbergā.

— Un tomēr viņi aizgāja.

— Pēc tam kad Zukovs bija paziņojis, ka nelaidīs nevienu uz Berlīni līdz tam laikam, kamēr nebūs izpildīta vienošanās par zonām. Vai tu domā, ka maršals uz savu galvu iedrošinājās tā rīkoties? Viņam pavēlēja Maskava. Vārdu sakot, šis jautājums ir noregulēts. Bet kā būs ar citiem? Kas notiks ar Vāciju? Vai, teiksim, ar Poliju?...

Klausīdamies Karpovā, Voronovs nodomāja, ka specifiskos starptautiskos jautājumos ģenerālis orientējas sliktāk nekā militāros jautājumos. Visā, kam bija sakars ar pagājušo karu, bijušais komandieris viņam joprojām likās neapšaubāma autoritāte. Taču pašreiz Voronovs juta zināmu pārākumu pār sarunas biedru.

— Vai Jaltā pieņemtos lēmumus esat lasījis? — viņš jautāja Karpovam.

— Esmu, — ģenerālis atbildēja ar tikko manāmu ironiju.

— Tur taču viss tika izlemts! Vāciju paredzēja sadalīt zonās. Ir jau sadalīta, vai ne? Krimā vienprātīgi vienojās arī par fašisma iznīdēšanu. Bet par Poliju ir teikts, ka tā iegūs uz Vācijas rēķina jaunas teritorijas ziemeļos un rietumos. Tatn arī visi ir piekrituši. Turklāt deklarācijā par atbrīvoto Eiropu ..,

co

— Deklarācijā — tu saki? — Karpovs pārtrauca Voro-novu un zobgalīgi piebilda: — Deklarāciju it kā tiešām būtu pietiekami daudz. Labu un pareizu. Bet par zonām ari pastāvēja vienošanās. Tomēr faktiski sabiedrotie bija gandrīz vai ar spēku jāizmet laukā. Paklau, major, — tagad Karpovs ierunājās nopietni, bez jebkādas ironijas, — vai tad tu domā, ka valstu vadītāji brauks uz šejieni likai tāpēc, lai spiestu cits citam roku?

— Tik naivs es neesmu ... — Voronovs iesāka, tā kā mazliet apvainojies, bet Karpovs viņu skarbi pārtrauca:

— Ja nu neesi tik naivs, tad domā! Aps\fŠTI Palauzi galvu! — Viņš pielika pie deniņiem labās rokas rādītājpirkstu. — Taču gribu brīdināt: nedomā, ka tikai karā ir bumbu bedres, dangas un grambas, bet miers ir kā gluda šoseja! Protams, gribētos, lai tā būtu, taču tā neiznāk. Tu atsaucies uz Jaltu, kur vienojās Vāciju atbruņot, visu tās karaspēku izformēt. Bet es tev jautāju: ja nu bija tāds lēmums, kāpēc tad angli neizformēja vācu karaspēka daļas, nu, tās, kas bija padevušās gūstā? So daļu ieročus turēja kārtībā. Viens divi — un atkal var apbruņot. Un vai tad tikai tas vien ... — Karpovs atmeta ar roku.

— Jūs kaut ko slēpjat no manis, Vasilij Stepanovič, — Voronovs pārmetoši sacīja. Nupat izjustā pārākuma apziņa bija nemanāmi izgaisusi.

— Es nekā neslēpju. Vecas frontinieku draudzības dēj jau tā esmu pateicis vairāk, nekā pienākas.

Brītiņu klusējis, Karpovs ierunājās agrākajā — labsirdīgajā tonī:

— Labi, pagaidām to aizmirsīsim. Bet, par ko tev jāraksta, apsver pats! Tu taču, kā es redzu, tagad esi kļuvis par diplomātu. Par speciālistu starptautiskās politikas jautājumos...

...Nē, Mihails Voronovs nebija profesionāls speciālists starptautiskajos jautājumos. Šajā žurnālistikas nozarē viņu bija noveduši kara ceļi.

Padomju Informācijas birojs neprasīja no Voronova ne starptautiskus apskatus, ne analītiskus rakstus. Ar tiem nodarbojās speciālisti starptautisko attiecību jautājumos un korespondenti, kas uzturējās ārzemēs.

Antihitleriskās koalīcijas izveidošanās kara gados radīja jaunu, savdabīgu padomju kara žurnālista tipu. Viņam vajadzēja sabiedroto zemju tautām stāstīt par notikumiem padomju un vācu frontē.

Tas, ko rakstīja šī tipa žurnālisti, protams, nebija domāts diplomātiem, kongresmeņiem, ministriem. Viņu lasītāji bija ierindas amerikāņi, franči, angļi, kanādieši, vārdu sakot, tie abonenti un pircēji, kas iegādājās populārus laikrakstus, kuros ar Padomju Informācijas biroja starpniecību tika iespiestas reportāžas un apraksti par lielo kauju Austrumos.

Tagad Voronovs skaidri saprata, ka nekad nebūtu nokļuvis Potsdamā, ja nebūtu laimīgi sagadījušies apstākļi. Vispirms svarīgi bija tas, ka viņam jau bija pieredze kontaktu uzturēšanā ar amerikāņu un angļu žurnālistiem. Viņš bija jau agrāk bijis Eiropā, kuras liktenim vajadzēja izšķirties Potsdamā. Pat tādai mazsvarīgai detaļai kā viņa kaislībai uz fotografēšanu bija bijusi sava nozīme. Tagad Voronovs to visu apzinājās pavisam droši.

Neapšaubāmi no Maskavas tagad atbrauks uz Berlīni daudzi speciālisti starptautiskajos jautājumos. Taču redzēt savām acīm šo diženo notikumu, kura dēļ viņi šeit ieradīsies, no visas rakstošo žurnālistu saimes būs lemts vienīgi viņam. Lai arī tikai šad tad. Lai arī daļēji. Un tomēr — redzēt! Viņš varēs izmantot žurnālista darbā tik svarīgo klātbūtnes efektu. Komandējums, kuru sarunā ar Lozovski viņš sākumā nebija uzskatījis par nozīmīgu, no kura bija mēģinājis pat atteikties, tagad ieguva īpašu jēgu. Voronovs gandrīz fiziski sajuta, cik milzīga atbildība uzgūlusi viņa pleciem .,,

— Nu, līdz diplomātam man vēl gaužām tālu,,. — Voronovs klusi sacīja.

— Tādā gadījumā tu esi, tā teikt, atsevišķa karaspēka daļa, kas pakļauta virspavēlniecībai, — Karpovs pajokoja. — Saki man, draugs, — par ko domā kara korespondents, dodamies uzdevumā? — viņš pēkšņi jautāja.

— Tas ir? ...

— Viņš domā par to, lai viņu labi paēdinātu, lai izsniegtu viņam simt gramu, ierādītu vietu pieklājīgā zemnīcā un apgādātu ar transportlīdzekli. Vai ne?

Tagad bija Voronova kārta iesmieties.

Tā viņš kādreiz tiešām bija teicis savas divīzijas komandierim.

•— Nu tad tā, — Karpovs turpināja, — tevi paēdinās bez manas palīdzības. Ar pieklājīgu zemnīcu arī apgādās. Bet kā tev ir ar transportlīdzekli?

C2

— To pašu man jautāja ari apakšpulkvedis, no kura es atnācu pie jums. Kur es būtu varējis ņemt mašīnu?

— Lai notiek — es tev palīdzēšu vecas draudzības vārdā! Vai nu mēs velti būtu kopā dienējuši! Dabūsi bencu vai labāk — emku. Kā nekā — savējā, pašmaju ražojums.

— Paldies, biedri ģenerāli... Paldies, Vasilij Stepano-vič! — Voronovs dedzīgi pateicās. Tā bija pateicība ne tikai par solījumu dot mašīnu. Viņa sacītie vardi it kā izlauzās no pagātnē aizgājušā laika dziļumiem, no laika, kas viņus bija saistījis uz mūžu, — no Piemaskavas nakšu tumsas, no aizdunējušo kauju dārdiem,,,

Iestājās klusums.

— Tātad ieradīsies visi? — Voronovs klusi vaicāja. — Gan Cērčils, gan Trumens, gan... biedrs Staļins?!

— Dzīvosim — redzēsim, Mihailo! — Karpovs atbildēja, uz atvadām viņam cieši spiezdams roku.

TREŠĀ NODAĻA. ČĒRČILS

Pēkšņi viņu pārņēma nogurums — sajūta, kas vēl pirms mēneša viņam bija sveša. Viņa personiskais ārsts Čārlzs Vilsons, kurš par ilgu kalpošanu savam slavenajam pa-cientam bija saņēmis titulu — kļuvis par lordu Moranu, pieprasīja, lai premjerministrs pirms došanās uz Pots-damu katrā ziņā atpūstos.

Cērčiis arī pats zināja, ka tas nepieciešams. Par atpūtas vietu viņš izraudzījās Bordaberī pili, kas piederēja viņa vecajam draugam ģenerālim Brutinelam. Pils atradās Francijas dienvidos, gandrīz pie pašas Spānijas robežas; Cērčilam jau sendienām patika šis apvidus.

Kopā ar sievu Klementinu, meitu Mēriju, lordu Moranu, miesassargu Tompsonu un sulaini Sojeru, paņēmis līdzi audeklu, molbertu, otas un krāsas, Cērčiis aizbrauca uz dienvidiem.

Viņš mīlēja glezniecību, un viņam neapšaubāmi bija gleznotāja talants, taču savā dzimtenē viņam nepatika gleznot. Anglijas ainavas šķita drūmas, viņa acis alka pēc spilgtām krāsām — gaiši vai koši zilām, sulīgi zaļām...

Cērčiis bija paņēmis līdzi arī vairākas rīses rakstāmpapīra. Taču rakstīšana viņam neveicās. No rīta ar gleznošanas piederumiem rokās viņš devās brīvā dabā un atgriezās stundu pirms pusdienām, lai izģērbtos — katrā ziņā izģērbtos, it kā viņš gatavotos nakts miegam, •— un kaut drusciņ pagulētu; tas bija pieradums, no kura Cērčiis neatteicās pat tolaik, kad kuru katru dienu varēja gaidīt, ka vācieši šķērsos Lamanšu un ielauzīsies Anglijā.

Dienā pirms lidošanas uz Berlīni Cērčiis, kā parasti, devās brīvā dabā gleznot. Viņš bija ģērbies savā iemīļotajā, paša izdomātajā kombinezonā, ko valkāja visos gadalaikos, galvā — gaiša salmenīca, mutes kaktiņā — neaizsmē-

1,.ēts cigārs, rokās — molberts un krāsu kaste. Taču šis lietas nest viņam šodien bija neparasti grūti.

Atvāzis vieglo saliekamo krēslu, kas nesvēra gandrīz nekā, Čērčils smagi noslīga uz brezenta sēdekļa, aizsmēķēja cigāru un paraudzījās apkārt. Ap viņu bija tas, ko viņš tik ļoti mīlēja atpūtas brīžos, — zilas, dzidras debesis, koši zaļa zāle un caurspīdīgā rīta dūmakā tinusies kalni.

Taču šodien tas viņu nemaz neiepriecināja. «Kas īsti notiek? Vai tad neveiksmes kādreiz spējušas man laupīt spēkus?» viņš nodomāja, pēkšņu bažu mākts.

Nē, līdz šim tās bija tikai atraisījušas viņa spēkus.

Protams, neveiksmes bija gadījušās arī agrāk. Kādreiz, vēl jaunībā, viņš zaudēja tiesības uz titulu. Pēc sarežģītajiem mantošanas noteikumiem par likumīgo hercogu Māl-boro kļuva kāds jaunā Cērčila radinieks. Vinslons, kas sapņoja par militāru karjeru, divas reizes nenokārtoja iestājeksāmenus Scndhērstas karaskolā. Vēlāk, kad viņš jau bija par savu darbalauku izraudzījies politiku, toreizējais premjers Balfūrs neuzņēma viņu savā valdībā. Tas bija publisks apvainojums. Čērčils atriebās, aiziedams no konservatīvās partijas uz liberālo partiju; par to. viņš dabūja iesauku — Blenemas žurka; par Blenemu sauca pili, kurā viņš bija piedzimis. Pēc revolūcijas Krievijā viņam radās nodoms nožņaugt krievu bojševismu jau šūpulī, taču viņa pūles bija veltīgas.

Tagad Cērčilam bija jādodas uz Berlīni, kur svinēja uzvaru tie paši krievu boļševiki...

Kas tad par cilvēku bija šis Vinstons Leonards Spensers čērčils? Viņš bija žurnālists, politisks darbinieks, diplomāts, militārs vadītājs, kas gadu desmitiem ilgi nenogāja no valsts dzīves skatuves, kur viņam bija reizēm galvenā, reizēm arī mazāk nozīmīga loma, taču viņš vienmēr tiecās būt pirmais.

Daba bija Vinstonu čērčilu apveltījusi ar stipru gribu, drosmi, ar literāta un gleznotāja dotībām, politiska darbinieka talantu. Un tomēr viņš kļuva par vienu no traģiskākajām un pretrunīgākajām personībām divdesmitajā gadsimtā. Viņš bija traģiska personība ne tikai tāpēc, ka šavā garajā mūžā piedzīvoja gan triumfālus panākumus, gan galvu reibinošus kritienus. Piešķirdama Cērčilam daudzus talantus, daba tomēr bija izdarījusi vienu nelabo- , jamu kļūdu — likusi šim cilvēkam ierasties pasaulē pārāk veļu. Cērčils bija caur un cauri aristokrāts — gan pēc izcelsmes, gan pēc audzināšanas, gan pēc mentalitātes, un tautas masas viņš nicināja. Tolaik, kad pār miljoniem cilvēku siržu un prātu jau valdīja Kārļa Marksa un Vladimira Iļjiča Ļeņina idejas, viņš joprojām atradās Tomasa Kārlaila reakcionāri romantisko koncepciju gūstā. Cērčila uztverē tauta nekad nebija aktīvs vēstures spēks, tā bija tikai milzīga bezpersoniska masa, kas pazemīgi pakļaujas savu varoņu, savu vadoņu pārcilvēciskajai gribai.

Viņš daudzējādā ziņā guva panākumus, daudzās sadursmēs ar ienaidniekiem bija uzvarētājs. Tomēr ar visniknāko un nepielūdzamāko ienaidnieku viņam neizdevās tikt galā. Sis ienaidnieks bija Vēsture.

Vai Cērčils pats to saprata? Vai viņš pazina pēc sejas šo savu visnežēlīgāko un nepielūdzamāko pretinieku?

Jau kopš jaunības gadiem viņš metās neiedomājamās avantūrās. Piedalījās angļu-būru karā 1899.—1902. gadā, nokļuva gūstā, bēga, tik tikko nepazaudēja galvu, par kuru jau bija pasludināta atlīdzība. Rakstīja grāmatas, mainīja sabiedrotos, tika augstos valdības posteņos, cieta sakāves, nogāja malā, lai vēlāk atkal parādītos politiskajā arēnā...

Lūk, fotogrāfs iemūžinājis huzāru ar tropisku korķa cepuri galvā sēžam uz balta zirga. Uzņēmums izdarīts Indijas dienvidos pagājušā gadsimta beigās. Cērčilam ir tikai divdesmit divi gadi, viņš lūkojas uz mums bargi un augstprātīgi, it kā jau toreiz juzdamies dižens karavadonis, valstu un tautu uzvarētājs ...

Un te — trīs gadus vēlāk izdarīts uzņēmums: Cērčils laikraksta «Morning Post» korespondents angļu-būru karā. Viņam mugurā kaut kas līdzīgs formas svārkiem ar daudzām kabatām uz krūtīm un sānos. Kreisajā pusē virs mazās augškabatas — ordeņa lentīte. Galvā — cepure ar platām, izliektām malām, virs plānās virslūpas — rūpīgi apgrieztas Ūsiņas.

Citā ta paša gada fotogrāfijā Cērčils nav vairs ģērbies karavīra formas tērpā, bet diezgan pamatīgi novalkātā civilā mētelī. Platmale sagumzīta un apjukumā piespiesta pie krūtīm, sejā — lūdzošs smaids. Vinstons Cērčils tāds izskatījās toreiz, kad bija izbēdzis no būru gūsta un atgriezies dzimtenē.

Aprit tikai gads, un Cērčils jau stāv uz tribīnes, pacē-

lies pāri pūlim, kas viņā vērīgi klausās. Aiz muguras — Lielbritānijas karogs. Londonā notiek kārtējās parlamenta vēlēšanas, čērčilam žakete vajā, rokas augstprātīgi Iespriestas sānos.

Beidzot, Cērčils — Lielbritānijas premjerministrs. Lielajā galvā blāvi vizujo cilindrs, pāri melnai vestei stiepjas masīva zelta ķēde. Mutes kaktiņā — garš, resns cigārs, populārais Vinstona Cērčila cigārs. Viņš to neizlaiž no mutes, ne fotografēdamies kopā ar Rūzveltu. ne ar jūras kara flotes formas tērpu mugurā kāpdams uz kreisera «Ajax» klāja, ne sveikdams londoniešus ...

Cērčils ar neiztrūkstošo cigāru mutē. Cērčils ar jājam-pātagu rokā. Cērčils ar cilindru galvā. Cērčils ar katliņu galvā. Cērčils kombinezonā. Cērčils vizītsvārkos. Cērčils karavīra formas tērpā.,, Cērčils... Cērčils... Cērčils...

Kad viņu piemeklēja neveiksmes, vainu viņš piedēvēja visam, kas vien prātā ienāca, — politiskām partijām, to līderiem, premjerministriem, nodevīgiem draugiem, vēlētāju gara tumsībai vai nepateicībai. Notikumu virpulī viņš nespēja saskatīt vienīgi savu galveno pretinieku — Vēsturi. Viņam nebija lemts saprast, ka tieši Vēsture — tās objektīvie šķiru cīņas likumi, proletariāta cildenā sūtība kļūt par kapitālisma kapraci — ir lēmusi neatvairāmai neveiksmei vienu no viņa vislielākajām avantūrām — intervenciju pret tikko dzimušo Padomju republiku. Tieši Vēsture ilgus gadus neļāva viņam ieņemt pašus augstākos posteņus impērijā — viņš būtu viegli tajos ticis, ja būtu piedzimis dažus gadu desmitus agrāk. Lidzīgi zivij, kas, paklausīdama dabas aicinājumam, peld pret straumi uz nārsta vietu, noberzdama sev sānus, pārvarēdama kraujas krāces, dzelmes un sēkļus, Cērčils ar izmisīgu stūrgalvību peldēja pret Vēstures straumi, nelikdamies zinis par tās likumiem.

Tikai vienu reizi šī cilvēka dzīvē notika šķietami neiespējamais. Lai gan viņš bija piedzimis par vēlu, lai gan pūlējās it kā apstādināt laiku vai piespiest to neietekmēt Anglijas varenību, lai gan nevēlējās rēķināties ar Vēstures likumiem, reiz tā viņu pacēla uz viena no saviem visaugstākajiem viļņiem. Dzīdamies pats pēc saviem mērķiem, viņš spēra soli, kas varēja kļūt par soli nemirstībā. Viņš pieņēma hitleriskās Vācijas izaicinājumu.

Kas Cērčilu mudināja uz šo soli? Katrā ziņā ne tikai naids pret fašistisko tumsonību. Cērčila sirds pilnīgi un negrozāmi piederēja angļu impērijai. Tieši tās dēļ viņš pieņēma Hitlera izaicinājumu.

Vēsture jau bija impēriju nolēmusi sabrukumam. Līdz pēdējai skrūvītei izpētīdams Lielbritānijas politisko mehā-nismu, Cērcils tomēr nebija pamanījis, ka tas ir jau nolietojies, sadilis, drīz aizmetams lūžņos. Neviens ari nezināja termiņu, kad tain būs jāsabrūk.

Sakāvis Poliju, bet pēc tam sasniedzis arī Lamanša krastu, Hitlers apdraudēja nevis tālāku Lielbritānijas nākotni, bet jau tās rītdienu. Pakļaudamies visas sava mūža gaitas loģikai, Cērcils pieņēma Hitlera izaicinājumu, reizē ar to jau izlemdams ari jautājumu par savienību ar Padomju Krieviju, ja fašistu fīrers dosies uz austrumiem. Pirmoreiz mūžā Cērcils sāka cīņu par taisnīgu lietu, pirmoreiz nokļuva vēstures galvenajā gultnē un tāpēc nonāca uz patiesa diženuma sliekšņa.

Taču pārkāpt šo slieksni viņam nebija lemts.

Kad Cērcils piedzima, labās fejas — daudzo talantu devējas — viņu aplaimoja ar saviem pieskārieniem. Taču pēdējā, tāpat kā «Apburtajā princesē», bija ļaunā feja — vecā imperiālisma ragana. Tās neredzamais zīmogs uz jaundzimušā pieres noteica viņa turpmāko dzīvi.

Visas Cērčila spējas iemirdzējās jaunā spožumā, kad Vēsture vairs nebija neredzams, tomēr neuzvarams ienaidnieks, kas pastāvīgi stājās šī cilvēka ceļā, bet gan viņa sabiedrotā. Cērcils kļuva par drošsirdīgu militāru un politisku līderi. Viņa neatlaidība saplūda kopā ar tautas neatlaidību, tagad viņš bija tās vadītājs. Viņa runās vairs nedzirkstija literāras daiļrunības bengāliskās ugunis, tās iemantoja neviltotu patosu, kas iekvēlināja cilvēku sirdis.

Taču vecās raganas zīmogs joprojām nezaudēja savu maģisko spēku. Drīz vien Cērcils pārliecinājās, ka Padomju Savienība ne tikai nesabrūk zem Guderiana tanku spiediena un Gēringa bumbu sprādzieniem, bet pat atsviež atpakaļ fon Boka, fon Lēba un Rundšteta miljoniem vīru lielās armijas un vēlāk pati pāriet izšķirošos pretuzbrukumos. Kopš tā laika Cērčila apziņā tās Padomju Savienības tēlu, no kuras nelokāmības galu galā bija at-karigs arī Anglijas liktenis, sāka izspiest agrākais — ienīstais boļševistiskās Krievijas veidols.

Viņš sāka darīt visu, kas bija viņa spēkos, lai novilcinātu otrās frontes atklāšanu. Tagad, kad Anglija vairs nebija tieši apdraudēta un karš dunēja tālajos Krievijas

plašumos, nebija nekādas jēgas Padomju zemei palīdzēt ar karaspēku. Lai Krievija un Vācija galīgi noasiņo cīņā viena pret otru ...

Taču, kā jebkurā no tiem gadījumiem, kad Cērčils mēģināja Vēstures loģikai likt pretim savu loģiku, viņš stipri pārrēķinājās. Izrādījās, ka Padomju Savienībai ir pietiekami daudz spēka, lai sagrautu Vāciju arī bez jebkādas sabiedroto palīdzības. Doma, ka padomju karaspēks var kļūt par vienīgo uzvarētāju Eiropā, Cērčilu vajāja kā ļauns murgs. Otrā fronte bija jāatklāj nekavējoties...

Cērčils, savas šķiras dēls, impērijas augstāko aprindu pārstāvis, joprojām bija pārliecināts, ka Lielbritānijai jāvalda visur tur, kur nevalda Amerika. Jau iedomājoties vien, ka krievi varētu ienākt Eiropā, viņš zaudēja jebkuru spēju spriest loģiski, jebkuru priekšstatu par apkārtējo reālo situāciju.

Visa Lielbritānijas, Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības attiecību attīstība pēc Teherānas konferences Cērčilam tagad šķita liktenīgu kļūdu virkne. Viņa, Rūzvelta un Staļina parakstītie dokumenti, ko visa antifašistiskā pasaule bija uzņēmusi kā nesatricināmas sabiedroto vienotības simbolu, tagad Cērčilam likās liecinām par angļu un amerikāņu kapitulāciju boļševiku priekšā.

Daudzējādā ziņā viņš vainoja Rūzveltu. Savienoto Valstu

Jā, Cērčilam bija izdevies novilcināt sabiedroto karaspēka izcelšanos Normandijā. Taču, daudzus mēnešus sekmīgi realizēdams atlikšanas un novilcināšanas taktiku, Cērčils sagaidīja to, ka Padomju Savienības armija jau sāka atbrīvot Eiropu. Viņš bija saglabājis garīgu līdzsvaru toreiz, kad Anglijas salām draudēja hitleriešu karaspēka izcelšanās krastā. Viņš bija zvērējis mīlestību un uzticību Sarkanajai Armijai un droši vien reizēm to darījis no sirds, jo bija laiks, kad no krievu nelokāmības bija atkarīga pati Anglijas pastāvēšana. Viņš bija aicinājis uz nesaudzīgu bezkompromisa cīņu pret vācu fašismu «uz zemes, jūra un gaisā». Taču tā bija pagātne. Tagad Cērčils domāja, ka nevis Hitlers un viņa karaspēks, bet gan Staļins un Sarkanā Armija ir galvenais ienaidnieks. Cērčils redzēja tikai vienu izeju: faktiski pārtraukt karu rietumos, lai dotu Hitleram iespēju ar jaunu niknumu turpināt cīņu austrumos, itin nemaz nebaidoties par aizmuguri.

prezidents tiešām reizēm bija viņu saudzīgi atsēdinājis, kad starp viņu un Staļinu iedegās strīds. Taču par galveno pretinieku Cērčils, protams, uzskatīja Staļinu, kas pieklājīgi, tomēr stingri un nelokāmi noraidīja visus mēģinājumus neļaut Padomju Savienībai piedalīties Eiropas pēckara dzīves kārtošana.

Tomēr Rūzveltu viņš vainoja pat vairāk nekā Staļinu. Staļina rīcības pamatā bija viņa boļševistiskās intereses. Tas bija dabiski. Bet Rūzvelts! Viņu, likās, nebiedēja Eiropas boļševizācija, kas Cērčilam šķita nenovēršama, ja padomju karaspēks ieies tur agrāk, nekā sabiedrotie būs sasnieguši Berlīni.

Eiropas tautām, to vēlmēm un gribai Cērčils nepiešķīra nekādu nozīmi. To nākotni vajadzēja izlemt Anglijai kopā ar Savienotajām Valstīm. Pretējā gadījumā, pēc Cērčila domām, par noteicējiem Eiropā neizbēgami kļūs boļševiki. Bet vai Amerikā to saprot? Viņš to jautāja sev atkal un atkal. Tas, ka amerikāņi pienācīgi nenovērtē Eiropas problēmas svarīgumu, Cērčilam gan šķita pilnīgi izskaidrojams: Savienotās Valstis taču šķir no Eiropas okeāns. Turklāt tās ir aizņemtas karā ar Japānu, tajā pašā karā, kurā Staļins apsolījis sākt piedalīties divus trīs mēnešus pēc Hitlera kapitulācijas. Taču Cērčilam Eiropa nevarēja būt tikai ģeogrāfisks jēdziens vien. Vai Anglija pēc kara atgūs to nozīmi, kāda tai Eiropas kontinentā bija agrāk? Pēc uzvaras pār Vāciju Francijai taču būs vajadzīgi ilgi gadi, lai nostātos uz kājām. Cērčils bija pārliecināts, ka šajos jaunajos apstākļos Anglijai Eiropā jaiegūst ne tikai svarīga, bet pat noteicoša loma. Tas, pēc viņa domām, bija būtiskais.

Protams, Cērčils apzinājās: ja Vāciju satrieks tieši Padomju Savienība, nez vai Anglija spēs Eiropas karti veidot pēc saviem ieskatiem. Nepieciešamības gadījumā viņš bija ar mieru Eiropas vadīšanā dalīties ar amerikāņiem. Taču tad Rūzvelts bija jāpiespiež līdz galam apzināties, cik smags trieciens anglosakšu pasaulei būtu padomju karaspēka iespiešanās dziļi Eiropā.

Cērčils ticēja vienīgi ieroču spēkam. Kāpēc fašistu karaspēka ienākšanu Eiropas valstu tautas uzņēma naidīgi un tūlīt saka organizēt spēcīgu pretošanās kustību, bet Sarkanās Armijas ierašanos jūsmīgi apsveica? Par to Cērčils nekad nedomāja. Viņa uztverē Eiropas tautas bija tikai šaha figūras, kas paklausa spēlētāju gribai.

r

No visām Eiropas problēmām, kuras bija saistītas ar uzvarām vainagoto Sarkanās Armijas uzbrukumu, Cērči-lam galvena bija Polijas problēma.

Londonā atradās emigrantu nodibināta Polijas valdība, bet Ļubļinā, ko kontrolēja padomju karaspēks, darbojās Polijas Nacionālās atbrīvošanās komiteja. Londonas emigranti pārstāvēja agrāko panu Poliju, kura bija galvenais ķēdes loceklis tā dēvētajā sanitārajā kordonā, kas pirms kara apņēma Padomju Savienību. Ļubļinas komiteja simbolizēja jauno — vēl nepiedzimušo, bet jau mokās dzimstošo Poliju. Ar Padomju zemi to saistīja kopīga cīņa pret kopīgu ienaidnieku, un Padomju Savienībā tā saskatīja nākamo savas neatkarības garantu, varenu sabiedroto jaunas vācu agresijas gadījumā.

Cērčils mācēja ne tikai prātot, bet arī rīkoties. Kad Ro-kosovska komandētais padomju karaspēks un Polijas karaspēka Pirmās armijas daļas, kas cīnījās plecu pie pleca ar padomju karavīriem, bija aizlauzušās gandrīz līdz Varšavai, no kuras tās šķīra vairs tikai Visla, hitleriešu okupētajā Polijas galvaspilsētā uzliesmoja sacelšanās.

Sī sacelšanās, kas sākās 1944. gada septembrī, ir viena 110 vistraģiskākajām lappusēm Eiropas atbrīvošanas vēsturē.

Ne Rokosovskis, ne Polijas karaspēka Pirmās armijas pavēlnieks nebija iepriekš informēts par šo sacelšanos. Viņi par to uzzināja no dažiem varšaviešiem, kas bija pārkļuvuši pāri Vistai, kad sacelšanās jau bija sākusies.

Vai emigrantu valdība Londonā to zināja? Neapšaubāmi! Sacelšanās vadītājs ģenerālis Burs-Komarovskis bija Londonas pārstāvis Varšavas pagrīdē.

Vai par gaidāmo sacelšanos zināja Cērčils, bez kura atbalsta poļu emigranti Londonā bija bezspēcīgi? Atbilde ir skaidra pati par sevi. Vai Cērčils šo sacelšanos darīja zināmu arī Staļinam? Nē, Anglijas premjerministrs, kas ar Staļinu pastāvīgi apmainījās stingri konfidenciāliem vēstījumiem, par gaidāmo operāciju nebilda ne vārda. Vai tās īstos mērķus zināja tūkstošiem izmisušo, bada un asiņainā fašistu terora izmocīto, slikti apbruņoto varšaviešu, kuri bija izšķīrušies okupantu tankiem un lielgabaliem likt pretim vienīgo, kas viņiem bija, — savu naidu pret iebrucējiem, mīlestību uz dzimto Poliju un gribu iegūt brīvību?... Varbūt viņiem likās, ka sākas kopīga operācija ar padomju un poļu karaspēku, lai padzītu hitleriešus no Varšavas?

Bija luču jau dzirdama padomju lielgabalu dunoņa viņpus Vislas. Vai viņi varēja iedomāties, ka Londonā nolemts izmantot viņu mīlestību, naidu un patriotismu bezcerīgam mēģinājumam, lai, ziedojot tūkstošiem po|u dzīvību, attīrītu ceļu ar Cērčila atbalstu nodibinātajai pretpadomju Polijas valdībai un šo valdību ar angļu lidmašīnām pārsviestu no Londonas uz Varšavu, pirms paguvis tur ieiet Padomju Savienības un tautas Polijas karaspēks?

Protams, varšavieši par to nekā nezināja. Viņu lozungs bija: brīvība vai nāve!

Hitlerieši nežēlīgi apspieda sacelšanos. Viņi raidīja cīņā pret varšaviešiem tankus. Vācu artilērija tiešā tēmējumā šāva uz mājām, kurās slēpās sacelšanās dalībnieki. Dažās dienās Varšava pārvērtās par milzīgu drupu kaudzi.

Tikai tad Cērčils nosūtīja Staļinam telegrammu ar lūgumu atļaut padomju karaspēka lidlaukos nolaisties angļu lidmašīnām, kas piegādās sacelšanās dalībniekiem ieročus. Viņš pierunāja arī Rūzveltu parakstīt šo telegrammu.

Staļins, kas tikai tagad bija uzzinājis par sacelšanos, atbildēja ar apvaldītu niknumu. Agrāk vai vēlāk, Staļins rakstīja, patiesība par noziedznieku grupu, kas uzsāka Varšavas avantūru, lai sagrābtu varu, kļūs zināma visai pasaulei. Noziedznieki ir izmantojuši Varšavas iedzīvotāju uzticēšanos un gandrīz neapbruņotus cilvēkus raidījuši cīņā pret vācu lielgabaliem, tankiem un lidmašīnām. Radies stāvoklis, kad katra diena nāk par labu nevis sacelšanās dalībniekiem, bet hitleriešiem, kas zvēriski apšauj varšaviešus...

... Paies gadi, un Cērčils savos memuāros lies krokodila asaras pie Varšavas sacelšanās upuru kapiem. Viņš šķils zibeņus un pērkonus, sacīs, ka Staļins neesot devis angļu aviācijai iespēju piegādāt sacelšanās dalībniekiem ieročus. Taču ne vārda nebildīs par to, ka tieši Padomju Bruņoto Spēku Augstākais Virspavēlnieks, tiklīdz viņam bija kļuvis zināms par sacelšanos Varšavā, pavēlēja Ro-kosovskim nekavējoties pārsviest uz Polijas galvaspilsētu padomju virsniekus izpletņlēcējus. Pārvarot ugunsjūru, viņiem vajadzēja nokļūt un viņi arī nokļuva Bura-Komarov-ska štābā, lai uzturētu sakarus un saskaņotu turpmāko kopīgo rīcību, kaut gan Rokosovska karaspēks Vislas krastu bija sasniedzis pēc grūtām kaujām un tam vajadzēja atpūsties. Taču padomju virsnieki bija veltīgi riskē-

ju.ši ar dzīvību: Burs-Komarovskis pat atteicās viņus pieņemt.

Savos memuāros Lielbritānijas premjerministrs par to nerakstīs ne vārda. Pat tad, kad visi mēģinājumi atjaunot pretpadomju Poliju būs beigušies ar pilnīgu neveiksmi, viņš visiem līdzekļiem centīsies apstiprināt leģendu par «krievu nodevību».

Taču četrdesmit ceturtajā gadā līdz šai galīgajai ne- • veiksmei vēl bija tālu. Lai gan arī toreiz Cērčils ar viņam raksturīgo stūrgalvību pūlējās peldēt pret nepielūdzamo Vēstures straumi.

Padomju karaspēks uzbruka no Vislas puses Oderas virzienā. Krimā četrdesmit piektā gada sākumā notika «Lielās trijotnes» apspriede, kas vēsturē pazīstama ar nosaukumu — Jaltas konference. Tieši tur, Jaltā, par spīti visām Cērčila pūlēm, lielvalstis pieņēma lēmumus, kurus var uzskatīt par Eiropas pēckara kārtības uzmetumu. Tieši toreiz, 1945. gada februāra sākumā, trīs mēnešus pirms tam, kad Keitels, bezspēcīgi nolicis pie malas feldmaršala zizli, apmainīja to pret spalvu, ar kuru parakstīja Vācijas bezierunu kapitulācijas aktu, sabiedroto lielvalstu vadītāji vienojās par galvenajiem Vācijas okupācijas un kontroles principiem, par reparācijām, par atbrīvotās Eiropas problēmu kārtošanu un starptautiskas asamblejas nodibināšanu — lai uzturētu mieru un drošību, par vienotību mierīgas dzīves organizēšanā tāpat kā karošanā.

Tieši tur, Krimā, izlēma, ka Anglija un Savienotās Valstis nodibinās diplomātiskas attiecības ar jauno poļu Nacionālās vienības pagaidvaldību, ko Padomju Savienība bija jau atzinusi, un ievērojami tiks palielināta Polijas platība, ziemeļos un rietumos pievienojot tai Vācijas teritorijas.

Cērčils toreiz cieta kārtējo sakāvi. Taču ieročus viņš nenolika. Tagad viņš cerēja uz separātu mieru ar Vāciju, uz to slepeno sarunu panākumiem, kuras amerikāņu izlūkdienests veda ar vācu armijas pārstāvjiem — sākumā ļoti piesardzīgi, izpētot apstākļus, cenšoties nedot nekādus avansus, bet vēlāk tik regulāri un lietišķi, ka tas vairs nevarēja palikt noslēpums, ko nezina Staļins.

Vai prezidents Rūzvelts bija informēts par šo sava slepenā dienesta darbošanos? Grūti pateikt. Katrā ziņā, kad Dallesam bija sarunas ar vācu ģenerāli Volfu, viņš juta sev aiz muguras visai varenus Amerikas spēkus.

Tomēr Cērčila mēģinājumi dabūt Rūzveltu savā pusē un izraisīt tiešu sadursmi starp viņu un Staļinu palika bez panākumiem.

Atšķirībā no Cērčila Rūzvelts nekad nesirga ar pretpa-domju kompleksu. Protams, Savienoto Valstu prezidents atradās no komunisma tikpat tālu kā viņa angļu kolēģis. Tomēr tieši Rūzvelta laikā Savienotās Valstis atzina Padomju Krieviju. Rūzvelts saskatīja šajā zemē drošsirdīgu sabiedroto cīņā pret kopīgu ienaidnieku, kā arī vienu no lielākajiem ekonomiskajiem partneriem nākotnē. Turklāt Savienoto Valstu prezidentam bija vajadzīga Padomju Savienības palīdzība karā ar Japānu. Tāpēc uz Staļina sašutuma pilno vēstuli, kas atmaskoja amerikāņu izlūkdienesta slepenās sarunas ar hitleriskās Vācijas pārstāvjiem, Rūzvelts 1945. gada 12. aprīlī atbildēja ar vēstījumu, kurā ziņoja par savu stingro apņēmību nostiprināt Savienoto Valstu sadarbību ar Padomju Savienību.

Amerikāņiem būtu tiesības šo vēstījumu uzskatīt par sava izcilā prezidenta novēlējumu pēcnācējiem, jo tajā pašā dienā Franklins Delano Rūzvelts nomira ...

«Kādā mērā var paļauties uz Trumenu? Kādā?» Cēr-čils sev jautāja.

Viņš joprojām nekustēdamies sēdēja uz brezenta soliņa. Krāsu kaste gulēja zālē, molberts nemaz nebija uzstādīts ...

Cērčils neredzēja dzidrās, zilās debesis, nedzirdēja ne putnu dziesmu, ne sienāžu sisināšanas. Viņš bija iegrimis mokošās pārdomās par pēdējo un varbūt visgrūtāko kauju, lai gan tā būs bez asinsizliešanas, — par kauju, kurā pēc dažām dienām viņam būs jāpiedalās Vācijā, Potsdamā.

Cērčils kaisli vēlējās šo kauju: viņš tajā saskatīja pēdējo iespēju atņemt Krievijai tās uzvaras augļus.

Tiklīdz jaunais Savienoto Valstu prezidents bija stājies savā postenī, Cērčils sāka viņu bombardēt ar vēstījumiem un telegrammām, lūgdams, lai viņš panāk, ka Staļins ir ar mieru pēc iespējas drīzāk organizēt «Lielās trijotnes» tikšanos. Viņš cerēja, ka savienībā ar Trumenu spēs pārvilkt svītru Krimā pieņemtajiem lēmumiem un piespiest Staļinu samierināties ar vecās Eiropas atjaunošanu. Vecās ■— tas nozīmēja proangliskās: Savienotās Valstis taču ir tālu,

bet ar Franciju pagaidām var nerēķināties. Viņš alka atjaunot sanitāro ko-rdonu gar Padomju Savienības rietum-robežām. Viņam bija vajadzīga Pilsudska un Beka Polija, Antonesku Rumānija, cara Borisa Bulgārija, diktatora Ilortija Ungārija, Cehoslovakijai vajadzēja būt vājai Un eksistēt tikai no Lielbritānijas žēlastības. Cērčilu nesatrauca tas, ka lielākā daļa šo caru, diktatoru un parlamenta pļāpu bija aizgājuši uz citu — labāku pasauli vai mētājās vēstures mēslainē. Viņam bija svarīgi iegūt savā rīcībā viņu troņus un krēslus, bet darboņus, ko tajos iesēdināt, viņš atrastu vēlāk.

Taču realizēt savas ieceres viņš spēs tikai tad, ja uzvarēs gaidāmajā kaujā Berlīnē.

Cērčils kaisli vēlējas šo kauju un,., baidījās no tās. Baidījās tāpēc, ka joprojām nezināja, cik daudz viņš var paļauties uz Trumenu. Baidījās tāpēc, ka Staļinam aiz muguras stāvēja Uzvara ...

«Vai esmu darījis visu, lai nodrošinātu sev Trumena bezierunu atbalstu?» Cērčils sev jautāja atkal un atkal. Ar Trumenu viņš bija iepazinies pavisam pavirši, viesodamies Vašingtonā. Viņam toreiz ne prātā nebija nācis, ka šis cilvēks varētu kļūt par Savienoto Valstu prezidentu.

Nesen Trumens bija paziņojis, ka sūtīs pie viņa savu pārstāvi. Cērčils nepacietīgi bija gaidījis šo tikšanos. Tagad viņš domās atgriezās pie tās. Viņš to pārdzīvoja it kā no jauna, atcerēdamies katru teikto vārdu, jautājumu un atbildi.

Cilvēku, ko toreiz tik nepacietīgi gaidīja Cērčils, sauca par Džozcfu Edvardu Deivisu. Viņam bija sešdesmit deviņi gadi, ASV Valsts departamentā viņš bija sevišķu uzdevumu sūtnis.

— Sveicināti, Deivisa kungs! — Cērčils sacīja, pieceldamies un iedams pretim istabā ienākušajam amerikānim. — Es jūs gaidīju. Kā atlidojāt?

— Viss pilnīgā kārtībā, premjerministra kungs, — Dei-viss atbildēja, — lai gan pēdējā ceļa trešdaļā virs okeāna drusku mētāja.

— Vai mēs vakariņosim?

— Nē, pateicos. Lidmašīnā es pamatīgi iestiprinājos kopā ar apkalpi.

— Tas, protams, nav piedodams, ka esat atvests pie manis uz Čekersu tik vēlā stundā un taisnā ceļā no lidmašīnas. duins_ vajadzētu likties gultā, istaba ir sagatavota. Taču, atklāti runājot, es nevaru vien sagaidīt.., Vai jūs smēķējat?

— Nē, pateicos.

1— Kā ir ar viskiju? Varbūt jūs dodat priekšroku nevis mūsu skotu viskijam, bet amerikāņu «Burbonam»? Es tūlīt uzzināšu, vai mums tas ir ...

—- Nepūlieties! Mani pilnīgi apmierina skotu viskijs.

— Atzīšos, ka es nevaru pierast pie jūsu «Burbona». Katrā ziņā esmu priecīgs, ka jūs vismaz dzerat. Pērn atceļā no Jaltas man bija tāds kuriozs gadījums. Biju norunājis Ēģiptē tikties ar Ibn-Saudu. Tikšanās bija noorganizēta viesnīcā Faijumas oāzē. Sauds ieradās kopā ar svītu, kurā bija vairāki desmiti cilvēku, arī galma astrologs. Pēc tam atveda daudz aitu, kas bija kaujamas pēc musulmaņu rituāla ...

Cēreilam patika teikt runas, patika, ka viņā klausās. Katru sarunu viņš centās pārvērst savā monologā. Tagad viņam gribējās pēc iespējas drīzāk uzzināt, kādas ziņas Deiviss atvedis no Trumena. Taču atturēties no baudījuma norunāt kārtējo, kaut arī īsu monologu viņš nespēja ...

— Vissmieklīgākais, — Cērčils turpināja, — bija tas, ka pirms karaļa ierašanās pie manis atnāca galma ministrs un paziņoja, ka viņa majestātes klātbūtnē nedrīkstot ne dzert, ne smēķēt. Es gribēju atbildēt: «Pie velna!» Taču padomājis sacīju: viņa majestātes reliģija aizliedz viņam smēķēt un lietot alkoholu, turpretim man vissvētākais rituāls ir smēķēt cigārus un dzert viskiju vai konjaku pirms katras ēdienreizes, tās laikā un pēc tās,..

Cērčils iesmējās, mutes kaktiņā iežmiegtais cigārs brītiņu palēkāja.

— Kā uz to reaģēja karalis? — Deiviss smaidīdams vaicāja.

— Viņš bija pietiekami laipns cilvēks. Starp citu, viņa personiskais dzērienu pārzinis pasniedza man no Mekas atvestu ūdeni. Tas tiešām bija visgaršīgākais ūdens, kādu jebkad esmu dzēris.

Cērčila platā, masīvā seja beidzot kļuva nopietna.

— Tā, — viņš it kā no jauna pievērsās Deivisam, — kādas vēstis man sūta prezidents?

— Prezidenta rakstveida vēstījuma man nav, premjerministra kungs. Turklāt jūs taču ne vienu reizi vien esat apmainījušies ar vēstulēm un telegrammām. Bet mutvārdiem man... — Deiviss apklusa, it kā sakopodams domas.

— Kas jums sakāms mutvārdiem? — Cērčils nepacietīgi vaicāja.

— Vispirms — prezidents ir norūpējies par to, ka stipri pasliktinājušās attiecības starp Padomēm, Angliju un Savienotajām Valstīm ...

— Arī es esmu par to norūpējies, — Cērčils pārtrauca Deivisu.

— Prezidents domā, ka uzvarējušajām valstīm jādara viss iespējamais, lai nokārtotu starp tām radušās domstarpības. Viņa viedoklis ir tāds, ka tikai sabiedroto vienotība spēj nodrošināt taisnīgu un ilgu nākamā miera laika struktūru. Diemžēl prezidentam šķiet, ka Krievija mūs tur aizdomās par kādu vienošanos pret to.

— Kas tad būtu vienojušies?

— Savienotās Valstis, Lielbritānija un jaundibinātā Apvienoto Nāciju Organizācija. Prezidents ir pārliecināts, ka šīs aizdomas nepieciešams izkliedēt. Viņam gribētos runāt ar maršalu Stajinu jau pirms trijotnes tikšanās Berlīnē, lai šī tikšanās varētu noritēt savstarpējas uzticēšanās apstākļos.

Deiviss apklusa, izbrīnījies un gandrīz vai nobijies, —• viņš bija ieraudzījis, ka Cērčila seja ir pārvērtusies: acis samiegušās šauras, grumba, kas šķērso plato pieri, kļuvusi dziļāka. Cērčils izķēra no mutes cigāru un, gandrīz vai iebakstīdams ar to Deivisam degunā, izsaucās:

— Nemūžam!

— Ko jūs ar to gribat sacīt, premjerministra kungs? — Deiviss neizpratnē vaicāja.

— Tā būtu nodevība pret Lielbritāniju — lūk, ko es gribu teikt! Tādas lielvalsts — Amerikas Savienoto Valstu prezidents ir nodomājis doties uz Kanosu?

— Es'nedomāju, ka tas būtu piemērots salīdzinājums, — Deiviss dzedri iebilda. — Runa ir tikai par Padomju Savienības aizdomu izkliedēšanu un maksimāli labvēlīgas atmosfēras radīšanu «Lielās trijotnes» sarunām.

— Ak tā, jūs uztrauc Padomju Savienības aizdomas? -Cērčils jautāja ironiski un reizē ar slēptu draudu. — Es galīgi nesaprotu, kas notiek! Vai tiešām prezidents neapzinās reālo stāvokli? Padomju fronte atrodas aiz dzelzs aizkara. Kad krievi pa Vāciju virzījās uz Elbu, notika briesmu lietas. Un būs vēl briesmīgāk, ja amerikāņi atvilks savu armiju no turienes, kur tā atrodas pašreiz. Es runāju par Tīringeni.

— Bet par okupācijas zonu robežām krievi un mēs esam ] vienojušies Eiropas Konsultatīvajā komisijā. Tās lēmumus apstiprinājušas valdības. Identiskas kartes ir gan Vašingtonā un Londonā, gan arī Maskavā, — Deiviss atkal iebilda.

Viņam bija taisnība.

1943. gada oktobrī Maskavā bija notikusi sabiedroto j valstu ārlietu ministru konference. Tā bija nodibinājusi Eiropas Konsultatīvo komisiju, kas darbojās Londonā — Cērčila degungalā un bija pieņēmusi vairākus svarīgus lēmumus. Tagad Anglijas premjerministrs bija gatavs iemest tos aizkurtajā kamīnā.

Saskaņā ar komisijas lēmumiem uz hitlerisko Vāciju tika attiecināts bezierunu kapitulācijas princips, kas paredzēja visu Vācijas kara un valsts mašīnas likvidēšanu.

Taču Cērčils katrā ziņā gribēja saglabāt kādu aizšķērsi padomju karaspēka priekšā, kas bija ievirzījies dziļi Eiropā. Viņš domāja, ka bezierunu kapitulācija ir izdevīga vienīgi Staļinam.

Komisija bija arī nolēmusi, ka liela daļa Austrumprū-sijas, Danciga un daļa Augšsilēzijas pāries Polijas rokās. Jaltā šo lēmumu apstiprināja. Tagad tas Cērčilam likās vēl mazāk pieņemams nekā toreiz, kad notika sēde Livā-dijas pilī.

Neciešams viņam bija arī cits lēmums — par Berlīni kā īpašu rajonu. Šis lēmums paredzēja, ka Vācijas galvaspilsēta atradīsies padomju okupācijas zonā.

Tagad Deiviss Cērčilam atgādināja, ka Vācijas okupācijas zonas noteikusi konsultatīvā komisija.

Cērčils apzinājās, ka amerikānim ir taisnība. Bet tieši tas viņu saniknoja.

— Pie velna šīs kartes! — viņš izsaucās. — Amerikāņu atiešana uz rietumiem nozīmēs krievu kundzības tālāku izplatīšanos. Es esmu pavēlējis Montgomerijam neatvilkt angļu karaspēku no Vitcnbergas rajona. Ja angļi un amerikāņi aizies, Polija tiks sažmiegta starp krievu okupētām zemēm un apbedīta. No Eiropas jāaiziet nevis mums, bet krieviem. Citādi... Citādi krievi kontrolēs visu Baltiju, \ isu Vāciju līdz pat okupācijas līnijai, visu Cehoslovakiju, lielu daļu Austrijas, visu Dienvidslāviju, Ungāriju, Rumāniju, Bulgāriju.,. Savu kārtu sagaidīs ari Grieķija, kur pašreiz viss jau vārās. Berlīne, Vīne, Budapešta, Bel-grada, Bukareste, Sofija — viss nokļūs Staļina rokās! Vai jits domājat, ka viņam ar to pietiks, ja inēs padevīgi noskatīsimies, kā viņš sagrābj Eiropu? Es paredzu, ka neizbēgami radīsies jautājums par Turcijas likteni,..

Cērčils smagi elpoja. Ielicis apdzisušo cigāru mutē, viņš jautāja:

— Vai jums nav sērkociņu? Bet jūs jau nesmēķējat.

Viņš piegāja pie durvīm, pavēra tās un pasauca:

— Sojer!

Sulainis pēc mirkļa ieradās.

— Dodiet sērkociņu! •— Cērčils īgni sacīja. — Kāpēc šeit nav sērkociņu?

— Tie ir uz galdiņa, ser, — Sojers atbildēja nesatricināmā mierā, tomēr izņēma no kabatas kastīti un uzvilka sērkociņu. Cērčils pagrozīja virs liesmas cigāra galu, lai las aizdegtos vienmērīgi.

Deiviss vērīgi raudzījās premjerministrā. Cik varēja spriest pēc telegrammām, ko viņam bija parādījis Tru-mens, Cērčils visu pēdējo laiku bija ārkārtīgi uzbudināts. Viņš neatlaidīgi uzstāja, lai drīzāk tiktu sasaukta jauna apspriede visaugstākajā līmenī, kaut gan no Jaltas konferences bija pagājuši tikai trīs mēneši. Pēc Cērčila domām, tai vajadzēja, lai kā tas būtu formulēts oficiāli, piespiest Staļinu savu karaspēku ne tikai apturēt, bet ari atvilkt atpakaļ. Vai vismaz piedabūt, lai viņš samierinās ar to, ka Bulgārijā, Rumānijā, Cehoslovakijā un Polijā — galvenais, Polijā! — tiek nodibinātas valdības, kas pilnīgi atrodas Anglijas ietekmē.

Vērīgi raudzīdamies, kā Cērčils aizsmēķē cigāru, Dei-viss saprata, ka premjerministrs tīšām velk šo aizsmēķē-šanu garumā, jo grib savaldīties un nomierināties.

Deivisam bija grūti ticēt, ka četrdesmito gadu sākuma Cērčils un pašreizējais Cērčils ir viens un tas pats cilvēks. Deiviss atcerējās agrākās dramatiskās, neviltota patosa pilnās runas, kurās angļu līderis cildināja sava sabiedrotā — Padomju Savienības vīrišķību un varonību un

pasludināja, ka draudzību starp abām zemēm nekas nespēj izjaukt. Viņš atcerējās arī Cērčila vēstījumus Staļinam —■ Rūzvelts parasti saņēma to kopijas. Arī tajos bija draudzības un ilggadīgas sadarbības apliecinājumi.

Jā, čērčilam un Staļinam reizēm gadījās arī domstarpības un pat sadursmes — gan Balkānu jautājumos, gan it īpaši sakarā ar otrās frontes problēmu. Tomēr pamatos viņu sarakstīšanās notika draudzības garā, tajā izpaudās nelokāma griba uzvarēt kopīgo ienaidnieku un sadarboties militārā ziņā.

Pašreizējais Cērčils drīzāk atgādināja to Cērčilu, kas bija zvērināts Krievijas revolūcijas ienaidnieks, negants pretpadomju intervencijas organizētājs.

— Es domāju, — Deiviss paklusi iesāka, — ka jūs mazliet dramatizējat situāciju, premjerministra kungs. Jūs neņemat vērā krievu psiholoģiju. Būtu dīvaini, ja viņi, kas uzvaras dēļ upurējuši tik milzīgi daudz, tagad negribētu izmantot tās rezultātus.

— Beidziet! — Cērčils skarbi, gandrīz rupji pārtrauca Deivisu. — Cik ilgi jūs esat dzīvojis krievu vidū? Vai neesat pārlieku labi apguvis viņu psiholoģiju?

Šis izlēciens Deivisu sakaitināja.

— Jā, premjerministra kungs, — viņš atbildēja apvaldīti, bet stingri, — es tiešām divus pirmskara gadus esmu bijis vēstnieks Maskavā. Un nenožēloju to. Tāpat kā nenožēloju arī kaut ko citu: tieši toreiz es nonācu pie secinājuma, ka Lielbritānija un Francija izdara milzīgu kļūdu, piekāpjoties Hitlera priekšā ..,

— Kā jums zināms, man ar šo kļūdu nav nekā kopīga, — Cērčils viņu pārtrauca.

— Man bija taisnība arī toreiz, — Deiviss turpināja, Cērčila vārdus laizdams gar ausīm, — kad divas dienas pēc Hitlera uzbrukuma Krievijai publiski apgalvoju, ka pasaule dabūs pabrīnīties par krievu pretošanos.

— Es vienmēr esmu pienācīgi novērtējis krievu drošsirdību un vīrišķību, — Cērčils iebilda.

— Kad angļu un amerikāņu avīzes sāka klaigāt, — Deiviss turpināja, — ka, sakāvusi Vāciju, Krievija gribēs pakļaut Eiropu, es apgalvoju, ka tas nav pareizi un Padomēm nepavisam nav nodoma savu gribu uzspiest citām zemēm ...

— Klausieties, mister Deivis, — izņēmis no mutes atkal apdzisušo cigāru, Cērčils teica, nikni smīnēdams, — kas jūs atsūtījis pie manis? Savienoto Valstu prezidents vai Stajins?

— Premjerministrs joko, ■— Deiviss saīdzis sacīja.

— Jā, protams. Tomēr es nespēju slēpt savu vilšanos. Neapšaubāmi — jūs pienācīgi nenovērtējat to faktu, ka Eiropa ir tuvu katastrofai.

— Es šo vārdu nelietotu, — Deiviss atbildēja, plecus paraustīdams, — lai gan apzinos, ka krieviem un mums ir zināmā mērā atšķirīga attieksme pret pēckara problēmām Eiropā. Turklāt, atklāti runājot, Staļinam ir pamats pret dažiem mūsu pasākumiem izturēties ar neuzticību. Arī tas jāpatur vērā.

— Mēs viņam godīgi palīdzējām, — Čērčils iebilda ar mazliet neīstu aizvainojumu balsī.

— Ne vienmēr, ser. Atcerieties kaut vai to, cik ilgi krieviem vajadzēja prasīt otrās frontes atklāšanu! Varat būt drošs, viņi visai reāli juta tās trūkumu, kad vācieši apdraudēja Maskavu, 1,.eņingradu, Staļingradu vai Baku naftas avotus... Jūs, premjerministra kungs, pieminējāt Poliju. Es domāju, ka Jaltā Staļins nez vai bija apmierināts ar mūsu pozīciju attiecībā pret šo zemi. Ja nebūtu bijis padomju uzvaras, Polijas vispār vairs nebūtu ģeogrāfijas kartēs. Staļins acīmredzot nesaprot, kāpēc mēs negribam atzīt, ka Polijas problēma Padomēm ir vitāli svarīga. Viņš pats taču savā laikā — neapšaubāmi bez lielas patikas — tomēr atzina Višī valdību Āfrikā, Bodaljo un karali Itālijā, kā arī Anglijas dominējošo lomu Grieķijā.

— Es esmu reālists, — Cērčils pārtrauca Deivisu, — un lietas redzu tādas, kādas tās ir.

— Bet jums, ser, nav jāaizmirst, ka tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā jūs pats parakstījāt ar Staļinu līgumu uz divdesmit gadiem. Šī līguma parakstītāji izslēdza separāta miera iespēju un apņēmās sadarboties ne tikai kara gados, bet arī pēc kara. Tagad šis laiks ir pienācis, vai ne, ser? Baidos, ka jūs riskējat sagraut ēku, ko pats ar tādām pūlēm esat cēlis. Kara gados, kad jums šķita, ka Staļinam piemīt lieks aizdomīgums, jūs devāties uz Kremli, lai atgūtu uzticēšanos.

— Man ir apnicis izdabāt Staļinam! — Cērčils izsaucās, atkal aizsmēķēdams apdzisušo cigāru. •— Galu galā arī es varu viņam atgādināt tos laikus, kad Anglija cīnījās ar Hitleru viena pret vienu ...

— Piedodiet atklātību, scr, bet tādā gadījuma Staļins var atminēties pirmos gadus pēc Oktobra revolūcijas...

— Tā ir tāla pagātne! — Cērčils nevērīgi atmeta ar roku.

— Krieviem, — Deiviss turpināja, — nav mazums iemeslu turēt mūs aizdomās arī tagad. Es runāju par mūsu slepenajām sarunām Šveicē. Staļins par tām zina. Manuprāt, viņš asi izjūt arī to, ka angļu un amerikāņu karaspēks aizvirzījies tālu aiz saskaņotajam okupācijas zonu robežām. Neaizmirsīsim arī Polijas jautājumu. Vārdu sakot, krievi varētu mums iesniegt pietiekami garu rēķinu.

— Es to iemestu papīrkurvi! — Cerčils iesaucās, izķerdams no mutes cigāru.

Deiviss atka! paraustīja plecus. Iestājās klusums. Cērčils pieliecās pie servējamā galdiņa, kas stāvēja viņa krēsla tuvumā, ielēja sev viskiju un neatšķaidījis iedzēra lielu malku. Pēc tam pamāja Deivisam, aicinādams iedzert arī viņu.

Amerikānis sēdēja klusēdams.

«Kāpēc Trumens sūtīja uz Londonu tieši mani?» viņš prātoja. «Acīmredzot tā nav nejaušība tapat kā tas, ka pec dažām dienām jaizlido uz Maskavu Hopkinsam. Staļina uztverē šis cilvēks vienmēr bijis mirušā prezidenta labās gribas paudējs. Rūzvelts sūtīja Hopkinsu uz Maskavu, kad padomju un vācu frontē radās sevišķi kritiska situācija. Sarunā pirms manas izbraukšanas uz Londonu Trumens lika saprast, ka man ne tikai jānoskaidro Cēr-čila pašreizējā pozīcija, bet viņš arī jāinformē par Savienoto Valstu prezidenta nodomu pirms gaidāmās konferences tikties ar Staļinu divatā.»

Taču Cērčils, tiklīdz bija izdzirdis par šo Trumena nodomu, dusmās iebļāvās: «Nemūžam!» — un Deiviss skaidri saprata, ka premjerministra patmīlība ir aizskarta. Ciktāl tas ir atkarīgs no Cērčiia, viņš nekad nepiekritīs, ka Trumens un Staļins tiekas viņam aiz muguras. Vai prezidents var nelikties zinis par tādu Cērčiia nostāju?

Tomēr tagad Deivisam vairs nebija galvenais tas, kā Cērčils izturas pret prezidenta nodomu jau iepriekš tikties ar Staļinu. Viņam daudz svarīgāka bija tā acīm redzamā pārmaiņa, kas vispār notikusi Cērčiia attieksmē pret Krieviju. Par savu bijušo sabiedroto premjerministrs tagad runāja alklati naidigā, draudošā tonī. Tas Deivisu pārliecināja, ka niķīgais angju zirgs sācis nevaldāmi rauties uz priekšu citā virzienā un tādā stāvoklī ir spējīgs uz pavisam nesaprātīgu rīcību,

Deiviss baidījās no visļaunākā, jo labi zināja Cērčila biogrāfiju un viņa tieksmi uz avantūrismu, ja situācija ir kritiska.

«Klausieties, Vinston,» Deiviss klusībā teica savam sarunas biedram, «pilnīgi vaļsirdīgi izsakoties, jūs tagad atkārtojat to pašu doktrīnu, ko Hitlers un Gebelss skandināja četrus gadus, cenzdamies pasauli pārliecināt, ka viņi glābjot Eiropu no boļševisma. Tagad no boļševisma to gribat glābt jūs ... Vai tad nav labāk atklāti pasludināt — tā, lai visi dzird, — ka Anglija savā laikā ir kļūdījusies, neatbalstīdama Hitleru, kad viņš uzbruka Krievijai?...»

Kad čērčils kļuva aizvien niknāks, Deivisu sāka satraukt vēl viena doma. «Vai man tomēr ir zināmi Tru-mena īstie nodomi?» viņš sev bažīgi vaicāja. Ja, prezidents ir nolēmis sūtīt uz Maskavu Hopkinsu, bet braukt uz Londonu lūdza viņu. Spriežot pēc tā, Trumens patiesi ir ieinteresēts atjaunot draudzīgas attiecības ar Padomju Savienību.

Bet vai Deiviss varēja galvot, ka tas ir tieši tā? Viņš nepiederēja pie Trumena «komandas», maz pazina Tru-menu prezidenta postenī un pēdējā laikā vispār atradās tālāk no Baltā nama. Tomēr Deiviss bija daudz pieredzējis diplomāts un jau sen bija sapratis patiesību, ka lielās politikas būtību dažkārt nepavisam neizsaka tas, kas redzams virspusē. Taču, dodamies uz Londonu, viņš gan nepavisam nebija varējis iedomāties, ka Anglijas premjerministrs ir tik agresīvi noskaņots pret Padomju Savienību. Tāda pozīcija Deivisam šķita jau bīstama mieram. Viņš tagad sev vaicāja: «Kādā mērā mana pārliecība saskan ar Trumena uzskatiem? Vai viņš atbalstīs manus centienus mazliet atsēdināt Cērčilu?»

Čērčils pa to laiku domāja, ka nez vai jaunais Savienoto Valstu prezidents ieņems pret Padomju Savienību stingrākās pozīcijas nekā Rūzvelts. Citādi viņš nebūtu sūtījis uz Londonu tieši Deivisu.

Čērčils ne visai ieredzēja Rūzveltu, lai gan ārēji allaž parādīja viņam īpašu ievērību. Rūzvelts savos vēstījumos viņu bieži vien sauca par Vinstonu, turpretim Čērčils nerakstīja citādi kā tikai «prezidenta kungs». Cērčila sadursmēs ar Staļinu gan Teherānā, gan Jaltā Rūzvelts

diezgan bieži nebija vienis pratis ar padomju līderi, taču reti arī apvienojās ar Anglijas premjeru, lai nostātos pret viņu.

Cērčils gan nemīlēja Rūzveltu vēl arī citu iemeslu dēj. Viņa attieksmi pret Savienoto Valstu prezidentu daudzējādā ziņā noteica arī novecojošas, savu agrāko varenību zaudējošas impērijas vadītāja nepatika pret jaunas, vēl špēkpilnas, pārlieku bagātas un pašpārliecinātas lielvalsts līderi, turklāt tādas lielvalsts līderi, ko no pašreizējiem un nākamajiem ienaidniekiem šķir okeāns.

Cērčilam, protams, bija skaidrs, ka situācijā, kas radusies pēc kara, Anglija var būt noteicēja Eiropā tikai tad, ja to bez ierunām atbalsta Amerika. Cērčils apzinājās arī to, ka par tādu atbalstu Anglijai būs jāmaksā. Taču nekāda cena naudā viņam nelikās pārāk augsta par tiesībām būt noteicējam Eiropā. Galu galā taču tā pati Eiropa arī visu samaksās ...

Tas tomēr bija nākotnes jautājums. Pašreiz Cērčils redzēja sev tikai vienu mērķi: apstādināt boļševikus, padzīt viņus no Eiropas, norobežot Krieviju apmēram ar tādu pašu sanitāro kordonu, kāds to nožogoja no civilizētās pasaules pirmskara gados. Padomju moris savu darbu bija padarījis un tagad varēja iet. Ja viņš neies projām labprātīgi, būs jālicto spēks. Cērčils paredzēja arī tādu variantu, lai gan tā realizēšana nozīmētu trešo pasaules karu.

— Es lūdzu pateikt prezidenta kungam, — Cērčils beidzot pārtrauca klusumu, — ka es nevarēšu piedalīties nevienā konferencē, pirms kuras prezidents un Stajins būs apspriedušies divatā. Tomēr es esmu joti ieinteresēts, lai mūsu tikšanās trijatā notiktu pēc iespējas drīzāk.

Sos vārdus viņš pateica stingri un demonstratīvi mierīgi. Pēc tam palūkojas pulkstenī: bija jau pāri četriem.

— Piedodiet man, mister Deivis, — tik ilgi jūs aizkavēt bija barbarisms no manas puses. Ja jums nav iebildumu, sarunu turpināsim rīt, tas ir, šodien pēc tam, kad būsim mazliet pagulējuši. Sojers jūs aizvedīs uz guļamistabu.

— Un tomēr, ser, — Deiviss nepieceldamies teica,

— man jau tūlīt jāizpilda galvenais prezidenta uzdevums. Viņš gribētu zināt, kādi ir jūsu priekšlikumi attiecībā uz darba kārtību Potsdamā.

— Daži priekšlikumi izriet no Jaltas konferences lēmumiem, — Cērčils atbildēja. — Vācijas nākotne, repa-rācijas... Taču man — un gribas ticēt, ka arī prezidentam, — galvenā ir Eiropas pēckara iekārtojuma problēma. Jaitā Stajins neiebilda pret to, ka Polijā tiktu nodibināta demokrātiska valdība ar Mikolaičika, Grabska un citu Londonas po|u piedalīšanos. Viņš piekrita, ka austrumos Polijas robežai ir jāiet pa Kerzona līniju, bet jautājums par tās rietumu un ziemeļu robežām būtībā palika atklāts.

— Vai tas ir fiksēts jaltas konferences lēmumos? — Deiviss jautāja, mazliet apmulsts.

Cērčils labi zināja, ka tāds lēmums Jaitā nav pieņemts. Gluži otrādi, triju valdību vadītāji vienojās, ka Kerzona līnija — Polijas austrumu robeža, kas bija noteikta pēc pirmā pasaules kara, dažos rajonos jāgroza par labu Polijai. Kas attiecas uz rietumu un ziemeļu robežām, tad tur skaidri tika paredzēta «jūtama Polijas teritorijas paplašināšana» uz Vācijas rēķina.

— Sēžu protokolos tas nav ierakstīts, — Cērčils īgni atbildēja uz Dcivisa jautājumu, — bet tur nav arī daudz kā cita.

— Vai jūs domājat Staļina saistību iestāties karā pret Japānu? — Deiviss atkal vaicāja.

— Sājā jautājumā, kā jūs zināt, pastāv vienošanās, — Cērčils aizkaitināts atbildēja. — Tā fiksēta slepenā protokolā. Mūsu intereses dažās Eiropas zemēs, piemēram, Bulgārijā vai Rumānijā, Staļinam ir zināmas. Vienalga, kā tas būtu, — Cērčils steidzīgi turpināja, lai izvairītos no jaunas Deivisa atsaukšanās uz Jaitā pieņemtajiem lēmumiem, kuros par to nekas nebija teikts, — mums Staļins jāsauc pie kārtības un, vienalga, ko tas maksātu, Eiropa jāglābj no padomju draudiem, kas tai radušies.

Šos vārdus Cērčils atkal pateica tādā tonī, ka Deiviss uzskatīja par labāku nevaicāt, par kādu maksu viņš runā.

Laikam gan Cērčils arī pats juta, ka ir šāvis pāri strīpai. Viņš nedomāja pilnīgi atklāt savas kārtis pat Amerikas sūtnim. It īpaši tādam sūtnim kā šis neapšaubāmi Padomēm labvēlīgi noskaņotais Deiviss ...

Cērčils ilgi sēdēja sagumis, lūpu kakliņā aiz pieraduma ležmiedzis sen apdzisušu cigāru, un atsauca atmiņā divu pēckara mēnešu notikumus.

Tic bija notikumi, kas viņu sarūgtināja. Amerikāņiem un ang|iem tomēr bija jāizpilda Eiropas Konsultatīvās komisijas lēmums un jāatvelk savs karaspēks gan no Tī-ringenes, gan no Vitenbergas rajona. Staļins atkal parādīja savu dzelžaino tvērienu. Tas, protams, notika pēc viņa pavēles, kad Zukovs jau pirmajā Kontroles padomes sēdē kategoriski paziņoja, ka viņš nelaidīs uz Berlini nevienu amerikāni vai angli tik ilgi, kamēr sabiedroto karaspēks nebūs atkāpies uz savām zonām.

Montgomerijs mēģināja pret to iebilst, taču palika viens pats: Eizenhauers padevās, droši vien domādams, ka klātbūtne Berlīnē ir pieliekami liela maksa par Tīringeni..,

«Kāpēc pasaulē ir tik maz gudru cilvēku?» Cērčils klusībā izsaucās. Kāpēc izšķirošos vēstures pagriezienu brīžos cili neieklausās viņa domās? Jau pirmā pasaules kara beigās viņš, toreizējais Lielbritānijas kara ministrs, Parīzē vienojās ar maršalu Pošu, ka divi miljoni karā nenovārdzinātu kareivju cauri uzvarētajai Vācijai dosies uz Krieviju. Šis boļševisma apspiešanas plāns katrā ziņā būtu ari realizēts, ja toreizējais Lielbritānijas premjerministrs Loids-Džordžs — šis vecais lapsa, kas nebija spējīgs izdarīt lauvas lēcienu! — nebūtu Cērēilam telegrafējis uz Parīzi (telegrammas saturu viņš joprojām atcerējās vārds vārdā, iai gan bija pagājuši divarpus gadu desmiti): «Ļoti lūdzu Jūs neieraut Angliju gluži ārprātīgā pasākumā tāpēc, ka ienīstat boļševiku principus ...»

«Tieši no tā iaika arī viss sākās!» Cērčils nodomāja, juzdams jaunus sarūgtinājuma uzplūdus, un tūdaļ sev vaicāja: vai tomēr nebija arī tāds laiks, kad viņš par boļševikiem sajūsminājās? Uzsauca tostus Staļinam, «diženajam padomju līderim»? Vai viņš daudzajos vēstījumos šim līderim nerakstīja vārdus, kuros saplūda kopā svinīgs patoss, sajūsma par Sarkanās Armijas nesalaužamo izturību un mūžīgas draudzības apliecinājumi?

Jā, viņš sajūsminājās, jā, viņš uzsauca tostus, jā, viņš rakstīja! Bija spiests to darīt. Tāpēc ka tajos mēnešos un gados Krievijas likteni viņš uztvēra kā pašas Anglijas likteni. Šīs sakarības priekšā, šo uz laiku radušos jūtu priekša, Anglijai draudošās katastrofas apstākļos atkāpās otrā plānā tās jūtas, kuras viņam bija bijušas pret Padomju Krieviju visu laiku un kuras apzīmējamas tikai ar vienu vārdu — naids.

Tagad šīs jūtas izpaudās ar jaunu spēku, noteikdamas

Cērčila attieksmi pret Padomju Savienību, pret’ Staļinu, pret visiem krieviem — no maršala līdz ierindas kareivim.

«Kāpēc pasaulē ir tik maz gudru cilvēku?» čērčils atkārtoja atkal un atkal. Pat vistālredzīgākie, kam nenoliedzami bija gan politiska pieredze, gan dzīves pieredze, izšķirošos vēstures brīžos parādīja muļķiem raksturīgu tuvredzību. Rūzvelta piekāpību Teherānā Čērčils vēl saprata: bija tikai 1943. gads, vēl plosījās karš, tā iznākums bija pilnīgi atkarīgs no Sarkanās Armijas. Bet Jaltā! Kāpēc Rūzvelts piekāpās krieviem Polijas jautājumā un daudzos cilos jautājumos?

Tomēr Čērčils neapšaubāmi bija netaisns pret savu aizokeāna sabiedroto. Rūzvelts, protams, neaizmirsa amerikāņu pēckara intereses ne Eiropā, ne visā pasaulē un nemitīgi tās aizstāvēja. Taču darīja to smalkāk nekā Cēr-čils, kas domāja vienīgi par to, kā saglabāt Lielbritāniju un atjaunot to ietekmi, kura tai bija Eiropā pirms kara. čērčils gribēja vēstures pulksteņa rādītājus pagriezt atpakaļ par daudziem gadiem. Rūzvelts raudzījās uz priekšu. Viņš saprata, ka ar Vācijas sagrāvi stāvoklis Eiropā un visā pasaulē kardināli mainīsies. Staļins nav tas cilvēks, kas aizmirsīs savu liktenīgo kļūdīšanos, pareģojot Vācijas uzbrukuma sākumu, un tos miljonus padomju cilvēku, kuri gājuši bojā. Eiropas iedzīvotāju, tās strādnieku un zemnieku apziņā nevar palikt bez pēdām tas fakts, ka hitlerismu sakāva tieši Sarkanā Armija. Staļins darīs visu, lai nostiprinātu uzvaras rezultātus, kas iegūti par tik dārgu cenu. Rūzvelts apzinājās, ka, rūpējoties par amerikāņu interesēm Eiropā, šie jaunie apstākļi jāpatur vērā, nevis jāignorē.

Turpretim Čērčils nevēlējās ar tiem rēķināties. Visu savu mūžu viņš bija domājis, ka vēsturi veido vienīgi izcilas personības, tikai cilvēki, kas paceļas augstu pāri pūlim. So liktenīgo kļūdu viņš padziļināja, spriezdams, ka tāda izcila personība pašreiz pasaulē ir vienīgi viņš...

Ko čērčils mīlēja vairāk par visu pasaulē? Kas viņam dzīvē bija galvenais? Nu, protams, Lielbritānijas varenība, ko viņš alka saglabāt, par spīti visam.

Reiz viņam jautāja: «Ko jūs mīlat visvairāk?» Viņš atbildēja: «Visu, kas ir pats labākais.»

Vai Čērčils mīlēja naudu? Jā, protams. Taču viņam tā nebija fetišs kā daudziem tipiskiem buržujiem. Nauda viņam bija nepieciešama tāpēc, ka tā nodrošināja tos

maksimālos dzīves labumus, pie kuriem viņš bija pieradis un bez kuriem neprata iztikt.

Lai iegūlu sev visu labāko, Čērčils tiecās pēc bagātības un varas. Milzīgie honorāri par literārajiem darbiem un hercogu Mālboro atstātais mantojums deva viņam iespēju dzīvot tā, kā bija dzīvojuši viņa priekšteči. Viņš centās sevi pārliecināt, ka apkārtējā pasaulē nekas nav mainījies.

Kad nesaudzīgā vēsture deva Čērcilam sāpīgus belzienus, viņš kļuva briesmīgi nikns un bija gatavs mesties tai virsū, kā pārkaitināts vērsis metas uz sarkanu drānu.

Līdz pašām garā mūža beigām Cērčilam nebija lemts saprast, ka visu viņa darbību un rīcību, augstos kāpumus un zemos kritienus ir noteikušas ne tikai viņa personiskās īpašības — paredzēšanas spēja un daiļrunība, vētrainais temperaments, stiprā griba vai, .gluži pretēji, viņa pārliecīgais tiešums, iedomība, tieksme uz avantūrismu —• un arī ne tikai viņa politisko sāncenšu un ienaidnieku intrigas.

Cērčils uzticīgi kalpoja Lielbritānijai. Viņu bija dzemdinājušas, audzinājušas un izvirzījušas valsts darbinieku arēnā valdošās aprindas, vispirms dzimtā aristokrātija, kas ilgos gadu desmitos bija cieši saaugusi ar buržuāzijas monopolistiskajām aprindām, sajaukusies ar tām sociāli un pat saradojusies, izveidodama eliti, kas ir dziļi pārliecināta, ka tā mūžīgi valdīs valstī un savu vareno ietekmi izplatīs visā pasaulē.

Cērčils vienmēr darīja to, ko viņam diktēja tās sociālās sistēmas loģika, kura bija viņu radījusi un audzinājusi.

Visu, kas pēc otrā pasaules kara notika pasaulē, konkrēti — Eiropā, Cērčils pēc paraduma izskaidroja ar subjektīviem faktoriem. Eiropas tautu griba iegūt brīvību un pašnoteikšanos, to attieksme pret Sarkano Armiju kā pret atbrīvotāju, centieni patstāvīgi izlemt savu likteni — tas viss viņam bija svešs. Viņš nesaprata un nespēja saprast, ka otrajā pasaules karā, tāpat kā pretpadoinju intervencijas gados, krievi uzvarēja ne tikai ar ieroču spēku, bet pirmām kārtām ar savu uzticību komunisma idejām.

«Viss, viss varēja būt citādi!» Cērčils klusībā joprojām apgalvoja. Ja Trumens nebūtu sācis atvilkt karaspēku no Tīringenes, ja pirms diviem mēnešiem viņš būtu bijis ar mieru nogriezt krieviem ceļu uz Eiropas vidieni, tad kon* fercnce, kurai jāsākas pēc divām dienām, notiktu pavisam citos apstākļos. Cērčils taču jau maija sākumā bija pavēlējis Montgomerijam neizformēt vācu karaspēka daļas, kas padodas gūstā angļiem, un turēt gatavībā tām atņemto bruņojumu, bet desmit dienas vēlāk pats apspriedis ar angļu feldmaršalu iespēju izmantot vācu lidmašīnas, lai dotu triecienu krieviem un apturētu viņu virzīšanos uz priekšu ... Angļu virspavēlnieks savāca savā zonā septiņsimt tūkstošus vācu kareivju un virsnieku — apmēram trīsdesmit divīziju — un bija gatavs pēc pirmās pavēles tos raidīt uz austrumiem.

Ak, šie vācieši kopā ar amerikāņiem un angļiem būtu gan spējuši kļūt par nepārvaramu šķērsli krievu karavīru ceļā!

Vai Cērčilam toreiz ienāca prātā, ka tas nozīmētu jaunu karu, kam būtu pavisam citi mērķi nekā nupat pabeigtajam karam? Vai viņš pieļāva tāda kara izcelšanās iespēju?

Jā, neapšaubāmi ienāca prātā, un neapšaubāmi viņš pieļāva tādu iespēju.

Tā kā citu iespēju viņš neredzēja, tā viņam būtu bijusi vislabākā izeja no situācijas. Krievija bija satriekusi spēcīgo un agresīvo Vāciju, kas apdraudēja Angliju, bet Anglijas sakāves gadījumā būtu apdraudējusi arī Amerikas Savienotās Valstis. Cērčilam pagājušajā karā augstākais mērķis bija bijis izglābt Angliju. Tagad šis mērķis bija sasniegts un Krievijai Eiropā vairs nebija ko darīt.

Ja nu neizdodas Krieviju par to pārliecināt pie sarunu galda, tad jāliek lietā ieroču spēks.

Citi Cērčilu neklausīja. Atkal neklausīja! Rūzvells, tāpat kā reiz Loids-Džordžs, nedeva viņam iespēju realizēt savu plānu.

Pēc pēkšņās Rūzvelta nāves Cērčils cerēja uz Trumenu. Viņš gaidīja, ka Trumens, kļuvis par prezidentu, tūlīt iesniegs asu ultimātu Padomju Savienībai, ka viņš pratīs saukt pie kārtības pārlieku aizrāvušos krievus. Taču jaunais Savienoto Valstu prezidents acīmredzot iepinās diplomātiskā spēlē ar Staļinu. Atkal bija parādījies Hopkinss, šis krieviem labvēlīgi noskaņotais nelaiķa Rūzvelta sūtnis, bet Londonā ieradies Deiviss, kura vārds jau sen — kopā ar dažiem citiem — simbolizēja amerikāņu simpātijas pret Krieviju. Nobažījies par karu ar Japānu, ieinteresēts padomju militārajā palīdzībā, Trumens, pēc visa spriežot, bija apjucis un samierinājies ar to, ka pār Eiropu gulst baismā Krievijas ēna ..,

«Vienalga,» Cērčils klusībā sprieda ar buldoga ietiepību, «kamēr es esmu pie varas, es cinīšos.»

Taču, pat tikai domās izrunādams šos vārdus, Cērčils nevilšus nodrebēja. Viņš apzinājās, ka nonācis laika trūkumā. Viņam gribējās, lai Krievija tiktu nospiesta uz ceļiem, «kamēr viņš ir pie varas», lai «Lielās trijotnes» konference notiktu, «kamēr viņš ir pie varas».

Pagaidām viņam vara vēl piederēja. Kādi rezultāti ir vispārējām parlamenta vēlēšanām, kas bija sākušās 5. jūlijā, kļūs zināms tikai pašās jūlija beigās, kad Londonā būs saņemti vēlēšanu biļeteni no simtiem tūkstošu angļu, kas atrodas ārpus savas zemes.

Vai Cērčils šaubījās par to, ka paliks pie varas arī pēc vēlēšanām?

Nez vai. Viņš sevi uzskatīja par impērijas glābēju un bija pārliecināts, ka tāpat domā lielum lielais angļu vairākums. Tieši viņš taču bija pieņēmis Hitlera izaicinājumu, vadījis valsti un Lielbritānijas bruņotos spēkus no paša kara sākuma līdz uzvaras dienai. Doma, ka tagad varu viņam varētu atņemt, Cērčilam likās mežonīga, nejēdzīga, paradoksāla.

Nikni pasmīnēdams, viņš nometa avīzi, kurā leiboristu līderi premjera priekšvēlēšanu runas dēvēja par lamāšanās un vecīgas šļupstēšanas mistrojumu. Cik daudz tādu uzbrukumu viņš bija jau pieredzējis ilgajos valsts darbinieka gadosl

Trešajā jūlijā Cērčils bija teicis pēdējo priekšvēlēšanu runu — šoreiz no tribīnes Voltemstovas stadionā. Viņu sveica tūkstošiem cilvēku. Kādu bridi premjerministrs stāvēja uz tribīnes, izbaudīdams aplausu vētru, mīksto cepuri ar gaišu lentu pacēlis virs galvas. Cilvēki bija pieraduši viņu redzēt kombinezonā. Tagad viņš bija to nomainījis pret respektablu valsts darbinieka apģērbu: tumša žakete, tradicionālas pelēki svītrotas bikses, veste, pār kuru aizlokās zelta ķēde ar gariem, plakaniem posmiem, balts krekls ar tauriņu. Cērčils saprata, ka cilvēki, viņam aplaudēdami vai paceldami rokas ar diviem burta V veidā ieplestiem pirkstiem, sveic kara gadu premjerministru, vakarējo Cērčilu. Toreiz viņš bija no angļu tautas prasījis upurus un tauta bija tiem piekritusi, zinādama, ka šos ■upurus tā ziedo uzvaras, nākamā miera labā.

Ko Vinstons Cērčils varēja piedāvāt angļu tautai tagad, kad ilgi gaidītais miers beidzot bija iestājies?

Leiboristi bija diezgan slīpēti. Pienācīgi novērtēdami Cērčilu kā kara laika līderi, viņi uzsvēra, ka Cērčils nav spējīgs nodrošināt mieru, dot kara izmocītajai valstij atpētu, realizēt sociālus pārkārtojumus, pēc kuriem nobriedusi vajadzība.

Atbildēdams uz to, Cērčils Angliju biedēja ar komunisma draudiem. Viņa runas tagad skanēja gandrīz tāpat kā pretpadomju intervencijas gados. Atklāti uzbrukt Padomju Savienībai viņš tomēr vēl sargājās: miljoniem angļu vārds «Krievija» bija nesaraujami saistīts ar vārdu «uzvara». Tāpēc Cērčils centās vēlētājus tikai pārliecināt, ka leiboristu un tamlīdzīgu politiķu nākšana pie varas nozīmētu angļu demokrātijas galu, ka Anglijas parlaments zaudētu visu savu nozīmi. Leiboristi, viņš apgalvoja, ir gatavi izmantot varmācību, «lai tiktu ātri un pazemīgi pieņemtas žēlsirdīgās idejas, ko sludina šie auto-krātiskie filantropi, kuri tiecas kā uz burvja mājienu pārveidot cilvēku sirdis un reizē kļūt par mūsu valdoņiem».

Cērčils nebija māņticīgs, tomēr teicienu «kamēr es esmu pie varas» viņš lietoja aiz tīrās māņticības. Tā teikt, drošības pēc. Lielākoties aiz māņticības viņš arī uzaicināja uz «Lielās trijotnes» konferenci leiboristu līderi Klementu Elliju. Un vēl, protams, arī tāpēc, lai parādītu savu uzticību demokrātijas principiem.

Pēc Cērčila priekšstata, demokrātija aprobežojās ar parlamentārismu, partiju savstarpējo cīņu un tāda monarha pastāvēšanu, kas valstī valda, bet nepiedalās tās pārvaldīšanā. Cērčilam demokrātija nozīmēja vienīgi elites locekļu tiesības brīvi cīnīties par varu. Kad reiz pēc tādām tiesībām'sāka tīkot tauta, Cērčils, kas toreiz bija iekšlietu ministrs, pavēlēja tai atbildēt ar Šauteņu un ložmetēju uguni.

Sīs pašas demokrātijas vārdā opozīcijas līderim tika dotas tiesības ieņemt beztiesisku vietu Potsdamā.

Doma, ka Etlijs varētu viņu nomainīt, Cērčilam šķita bezjēdzīga. Sis cilvēks itin nekādi nebija izcēlies kara gados. Protams, viņš, Cērčils, ir bijis un paliks nācijas līderis, viņa majestātes Lielbritānijas karaļa pazemīgs kalps, bet patiesībā — nekronēts valdnieks.

«Un tomēr, ja nu...» uz mirkli Cērčilam pavīdēja prātā bažīga doma.

Viņš mēģināja Etliju iztēloties valsts vadītāja lomā, bef rupjo, familiāro Bevinu, kas plātās ar savām plebejiskām manierēm, — korektā, nevainojami audzinātā džentlmeņa Idena vietā. Nē, tas nebija iedomājams! Tādiem cilvēkiem nav izredžu iekarot vēlētāju balsis.

Cērčils atcerējās leiboristu priekšvēlēšanu runas. Neviena svarīga argumenta! Parastā liberālā pļāpāšana. Kādi trumpji bija viņu rokās? īstenībā — nekādi. Viss, ko viņi sacīja vai varēja sacīt, salīdzinājumā ar galveno nebija nekas: tieši viņš un neviens cits bija Lielbritāniju aizvadījis līdz lielajai uzvarai.

Taču, jo neatlaidīgāk Cērčils sev atkārtoja, ka Lielbritānija neatdos aizmirstībai savu nacionālo varoni, jo stūrgalvīgāk no atmiņas dzīlēm atkal un atkal iznira kāds īss vārds, ko, par spīti visām pūlēm, viņš nekādi nespēja aizmirst. Sis vārds «Koventri» atgādināja viņam traģiskos notikumus pirms pieciem gadiem.

Angļu izlūkdienesta rīcībā toreiz bija mašīna «Enigtna», tas ir, «Mīkla». Sī mašīna deva angļiem iespēju atšifrēt vācu militāro kodu. Ekstraslepeno Intelligence Service nodaļu, kas nodarbojās ar šo atšifrēšanu, sauca «Ultra».

T ā vācu radiogramma tika uztverta un atšifrēta 1940. gada 14, novembrī, Hitleriešu pavēlniecība deva saviem gaisa kara spēkiem pavēli izdarīt teroristisku uzlidojumu Anglijas pilsētai Koventri. Piecsimt vācu bumbvedēji saņēma uzdevumu šo pilsētu noslaucīt no zemes virsas. Bombardēšanai vajadzēja sākties pulksten divdesmitos. Ra-diogrammu uztvēra un atšifrēja piecpadsmitos.

Tagad Cērčilam mācās virsū mokošas atmiņas par šo briesmīgo, par šo drausmīgo dienu — un viņš to atcerējās visos sīkumos.

«Ultra» vadītājs Fredriks Vinterbotems mēģināja sazināties ar premjerministru, izmantojot viņa kancelejas starpniecību. Taču veltīgi. Cērčils atradās Cekersā, savā ārpilsētas rezidencē. Viņš gulēja. Tā bija viņa priekšpusdienas atpūta. Gulēšana pirms pusdienām viņam bija kļu-v'iisi par neizdeldējamu parašu. Kā viņš spēja tai pakļauties tajās Anglijai traģiskajās dienās? Kas viņam palīdzēja? Stiprie nervi? Varbūt viņš zemapziņā bija pārliecināts — kamēr viņš guļ, laiks stāv uz vietas un nekas nevar notikt, tāpat kā nevar sākties diena, kamēr nav uzlēkusi saule? .,,

Kad Cērčils beidzot pamodās un viņam paziņoja radio-grammas saturu, līdz traģēdijas sākumam bija palikušas ne vairāk kā trīs stundas.

Vinterbotems gaidīja, ka premjerministrs dos ārkārtēju pavēli Viņš mēģināja uzminēt, kāds būs šīs pavēles saturs. Nekavējoties evakuēt no Koventri civiliedzīvotājus? 1 ikt pacelties gaisā visām iznīcinātāju aviācijas lidmašīnām?

Beidzot pavēle tika saņemta. Tā bija: nekādā gadījumā nerealizēt ārkārtējus pasākumus. Nevienu neevakuēt. Pasludināt tādās reizēs parasto gaisa trauksmi...

Divdesmitos sākās Koventri — ļoti vecas Anglijas pilsētas, tās lepnuma ellišķīga bombardēšana, No pilsētas palika pāri tikai drupas. Bojā gāja tūkstošiem mierīgu iedzīvotāju. īsais vārds «Koventri» tagad simbolizēja vienu no vislielākajām otrā pasaules kara traģēdijām.

«Bet ja nu tomēr...» Cērčils atkal sev vaicāja. Tagad, kad karš bija beidzies, daudz kas no dziļā slepenībā turētā pakāpeniski pārstāja būt noslēpums. Opozīcija var kaut ko uzzināt par pavēli, kas Koventri faktiski bija nolēmusi bojāejai, un darīt to zināmu atklātībai. Pat tad, ja viņš vēlēšanās uzvarēs, viņam var draudēt sakāve parlamentā. Viņš jau dzirdēja saucienus «Slepkava!», kas nāca no opozīcijas soliem.

Protams, viņš aizstāvēsies. Viņam ir ko atbildēt uz jebkuru apsūdzību. Ja viņš būtu realizējis ārkārtējus pasākumus, lai glābtu Koventri, vācieši tūlīt būtu sapratuši, ka viņu kods ir atšifrēts, un to nomainījuši. Ziedojot Koven-tri, tika saglabāts ārkārtīgi svarīgs informācijas avots. Tas taču jau nē vienu reizi vien bija izglābis angļus. Tieši ar mašīnas «Enigma» palīdzību kļuva zināms vāciešu nodoms aplenkt un iznīcināt angļu ekspedīcijas korpusu Beļģijā, Ostendes rajonā. Tika atšifrēta vācu armijas štāba pavēle. Tā nu korpuss savlaicīgi evakuējās, atkāpdamies uz jūras pusi, uz Dinkerku, pretim angļu flotei, kas steidzās to glābt. Tieši «Enigma» deva Lielbritānijas bruņoto spēku pavēlniecībai iespēju atšifrēt radiosarunas starp Rommelu un Keselringu un izjaukt Roīnmela uzbrukumu Ēģiptē. Un arī daudzi citi Lielbritānijas bruņoto spēku panākumi bija kļuvuši iespējami tikai tāpēc, ka pastāvēja tāda «Enigma».

«Man bija taisnība, taisnība, tūkstoškārt taisnībai» Cēr-čiis domās izsaucās. Lielā politikā un lielā karā mērķis vienmēr attaisno līdzekļus. Tā, piemēram, būtu bijis arī Polijā: ja Varšavas sacelšanās būtu izdevusies, būtu bi-j jusi jēga upurēt desmitiem tūkstošu mierīgu iedzīvotāju, lai Londonas poļi varētu iekārtoties Varšavā kā likumīga valdība ...

Bet to, ka ar «Ultra» palīdzību iegūtā informācija nekad nekļuva zināma sabiedrotajai Padomju Savienībai, leiboristi viņam, protams, nepārmetīs...

Cērčils nevilšus iedomājās: kā viņa vietā būtu rīkojies padomju militārais vadītājs? Būtu glābis bojāejai lemto pilsētu vai ziedojis to?

Viņš gan tūdaļ aprāva šo domu — krievu psiholoģija viņam bija neizprotama. Viņi taču pat tad, kad viņiem bija acīm redzams spēku pārākums, pārtrauca uguni, ja uzbrūkošie hitlerieši dzina sev pa priekšu mierīgos iedzī-\otājus — sievietes, vecīšus, bērnus ...

Toto modo — mērķis attaisno līdzekļus — šis latīņu sakāmais, Jezuītu ordeņa devīze, Cērčilam arī tagad likās pilnīgi noteicam jebkura liela valsts darbinieka politiku.

Beidzot Cērčils piecēlās, salocīja krēslu, paņēma molbertu un krāsas un, neizdarījis nevienu triepienu ar otu, lēnām devās atpakaļ uz pili.

Gleznošanas piederumus viņš atstāja lejā, klusēdams pagāja garām ārstam Moranam, kas ar avīzi rokās sēdēja apakšstāva viesistabā, — Morans nevilšus ievēroja, ka viņa pacientam šodien ir neparasta, vecīgi šļūcoša gaita, — un, smagi balstīdamies pret koka margām, kāpa augšā.

Viņa sieva Klementīna ar grāmatu rokā sēdēja augšējā viesistabā un izbrīnījusies palūkojās vīrā, kas bija pārnācis agrāk nekā parasti.

Viņai nemaz acu neuzmetis, Cērčils, joprojām klusēdams, devās uz guļamistabu.

Ar šo tagad jau veco sievieti viņš bija nodzīvojis apmēram četrdesmit gadu. Sievietēm nekad nebija bijusi kaut cik jūtama nozīme Cērčila dzīvē — visus savus garīgos spēkus, visas savas kaislības viņš pilnībā bija atdevis valstsvīra darbībai, politiskai karjerai.

Viņam bija arī savi īpaši iemesli nicināt sievietes. Viņš

vienmēr tās bija uzskatījis par zemākiem radījumiem. Kad savas karjeras sākumā Cērčils balotējās parlamenta vēlēšanās, sufražistu kustības vadītājas lūdza viņu izvirzīt jautājumu par vēlēšanu tiesību piešķiršanu sievietēm. Viņš strupi un augstprātīgi atteicās to darīt.

Vēlāk Čērčilam tas sagādāja daudz nepatikšanu. Katrā izdevīgā gadījumā sufražistes viņam sarīkoja vētrainu obstrukciju. Viņas Cēreilu visur vajāja, kliedza, svilpa, kratīja lietussargus, apmētāja viņu ar akmeņiem, ogļu gabaliem, vecam olām, bet reiz pat mēģināja piekaut ar jā-jampātagām.

Cērčils nicināja sievietes. Bet Klementīna bija gudra, taktiska, mierīga, viņai piemita veselīgs saprāts. Si kalsna paliela auguma sieviete ar garu seju un tagad jau sirmiem, bet joprojām rūpīgi sasukātiem matiem bija labi izpētījusi savu vīru. Ja Cērčils būtu zinājis, ka Klementīna viņa dvēselē iekļuvusi tik dziļi, līdz pašām slēptākajām domām, viņš neapšaubāmi būtu sācis dumpoties, un nez vai tad viņu laulība būtu bijusi laimīga.

Klementīna nekad nekļūdījās savās domās par vīru. Viņa trūkumus ta redzēja tik skaidri kā neviens cits un jau sen bija izpētījusi viņa raksturu — valdonīgu, egoistisku, ietiepīgu. Klementīna labi zināja, cik nicīgi vīrs izturas pret cilvēkiem, it īpaši pret tā dēvētajiem vienkāršajiem ļaudīm. Viņš juta fizisku pretīgumu pret pūli, pret lielām cilvēku masām. Reiz mūžā viņš bija braucis ar metro un to pašu reizi arī apmaldījies pazemes pārejās. Nekad viņš nebija interesējies, ko domā citi, par svarīgu uzskatīdams tikai to, ko domā viņš pats.

Taču Klementīna nekad nelika vīram manīt, ka redz viņam cauri, lasa viņa domas. Klementīna tās lasīja tikai klusībā un izdarīja no tām nepieciešamos secinājumus. Cērčils augsti vērtēja viņas iedzimto smalkjūtību. Sis ārkārtīgi patmīlīgais, ietiepīgais, pašpārliecinātais, bieži vien kašķīgais cilvēks nebūtu cietis savā tuvumā sievieti, kas pastāvīgi būtu likusi manīt, ka viņa teicami izprot jebkuru vīra noskaņojumu un viņa rīcības īstos mērķus. Taču droši vien Cērčilu vēl mazāk būtu apmierinājusi tādas sievietes pastāvīga klātbūtne, kurai it vienkārši būtu nesaprotami un sveši visi viņa prieki un bēdas. Klementīna it kā apvienoja sevī kā vienu, tā otru: viņa spēja vīram cauri redzet un nekad to neparādīt. Tāpēc arī viņa kļuva pa īstam nepieciešama Čērčilam, kas mīlēja viņu, mīlēja bērnus — viņi bija četri — un reizē nemīlēja nevienu citu kā tikai sevi, savu varu pār cilvēkiem, savu politisko karjeru.

... Klementīna bija izbrīnījusies, ka vīrs, atgriezies tik agri un ne vārda viņai nebildis, klusēdams aiziet uz guļamistabu. Brītiņu nogaidījusi, lai viņš pagūtu izģērbties un apgulties, viņa tam sekoja.

Taču gulta, ko Sojers gādīgi bija uzklājis sava saimnieka diendusai, bija tukša. Cērčils, galvu nokāris, sēdēja krēslā pie naktsgaldiņa.

Klementīna raudzījās vīrā bažīgi un līdzjūtīgi. Ilgajos kopdzīves gados viņa bija pieradusi pie šī mazliet uzlikušā liela auguma cilvēka ar milzīgu, it kā dusmīgi noliektu galvu, ar masīvu, uz priekšu izvirzītu zodu, virs kura allaž izaicinoši slējās garš, resns cigārs. Sis cilvēks, likās, vienmēr bija gatavs rīkoties — uzbrukt vai dot pretsitienu. Viņš atgādināja krokodilu, kas gan izskatās neveikls, tomēr spēj jebkuru mirkli kādu satvert savos varenajos žokļos vai dot briesmīgu sitienu ar asti.

Tagad krēslā sēdēja bezspēcīgs sirmgalvis. Smagā galva bija noliekta, šķita, ka šļauganie pleci to tik tikko spēj noturēt, rokas gļēvi nokarājās.

— Es šodien nekā neuzgleznoju, — Cērčils drūmi sacīja, — pat neuzstādīju molbertu. Esmu noguris.

— Tu daudz strādāji vakar, — Klementīna sacīja uzsvērti možā balsī — viņa zināja, ka vīrs necieš mierināšanu. — Turklāt šī svelmīgā saule ...

— Nē, — Cērčils teica, joprojām nepakustēdamies, — tā tas nav. Man vēl nekad nav bijis tik nomākts garastāvoklis. Mana enerģija ir izsīkusi. Man nekā negribas darīt. Nezinu, vai tas pāries ...

— Tu taču zini, ka pāries.

— Nē, — Cērčils iebilda. — Es nezinu.

— Pateikšu Sojeram, lai viņš atnes tev viskiju.

— Es negribu viskiju. Vispār es negribu nekā, — Cērčils klusi sacīja.

Klementīna vēl nekad nebija vīru redzējusi tādā noskaņojumā un nekad nebija no viņa dzirdējusi tādus vārdus. Pat tad, kad stāvoklis likās bezcerīgs, viņš nemēdza zaudēt dūšu. Tā bija, piemēram, toreiz, kad izgāzās viņa kārtējā avantūra — neveiksmīgais mēģinājums pirmā pasaules kara laikā ieņemt Galipoles pussalu un pēc tam arī Konstantinopoli. Bezmērķīgi bojā gājušo angļu karavīru

mātes toreiz nolādēja Lielbritānijas jūras lietu ministru Cērčilu, bet laikraksti viņu vienprātīgi dēvēja par avantūristu un nejēgu ...

...Taču Cērčils nemainījās. Viņš palika pašpārliecināts, joprojām nicināja pūli un cieši ticēja, ka viņa izšķirošā stunda vēl nav situsi.

Viņš nejutās satriekts ari tad, kad sākās karš ar Hitleru. Gluži otrādi, viņu pārņēma apziņa, ka beidzot pienācis viņa īstais laiks, ka no šī kara sliekšņa viņš taisnā ceļā dosies uz mūžību, nemirstību, vēsturi...

Taču tagad, kad ilgi gaidītā uzvara bija iegūta, spēki viņu pameta. Tas bija dīvaini, pretdabiski.

— Varbūt ataicināt Čārlzu? — Klementīna vaicāja, cenzdamās slēpt aizvien augošās bažas.

— Pie velna visus ārstus! — Cērčils gurdi atmeta ar roku. — Tādas slimības viņi neārstē.

Vīra noskaņojums un, galvenais, tik pēkšņā pārmaiņa izskatā pamudināja Klementīnu neievērot noteikumus, kas reizi par visām reizēm bija ieviesti viņu attiecībās. Apsēdusies uz gultas .malas, viņa paklusi jautāja:

— Vai tevi satrauc balsu skaitīšanas rezultāti?

Mazliet sašķiebtais kreisais lūpu kaktiņš — tas bija

Cērčila iedzimts trūkums, ko viņš parasti slēpa,-gandrīz pastāvīgi turēdams zobos cigāru, — ietrīsējās nicīgā smīnā.

— Par vēlēšanām es galvu nelauzu. Turklāt vēl neesmu zaudējis ticību angļu godprātībai. Viņi taču nevar būt aizmirsuši, kas ir izglābis Lielbritāniju!

— Protams, viņi nav to aizmirsuši, — Klementīna steidzīgi piekrita. Pārāk steidzīgi, jo viņa gribēja slēpt savas šaubas.

Vienkāršo angļu noskaņojumu viņa pazina labāk nekā viņas pašpārliecinātais vīrs.

Līdz karam Klementīnas paziņu loks bija aprobežojies ar ministriem, lordiem, deputātiem, lielajiem biznesmeņiem; pret «intelektuāļiem» Cērčils juta neizskaidrojamu nepatiku.

Taču, kopš Hitlers bija uzbrucis Padomju Savienībai un Cērčils ar agrāk ienīsto boļševiku zemi bija noslēdzis līgumu par draudzību un kopīgu cīņu, premjerministra sieva vadīja sabiedrisko fondu, ko Anglijā nodibināja, lai sniegtu medicīnisku palīdzību Sarkanajai Armijai.

Tāpēc paplašinājās viņas sakari un pazīšanās, viņa sāka tikties ar ogļračiem, dokeriem, metālistiem: tie visi taču bija aktīvi viņas vadītās fonda komitejas locekļi.

Reiz pēc sapulces ostā pie viņas pienāca vecs dokers, viens no arodbiedrības vadītājiem.

— Jūsu vīru mēs nekad neesam mīlējuši, lēdij, — viņš teica. — Mēs viņu izgāzām vēlēšanās jau divdesmit otrajā gadā, tāpēc ka viņš nepakļāvās mūsu prasībai — rokas nost no Krievijas! Divdesmit sestajā gadā, vispārējā streika laikā, kad neiznāca neviena avīze, viņš kopā ar Bīverbruku izdeva lapeli, kurā mūs apmētāja ar dubļiem. Taču pašreiz misters Cērčils cīnās par taisnīgu lietu. Kamēr viņš to darīs, mēs būsim kopā ar viņu. Pasakiet to savam vīram, lēdij ...

Toreiz viņa vīram nekā nestāstīja. Negribēja viņu satraukt. Turklāt Klementīna zināja, ka nekas nespēj sašķobīt viņas vīra pašpārliecību un jūsmošanu pašam par sevi — uz nepazīstamā strādnieka vārdiem viņš atbildētu ar nicīgu smīnu.

Tagad Klementīna atcerējās šos dokera vārdus. Tomēr arī šoreiz nolēma nekā neteikt. Nez vai bija vērts tādu sarunu atcerēties pašreiz, kad šķita — viņas vīru pametuši visi spēki.

Brīdi nekā nebildis, Cērčils ierunājās tikpat klusi kā agrāk:

— Kamēr mēs uzzināsim balsošanas rezultātus, no manis nekas prātīgs nebūs pāri palicis. Taču tas nav galvenais ...

Viņš domīgi pašūpoja galvu.

— Kas tad, Vinnij? — Klementīna līdzjūtīgi vaicāja.

Cērčils pēkšņi ieķērās krēsla parocēs un, paliecies uz

priekšu, skaļi izsaucās:

— Vai tiešām tu to nesaproti? Pašreiz, tieši pašreiz man nepieciešama pilnīgas varas apziņa! Potsdamā man jāsalauž Staļins. Bet kā es spēšu to izdarīt, nezinādams, esmu vai neesmu premjers?

Kleinenlīna saprata, ka nav nekādas jēgas iebilst pret to, ko saka vīrs. Viņa nekad nestrīdējās pretim. Ja paredzēja, ka viņas vārdi radīs niknu pretsparu, viņa tos uzrakstīja uz papīra strēmeles, atdeva savam kašķīgajam dzīvesbiedram un klusēdama izgāja no istabas.

Taču šoreiz viņa nespēja klusēt.

— Vai tu esi pārliecināts, ka salauzt Staļinu ir nepieciešams? — Klementīna paklusi jautāja.

— Esmu taču tev ne vienu reizi vien skaidrojis, ka Padomju klātbūtne nozīmē Eiropas bojāeju! — Cērčils atkal skaļi izsaucās un, atgrūzdamies no parocēm, strauji pieceļas.

Klementīna juta, ka vīrs ir pārskaities un tieši niknums pašreiz dod viņam jaunus spēkus.

Cērčils izķēra cigāru no kārbas, kas bija nolikta uz galdiņa, un aizsmēķējis sāka steidzīgi staigāt šurpu turpu pa guļamistabu.

— Mani neviens neklausa! — viņš kliedza. — Amerikāņiem nevajadzēja atkāpties uz savu zonu, kamēr Staļins nav izpildījis mūsu prasības. Viņi to nedrīkstēja!

— Vai tev, Vinnij, neliekas, ka tagad, tikdamies ar tevi, Staļins brīnīsies, cik ļoti mainījusies tava attieksme pret viņu? — Klementīna vaicāja piesardzīgi, tomēr reizē nepiekāpīgi.

— Man no tā ne silts, ne auksts!

— Droši vien viņš atsauksies uz noslēgtajiem līgumiem ... — Klementīna sacīja vēl nepiekāpīgāk.

— Tā būtu katastrofa, ja mēs pildītu visus savus līgumus! — Cērčils enerģiski pavicināja starp pirkstiem iežmiegto cigāru.

Klementīna klusēja, un tas, redzams, galīgi saniknoja Cērčilu.

— Vai tu esi citās domās? Šķiet, manā vietā tu būtu ar mieru boļševikiem pasniegt uz sudraba paplātes visu Eiropu, vai ne tā? Lai viņi nodibina savu komunistisko režīmu Polijā, Ungārijā, Bulgārijā, Rumānijā un pie reizes arī Grieķijā un Itālijā?

— Vai tu domā, ka tas būs iespējams, ja tautas pašas negribēs boļševikus?

— Tautas! Kādas tautas? Tautas iet turp, kur tās ved līderi! Bet līderi balstas uz spēku. Tikai uz spēku!

— Vinnij, — Klementīna nepiekāpās, — tev tomēr būs jāpiekrīt: kara laikā tu pret krieviem izturējies citādi. Es taču esmu bijusi Maskavā. Atceros, kādas gaviles tur valdīja Uzvaras dienā... Maskavieši jūsmīgi sveica angļu un amerikāņu virsniekus... Simtiem roku svieda viņus gaisā, cilvēki sauca «urrā!»... Es runāju pa Maskavas radio. Mūsu zemes vārdā. Tavā vārdā, Vinston. Teicu, ka, tikuši pāri drūmajai upuru un ciešanu ielejai, mēs varētu draudzīgi iet kopā arī tālāk ...

— Skaistu frāžu virknējums!

— Es teicu tikai to, ko tu pats esi rakstījis, — Klernen-tīna iebilda pārmetošā balsī.

— Aizmirsti to!

— Jā, protams. Centīšos ... Bet man ir grūti izsvītrot no atmiņas to saulaino dienu Maskavā. Devīto maiju...

— Mūsu nevarības dienu! — Cērčils izsaucās. — Tā kā vācieši bija mums jau kapitulējuši Reimsā, nevajadzēja piekāpties Staļinam un pieļaut visu to traģikomēdiju Karlshorstē. Kur ir Sojers? Gribu iedzert.

— Es pati atnesīšu. Viskiju vai konjaku?

— Kaut vai ciānkāliju! Tad man nebūtu jādodas Gol-gātas ceļā uz Potsdamu!

Nākamajā dienā Cērčilu, viņa meitu Mēriju, lordu Mo-ranu, Tompsonu un Sojeru automašīnas no Senžandelisas nogādāja Bordo. No šejienes viņiem bija jālido uz Berlīni. Cērčila lidmašīnu sauca «Skymaster» — debesu pavēlnieks.

Tajā pašā dienā no skrejceļa angļu lidlaukā Tengrnīrā, Saseksas grāfistē, gaisā pacēlās lidmašīna, kurā atradās Lielbritānijas ārlietu ministrs Antonijs Idens. No Nort-holdas lidlauka Londonā pacēlās vēl viena lidmašīna, kuras galvenais pasažieris bija leiboristu partijas līderis Klements Etlijs.

Arī abas šīs lidmašīnas uzņēma kursu uz Berlīni.

Vēsture sāka rakstīt jaunu lappusi..,

CETURTĀ NODAĻA. TRUMENS

Anglis Vinstons Cērčils bija hercoga Mālboro pēctecis. Amerikānis Harijs Trumens piedzima mazas fermas īpašnieka ģimenē Misūri štatā.

Cērčils ar godkāri un tieksmi uz avantūrismu izcēlās jau jaunības gados. Viņš vēl nebija izlēmis, kādu karjeru izvēlēties — politiķa, karavīra vai žurnālista karjeru, taču bija cieši pārliecināts, ka viņu gaida diženi darbi. Harijs Trumens domāja, ka viņa mūžs beigsies turpat, kur tas bija sācies, — no tēva mantotajā fermā.

Harija tēvs Džons Endersons Trumens, ja var ticēt nākamā prezidenta biogrāfiem, visu mūžu bija gribējis kļūt bagāts, taču bija palicis tikai tipisks neveiksminieks, turklāt mazliet pretenciozs apģērbā un manierēs. Kādu laiku viņš bija strādājis par naktssargu, pēc tam mēģinājis tirgoties ar lopiem, lielākoties ar mūļiem, tomēr nesekmīgi. Galu galā kļuvis par fermeri, audzējis zemesriekstus, tāpēc arī dabūjis iesauku Arahiss. 1914. gadā viņš nomiris, nesagaidījis gadījumu, kam vajadzēja viņu padarīt par miljonāru.

Lai gan Harijam bija iedzimta tuvredzība, viņš daudz lasīja. Māte zēnu iemācīja lasīt, kad viņam vēl nebija seši gadi. Viņu mācīja arī spēlēt klavieres.

Pirmā grāmata, ko mazais Harijs izlasīja tūlīt pēc ābeces, bija bībele. Vēlāk viņš to pastāvīgi pārlasīja un iemācījās gandrīz no galvas. Pēc bībeles pienāca kārta vēstures grāmatām un šim tam no daiļliteratūras — visam, ko varēja atrast tuvākās mazpilsētiņas Independensas bibliotēkā. Tur bija apmēram trīs tūkstoši grāmatu. Pēc Tru-mena paša vārdiem, viņš tas bija izlasījis itin visas, arī enciklopēdiju.

Viņš aizrautīgi lasīja ne tikai bībeli, bet arī vēstures grāmatas. Pirmo Amerikas prezidentu un konstitūcijas tēvu — Vašingtona, Hamiltona, Medisona, Edemsa biogrāfijas viņš iemācījās, burtiski, no galvas. Trumena intereses tomēr neaprobežojās ar savas tēvzemes vēsturi vien. Kamēr viņa vienaudži staigāja apkārt ar beisbola nūjām padusē, jaunais Harijs, lai izvairītos no viņu zobgalībām, pa šķērsieliņām zagās mājās no bibliotēkas, pie krūtīm piespiedis biezus sējumus ar Jūlija Cēzara, Maķedonijas Aleksandra un Cicerona dzīves aprakstiem. Viņš dzīvoja diženu ēnu valstībā.

Skolā mazo Hariju ķircināja — saukāja par četraci. Piedalīties sporta spēlēs līdzīgi savam brālim Vivjanam viņš nevarēja. Viņš bija redzams tikai skolas solā vai ar nošu mapi rokā ejam uz mūzikas stundu. Mājās viņš tūlīt ķērās pie savas mīļās bībeles vai kārtējās vēstures grāmatas. Viņu dēvēja par sissy, ar ko apzīmē gan skuķēnu, gan tnemmesdēliņu.

Vinstonu Cērčilu septiņu gadu vecumā nodeva mācīties ļoti dārgā slēgtā skolā Eskotā, pēc tam — vidusskolā ITe-rovā, ari visai privileģētā mācību iestādē, bet vēlāk viņš mācījās — ak vai, tas gan nenotika tūlīt, jo viņš divas reizes izkrita iestājeksāmenos! — kara akadēmijā Send-hērstā. Divdesmit viena gada vecumā Cērčils alka sevi parādīt karā, taču lielgabali toreiz šāva vienīgi Kubā, kur spāņi apspieda nacionālās atbrīvošanās kustību. Izmantodams radinieku sakarus, jaunais, varoņdarbu un slavas alkstošais virsnieks dabūja no Spānijas pārstāvniecības atļauju doties uz fronti Kubā.

Harijs Trumens savu patstāvīgo dzīvi sāka īsti amerikāniskā bodītē — drugstore, kas ir ērmots aptiekas un uzkožamo pārdotavas hibrīds. Par trim dolāriem nedēļā viņš tur darīja visus darbus — apkopa telpas, stāvēja aiz Ieies, mazgāja traukus. No tēva mantotā paputējusī ferma nespēja uzturēt Harija māti, māsu Mēriju Džeinu un brāli Vivjanu.

Pabeidzis vidusskolu, Trumens pameta aptieku un sāka strādāt par kantoristu dzelzceļa pārvaldē, vēlāk viņš kļuva par bankas ierēdni, bet vakaros mācījās juridiskajā skolā.

Cērčils, kad vēl nebija sapratis, ka viņa aicinājums ir politika, tiecās kaujā, alka pēc karavīra slavas. Trumens piedalījās pirmajā pasaules karā, taču ne tāpēc, ka būtu jutis aicinājumu to darīt — viņu mobilizēja.

Viņš nenokļuva gūstā kā Cērčils, nebēga no gūsta un neuzrakstīja grāmatu par saviem bīstamajiem piedzīvojumiem. Kad Trumens bija iecelts par artilērijas pulka apgādes virsnieku, viņš kopā ar kādu Ediju Džeikobsonu atvēra pulka bodīti un tirgojās tur diezgan sekmīgi. Tiesa, viņam tomēr iznāca piedalīties arī karadarbībā. Tas bija pašās kara beigās Francijā, kur Trumens bija ieradies līdz ar ekspedīcijas karaspēku un iecelts par artilērijas baterijas komandieri.

Karš viņam beidzās laimīgi. 1919. gadā Trumenu demobilizēja.

Cērčils trīsdesmit divu gadu vecumā, jau būdams parlamenta loceklis un ministra vietnieks, saņēma slepenpa-domnieka titulu. Turpmāk, Cērčilu uzrunājot parlamenta debašu laikā, deputātiem vajadzēja viņu obligāti dēvēt par augsti godājamo džentlmeni.

Trumens tajā pašā vecumā kopā ar jau agrāko kompanjonu Ediju Džeikobsonu atvēra galantērijas veikalu Kanzassitijā. Pēc diviem gadiem viņi bankrotēja.

Trīsdesmit četru gadu vecumā Cērčils apprecējās ar Klementīnu Hozjē, lorda Erlija mazmeitu.

Trumens bija gadu vecāks, kad apprecējās ar savu skolas laiku draudzeni Besu Vollesu, ne ar ko neievērojamu meiču.

Kā viņš nokļuva lielās politikas sfērā? Varbūt Amerikas Savienotās Valstis vismaz tolaik bija apsolītā zeme, kur pietiekami uzņēmīgs cilvēks varēja kļūt, par ko vien vēlas, pat par prezidentu?

Nākamais Savienoto Valstu prezidents līdz zināmam laikam gan dzīvoja diženu ēnu valstībā, tomēr tas nepavisam nenozīmē, ka viņš bija sapņotājs, skarbajai Amerikas īstenībai nepiemērots ideālists. Mazvērtības komplekss, no kūra Trumens cieta sava fiziskā trūkuma — stiprās tuvredzības dēļ, kļuva viņam nevis par vājuma, bet gan par spēka avotu. Visu laiku juzdams šo trūkumu, viņš iemācījās to pārvarēt un vienmēr turēties moži kā cilvēks, kam klājas lieliski no visiem viedokļiem. Paies gadi, un kāds no Trumena biogrāfiem rakstīs: «Viņš vienmēr izskatījās tā, it kā gribētu sacīt: «Es jūtos lieliski! Un jūs? ...»»

Protams, viņš nebija pārlieku naivs un nedomāja, ka ar paradumu izturēties moži jau pietiek, lai iekarotu sev vietu zem Amerikas saules.

Jā, sabiedrībā, kurā viņš dzīvoja, valdīja naudas vara. Tiem, kam bija nauda, piedeva visu. Tikai naudas spēks spēja cilvēkam sagādāt atzinību un cieņu. Trumens to saprata gaužām labi. Taču viņš agri bija ievērojis arī kaut ko citu: šīs pasaules varenajiem ir nepieciešami cilvēki, kas viņiem kalpo ar sirdi un dvēseli. Pat galīgi ciniskam un bezprincipiālam politiskajam bosam ir vajadzīgi palīgi ar godīga, nesavtīga, dievbijīga cilvēka reputāciju, tā kunga un tautas kalpi, — vēl sevi lika manīt puritāniskās pirmo Amerikas ieceļotāju tradīcijas. Finanšu un rūpniecības dižvīram bija nepieciešams uzticams grāmatvedis, kura vārds vien jau simbolizētu tādus jēdzienus kā gods, sirdsapziņa un nesavtība. Ikvienam akcionāram gribas ticēt, ka par viņa interesēm rūpējas dienu un nakti. Veikala īpašniekam vajadzēja respektablu komiju, kas spētu pircējam iedvest, ka viņš drīzāk ļaus sev roku nocirst nekā apšmauks kaut vai par vienu centu ...

Nez vai Trumens to tik skaidri saprata jau pirmajos apzinātajos mūža gados. Varbūt tikai vēlāk viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka liekulība cildenas tikumības maskā var kļūt par kapitālu, kas nav mazāk vērtīgs un drošs kā skaidra nauda. No daudzajām viņam pieejamajām maskām Trumens vēlāk izraudzījās sev visizdevīgāko — tīras sirdsapziņas cilvēka masku.

Izvēlēties viņam palīdzēja eņģelis, kas ieradās pie viņa tajā brīdī, kad Harijs stāvēja savā veikalā aiz letes, skumji domādams par tuvo bankrotu.

Veikalā ienākušais džentlmenis ārēji itin nemaz neizskatījās pēc l,<eruba. Tas bija Maiks Pendergasts, demokrātu partijas vietējās organizācijas boss. Zelēdams košļājamo gumiju, viņš kā garlaikodamies pārlaida skatienu pustukšajiem plauktiem. Tad izspļāva košļeiii uz grīdas un, ar elkoņiem atspiedies uz letes, teica Trumenam:

— Vai gribi kļūt par apgabala tiesnesi?

Eņģelis pie Harija Trumena, protams, nebija ieradies nejauši.

Harija dzimtā pilsētiņa Independcnsa atradās Džekso-nas grāfistē, tā savukārt — Misūri štatā. Tai Džeksonas grāfistes daļai, kurā atradās Independensa, bija sava demokrātu partijas organizācija. Tās boss bija Maiks Pendergasts, ar kura dēlu Džeimsu Harijs bija kopā dienējis armijā.

Jādomā, ka Trumens ne vienu reizi vien bija frontes biedram žēlojies par savu bēdīgo stāvokli, bet tas acīmredzot pievērsis viņam tēva uzmanību.

...Paies divdesmit gadu, un ap brāļiem Pendergastiem sacelsies viens no tiem lielajiem skandāliem, kas laiku pa laikam satricina Ameriku. Galu galā viens no brāļiem — Toms nokļūs cietumā: viņu apsūdzēs korupcijā, kukuļņemšanā un sakaros ar noziedznieku pasauli.

Taču tajās dienās, kad eņģelis nolaidās pie letes, aiz kuras skuma Harijs Trumens, Pendergasti bija faktiskie noteicēji Misūri Štatā.

Zinādami, ka Trumenam draud bankrots, viņi nolēma tikt pie uzticama cilvēka, kas nekad neaizmirsīs viņam izdarīto pakalpojumu. Turklāt partijas bosi domāja, ka nepieciešamas pārmaiņas vēlētājiem jau pamatīgi apnikušajās politikāņu rindās. Harijs Trumens bija jauns cilvēks, piedevām — kara veterāns.

— Gribi vai ne? — Maiks Pcndergasts atkārtoja jautājumu. — Ja gribi, vari uzskatīt, ka šis amats tev nodrošināts.

Trumens piekrita. Sī piekrišana kļuva par viņa politiskās karjeras sākumu. Tuvākajās apgabala tiesneša vēlēšanās viņš, šī posteņa kandidāts, ko bija izvirzījusi demokrātu partija, dabūja dzirdēt par sevi tādas lietas, kas agrāk viņam nebija ne prātā ienākušas. Izrādījās, ka viņš cēlies no vienkāršās tautas, ir frontes varonis, kas uz saviem pleciem iznesis gandrīz vai visu kara grūtumu, kareivju mīlulis, plaši pazīstams armijas virsnieks un reizē pieticīgs, vienkāršs cilvēks, drosmīgs, godīgs, neuzpērkams, iniciatīvas bagāts ierindas amerikānis. Kā noskaidrojās, ar visu savu izturēšanos viņš simbolizēja tradicionālo Amerikas demokrātiju.

To visu Trumens, slepeni brīnīdamies, uzzināja no vietējām avīzēm un neskaitāmajām priekšvēlēšanu runām. To pašu vēstīja visās malās izlīmētie plakāti.

Trumenu ievēlēja par apgabala tiesnesi.

Vai tikai Pendergastu un vēlāk arī citu partijas bosu atbalsts nodrošināja Trumenam viņa politisko karjeru?

Nē, vēlāk viņš par daudz ko varēja pateikties arī pats sev. Trumena darbaspējas modināja sajūsmu — savā kancelejā viņš ieradās pirmais un atstāja to pēdējais. Grāmatveža akurātums, ar kādu viņš aplūkoja jebkuru finanšu dokumentu, sagādāja viņam neuzpērkama un kristāltīra cilvēka reputāciju. Viņa dievbijība — Trumens neizlaida nevienu dievkalpojumu — saistīja svētuļu simpātijas. 1934. gadā viņu ievēlēja Savienoto Valstu kongresā — viņš kļuva par senatoru no Misūri štata.

Kad Besa un Harijs Trumeni pārcēlās uz Vašingtonu, viņam jau bija piecdesmit gadu.

Tiklīdz Savienoto Valstu prezidents Franklins Delano Rūzvelts pasludināja savu jauno kursu, Trumens tūlīt apliecināja, ka ir aktīvs viņa piekritējs.

Ar ko Rūzvelts bija iekarojis Misūri štata senatora simpātijas? Dabiski, Trumens, kas tolaik jau diezgan labi orientējās politiskos jautājumos un it īpaši lielā biznesa darīšanās, saprata, ka nav nekā tāda, ko varētu likt pretim izmisīgajam jaunā prezidenta mēģinājumam izvest valsti no nepieredzēti smagās krīzes, kura to bija satricinājusi trīsdesmito gadu sākumā. Tomēr sava nozīme bija arī tam, ka Rūzvelts vadīja demokrātu partiju, ar ko bija saistīti visi Trumena politiskie panākumi. Lai nu kā tas būtu, Misūri štata senators nepalaida garām iespēju paziņot, ka viņš atbalsta prezidenta līniju.

Par ārpolitiku viņš neinteresējās un starptautiskajos jautājumos visbiežāk peldēja pa straumi, kongresā pievienodamies vairākumam. Trīsdesmito gadu vidū, kad Amerikā valdošais noskaņojums bija izolacionisms, tas ir, neiejaukšanās Eiropas lietās, Trumens balsoja par neitralitātes likuma pieņemšanu. Kad Hitlers izraisīja otro pasaules karu un pēc tam uzbruka Padomju Savienībai, tas neatstāja uz Trumenu sevišķu iespaidu. Tāpat kā miljoni citu amerikāņu, arī viņš vēl loloja ilūziju, ka Savienotās Valstis, kuras no Eiropas šķir okeāns, karš nekādi neietekmēs. Par Padomju Savienību Trumcriam bija miglains priekšstats. Viņa uztverē komunisms bija nesaraujami saistīts ar bezdievību, un viņš to izjuta kā briesmīgu pretmetu visiem tiem dzīves pamatiem, bez kuriem viņš nespēja iedomāties mūsdienu civilizēto sabiedrību. Pret Hitleru Misūri štata senators arī nejuta simpātijas, lai gan domāja, ka vācu fīrers pelna zināmu iecietību, jo iznes uz saviem pieciem galveno smagumu cīņā pret komunismu.

Vispār Trumens bija pārliecināts, ka jebkurš notikums pasaulē vērtējams tikai no viena viedokļa — vai tas ir vai nav izdevīgs amerikāņu Biznesam, kas Trumenam šķita visas Amerikas sinonīms. Pats dievs tas kungs bija licis, lai šī valsts būtu paraugs visai cilvēcei, neupurējot lās labā itin nekā no savām neskaitāmajām bagātībām. Truraenam pieder teiciens, kas palicis vēsturē kā spilgts satriecoša pašraksturojuma paraugs: «Ja mēs redzēsim, ka uzvar Vācija, tad mums jāpalīdz Krievijai, bet, ja sāks uzvarēt Krievija, mums jāpalīdz Vācijai, un tādējādi lai viņi nogalina cits citu pēc iespējas lielākā skaitā, kaut gan Hitlera uzvaru es nevēlos nekādos apstākļos.»

Misūri štata senators bija apdāvināts cilvēks. Viņam piemita savdabīgs akurātības un darbaspēju talants, it īpaši, kad runa bija par finanšu jautājumiem, un Trumens bija loceklis divās ar finansēm saistītās senāta komite-jās — asignējumu un štatu savstarpējās tirdzniecības jautājumos. Ja Amerikas Savienoto Valstu Konstitūcija paredzētu valsts galvenā grāmatveža posteni, nebūtu bijusi atrodama labāka kandidatūra par Hariju Trumenu. Savu dzimteni viņš uzskatīja par milzīgu saimniecisku uzņēmumu un sapņoja tajā nodibināt ideālu kārtību, tas ir, visu uzskaitīt, visu sabalansēt un no katras operācijas izspiest maksimālu peļņu.

Harija Trumena kaislība uz uzskaiti un kontroli vienmēr bija veicinājusi viņa popularitāti. Bet otrā pasaules kara laikā tā viņu padarīja populāru visas nācijas mērogā.

Trumena popularitāti stipri veicināja tas, ka 1941. gada sākumā pēc viņa ierosinājuma tika nodibināta speciāla senāta komiteja, kuras uzdevums bija analizēt nacionālās militārās programmas finansiālo pusi. Komitejas dibināšanas ierosinātājs, dabiski, kļuva par tās priekšsēdētāju.

Kara stratēģijas un taktikas jautājumos Trumens orientējās gaužām vāji. Taču kara laika ekonomikā — tieši tāpēc, ka tā bija ekonomika, — viņš jutās savā elementā. No senatora asā tuvredzīgo, bieza stikla aizsegto acu skatiena, šķita, nespēj paslēpties neviens valsts līdzekļu izšķērdēšanas gadījums, neviens apšaubāma rakstura darījums.

Taču dīvaini — Trumena komitejas atklātie neglītie fakti parasti nekļuva plaši zināmi. Amerikāņi avīzēs izlasīja, ka urķīgais misūrietis nevienam nekā nepiedodot, ka, izlietodams savām revīzijām nepilnu pusmiljonu dolāru, viņš ietaupījis valstij apmēram piecpadsmit miljardus. Tomēr Trumens nenosēdināja uz apsūdzēto sola nevienu valsts kases apzadzēju, publiski neminēja nevienu uzvārdu. Slēgtās komitejas sēdēs šie zagļi —- visbiežāk

Helu rūpniecības monopolu vadītāji — noklausījās tēvišķīgus rājienus, dažreiz pat tika asi kritizēti. Taču komiteja nekad nevienu nenodeva tiesai. Nekad nevienu!

Trumens ļoti labi saprata, kas patiesībā pārvalda milzīgo uzņēmumu «Amerikas Savienotās Valstis». Lielas korporācijas galvenajam grāmatvedim ir ne tikai tiesības, bet arī tiešs pienākums uzmanīt tās ieņēmumus un izdevumus. Viņam piedos pat asu sarunu šaurā lokā, ja kāds no direktoriem, pārlieku rūpēdamies par savu kabatu, draud nodarīt zaudējumus korporācijai kopumā. Bet ar to galvenā grāmatveža kontroles funkcijas arī beidzas. Jebkurš mēģinājums nebūšanas klāstīt ārpus mājas un griezties pie ierindas akcionāriem neatvairāmi novedīs pie tā, ka grāmatvedis zaudēs savu amatu.

Trumens savu amatu gribēja saglabāt. Viņš jau sen bija sajutis, cik reibinoša ir vara. Bet, kad kārtējās prezidenta vēlēšanās demokrātu partijas Nacionālās komitejas priekšsēdētājs Hanegans ierosināja, lai Misūri štata senators balotējas viceprezidenta postenim, Trumens apjuka. Uz mirkli viņš jutās tāpat kā pirms daudziem gadiem, kad viņa izputējušajā galantērijas veikalā ienāca Maiks Pendergasts un uzdeva savu negaidīto jautājumu: «Vai gribi kļūt par apgabala tiesnesi?»

Protams, tagad tas bija jau cits Trumens, vecs senators, pašu cilvēks Kapitolija pakalnā. Un tomēr viņš apjuka, jo par tik augstu posteni nebija ne domājis. Viņš nekad nebija bijis politisks darbinieks šī vārda precīzā nozīmē. Starptautiskās problēmas viņam bija svešas, viņš nekad nebija pieņēmis lēmumus, kas ietekmētu desmitiem miljonu cilvēku likteņus, nekad nebija noteicis valsts kursu. Trumens saprata, ka tas nemaz arī neietilpst viceprezidenta pienākumos — šim postenim ir lielākoties reprezentācijas raksturs, taču pats vārds «viceprezidents» nomāca ar savu diženumu. Viņš kategoriski atteicās.

Lielākā daļa cilvēku, kas kapitālistiskajā pasaulē sasnieguši augstus posteņus, ir tikuši varas kalngalos, izšķiezdami milzumu pūļu un līdzekļu. Vienus, kas stāvējuši ceļā, viņi pagrūduši nostāk, citus nostūmuši pilnīgi malā. Turklāt bez žēlastības šķieduši vārdus, visādi reklamēdami savas spējas, godīgumu un mīlestību pret tautu.

Trumens šajā ziņā bija paradoksāls izņēmums. Šķita, pats liktenis ved viņu augšā pa hierarhijas kāpnēm. Lai gan labi informēti cilvēki zināja, ka viņš ir «Pendergastu

cilvēks», demokrātu partijas aparāts visādi centās uzturēt Trumenam godīga, atklāta, neuzpērkama cilvēka reputāciju, turklāt tada, kas, pēc visa spriežot, netiecas izlauzties pie varas. Klīda valodas, ka Rūzvelts esot gribējis par viceprezidentu Voliesu, bet, sadūries ar neatlaidīgu, labi organizētu Dienvidu štatu demokrātu pretestību, piekritis Trumena kandidatūrai.

Karš Eiropā tuvojās beigām. Padomju karaspēks deva hitleriskajai Vācijai graujošus triecienus. Pamazām visā savā milzigumā izvirzījās pēckara dzīves problēmas. Tajā pašā laikā Talajos Austrumos turpinājās cits karš, kurā amerikāņi vieni paši cīnījās ar Japānu. Savienotās Valstis šajā karā cieta lielus zaudējumus. Pēc Rūzvelta pārliecības, šo karu pabeigt ar uzvaru būs iespējams tikai tad, ja palīdzēs Padomju Savienība.

Prezidents zināja, ka tāds cilvēks kā Trumens neiejauksies viņa ārpolitikā — tā Trutnenu it vienkārši neinteresēja. Taču ar savu godīga, krietna, neuzpērkama amerikāņa reputāciju viņš vēl vairāk nostiprinās augstākās varas autoritāti.

Droši vien tāpēc arī Rūzvelts izraudzījās viņu. Nav gan izslēgts arī tas, ka uz Rūzveltu tika izdarīts zināms spiediens: lielie monopoli Trumenu uzskatīja par savu cilvēku, kas jo izdevīgāks bija tāpēc, ka tauta, pareizāk sakot, caurmēra amerikānis, neredzēja nekāda sakara starp šiem monopoliem un Trumenu.

Uzzinājis, ka Trumens tiepjas, Rūzvelts ar Hanegana starpniecību pateica nepiekāpīgajam misūrietim dažas asas frāzes. Trumena atteikšanās, prezidents uzsvēra, var novest pie demokrātu partijas šķelšanās.

Gadījās tā, ka Trumens bija Hanegana kabinetā, kad viņam piezvanīja Rūzvelts. Hanegans telefona klausuli tīšām turēja patālu no auss, lai prezidenta dusmīgā balss aizskanētu arī līdz apmeklētājam.

Trumenam bija jāizvēlas. Brīdi viņš skraidīja pa kabinetu, apsēdās krēslā, pielēca kājās, kaut ko murmināja, it kā sarunādamies pats ar sevi, pārmeta Haneganam pārliecīgu uzstājību, bet Rūzveltam to, ka viņš neesot atradis laiku aprunāties pats personiski, lai darītu zināmu savu nodomu.

Beidzot Trumens apstājās pretim Haneganam, ar mutautu noslaucīja sviedru lāses no pieres un bezcerīgi teica:

— Neko darīt, ja stāvoklis ir tāds, es piekrītu.

Rūzveltam pārmezdams, ka viņš nav atradis laiku iepriekš aprunāties, Trumens nezināja, ka drīz vien viņam būs vēl svarīgāki iemesli tādiem pārmetumiem. Visā turpmākajā laikā līdz pat nāvei Rūzveltam bija tikai divas sarunas ar viceprezidentu un arī tās pašas — pavisam īsas. Tiesa, Trumens regulāri apmeklēja Ministru kabineta sēdes, toties Rūzvelts tajās nekad nepiedalījās...

Trumens tomēr joprojām ticēja, ka galu galā Rūzvelts viņu atcerēsies, uzaicinās uz ilgu sarunu, iepazīstinās ar ārpolitikas kursu, darīs zināmas visas detaļas savstarpējās attiecībās ar citu valstu vadītājiem, apspriedīs turpmākās rīcības plānus ...

Taču viņa cerībām nebija lemts piepildīties.

1945. gada 12. aprīlī, ceturtdienā, Džordžijas štatā, Vormspringsā, kad mākslinieks beidza gleznot prezidenta ģīmetni, viņš krēslā pēkšņi izstiepās, it kā vēlēdamies nostāties uz paralizētajām kājām, konvulsīvi noraustījās un nokrita uz grīdsegas.

Tajā pašā vakarā, nenācis pie samaņas, Amerikas Savienoto Valstu prezidents nomira. Pēdējais viņa parakstītais dokuments bija Staļinam adresēts vēstījums ar draudzības un godīgas sadarbības apliecinājumiem.

Stundu pēc tam, kad ārsti, noliekušies pār Rūzvelta gultu, konstatēja, ka viņš ir miris, Vašingtonā slepenā dienesta aģenti aizjoņoja pie Trumena, pa sētas durvīm viņu steidzīgi izveda ārā, iesēdināja mašīnā ar tumšiem, ložu drošiem stikliem un, sirēnām kaucot, nogādāja Baltajā namā.

«Kā tas viss notika?!» Trumens vaicāja pats sev, kad beidzot bija palicis viens. Viņš centās nodibināt kārtību savās domās un jūtās. Sirds dziļumos viņš neticēja, ka pēdējās stundas notikumi nav sapnis vai iztēles rotaļa. Kā tad tas bija noticis?

Šķiet bija tā ... Pēc senāta sēdes viņš bija iegājis savā kabinetā Kapitolija ēkā un rakstījis vēstuli mātei. Nē, nē, šo vēstuli viņš bija sācis rakstīt, vēl pildīdams sēdes vadītāja pienākumu — Savienotajās Valstīs viceprezidents reizē ir arī senāta priekšsēdētājs. Runāja senators no Viskonsinas — labējais republikānis Vailijs. Sājā runātājā varēja arī neklausīties.

Jā, jau sēdes laikā viņš it kā bija izdarījis atzīmes bloknotā, bet patiesībā rakstījis vēstuli uz Independensu, žēlojies par runīgo senatoru un lūdzis māti rīt deviņos trīsdesmit minūtēs ieslēgt radio un paklausīties dēla runu, kurā viņš kā senāta priekšsēdētājs uzrunās nāciju sakarā ar Džefersona piemiņas dienu.

«I<ā senāta priekšsēdētājs!» Trumens klusībā atkārtoja. Gandrīz vai ar mistiskām trīsām sirdī viņš nodomāja, ka šos vārdus taču jau rakstījis nevis senāta priekšsēdētājs, bet Savienoto Valstu prezidents ...

Pēc sēdes Trumens bija atgriezies savā kabinetā, kas atradās turpat kongresa ēkā Kapitolija pakalnā. Viņam sacīja, ka jau divas reizes esot zvanījis Reiborns, pārstāvju palātas spīkers. Trumens gribēja ar viņu sazvanīties, bet Reiborns atkal piezvanīja pats. Ieaicinājis Tru-menu savā kabinetā, viņš sacīja, ka Trumenu steidzīgi meklējot prezidenta preses sekretārs Stīvs Erlijs.

Trumens lika sazvanīt Rūzvelta sekretāru. Tas runāja skarbi, gandrīz vai rupji. Droši vien viņš gribēja slēpt savu satraukumu... Trumens gan Erlija vārdos nesaklausīja nekā neparasta, sekretārs tikai sacīja, ka Trume-nam tūlīt nekavējoties esot jābrauc uz Balto namu un pa centrālo ieeju jāaiziet uz prezidenta sievas Eleonoras Rūzvelta kundzes istabām.

Trumens vēl arī tad nekā nesaprata. Viņš nosprieda, ka prezidents atgriezies no Vormspringsas, lai piedalītos bīskapa Etvuda bērēs. Mirušais bija bijis Rūzvelta draugs. Turklāt Rūzveltain arī pašam bija Bīskapa Mantijas Valkātāja goda tituls.

Un tomēr — kas prezidentu spiedis tik steidzīgi izsaukt savu viceprezidentu gandrīz vai senāta sēdes laikā? Tāda doma gan iešāvās Trumenam prātā, taču viņš pie tās ne-pakavējās.

Ceļā uz Balto namu viņš neievēroja ar! to, ka šoreiz viņu apsargā vairāk slepenā dienesta aģentu nekā parasti.

Ko viņam sacīja Eleonora Rūzvelte, kas viņu gaidīja uz savas istabas sliekšņa? Kāda viņa izskatījās? Trumens neatcerējās nedz viņas sejas izteiksmi, nedz to, kā viņa bija ģērbusies. Atmiņā bija palikuši tikai vārdi:

— Harij... prezidents ir miris ...

Kas notika pēc tam? Notikumi risinājās aizvfen straujāk. Trumenam šķita, ka viņš — mazs, bezpalīdzīgs un neaizsargāts — pēkšņi nokļuvis briesmīgas vētras, sa-muma vai virpuļvētras centrā .,,

Kaut cik atguvies un apjēdzis, kas notiek, viņš, rādās, tūlīt palūdza Stīvu Erliju izsaukt uz Balto namu ministrus, kongresa locekļus un vispirms Augstākās tiesas priekšsēdētāju Hārlanu Stounu. Pēc tam viņš iegāja mirušā prezidenta kabinetā, kas atradās Baltā nama rietumu spārnā. Ausīs joprojām dunēja liktenīgie vārdi: ' «Prezidents miris.» Cilvēki, kas bija bijuši ap prezidenta sievu, tagad jau atraitni, bija šņukstējuši, klusi vai skaļi raudājuši. Viņš nebija redzējis nekā cita kā vien baltu mutautiņu ņirboņu.

Trumens mēģināja sazvanīties ar Independensu. Gan bēdās, gan priekos viņš allaž palika īsts ģimenes cilvēks. Viņš ilgi nevarēja dabūt savienojumu ...

Kāds — viņš neiegaumēja, kas tas īsti bija, — sacīja, ka Baltajā namā sapulcējušās visas oficiālās personas, kurām jābūt klāt, kad jaunais prezidents dos zvērestu.

Taču ceremonija nez kāpēc nesākās. Trumenam paskaidroja, ka nevarot atrast bībeli. Baltajā namā, kā par spīti, nebija neviena eksemplāra ...

Beidzot atrada parastu Gideona izdevumu, kāds ir jebkurā amerikāņu viesnīcas istabā. Trumens vēlāk atcerējās, ka bibelei bija sarkani vāki.

Dodams tradicionālo zvērestu, Trumens uzmeta skatienu pulkstenim turpat tuvumā. Bija septiņi un deviņas minūtes. To viņš atminējās precīzi.

Trumens arī pirms tam ne vienu reizi vien bija bijis Baltajā namā, bet tagad apstaigāja visas tā telpas jau kā saimnieks, iepazīdamies ar daudzajiem prezidenta kancelejas darbiniekiem un apsardzes vīriem. Ilgās apstaigas beigās viņš saprata, ka nevienam no cilvēkiem, kam viņš spieda roku vai, laipni mādams ar galvu, draudzīgi uzsita uz pleca, nav pret jauno prezidentu nekādu siltu jūtu. Gandrīz neviens viņu neapsveica, bet gandrīz visi runāja par Rūzvelta nāvi kā par neaizstājamu zaudējumu.

Sārtvaidzis un zilacis Trumens, kas centās izskatīties enerģisks un bija ģērbies mazliet kliedzoši — pie kakla tauriņš, kājās divkrāsainas kurpes —, bija pilnīgs pretstats pa pusei paralizētajam, ilgas slimības izmocītajam, tagad mirušajam prezidentam. Baltajā namā, tiekoties ar Trumenu, neviens neatrada vārdus, kas liecinātu par cieņu un atbalstu, bet visi izteica tikai nožēlu par lielajām bē-tlām, kas piemeklējušas Ameriku, un tas modināja viņā neskaidras dusmas pret aizgājēju. Jaunajam prezidentam bija lemta blāva fona loma, uz kura Rūzvelta tēls ieguva vēl majestātiskāku oreolu. Trumens saprata, ka visi tie, kas agrāk bija strādājuši kopā ar Rūzveitu, pret viņu pašu izturas kā pret gadījuma cilvēku, kurš pēc akla likteņa iegribas no vienkārša statista pēkšņi kļuvis par darboni, kas nosaka miljoniem cilvēku likteņus.

Vai, tagad apstaigādams Balto namu, Trumens domāja par to, ko viņš tajā pārstāvēs?

Ja viņam būtu uzdots tāds jautājums, viņš, protams, būtu atbildējis: «Amerikas Savienotās Valstis, tās sociālo sistēmu, kas ir vislabākā pasaulē, visus amerikāņus kopā un katru atsevišķi.»

Taču, lai kādā ceļā buržuāziskās pasaules valsts darbinieks būtu ticis pie varas — sev ceļu izlauzis ar uguni un zobenu, panācis uzvaru atklātā vai aizklātā balsošanā, tiešās vai daudzpakāpju vēlēšanās, izdarījis galma apvērsumu, ar saviem līdzgaitniekiem vienodamies piesmēķētā, citu cilvēku acīm slēptā istabā, — šim valsts darbiniekam neatvairāmi jāpilda valdošās šķiras griba, jāievēro tās intereses.

Nepavisam nav obligāti šīs šķiras gribu un intereses fiksēt kādā programmatiskā dokumentā. Un arī pašai šķirai nepavisam nav jābūt vienotai. Gluži otrādi, tajā nikni cīnās naidīgas grupas, aizstāvēdamas tiesības uz kapitālu un tātad arī uz varu.

Trumens saprata, ka, būtībā kļūdams par prezidentu vienīgi gadījuma pēc, viņš varēs šajā amatā palikt tikai tik ilgi, kamēr pildīs savu īsto saimnieku gribu. Sie saimnieki — amerikāņu monopoli — alka pēc Eiropas un citiem preču realizācijas tirgiem, kas bija zaudēti kara laikā, tiecās no pasaules tirgus izspiest novājinātos konkurentus. Amerika lauzās pēc varas visā pasaulē — ekonomiskas un tātad arī politiskas varas; Lielbritānija savu varenību taču bija zaudējusi uz mūžīgiem laikiem, bet Padomju Savienībai pēc milzīgajiem zaudējumiem pašai bija vajadzīga palīdzība. Otrais pasaules karš, kas bija asiņains pārbaudījums Krievijai un visai Eiropai, ne soli nebija spēris Savienotajās Valstīs, toties bija līdz pēdējam noslogojis Savienoto Valstu kara rūpniecību un devis tās magnātiem astronomisku peļņu.

Saskaņā ar Savienoto Valstu Konstitūciju par prezidentu varēja kjūt vienīgi Trumens, un viņš arī kļuva. Taču Konstitūcija viņam negarantēja panākumus, ja, daudzus darbus darīdams — gan lielus, gan mazus —, viņš aizmirsīs galveno. Bet galvenais bija nodrošināt visā pasaulē tās Amerikas varu, kura vairās no atklātības, necenšas pēc amatiem, ordeņiem un citiem izcilības apliecinājumiem, tomēr sapņo par kundzību visā pasaulē. Piekļūt šīs Amerikas dziļākajiem noslēpumiem ne katram ir lemts, tie slēpjas aiz maģisku skaitļu rindām, aiz pastāvīgi mainīgā akciju kursa, aiz ātri augošajiem kapitālieguldījumiem ārzemēs...

Par to visu Trumens nez vai prātoja pirmajās Baltajā namā aizvadītajās stundās.

Pašreiz viņu daudz vairāk satrauca tas, ka viņš vairs nepieder ne pats sev, ne savai ģimenei.

Godkārīgais, materiāli pietiekami nodrošinātais, Kapitolijā par savējo atzītais Trumens tomēr bija pieradis pie vidēji turīga mietpilsoņa dzīvesveida. Viņš pats vadīja automašīnu un nekad nebija algojis šoferi. Pats tīrīja apavus. Pats devās uz staciju, kad bija jāpērk biļete, un, taupīdams naudu, pats stiepa čemodānus. Tagad viņam bija lemts dzīvot milzīgā ēkā ar daudzām istabām, starp cilvēkiem, kas viņu nedz mīl, nedz ciena. Viņš vairs nevarēs kā vienkāršs mirstīgais pamest šo ēku, izbraukt no Vašingtonas, iegriezties biržā, pasēdēt bārā, spēlēt savu mīļo pokeru, ar ko vien gribas ...

Trumens vēlējās kādu brīdi būt viens. No Baltā nama rietumu spārna, kur atradās prezidenta kanceleja un citas dienesta telpas, viņš devās uz pašreiz tukšajām parādes istabām.

Ieraudzīdams platās marmora kāpnes, kas veda uz otro stāvu, uz pieņemšanas zāli, Trumens nodrebēja. Viņš iztēlojās, kā kopā ar sievu Besu kāpj pa tām augšā. Grand orķestris. Sarkanos kara jūras spēku formas tērpos ģērbušies muzikanti ar tradicionālo maršu «Hail to the chiefl»[4] sveic prezidentu un pirmo lēdiju valstī. Divi gara auguma gvardi nes karogus — prezidenta personisko standartu un Amerikas Savienoto Valstu karogu...

Tā mēdza būt oficiālā pieņemšanā; tādās Trumens bija daudzkārt piedalījies.

Taču, jau iedomājoties vien, ka pa šīm svētajām kāpnēm ies viņš un Besa, ies nevis prezidenta svītā, bet svinīgas procesijas priekšgalā, Trumenu sagrāba drebuļi.

Ašiem soļiem uzgājis pa kāpnēm, viņš no pieņemšanas zāles devās uz viesu ēdamistabu. Pašreiz viņu neinteresēja ne milzīgais, vairākiem desmitiem viesu paredzētais galds, ne zeltā vizošās brokāta drapērijas, ne lieliskie, ciļņiem greznotie griesti. Viņš bija atnācis, lai redzētu un izlasītu ar zelta burtiem virs kamīna uzrakstītos pirmā Baltā nama saimnieka — prezidenta Džona Edemsa vārdus. Tie bija ņemti no Edemsa lūgšanas toreiz, kad viņš ienāca šajā jaunajā Amerikas prezidentu rezidencē.

«Es lūdzu debesis dot savu svētību šai mājai un visiem, kas tajā mitīs. Lai tikai godīgi un gudri cilvēki valda zem šī jumta!»

Trumens stāvēja ilgi, lasīja un pārlasīja šos svinīgos vārdus. Viņam šķita, ka viņš dzird uzmundrinošu Edemsa balsi, ka tieši viņam no gandrīz divu gadsimtu dzīlēm dod savu svētību viens no Savienoto Valstu dibinātājiem.

Tas jauno prezidentu iedrošināja un piešķīra viņam vairāk spēka, tomēr tikai uz dažiem mirkļiem. Tik ilgi, kamēr viņa skatiens nebija pievērsies Ābrama Linkolna ģīmetnei. Ģīmetnes autors Džordžs Hilijs sešpadsmito Amerikas Savienoto Valstu prezidentu bija attēlojis dziļās pārdomās iegrimušu. Taču Trumenam pašlaik nebija nekādas daļaspar Linkolna pārdomām. Viņu mulsināja kaut kas cits. Ābrams Linkolns taču bija kritis no slepkavas rokas!

Agrāk Trumens bija dzīvojis drošībā. Bet kā būs tagad?! Kas zina, varbūt šeit, Vašingtonā, netālu no Baltā nama kāds vācu vai japāņu diversants jau gatavo atentātu pret jauno prezidentu ...

«Nē,» Trumens sev stingri sacīja. «Tās ir nepamatotas bailes. Dievam labpatikās mani padarīt par prezidentu, un dieva roka arī neredzama sargā mani. Es dzīvošu un vadīšu valsti. Pierādīšu, ka esmu sava cildenā uzdevuma cienīgs.»

Domās pateicis šos vārdus, Trumens ātri izgāja no ēdamistabas.

Sarkanajā istabā, kuras sienas bija tapsētas ar purpur-krāsas zīdu, Trumens uzkavējās ilgāk. Sī istaba bija kaut' kas līdzīgs portretu galerijai. Šeit karājās visu Amerikas prezidentu ģīmetnes. Trūka vienīgi Franklina Delano Rūz-velta. Trumens nevilšus nodomāja, ka reiz šeit, brīvajā vietā, pie sienas būs arī viņa attēls. Sī doma viņu iepriecināja, tomēr lika tūdaļ ari sarauties: viņš pats taču tad būs jau miris ...

Cenzdamies domāt par kaut ko citu, Trumens ielūkojās prezidentu sejās. Viņš cerēja tajās ieraudzīt kādu atšķirību no parastajiem cilvēkiem. Taču visi prezidenti — no Vašingtona līdz Hūverain — vērās viņā ar neredzošu skatienu. Viņu domas nebija izdibināmas, šķita, ka vfņi negrib ielaisties nekādās darīšanās ar Savienoto Valstu trīsdesmit trešo prezidentu, kas viņos lūdzoši noraugās ..,

Trumens pārgāja uz Austrumu istabu. Šeit karājās viens no visvecākajiem portretu oriģināliem, kas piederēja Baltajam namam, — Džordža Vašingtona ģīmetne. Istabas tālākajā galā stāvēja milzīgas klavieres, kurām parasto kāju vielā bija ērgļu figūras. Šajā istabā koncertēja ievērojami pianisti, dziedātāji, vijolnieki.

Neapzinādamies, ko dara, Trumens piegāja pie klavierēm, pacēla vāku, apsēdās uz krēsla un nolaida rokas uz taustiņiem.

Viņš spēlēja klavieres diezgan labi — neatlaidīgās muzikālās nodarbības bērnudienās nebija bijušas veltīgas, un pašreiz viņš uzsita vairākus akordus. Zālē ar aizsegtajiem logiem tie skanēja paklusi un dobji, taču Trumens pēkšņi izbijās, it kā nebūtu tos gaidījis. «Tas ir grēks!» viņš domāja. «Es esmu izdarījis grēka darbu mājā, kur ir nelaiķis!»

Steidzīgi aizvēris klavieres, Trumens piecēlās no krēsla, ar elkoņiem atspiedās uz klavieru vāka un salika kopā plaukstas.

Viņš lūdza dievu. Atkārtoja Edemsa vārdus. Lūdza dievu piešķirt viņam spēkus jaunajā darbalaukā, darīt viņu gudru, sodīt viņa ienaidniekus, arī tos cilvēkus, kas nupat bija viņā nolūkojušies ar nicināšanu, nožēlu vai augstprātīgu iecietību.

Beidzis lūgšanu, Trumens jutās labāk un drdšāk. «Pie darba!» viņš klusībā teica. «Es esmu prezidents! Man jāstrādā! Jāstrādā!»

Tās pašas dienas vakarā Trumens sasauca Ministru kabineta sēdi. Tā bija tīri informatīva. Lūgdams visus ministrus īsi ziņot par galvenajām sava resora problēmām, Trumens gribēja uzreiz orientēties stāvoklī. Viņš klusē-

ne

dams noklausījās kara ministra Henrija Stimsona ziņojumu par stāvokli amerikāņu-japāņu frontē. Japāna sīvi pretojās un acīmredzot nedomāja kapitulēt. Valsts sekretārs Stetiniuss jaunajam prezidentam likās virsū ar tik daudziem jautājumiem, ka Trumens tos tikai ar pūlēm iegaumēja. It īpaši runa bija par gaidāmo «Lielās trijotnes» tikšanos. Vajadzēja beidzot pilnīgi skaidri noteikt Savienoto Valstu pozīciju jautājumā par Vācijas nākotni. Morgentova plāns, starp citu, paredzēja uzvarētās valsts sadrumstalošanu vairākās pundurvalstīs. Sis plāns vēl nebija galīgi atmests, bet tas bija tiešā pretrunā ar plānu saglabāt Vāciju kā ekonomisku vienību, kā Savienoto Valstu nākamo partneri, kas būtu no tām pilnīgi atkarīga.

Trumens klusēdams klausījās ministros. Nekad vēl, viņš domāja, Savienoto Valstu prezidentam nav bijis jāizlemj tik daudz sarežģītu un pretrunīgu problēmu.

Divpadsmitajā nakts stundā Trumens sēdi slēdza, nepieņēmis nevienu lēmumu.

Viņš naidīgi nolūkojās uz ministriem, kas gāja ārā no Ovālā kabineta, bet tad pamanīja, ka Stimsons acīm redzami negatavojas iet projām.

Trumens viņā pavērās ar jautājošu un reizē īgnu skatienu. Pret kara ministru viņš juta klusu, neapzinātu nepatiku. Stimsons jau priekš pirmā pasaules kara bija reiz iecelts par Savienoto Valstu kara ministru. Kara laikā viņš bija ekspedīcijas karaspēka pulkvedis Francijā. Bijušais intendants Trumens tajā pašā karaspēkā bija tikai artilērijas baterijas komandieris. Pēc kara, kamēr Trumens izmēģināja spēkus tirdzniecībā, Stimsons jau pārvaldīja Filipīnas, bet vēlāk kļuva par ASV valsts sekretāru. 1933. gadā likās, ka viņš pamet politiskās cīņas arēnu. Taču pēc septiņiem gadiem Rūzvelts viņu aicināja atkal stāties kara ministra postenī.

Zināmu neskaidrību situācijā radīja tas, ka Rūzvelts bij-a demokrāts, bet Stimsons — viens no aktīvākajiem republikāņu partijas darbiniekiem. Uzaicinādams Stirn-sonu, Rūzvelts varbūt gribēja aizbāzt opozīcijai muti. Taču iespējams arī kas cits: izcilais militārais speciālists Stimsons, kas bija pret neitralitātes aktu, bet par Savienoto Valstu sadarbību ar Rietumu demokrātijām cīņā pret Hitleru, Rūzveltam likās šim amatam vispiemērotākā persona, kad bija sācies otrais pasaules karš.

Septiņdesmit astoņus gadus vecā Stimsona spožā dienesta lapa un ilgā sadarbība ar Rūzveltu bija tieši tas, kas Trumenā radīja nepatiku pret šo kalsno sirmgalvi.

Kļuvis par prezidentu, Trumens nolēma tūlīt parādīt, kas tagad ir saimnieks Baltajā namā.

— Jūsu ziņojumu es noklausījos, — viņš sacīja, aicinādams Stimsonu sēsties. — Jāatzīstas, tas neatstāja uz mani sevišķi optimistisku iespaidu. Spriežot pēc jūsu vārdiem, bez krievu palīdzības mēs nespēsim sakaut Japānu. Tātad — vismaz tuvākajā nākotnē — nevarēsim arī bez boļševiku piekrišanas parādīt kādu iniciatīvu.

— Prezidenta kungs, — Stimsons atbildēja, it kā nesadzirdējis mazliet izaicinošā tonī teiktos Trumena vārdus, — es esmu te palicis tāpēc, lai jūs informētu par kādu ... — viņš uz mirkli apklusa, — par kādu ļoti svarīgu militāra rakstura apstākli.

— Es jau esmu ņēmis vērā visus apstākļus, kad klausījos jūs, — Trumens sacīja.

— Tas, ko gribu jums ziņot, netika minēts ne manā, ne arī kādā citā ziņojumā, — Stimsons turpināja. — Runa ir par valsts noslēpumu, ko nedrīkst uzticēt papīram.

Ja, izdzirdis šos vārdus, Trumens Initu palūkojies pulkstenī, viņš būtu varējis ar precizitāti līdz minūtei iegaumēt laiku, kad aizsākās viņa politika, ko viņš piekopa vairākus gadus. Taču Trumens to nedarīja. Stimsona vārdi pat nemodināja viņā ziņkāri, kas tādā situācijā būtu bijusi dabiska, bet kaitināja viņu. Pēc visa spriežot, brieda nepieciešamība izlemt vēl vienu grūtu problēmu.

— Kas tas ir par noslēpumu? — Trumens dzedri vaicāja.

— Mans pienākums, prezidenta kungs, — Stimsons sacīja oficiālā tonī, — ir jums ziņot, ka valstī drīz būs izstrādāta jauna sprāgstviela. Tuvākajā laikā to izmēģinās ...

Trumens īdzīgi paraustīja plecus. «Sprāgstviela!» viņš klusībā atkārtoja. «Parasts jautājums, kas ir kara resora kompetencē. Vai tiešām arī ar to būtu jānodarbojas prezidentam?»

— Un tad? ... — viņš jautaja, ar vaicājošu skatienu vērdamies Stimsonā.

— Tā ir,., kaut kas sevišķs, prezidenta kungs, — Stimsons lēni teica. — Sī sprāgstviela ir gandrīz ... gandrīz neiedomājami spēcīga.

I

1 Trumena zināšanas šajā nozarē bija palikušas tajā pašā J līmenī, kurā tās atradās toreiz, kad viņš komandēja artilērijas bateriju. Piedevām viņš vēl zināja to, par ko bieži rakstīja avīzes, proti, ka vācieši Londonas bombardēšanai lietojuši īpašas raķetes ar nosaukumu «Fau».

— Ko tad jūs gatavojaties darīt ar šo sprāgstvielu? — Trumcns jautāja, — Pildīt ar to šāviņus? Vai bumbas?

' — Uz šo jautājumu man pašreiz grūti atbildēt, — Stim-

sons sacīja. — Pētnieciskie darbi notiek jau vairākus gadus. Faktiski — no četrdesmitā gada. Kodēts apzīmē-• jums — «Manhetenas projekts».

— Kāds tam sakars ar Manhetenu?

] — Galvenais darbu veicējs, vismaz celtniecībā, ir Man

hetenas inženieru karaspēka apgabals, — Stimsons paskaidroja. — Runa, prezidenta kungs, nav par jaunu sprāgstvielu šī vārda parastā nozīmē. Par kaut ko līdzīgu, teiksim, dinamītam, amonālam vai trinitrotoluolam. Zinātnieki domā, ka iespējams atbrīvot vielas enerģiju...

— Vielas enerģiju? •— Trumens jautāja. — Ko tas nozīmē? Kas tie ir par zinātniekiem?

— Uz šiem jautājumiem arī nav viegli atbildēt. Būtu jāsāk no pārāk tāla laika. Vārdu sakot, kad bija nācis pie varas Hitlers, no Vācijas aizbēga daudzi zinātnieki. Lielākoties ebreji.

Kā jebkurš simtprocentīgs amerikānis Trumens juta nepatiku pret nēģeriem, ebrejiem un vispār ārzemniekiem.

— Un kas tad tālāk? — viņš nepacietīgi vaicāja.

— Atkārtoju, tas ir garš stāsts. Rādās, jau pirms kara francūzis I\irī un ungārs Scillards izteica hipotēzi, ka atomkodolu var piespiest sašķelties. Sašķelšanās rezultātā atbrīvojas spēks ...

«Kas tā tāda par ķīniešu ābeci?» Trumens nodomāja, sapīkdams aizvien vairāk. Viņš bija gaidījis no kara ministra būtiskus komentārus pie nupat dzirdētā ziņojuma, piemēram, kaut ko ļoti svarīgu par stāvokli amerikāņu-japāņu frontē ...

Turpretim Stimsons nesaprotami runāja par emigrējušiem ebreju zinātniekiem, par atomkodola sašķelšanu.,. Kāda daļa par šo sašķelšanu ir Savienoto Valstu prezidentam?

— Vai jūs nevarētu to visu formulēt vienkāršāk un konkrētāk? — Trumens jautāja.

Prezidenta kungs, es neesmu speciālists. Scillards ir

emigrējis uz Savienotajām Valstīm trīsdesmito gadu beigās. Fermi tāpat.

— Un kas tas tāds?

— Zinātnieks, itālietis.

Jo tālāk, jo trakāk! Ebreji, ungāri, itālieši... Kā rokās atrodas valsts noslēpums, ko, pēc kara ministra izteikuma, nedrīkst uzticēt pat papīram?!

Stimsons juta, ka prezidents nespēj uztvert tā būtību, par ko viņš cenšas ziņot. Viņam gan arī pašam bija skaidrs, ka ziņojums ir vismaz juceklīgs, ja ne vairāk.

— Prezidenta kungs, — viņš mulsi sacīja, — mans ziņojums ir tikai īsa informācija. Uzskatīju par savu pienākumu kaut vispārīgos vilcienos nekavējoties darīt jums zināmu vienu no visrūpīgāk sargātajiem valsts noslēpumiem. Vēlāk jūs informēs sīkāk.

— Velns parāvis, tas taču ir mu|ķīgi, Stimson!.— Tru-mens izsaucās, vairs nevaldīdams aizkaitinājumu. — Jūs taču man neko jēdzīgi nepastāstījāt!

Stimsons palūkojās pulkstenī. Bija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit.

— Prezidenta kungs, — Stimsons aizvainots teica, — vai tiešām jūs domājat, ka es spēju pāris vārdos pa īstam izskaidrot projektu, ko izstrādājuši visizcilākie pasaules zinātnieki? Es centos iedziļināties dažu viņu rakstīto dokumentu saturā. Tie skar tikai atsevišķas projekta daļas, jo pieminēt projektu kopumā ir ārkārtīgi stingri aizliegts. Sājos papīros gandrīz katrā rindā ir gluži nesaprotamas matemātikas un ķīmijas formulas, kādas vēl nekad nav rakstītas ar spalvu, zīmuli vai krītu. Projekta realizēšanai radīta speciāla laboratorija un uzceltas divas rūpnīcas. Tajās strādā ap piecpadsmittūkstoš cilvēku.

— Un jūs domājat, ka projekts joprojām ir noslēpums? — Trumens jautāja, ironiski smaidīdams.

— Jā, ser, manuprāt, par projektu kopumā zina tikai stingri ierobežota personu grupa, kurā ir tiešie vadītāji, kā arī es un Grovss.

Palaidis gar ausīm Stimsona atbildi, Trumens prātoja, kā viņam būtu jāreaģē uz Stimsona ziņojumu. Varbūt būtu jāizsaka izbrīns par to, ka savā laikā kara ministrs tik daudz cilvēku un tik daudz līdzekļu nodevis tādu zinātnieku rīcībā, kuru vārdus viņš, Trumens, vispār agrāk nav pat dzirdējis un kuri cenšas realizēt neapšaubāmi fantastisku projektu?

Stiinsons teica: sprāgstviela. Kas tā tāda par sprāgstvielu? Spēcīgāka par dinamītu, amonālu un citām jau zĻ nāmajām sprāgstvielām? Cikkārt spēcīgāka? Divreiz? Trīsreiz? Kāda tā izskatās? Vai tā ir pulveris? Varbūt šķidrums? Pēc visa spriežot, Stimsons arī pats to nezina, Varbūt pavēlēt, lai viņš nekavējoties beidz šķiest spēkuš un līdzek|us? Nav taču zināms, kad šis uzņēmums stāsies ierindā, kādu produkciju tas ražos un kādu peļņu tas dos...

No otras puses: ja projektu savā laikā atļāva realizēt, nez vai to darīja tikai tāpēc, lai apmierinātu emigrējušo, augsti mācīto papīra žurku iegribu.

Beidzot tomēr nonāca līdz Trumena apziņai Stimsona vārdi, ka projekts kopumā zināms tikai stingri ierobežotam personu lokam.

— Vai mirušais prezidents zināja par šo pasākumu?

— Protams, — Stimsons tūdaļ atbildēja.

Trumens gribēja sacīt, ka šajā gadījumā Rūzvelts bijis dīvaini vieglprātīgs, tomēr nekā neteica. Viņš bija nolēmis līdz zināmam laikam atturēties no jebkuras savas priekšgājēja rīcības atklātas nosodīšanas.

Bija arī vēl cits — gandrīz neapzināts iemesls, kāpēc Trumens nolēma neizsacīties pārāk noteikti. Viņam bija grūti ticēt, ka Rūzvelts būtu varējis piekrist neapšaubāmi fantastiskam projektam tikai tāpat vien, bez jebkāda nopietna pamata.

— Vai angļi zina par to? — Trumens jautāja.

— Vispārīgos vilcienos, ser.

— Kas tad viņus informēja? Rūzvelts? — Trumens saīdzis jautāja. — Kāpēc? Kādā nolūkā?

Viņš jutās kā biznesmenis, kas cerējis viens pats iegūt ļoti bagātu mantojumu, tomēr spiests dalīties ar citiem radiniekiem.

— Redzat, ser, — Stimsons iesāka, saprazdams sava jaunā bosa noskaņojumu un it kā aizstāvēdams viņa priekšgājēju, — arī šim jautājumam ir sava priekšvēsture.

— Vai varat to īsi izstāstīt?

— Mēģināšu. Izskaidrojums meklējams tur, ka angļi uzsāka darbus atomkodola sašķelšanā jau pirms kara. Līdz tam ar to nodarbojās vācieši.

— Tālāk!

— Kad Hitlers sāka vajāt inteliģentus, kas viņam nepievienojās, šie cilvēki emigrēja uz Franciju.

— Nesaskatu nekāda sakara ...

— Mazliet uzmanības, seri Drīz vien angļiem kļuva skaidrs, ka Hitlers gatavo uzbrukumu Francijai. Viņu izlūki speciālā kuģi izveda no Francijas vācu zinātniekus un smagā ūdens krājumus ...

— Kāda ūdens? — Trumens izbrīnījies vaicāja, domādams, ka ir pārklausījies.

— Smagā ūdens, — Stimsons atkārtoja. — Diemžēl nevaru sīki izskaidrot, kas tas tāds ir. Zinu tikai to, ka bez šīs mantiņas sašķelšana nav iespējama.

— Jūs gribat sacīt, ka Cērčilam bija laiks rūpēties par kaut kādiem zinātniskiem darbiem, kad Anglijai pašai draudēja vācu ielaušanās? — Trumens pārsteigts jautāja.

— Tas notika mazliet agrāk, ser. Turklāt Cērčils droši vien zināja, ka tādi darbi aizsākti arī Vācijā, un baidījās, ka vāciešiem tomēr izdosies tos novest līdz galam. Tad Anglija būtu lemta bojāejai. Bet, ja sprāgstvielu būtu izdevies iegūt Anglijā, Cērčilam vairs nebūtu bijusi vajadzīga ne tikai krievu, bet arī mūsu palīdzība. Vārdu sakot, angļiem tas bija dzīvības vai nāves jautājums. Tāpēc arī viņi sāka strādāt, lai radītu jauno ieroci. Tā kodētais nosaukums bija «Cauruļsakausējunii».

Pēc smagā ūdens vēl kaut kādi cauruļsakausējumi! Tas jau nu bija par daudz!

— Lūdzu jūs izvairīties no zinātnieku lietotās ķīniešu ābeces! — Trumens skarbi teica. — Tikai faktus!

— Kad vācieši saka Angliju bombardēt, Cērčils saprata, ka Britu salas nav sevišķi piemērota vieta ilgiem un plašiem zinātniskiem pētījumiem. Turklāt zinātnieki prasīja milzīgus līdzekļus. Tāpēc Cērčils par projektu informēja prezidentu Rūzveltu. Manuprāt, tas bija četrdesmit pirmā gada beigās.

— Ko prezidents atbildēja?

— Es nebiju klāt viņu sarunā, ser. Pēc visa spriežot, viņš ierosināja darbus pārcelt uz Statiem. Četrdesmit trešajā gadā — to es zinu noteikti — Rūzvelts un Cērčils noslēdza vienošanos. Reizē ar to «Manhctenas projekts» kļuva reāli iespējams.

—* Kopš tā laika pie tā strādājam tikai mēs?

— Gan jā, gan nē, ser. Pēc mūsu izlūkdienesta ziņām, angļi ir mēģinājuši darbu turpināt. Uz sava koncerna «Imperial Chemical Industry» bāzes. Bet viņiem nekas nav iznācis. Teorētiskās problēmas pamatos bija atrisinātas. Smaguma centrs pārvietojās uz tehnoloģiju, tas ir, uz in' ženierdarbiem. Sājā sfērā mēs esam daudz stiprāki. Mirušais prezidents to labi saprata. Vārdu sakot, faktiski mēs angļus nepielaidām pie līdzdalības projekta realizēšanā.

— Tātad par gaidāmajiem izmēģinājumiem un visu pārējo Cērčils nekā nezina? — Trumens vaicāja ar cerību balsī.

— Jūs esat pareizi secinājis, ser.

— Bet krievi? — Trumens bažīgi paraudzījās Stimsonā.

— Vai jūs domājat, ka mēs esam Staļinu informējuši par to, ko glabājam kā noslēpumu pat no Cērēila? — Stimsons sarkastiski sacīja.

Trumens pamāja ar galvu, nekā nebilzdams, tomēr neapšaubāmi juzdamies apmierināls. Viņš vadījās pēc savas biznesmeņa loģikas, un tā prasīja, lai lielu darījumu, kas sola milzīgus personiskus labumus, turētu slepenībā no tiem, kuri varētu to izpaust vai — vēl ļaunāk — kļūt par potenciāliem konkurentiem.

Jautājuma ētiskā puse Trumenu neinteresēja. Viņam bija vienalga, ko par viņu domās sabiedrotais Cērčils, kad būs notikuši izmēģinājumi. Otra Savienoto Valstu sabiedrotā — Staļina reakciju Trumens sev iztēlojās ar ļaunu prieku.

Biznesmenis ne tikai drīkstēja, viņam pat vajadzēja skaļi spriest par morāli. Tas viņu padarīja pievilcīgāku apkārtējo cilvēku acīs. Taču par biznesmeni, kas pēc morāles principiem rīkotos praktiskās lielās, Trumens nebūtu devis ne plika centa.

Viņš saprata, ka noslēpums, ko nupat viņam atklāja, zināms diezgan daudziem cilvēkiem. Protams, citādi arī nevarēja būt, tomēr Trumens par to domāja reizē bažīgi un īgni.

— Kuram no amerikāņu zinātniekiem ir vadošā loma šī projekta realizēšanā? — viņš jautāja.

— Robertam Openhaimcram.

— Vai imigrants?

— Amerikānis. Bet ģimene ieceļojusi no Vācijas.

— Vai viņš arī vada visu šo darbu?

— Nē, projekta realizēšanas vadītājs ir brigādes ģenerālis Leslijs Grovss.

Tagad, kad Stimsons otrreiz minēja Grovsa uzvārdu, Trumenam šķita, ka viņam tas ir pazīstams.

— Grovss?

*— Jā, jā, ser, tas pats, kas vadīja Pentagona būvdarbus. Toreiz viņš bija pulkvedis. Mēs spriedām, ka enerģis- ; kāku administratoru būs grūti atrast. Piešķīrām ģenerāļa ; dienesta pakāpi un iecēlām viņu par projekta vadītāju.

— Kam šis Grovss ir padots? — Trumens vaicāja.

— Ar manu starpniecību jums, prezidenta kungs.

Sienas pulkstenis nosita divpadsmit.

— Klausieties, Henrij, — Trumens lēni iesāka, pēc ame- ' rikāņu paraduma uzrunā pāriedams uz vārdu, — jūs teicāt, ka šai sprāgstvielai piemītot neiedomājams spēks, vai tā?

— Pēc iepriekšējiem aprēķiniem — jā.

— Tātad armija, kas to dabūs savā bruņojumā.,.

— Runāt par praktisku izmantošanu ir pārāk agri, — Stimsons steidzīgi teica. Viņš saprata Trumena domu gaitu un izbijās, ka pragmatiski domājošais prezidents nesāk prasīt, lai viņš sniegtu ziņojumus gandrīz vai katru dienu. Praktiski tas nebija nemaz iespējams. Jau sen pirms savas nāves Rūzvclts bija Stimsonam devis norādījumu veicināt projekta realizēšanu, tomēr pašam neiejaukties.

— Grovss apgalvo, — Stimsons turpināja, — ka līdz izšķirošajai pārbaudei vēl ir vairāki mēneši. Varbūt ari pusgads.

Taču šķita, ka Trumens nemaz nedzird Stimsonu. Viņš klusībā atkārtoja: «Neiedomājami spēcīga... Neiedomājami! ...»

Kad Stimsons bija izrunājis šos vārdus, Trumens īsti nebija sapratis to nozīmi. Tagad tie pilnīgi sagrāba viņu savā varā. «Neiedomājami spēcīga .. .»

Varbūt tieši šie vārdi ir balva par visu nupat aizritējušo garo un bezgalīgi grūto dienu? Varbūt tieši tie ir tas diedziņš, pie kā turoties varēs izkļūt no pretrunu mudžekļa, kurā viņš sapinies?

«Neiedomājami spēcīga sprāgstviela...»

Būtu naivi domāt, ka šie Stimsona vārdi jau tagad noteica Trumena politiku vairākus gadus uz priekšu. Tie iedarbojās drīzāk uz viņa jūtām nekā uz prātu. Klusībā tos atkārtodams, prezidents tomēr juta zināmu atvieglojumu.

— Sakiet, Henrij, — viņš pēkšņi vaicāja Stimsonam,

— cik es atceros trīsdesmitos gadus, jūs, būdams valsts sekretārs, vienmēr aktīvi uzstājāties pret diplomātisko at* liecību nodibināšanu ar Krieviju, vai ne?

Stimsons izbrīnījies pavērās prezidentā.

— Es demisionēju trīsdesmit trešajā gadā, — viņš atbildēja. — Nelaiķis prezidents mani atkal pieaicināja četrdesmitajā gadā. Tolaik Savienotās Valstis jau bija atzinušas Krieviju.

— Jā, jā, protams, — Trumens domīgi sacīja. Palūkojies pulkstenī, viņš citāda — ikdienišķā tonī turpināja:

— Jau pirmā nakts stunda. Esmu lasījis, ka Amerikas prezidenti vienmēr agri gājuši gulēt.

— Tad jus būsiet pirmais prezidents, kas lauž šo tradīciju, — Stimsons smaidīdams teica. — Tā gan ir mana vaina.

— Lai lauztu tradīciju, vienmēr kādam jāsper pirmais solis, — Trumens viņam atbildēja tādā pašā tonī. — Pateicos jums, Henrij, par svarīgo ziņojumu! Ar labu nakti!

Nākamajās dienās, lasīdams dokumentus vai pieņemdams ministrus, Trumens visu laiku domāja par sprāgstvielu. Henrijs Stimsons bija par to stāstījis vispārīgos vilcienos. Ģenerālis Leslijs Grovss, kas bija izsaukts uz Balto namu tūlīt pēc Stimsona ziņojuma, prezidentu iepazīstināja ar projektu pamatīgāk. Tā kā Grovss nebija zinātnieks, speciālists atomfizikā, viņš runāja ar Trumenu saprotamā valodā, izvairīdamies no specifiskās terminoloģijas, kurā acīmredzot arī pats nebija sevišķi stiprs. Tru-menam patika viņa spriedumu asā noteiktība. Bija jūtams, ka šis ģenerālis prot strādāt un spēj pakļaut sev pārgudros inteliģentus, kas reizēm ir glaudāmi, bet reizēm perami.

Grovss lika Trumenain saprast, ka visi šie profesori, tiklab imigranti, kā amerikāņi, visa šī «sadauzīto podu kolekcija», kā ar pretenziju uz asprātību par izcilajiem zinātniekiem izteicās brašais ģenerālis, atrodas viņa drošajā pavadā. No jebkuras intelektuālas pļāpāšanas Grovss acīm redzami vairījās. Uz viņu varēja paļauties.

Jau pilnīgi apzinādamies, kāda nozīme ir tam, ko Stimsons dēvēja par neiedomājami spēcīgu sprāgstvielu, Trumens ar gandarījumu pārliecinājās, ka «Manhetenas pro-

jekts» tiešām ir turēts vispilnīgākajā slepenībā. Speciālisti, lai kur viņi atradās — Losalatnosas laboratorijā, kur izstrādāja detonatora konstrukciju un tā izgatavošanas' tehnoloģisko procesu, Ilanfordas vai Klintonas rūpnīcās, kuras projekta realizāciju nodrošināja ar izejmateriāliem, — viņi darbojās it kā vakuumā, ko ap viņiem bija radījis Grovss. Bez Grovsa atļaujas viņiem nebija tiesību ne tikai satikties ar cilvēkiem no ārienes — no tās viņi bija izolēti —, bet arī pašiem savā starpā.

Grovss bija izstrādājis veselu spiegošanas sistēmu, lai izsekotu katru speciālistu, un «Manhetenas projekta» ietvaros nodibinājis izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestu, kas faktiski bija neatkarīgs no federālajām iestādēm. |

Trumens pilnā mērā novērtēja šo sistēmu un atzina par labu. Ar sevišķu gandarījumu viņš uzņēma Grovsa vārdus par to, kas darīts, lai nepieļautu nekādu angļu līdzdalību gaidāmo izmēģinājumu priekšdarbos. Sprāgstviela jau bez jebkādiem aplinkiem tika saukta par bumbu. Protams, vēl svarīgāk bija, lai projekts paliktu pilnīgi nepieejams noslēpums krieviem.

Informēdams Trumenu tikai vispārīgos vilcienos, Stim-sons nebija minējis noteiktus izmēģinājumu termiņus. Turpretim Grovss acīmredzot bija pilnīgi pārliecināts par panākumiem. Uz prezidenta jautājumu viņš skaidri un gaiši atbildēja, ka izmēģinājumi notiks pēc trim, vēlākais, četriem, mēnešiem.

Nedraudzīgā uzņemšana Baltajā namā Trumenam kļuva par enerģijas papildavotu. Vēlēšanās pierādīt, ka viņš ir personjba, Personība — ar lielo burtu, pārņēma viņu aizvien vairāk un vairāk. Amerikas Savienotās Valstis viņš joprojām iztēlojās kā milzīgu saimniecisku uzņēmumu. No tiem, ar kuriem viņam bija bijušas darīšanas agrāk, šis uzņēmums atšķīrās vienīgi ar mērogu, milzīgo ekonomisko varenību, un piedevām tā rīcībā vēl bija varens militārs spēks. Kļuvis par prezidentu, Trumens izturējās tā, it kā viņš vadītu milzu banku vai ārkārtīgi ietekmīgu ' akciju sabiedrību, kurai ir filiāles visās pasaules malās. Viņš sāka pētīt valsts rūpnieciski ekonomisko un finansiālo potenciālu.

Taču grūtības Trumenam uzglūnēja uz katra soļa. Savienotās Valstis atradās karastāvoklī. Jaunajam preziden- ■ tam pastāvīgi bija jāpieņem kāds svarīgs lēmums.

Nc mazums laika Trumcnam pagāja, lasot Rūzvelta saraksti ar Sta|inu un Cērčilu. It īpaši spēcīgu iespaidu uz viņu atstāja vēstules un telegrammas, kuras Cērčils bija sūtījis Rūzveltam pēc Jaltas konferences. No tām k|uva skaidrs, ka uzvara izslīd no amerikāņu un angļu rokām, ka krievi neatvairāmi sagrābs visu Eiropu, ja ļoti steidzīgi netiks realizēti kādi pasākumi.

Trumens nekad nebija runājis ar Cērčilu, viņš bija to tikai šad tad redzējis pieņemšanas laikā Baltajā namā. Tagad, lasīdams slavenā angļa vēstījumus, viņš it kā dzirdēja Cērčila traģiska patosa pilno balsi, kas reizēm lūdzās, bet reizēm draudīgi apelēja pie prezidenta.

Trumenam visa pasaule dalījās divās daļās. Viena no tām — galvenā! — bija Savienotās Valstis. Otru veidoja visas pārējās zemes. Dažas no tām bija vairāk vai mazāk pieejamas viņa saprašanai. Vislabāk bija saprotama Lielbritānijā, kuru viņš izjuta kā radinieci, kas kļuvusi jau veca^1 un dzīvo kaut kur tālu. To nevajadzēja sev pārlieku tuvināt, tomēr par to bija jārūpējas. Pēc tam sekoja Francija. Sīs zemes seno vēsturi Trumens, kas bērnībā bija aizrāvies ar vēstures grāmatu lasīšanu, pazina labāk nekā mūsdienu vēsturi. Tālāk nāca Vācija un Padomju Savienība.

Pret hitlerisko Vāciju Trumens izturējās noraidoši, kopš bija sapratis, ka tā pretendē uz to lomu pasaulē, ko pats dievs tas kungs paredzējis Amerikai. Hitlera uzvaru viņš negribēja nekādos apstākļos. Padomju Savienību Trumens iztēlojās apmēram tādu, kādu stingrticigs kristietis iedomājas elli. Tas, ka PSRS jau vairākus gadus ir ASV sabiedrotā, Trumenam šķita savā ziņā vēstures paradokss.

No Cērčila vēstījumiem izrietēja, ka šī bezdievju zeme tagad pati pretendē uz kundzību ja ne visā pasaulē, tad vismaz visā Eiropā. «Redz, pie kā novedusi Rūzvelta politika,» Trumens aizkaitināts atkārtoja ar vāji slēptu niknumu, «te nu ir daudzinātās lendlīzes rezultāti! Mēs esam milzumu līdzekļu ieguldījuši uzņēmumā, kas kļūst mums par varenu konkurentu! Protams,» Trumens turpināja pārdomas, «Rūzvelts bija izcila personība. Taču fiziskā nevarība, kas pēdējos mēnešos tik strauji progresēja, kā arī inerces spēks neļāva viņam revidēt savu attieksmi pret Padomju Savienību un izdarīt secinājumus no tā fakta, ka krievi atrodas Eiropā. Vai šī misija nav lemta man? Vai es neieiešu vēsturē kā īsti amerikānisks prezidents?»

īsti amerikānisks Trumenam šķita tāds prezidents, kura politika izslēdz jebkuru konkurenci ar Savienotajām Valstīm jebkurā pasaules daļā.

Kļūt par vienu no Amerikas konkurentiem bija nodomājusi Japāna. Trumenam japāni bija ienaidnieki, nodevīgi aziāti, kaut kas līdzīgs citas planētas iedzīvotājiem, kuri viltīgi uzbrukuši Pirlharborai. Japānu vajadzēja sadragāt bez žēlastības.

Taču Japānas sagrāvē izšķirošā loma bija paredzama Padomju Savienībai. Trumens uzmanīgi izstudēja ne tikai Jaltas konferences protokolus un deklarācijas, bet arī slepeno vienošanos ar Padomju Savienību jautājumā par Japānu. Sī vienošanās tikai sarežģīja situāciju, kas Trumenam jau tā likās pietiekami juceklīga.

Vislielākos sarežģījumus radīja tas, ka pēc Japānas sagrāves Padomju Savienība varēs vairs nebažīties par savu aizmuguri Tālajos Austrumos un iegūs neierobežotu rīcības brīvību Eiropā. Atklāti likt Cērčilam saprast, ka viņi abi ir pilnīgi vienis pratis, Trumens vēl neuzdrošinājās. Viņš zināja, cik neapvaldīts ir Lielbritānijas premjers, un baidījās, ka tas ar neapdomātu soli var priekšlaikus atklāt kārtis un Staļinu galīgi sanaidot gan ar Angliju, gan ar Savienotajām Valstīm. Priekšlaikus — tas nozīmēja: pirms pilnīgas Japānas sagrāves ar Savienoto Valstu un Padomju Savienības kopīgām pūlēm.

Trumens nolēma sūtīt uz Londonu Deivisu, bet uz Maskavu — Hopkinsu, lai noskaidrotu Cērčila reālos nolūkus un mazinātu Staļina aizdomas.

Taču sirds dzijumos viņš bija jau pārliecināts, ka Cērčilam ir taisnība.

Ņemt vērā viņa brīdinājumus un nepieļaut, ka Padomju Savienība sagrābj Eiropu, — tas Trumenam tagad likās vissvarīgākais uzdevums.

Vispirms — neatdot boļševikiem Poliju! Trumenam šī valsts nebija nekas vairāk kā ģeogrāfisks jēdziens. Taču viņš zināja, ka ASV dzīvo vairāki miljoni ieceļotāju no Polijas. Tas taču nozīmē simtiem tūkstošu vēlētāju nākamajās vēlēšanās!

Viņš ilgi pētīja Eiropas karti pie sienas Baltā nama Ovālajā kabinetā. Ievērojama daļa Eiropas platības, gandrīz visa Austrumeiropa, bija sasvītrota ar Padomju Savienības krāsu.

«Tas taču ir pretdabiski!» Trumens domās izsaucās. «Vai tad Amerika nav ieguldījusi savu paju Eiropas karā? Palīdzot sabiedrotajiem, tā ir iztērējusi simtiem miljonu dolāru, un tātad tai ir visas tiesības uz dividendēm. Vēl vairāk — Savienotās Valstis ir pilnasinīga, varena valsts, kurā vislabāk organizēta saimnieciskā un politiskā dzīve. Pēc paša dieva tā kunga gribas Savienotās Valstis ir aicinātas nostiprināt kristietības ideālus tur, kur cilvēce cieš, kur sagrautas mājas, apsvilināti koki, izirušas ģimenes, kur slepkavošana jau vairākus gadus ir galvenā cilvēku nodarbošanās...»

Trumens gandrīz no galvas mācēja Kristus kalna sprediķi. Viņš bija sevi apreibinājis ar domu, ka pienācis laiks to īstenot dzīvē. Viņa galvā bija dīvaini sajaukušies bībeles teksti un mūsdienu ekonomika, Kristus mācība un pārliecība par to, ka tieši Savienotās Valstis to īsteno vispilnīgāk, uzticība evaņģēlija dogmām un bezsirdīgs skopulīga finansista aprēķins.

Ja Padomju Krievija neatteiksies no saviem plāniem sagrābt Eiropu, tad — Cērčilam taisnība! — tā jāpiespiež ar varu.

Trumens atkal iedziļinājās dokumentos, kas analizēja Padomju Savienības ekonomisko un militāro stāvokli. Tie bija Štābu priekšnieku komitejas ziņojumi, memorandi, mirušajam prezidentam adresētas vēstules.

Kādā ar 1944. gada 3. augustu datētā ziņojumā Trumens pasvītroja šādas rindas: «Pēc Japānas sakāves Savienotās Valstis un Padomju Savienība paliks vienīgās lielvalstis ar pirmšķirīgiem militāriem spēkiem .,, Lai gan ASV spēj pārsviest savus spēkus uz daudziem rajoniem viņpus okeāna, tomēr šo divu lielvalstu savstarpēji līdzsvarotā varenība un ģeogrāfiskais stāvoklis izslēdz iespēju tām sakaut vienai otru pat tad, ja vienai no pusēm ir noslēgta savienība ar Lielbritāniju.»

Tajā laikā amerikāņu militārās misijas vadītājs Maskavā ģenerālis Dīns jaunajam prezidentam atgādināja, ka Padomju Savienības zaudējumi otrā pasaules kara gados tiek vērtēti daudzos miljardos dolāru. Tātad krievi nespēs iztikt bez amerikāņu palīdzības. No tā arī jā vadās — apgalvoja ģenerālis Dīns —, izstrādājot amerikāņu politiku attiecībā uz krieviem.

Savienoto Valstu vēstnieks Maskavā Herimens, lai gan bija aktīvs Savienoto Valstu un Padomju Savienības pēckara sadarbības piekritējs, arī domāja, ka ekonomikai jākjūst par tiem grožiem, ar kuru palīdzību Savienotās Valstis varēs pilnīgi pakļaut savai gribai Padomju Savienību. Cērčiļs savos kārtējos vēstījumos atkal uzstāja, lai notiktu «Lielās trijotnes» tikšanās. Pēc viņa domām, šīs tikšanās laikā Savienotajām Valstīm un Lielbritānijai vajadzētu ultimatīvi izvirzīt savas prasības Padomju Savienībai, starp citu, piespiest to atzīt Londonā nodibināto poļu emigrantu valdību.

To vidū, kas bija strādājuši kopā ar nelaiķi prezidentu, laikam gan bija tikai viens cilvēks, ar kuru Trumenu saistīja kaut kas līdzīgs draudzībai un reizē slepenai sacensībai, kas bija radusies viceprezidenta vēlēšanu laikā. Tas bija Džeimss Frānsiss Birnss. Viņš strādāja Militārās mobilizācijas pārvaldes direktora amatā. Trumens un Birnss bija pazīstami jau sen. Sevišķi daudz viņi saskārās tolaik, kad Trumens vadīja senāta komiteju, kas analizēja nacionālās militārās programmas finansiālo pusi. Gudrais, iekarsīgais un dzēlīgais Birnss vienmēr bija paticis Trumenam. Viņu politiskie uzskati sakrita pilnīgi. Viņi abi domāja, ka Savienotajām Valstīm ir vislabākā politiskā sistēma pasaulē. Turklāt Birnss, tāpat kā Trumens, sevišķi aizrāvās ar skaitļiem, ar finansiāliem aprēķiniem. Bijušā senatora un tagadējā prezidenta uztverē šī īpašība bija tā, kas atļāva tiešām lietišķus cilvēkus atšķirt no tukšgrabjiem politikāņiem.

Pirmo reizi apstaigādams Balto namu un, var teikt, ne tikai ar prātu un sirdi, bet ar katru miesas audu sajuzdams, ka Rūzvelta cilvēki vienmēr viņu nievīgi salīdzinās ar mirušo prezidentu, Trumens bija nolēmis mainīt Ministru kabineta sastāvu. Valsts sekretāra amatu — vienu no vissvarīgākajiem posteņiem valdībā — viņš nolēma piedāvāt Bimsam.

Pēc dažām dienām Trumens pārliecinājās, ka šis lēmums bijis pareizs. Sarunā ar Birnsu viņš noskaidroja, ka tas ir labi informēts par «Manhetenas projektu». Acīmredzot Birnss piederēja pie tā šaurā loka, ko bija pieminējis kara ministrs.

— Stimsons stāstīja, ka tā esot neiedomājami spēcīga sprāgstviela, — Trumens sacīja Bimsam. — Bet Grovss apgalvo, ka tā daudzkārt pārspēšot trinitrotoluolu.

— Sprāgstviela?! —■ temperamentīgais Birnss izsaucās. — Ar to taču var uzspridzināt visu pasauli!

.., Tikai no sarunas ar Birnsu prezidents pilnībā saprata, ka runa ir par atoma enerģijas atbrīvošanu.

Kas tā tāda ir, Trumens īsti nezināja. Mokoši sasprindzinādams atmiņu, viņš atcerējās, kā sensenis fizikas skolotājs bija stāstījis par molekulām un atomiem, no kuriem sastāv jebkura matērija. Rādīdams klasei parastu sērkociņu, skolotājs toreiz bija sacījis:

— Ja spēku, kas satur kopā šī sērkociņa atomus, uzreiz atbrīvotu, no mūsu pilsētas nekas pāri nepaliktu.

Toreiz Trumens to uztvēra tikai kā pasaku un drīz vien aizmirsa. Tagad Birnss — tūlīt pēc Grovsa — stāstīja viņam par milzīgu ļoti liela zinātnieku, inženieru un konstruktoru kolektīva darbu, kura mērķis ir izgatavot nevis vienkārši sprāgstvielu, bet neiedomājami spēcīgu aviācijas bumbu. To klausīdamies, Trumens jutās kā Alise brīnumzemē.

— Grovss apgalvo, ka tā būšot gatava tuvākajos mēnešos, — viņš teica.

— Agrāk Grovss neminēja precīzus termiņus. Droši vien baidījās, ka nespēs tos ievērot, — Birnss smīnēdams atbildēja. — Arī man ir zināms, ka izšķirošo izmēģinājumu jau plāno. Droši vien tas arī tiešām notiks pēc dažiem mēnešiem. Ja izmēģinājums noritēs sekmīgi, bumbas izgatavošana kļūs par tīri tehnisku uzdevumu.

Trumens klusēja. Viņa lūpas tikko manāmi kustējās. Viņš skaitīja lūgšanu, pateikdamies visaugstajam dievam par to, ka viņš kļuvis par vienīgo Savienoto Valstu prezidentu, kam pieder tāda priekšrocība, par kādu nevarēja pat sapņot neviens viņa priekšgājējs.

Pēkšņi bažīga doma pārtrauca lūgšanu.

— Bet krievi? — Trumens jautāja. — Grovss apgalvo, ka informācijas noplūde esot pilnīgi izslēgta. Bet ko tad, ja arī viņi...

— Tas nav reāli, Ilarij! — Birnss atbildēja, sapratis viņu vienā mirklī. — Visus šos gadus krievi centušies tikai saražot tikpat daudz tanku un lidmašīnu, cik ir vāciešiem. Galu galā viņiem arī izdevās sasniegt paritāti un tagad pat zināmu pārsvaru. Bet «Manhelenas projekts» ir prasījis miljardiem dolāru. Kur krievi tos varētu ņemt?! Kad mēs, kuru rīcībā bija visspožākie Eiropas zinātnieki, sākām šo darbu, vācieši atradās pie Maskavas un Petro-gradas nomalēs. Lai realizētu kaut ko līdzīgu «Manhete-nas projektam», viņiem būs vajadzīgi daudzi gadi.

— Tad iznāk tā — tiklīdz bumba būs gatava, mēs varēsim uzreiz tikt galā ar Japānu? — Trumens piesardzīgi vaicāja. Viņš gribēja piebilst: «Un bez krieviem?» — tomēr neteica to.

— Esmu pārliecināts, Harij, ka jums pašreiz jādomā vērienīgāk, — Birnss pamācoši sacīja. — Vai atceraties, kāpēc krievi zaudēja Krimas kampaņā? Tāpēc, ka angļiem jau bija flote ar tvaika dzinējiem. Bet krievi joprojām izmantoja buras... Starp burām un tvaika dzinēju ir simtkārt, tūkstoškārt mazāka starpība nekā starp parasto mūsdienu bruņojumu un to, ko gatavo Grovss. Izdariet no tā nepieciešamos secinājumus, jaunais prezident! — Birnss tiiumfāli pabeidza.

Uz to nemaz nevajadzēja Trumenu mudināt. Secinājumus viņš bija jau izdarījis. Ja var ticēt teiksmai, Maķedonijas Aleksandrs nav vis centies Gordija mezglu atraisīt, ko pirms viņa jau daudzi bija veltīgi mēģinājuši, bet ņēmis un pārcirtis to. Tagad pats dievs tas kungs lika Tru-menam rokās milzum varenu zobenu, kas spēj pārcirst visus pasaules Gordija mezglus, kopā ņemtus. Bimsam taisnība: tagad jādomā vērienīgāk, plašākā mērogā. Tie laiki ir pagājuši, kad Rūzveltam neatlika nekas cits kā piekāpties Staļinam un pārliecināt Cērčilu darīt to pašu. Tagad visas kara un miera problēmas izšķirs īss Savienoto Valstu sacīts «jā» vai «nē»!...

Visu mūžu Trumens bija sludinājis mērenību, piesardzību, savaldību. Viņam bija paticis atkārtot, ka tādi cilvēki kā Maķedonijas Aleksandrs, Jūlijs Cēzars vai Hitlers esot cietuši neveiksmi tāpēc, ka neesot pratuši laikā apstāties.

Viņš bija apgalvojis: ja iespējams izvēlēties pirmo vai otro vietu, vienmēr jāizvēlas otrā.

Tagad viņš pretendēja uz pirmo vietu.

Līdz šim Trumens bija dzīvojis pārliecībā, ka pasaulē nav nekā jauna un viss, kas notiek, šā vai tā ir jau noticis Romas imperatoru laikos, sākot ar Klaudiju un beidzot ar Konstantīnu.

Tagad viņš atradās jaunas — pasaules vēsturē vēl nepazīstamas ēras sākumā. Un par jaunās vēstures noteicēju bija lemts kļūt tieši viņam.

Pēc sarunas ar Biinsu prezidents jutās ārkārtīgi uzbudināts. Cērčils joprojām viņu bombardēja ar telegrammām, joprojām kategoriski uzstāja, lai Savienotās Valstis un Lielbritānija kopā pieprasītu Staļinam tūlītēju «Lielās trijotnes» tikšanos. Katrā telegrammā Lielbritānijas premjers atgādināja, ka jebkura vilcināšanās var būt liktenīga. Pašreiz galvenais ir Polijas jautājums. No tā, ar ko paliks kopā pēckara Polija — ar Rietumu demokrātijām vai ar Padomju Krieviju, daudzējādā ziņā būs atkarīgs jaunais spēku izvietojums Eiropā.

Turklāt tuvojās Sanfrancisko konference, kuru sasaukt bija izlemts Jaltas tikšanās laikā. Sājā konferencē vajadzēja nodibināt jaunu starptautisku organizāciju miera un drošības uzturēšanai...

Visas šīs problēmas prasīja no prezidenta tūlītējus lēmumus. Taču, kamēr «Manhetenas projekts» nebija realizēts, vajadzēja ievērot piesardzību: nekādā gadījumā nedrīkstēja izbiedēt Staļinu, kam bija tieksme uz aizdomām, un kaut kādi bija jāapvalda iecirtīgais Cērčils.

Savu jauno pasaules politiku Trumens iesāka ar to, ka uzaicināja uz Vašingtonu Molotovu, padomju delegācijas vadītāju Sanfrancisko konferencē. Apdomādams gaidāmo tikšanos, Trumens nolēma izturēties piesardzīgi un reizē noteikti. No vienas puses, parādīt, ka Savienotās Valstis grib uzlabot attiecības ar Padomju Savienību, kurās pēdējā laikā radušies sarežģījumi. (Par to Trumens rakstīja vēstījumā, kas Molotovam būs jānodod Staļinam.) No otras puses — un tas bija galvenais! — piesardzīgi likt krieviem saprast, ka liberālā, ar Rūzvelta vārdu saistītā attieksme pret boļševistisko Krieviju pieder pagātnei. Pienācis laiks saprast, kas būs noteicējs pēckara pasaulē.

Pirms tikšanās Trumens mēģināja iztēloties, kas notiktu, ja viņš, jaunais prezidents, tūlīt paziņotu padomju ministram, ka drīz vien viņš ar vienu pirksta piespie-dienu spēs Padomju Savienību noslaucīt no zemes virsas ,..

Protams, viņš negatavojās neko tādu ziņot vai dot kaut vismazāko mājienu šajā virzienā. Līdz zināmam laikam noslēpumam bija jāpaliek noslēpumam. Nevajadzēja Krieviju darīt piesardzīgu ar kaut cik atklātu pārmaiņu attieksmē pret to. Vismaz ārēji bija jāsaglabā iespaids, ka turpinās agrākā politika. Amerikas Savienoto Valstu lielā stunda bija tuvu, taču tā vēl nebija iestājusies.

Atsperīgā, enerģiskā gaitā Trumens pagāja dažus soļus pretim Molotovam, kas nāca iekšā Ovālajā kabinetā. Ar visu ārieni viņš it kā uzsvēra savu atšķirību no fiziski nevarīgā iepriekšējā prezidenta. Tīšām stipri saspiedis Mo-lotova roku, viņš ar īsu žestu norādīja padomju tautas komisāram uz krēslu. Molotovs, viņa tulks Pavlovs, padomju vēstnieks Vašingtonā — Gromiko, valsts departamenta pārstāvis Bolens (viņš teicami prata krievu valodu) un Slābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs admirālis Legijs apsēdās savās vietās. Tikai pēc tam pie galda apsēdās ari Trumens.

Viņš nolēma psiholoģisku spiedienu uz Molotovu neizdarīt tūlīt. Vispirms Trumens teica īsu runu par savu ieinteresētību sadarbībā ar Padomju Savienību. Un tikai pēc tam pievērsās padomju viesim tā, kā neapmierināts priekšnieks mēdz uzrunāt nogrēkojušos padoto, ko viņš izsaucis pie sevis.

— Tomēr, mister Molotov, — prezidents teica, stingri raudzīdamies sarunas biedrā, — daži apstākļi stipri sarežģī mūsu attiecības. Tā, piemēram, es biju sarūgtināts, uzzinādams, ka nav sasniegts nekāds progress Polijas jautājumā.

— Arī mēs to nožēlojam, — Molotovs mierīgi atbildēja.

Visiem bija skaidrs, ka Trumens un Molotovs ar šiem

vārdiem izsaka diametrāli pretējas domas. Domstarpībās, kas bija radušās Polijas jautājumā, Trumens vainoja Padomju Krieviju, bet Molotovs, protams, — Savienotās Valstis.

Trumens ar īsredzīgajām acīm vērīgi raudzījās mierīgajā Molotova sejā. Par šo krievu Trumenam bija stāstīts: viņš esot viens no Staļinam vistuvākajiem darbiniekiem un no sava bosa atšķiroties ar dzedrumu un ar to, ka neparādot nekādu ārēju labvēlīgumu.

— Es uzmanīgi izlasīju mūsu mirušā prezidenta saraksti ar Staļina kungu, — Trumens atkal ierunājās. — Starp citu, neilgi pirms nāves, pirmajā aprīlī, prezidents Rūz-veits lika maršalam saprast, ka mūsu zeme var realizēt tikai tādu politiku, ko atbalsta amerikāņu tauta.

Molotovs sēdēja taisni, nepieskardamies krēsla atzveltnei. Viņa acis aiz ovālajiem pensneja stikliem raudzijās vienaldzīgi. Ne smaida, ne viegla mājiena ar galvu.

Trumenu tas kaitināja. Mazliet paceldams balsi, viņš turpināja:

■— Jebkurš mūsu pasākums ārējās attiecībās jāapstiprina kongresam. Nav ne mazāko izredžu kādu lēmumu dabūt cauri kongresā, ja to neatbalsta vēlētāji. Lielbritānijas premjerministrs un es — jūs droši vien to zināt — esam jau nosūtījuši uz Maskavu vēstījumu, kurā ir izteikti mūsu kopīgie priekšlikumi attiecībā uz nākamo Polijas valdību. Vai jūs esat pilnvarots dot atbildi?

— P-padomju Savienības valdība, — Molotovs ierunājās, tik tikko manāmi stostīdamies, — Polijas jautājumā, kā arī visos citos jautājumos vadās pēc Jaltas konferences lēmumiem. Mēs uzskatām par savu goda lietu būt uzticīgiem kopīgi p-pieņemtajiem lēmumiem. Par pirmā aprīļa vēstījumu jāteic, ka maršals Staļins uz to ir atbildējis septītajā aprīlī.

— Taču nekas nav pavirzījies uz priekšu! — Trumens nepacietīgi izsaucās.

— Ja nav p-pavirzījies, — Molotovs atbildēja nesatricināmā mierā, — tad tikai t-tāpēc, ka netiek pildīta Jaltas vienošanās.

— Kas to nepilda? Trumens skarbi jautāja. Tikai jau uzdevis šo jautājumu, viņš pamanīja, ka Legijs uzmet viņam brīdinošu skatienu. Šaurās, dziļi iegrimušās admirāļa acis no zemo, sirmo uzacu apakšas raudzījās viņā nosodoši.

«Kāda velna pēc!» Trumens klusībā izlamājās. «Kāpēc man būtu sava runa jāizpušķo ar pieklājības frāzēm? Lai šis cilvēks ziņo savam bosam Kremlī, ka Baltajā namā sākušies jauni laiki!»

Molotovs tikko manāmi parāva uz augšu plecus, taču tūlīt atkal ieņēma agrāko nekustīgo, saspringušo pozu.

— Padomju valdība stingri ievēro Jaltas vienošanos, — viņš mierīgi sacīja. Tas bija nepārprotams mājiens: vienošanos neizpilda citi, kas to parakstījuši.

— Jaltā taču vienojās, ka Polijā tiks izveidota jauna pagaidu valdība. Valdība... — Trumens jautājoši pavērās Bolenā, kas sinhroni tulkoja sarunu.

— Nacionālās vienības valdība, — Bolens steidzīgi pateica priekšā.

— Tieši tā: nacionālās vienības valdība! — Trumens nozīmīgi atkārtoja. — Tāds lēmums paredz, ka valdībā uzņemami ārzemju poļi...

— ... un demokrātiskie darbinieki no pašas Polijas, — Molotovs turpināja it kā citēdams.

— Taču šī valdība joprojām nav sastādīta! — Trumens izsaucās.

— Jā, — Molotovs mazliet nolieca galvu, — tāpēc ka pretojas angļu un, pēc visa spriežot, arī amerikāņu puse.

Trumena aizkaitinājums auga augumā. Viņš bija gatavojies tādai kā izrādei, kurai vajadzēja atstāt iespaidu ne tikai uz Molotovu un Gromiko, bet arī uz klātesošajiem amerikāņiem. Taču šis plāns acīm redzami neizdevās.

Turklāt, no malas raugoties, Trumens varēja izskatīties pēc kauslīga, kašķīga, bet neveikla puikas, kura sitieni, mērķi nesasnieguši, tiek viņam pašam. Vismaz Legijs prezidentā noraudzījās ar nepārprotamu nosodījumu.

— Runa ir par valdības sastāvu... — Trumens teica jau mazāk sparīgi.

Gluži kā glābdams sarunas biedru no nepieciešamības pabeigt teikumu, Molotovs sacīja:

— Tieši tā. Mēs esam panākuši vienošanos jautājumā par Dienvidslāvijas valdības sastāvu. Kāpēc to pašu formulu nevarētu lietot arī Polijā? Maršals Staļins to nesaprot.

Trumens gribēja savukārt pārtraukt Molotovu, bet tas, pirmoreiz izdarīdams kaut cik. manāmu kustību, pacēla roku no ceļgala un it kā apstādināja prezidentu.

Trumens, kas bija jau pavēris muti, nekā tomēr nepateica. Bet Molotovs mierīgi, nodalīdams vārdus, gluži kā skolotājs, kam darīšanas ar neatjautīgu skolēnu, turpināja:

—• Mēs ne vienu reizi vien esam runājuši par to, ka Padomju Savienībai ir kopīga robeža ar Poliju un tai nepavisam nav vienalga, kāda tur būs valdība: demokrātiska un lojāla vai atklāti naidīga, kāda ir emigrantu valdība Londonā. Jaltā Padomju Savienības pozīciju šajā jautājumā atzina par likumsakarīgu. Cik es saprotu, tagad notiek mēģinājums atkāpties no Jaltā pieņemtajiem lēmumiem.

Tā bija Molotova visgarākā runa visā tikšanās laikā.

«Velns parāvis!» Trumenam gribējās kliegt. «Polijā būs tāda valdība, kas apmierinās mūs! Tā arī pasakiet savam Staļinam!...» Tomēr viņš savaldījās.

— Savienoto Valstu valdība ir ar mieru izpildīt Krimā panākto vienošanos, — Trumens teica oficiālā tonī, — bet mēs pastāvam uz to, lai Padomju valdība darītu to pašu. Mēs nevēlamies, lai ielā būtu vienvirziena kustība.

Sis teiciens viņam iešāvās prātā pēkšņi. Protams, viņš nevarēja paredzēt, ka pēc gadiem trīsdesmit to uzņems Savienoto Valstu propagandas arsenālā. Paķēris no galda papīra lapiņu un pasniedzis to Molotovam, Trumens sa* cīja:

— Uzskatīsim, ka domu apmaiņa ir notikusi. Tas ir komunikē, ko esmu nodomājis šovakar nodot mūsu presei.

Molotovs izlasīja, pateica, ka nekā neiebilstot, un atdeva lapiņu Trumenam. Gluži kā apmaiņai pret šo lapiņu Trumens pasniedza padomju ministram ādas mapi.

— Tas ir vēstījums, — viņš teica, — es lūdzu to nodot maršalam Staļinam.

Trumens piecēlās. Arī pārējie darīja to pašu. Klusēdami no viņa atvadījās un gāja ārā. Kabinetā palika vienīgi admirālis Legijs.

— Kā tad bija? — Trumens nepacietīgi vaicāja admirālim.

— Tikšanās būtu bijusi veltīga, ja nebūtu viena apstākļa, — viņš atbildēja.

— Ko jūs ar to domājat?

Vecais admirālis mazliet parāva uz augšu vēl biezās, pinkainās uzacis. ,

— Jūs dabūjāt pārliecināties, ka krievi no saviem lēmumiem neatkāpjas. Sājā gadījumā es domāju jautājumu par Polijas valdību.

— Manuprāt, — Trumens sacīja, — arī Molotovs par kaut ko pārliecinājās. Konkrēti — par to, ka mēs nedomājam krieviem izdabāt. Ceru, ka man izdevās to parādīt, vai ne?

Legijs neatbildēja.

— Vai jūs esat nodomājis kardināli mainīt politiku attiecībā uz Krieviju, prezidenta kungs? — viņš pēkšņi jautāja.

— Vēsture man nekad nepiedotu, ja es neizmantotu tās priekšrocības, kuras pašreiz ir mūsu zemei, — Trumens svinīgi teica.

Legijs vērīgi ieskatījās viņam tieši acīs.

— Vai jūs domājat bumbu? — viņš klusi vaicāja.

— Protams.

— Prezidenta kungs, — Legijs sacīja joprojām paklusi, tomēr ļoti skaidri, — man ir radies iespaids, ka pēdējā laikā jūs rīkojaties aplamas informācijas ietekmē.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Trumens saīdzis vaicāja. — Man ir skaidri zināms, ka darbi virzās uz priekšu straujā tempā un tuvojas beigām. Jūs taču nedomājat apgalvot, ka mani māna gan Stimsons, gan Grovss?

Legijs paraustīja plecus.

— Cik man ir zināms, — viņš sacīja, — darbi tiešām rit pilnā sparā. Tomēr, ser, es, eksperts sprāgstvielu jautājumos, iedrošinos jums apgalvot, ka šī velna super-bumba ir nolāpīto profesoru izdomātas blēņas. Viņi ir jau izpumpējuši no valsts kases simtiem miljonu dolāru un grib saņemt vēl. Tā mantiņa nekad nesprāgs! Es godīgi pasaku jums savas domas.

... Legijs aizgāja, Trumenu atstājis pilnīgā apjukumā. Prezidents nezināja, kam ticēt un ko darīt.

Pārliecība, ar kādu kara lietās tik autoritatīvs cilvēks kā admirālis Legijs bija apgalvojis, ka «Manhetenas projekts» nav realizējams, prasīja rīkoties enerģiski.

Pats tikt skaidrībā Trumens nespēja — zinātnē viņš bija galīgi nekompetents. Bet kam ticēt — Grovsam vai Legijam? No atbildes uz šo jautājumu bija atkarīgs pārāk daudz kas.

Iecelt autoritatīvu komisiju? Bet kas tajā piedalīsies? Cilvēki, kas jau realizē projektu? Viņi var dot neobjektīvu slēdzienu. Pieaicināt komisijā jaunus cilvēkus nozīmē apdraudēt noslēpuma saglabāšanu. Turklāt — vai, dibinādams komisiju, viņš ncsanaidosies ar Stimsonu un Grovsu?...

Pēc ilgas Trumena apspriešanās ar projekta vadītājiem tādu komisiju tomēr nodibināja. Ar nosaukumu «Pagaidu militāri politiska komiteja». To vadīja tas pats Stimsons. Tajā piedalījās Grovss, «Manhetenas projekta» zinātnisko pētījumu noda|as vadītājs Bušs, vēl viens zinātnieks — Konans, kā arī ģenerālis Staiers un viceadmirālis Tēr-nels. Viņi visi piedalījās darbu vadīšanā. Tomēr galvenais bija tas, ka šīm kandidatūrām piekrita gan Stimsons, gan Legijs.

Tā nu bumba palika nākotnes jautājums, lai gan šī nākotne nebija sevišķi tāla.

Taču daudzus jautājumus, kas Trumenam radās joprojām, vajadzēja izlemt tūlīt. Vispirmām kārtām tie bija starptautisko attiecību jautājumi, to vidū — attiecības ar Padomju Savienību.

Klausīt Cērčila padomiem un ar spēku pārtraukt krievu tālāku virzīšanos uz priekšu Eiropā Trumens neuzdrošinājās. Izdarīt spiedienu uz Staļinu, lai drīzāk sanāktu kopā «Lielā trijotne»? Bet tam būtu jēga tikai tad, ja Savienotās Valstis spētu krieviem diktēt savus noteikumus. Tas savukārt bija atkarīgs no tā, cik drīz Amerikas rīcībā būs jaunais, varenais trumpis. Lai speciālisti td sauc, kā viņi grib, — par sprāgstvielu, bumbu vai superbumbuf Lai tikai tas nebūtu blefs un tiešām kļūtu par neiedomājami spēcīgu ieroci!

Pašreiz steidzināt Staļinu bija izdevīgi vīenīgi Čērči-lam. Viņa nepacietība — Trumens, zināms, to saprata — bija izskaidrojama ne tik daudz ar alkām glābt Eiropu no boļševisma, cik ar centieniem panākt «Lielās trijotnes» tikšanos, iekāms vēl nav zināmi Anglijā notikušo vispārējo vēlēšanu rezultāti.

Cērčila neatlaidība kaitināja Truinenu. Vēstulē mātei, kas joprojām dzīvoja dzimtajā Independensā, Trumens Anglijas premjeru nosauca par saniknotu, slapju vistu.

Cērčils pārmeta vilcināšanos, bet Trumens atbildēja, ka esot aizņemts — gatavojot kongresam vēstījumu par jauno budžetu.

Viņš tiešām mīļu prātu būtu nodevies jaunā budžeta skaitļiem, ja būtu palicis senators vai vismaz viceprezidents. Bet tagad viņš bija kļuvis prezidents, un viņam nebija uz to tiesību.

Acu priekšā viņam rēgojās bumba. Viena pati bumba. Gandrīz katru dienu viņš apjautājās Stimsonam, kā veicas darbi. Izsauca uz Vašingtonu Grovsu. Atkal un atkal smēlās pārliecības spēku sarunās ar Birnsu, kas ne mirkli nešaubījās par veiksmi.

No Stimsona un Grovsa Trumens prasīja, lai viņi pateiktu nevis aptuvenu termiņu, bet precīzu jaunā ieroča izmēģināšanas datumu.

Taču abi vilka garumā. Minēja datumus, pēc tam tos atsauca. Pateica citus ...

Dažkārt viņi izgāja no Trumena kabineta prezidenta ietiepīgā prasīguma sakaitināti, bet atšķirībā no admirāļa Legija abi cieši ticēja, ka pasākums beigsies veiksmīgi.

Trumens bija gaužām sapīcis, ka, tiekoties ar Molo-tovu, viņš nebija varējis savu lomu notēlot tā, kā bija iecerējis un ka bija izdevies iztēlē. Tomēr zināms prettrieciens Padomju Savienībai tika dots: Trumens pavēlēja pagaidām nerealizēt Rūzvelta paredzētos palīdzības pasākumus, konkrēti — atlikt piegādes pēc lendlīzes.

Darīt kaut ko vairāk viņš pagaidām neuzdrošinājās.

Taču Cērčils nerimās. 21. maijā nosūtītā telegrammā viņš lūgtin lūdza prezidentu dot «vismaz kaut kādu priekšstatu par piemērotu datumu un vietu, lai varētu Staļinam izteikt mūsu prasības». Cērčils apgalvoja Tru-menam, ka «Staļins centīsies iegūt laiku, lai paliktu Eiropā visvarens, kad mūsu spēkos vairs nebūs kaut ko grozīt».

Beidzot pienāca diena, kad Grovss, vispirms, kā parasti, nolādējis zinātniekus, kas neatzīstot nekādu varu, ne dievu, ne velnu, ne arī pašu prezidentu, paziņoja Tru-menam, ka šie nolāpītie profesori apņēmušies izšķirošo izmēģinājumu izdarīt jūlija divdesmitajos datumos.

Tikai tagad Trumens izteica Staļinam priekšlikumu organizēt «Lielās trijotnes» tikšanos. Viņš darīja to nelabprāt. Būtu labāk doties pāri okeānam, tā teikt, ar bumbu kabatā. Taču viņam bija skaidrs, ka uz turpmāku vilcināšanos Cērčils nekādā ziņā neielaidīsies. Vēlēšanas Anglijā jau bija notikušas. Bet rezultāti kļūs zināmi jūlija beigās. Cērčilam bija taisnība, kad viņš uzstāja, lai tikšanās notiktu līdz tam laikam.

Staļins ierosināja konferenci sākt 16. vai 17. jūlijā Potsdamā, turpat blakus Berlīnei. Trumens piekrita. Pēc Cērčila ierosinājuma par konferences kodēto apzīmējumu apstiprināja angļu vārdu «termiņai», kas tulkojumā nozīmē «galapunkts».

1945. gada jūlijā pasaule vēl baudīja uzvaras prieku.

Eiropu klāja drupas. Padomju Savienībā bija grūti atrast ģimeni, kurā nebūtu kritušo, ievainoto vai bez vēsts pazudušo. Simtiem tūkstošu cilvēku dzīvoja zemnīcās, dēļu barakās vai bijušajos dotos un blindāžās, uz aviobumbu saārdītās, tanku kāpurķēžu noblietētās zemes. Virs Baltkrievijas un Ukrainas, virs Vācijas un Polijas vēl nebija beiguši nosēsties Maidanekas, Būhenvaldes un Osvenci-mas pelni. Vēl joprojām slējās tagad tukšie vācu koncentrācijas nometņu sargtorņi, vēl karājās saraustītās dzeloņstieples, pa kurām pirms dažiem mēnešiem bija plūdusi elektriskā strāva. Pa Eiropas ceļiem vēl klīda cilvēki, velti meklēdami mājas, radus un tuviniekus. Mežos vēl

skanēja šāvieni — bezprātīgi «vērvolfi» šāva uz nejauši sastaptiem cilvēkiem ...

Lai gan Tālajos Austrumos turpinājās Amerikas karš ar Japānu, miljoniem cilvēku uz zemes jutās laimīgi: daudzus gadus ilgā asiņainā kauja Eiropā bija beigusies, Debesīs atkal valdīja saule dienā, zvaigznes — naktī,..

Gavilējošā pasaule aizvien biežāk skatienus vērsa uz Padomju zemi. Laikam gan par Padomju Savienību vēl nekad nebija runāts tik daudz un ar tādu pateicību. Pat tie cilvēki, kas šo zemi bija apmelojuši pirmskara gados un pareģojuši tai neglābjamu bojāeju kara pirmajās nedēļās un mēnešos, tagad vai nu pieklusa, vai, pakļaudamies laika garam, runāja par Krievijas varoņdarbu, par krievu drošsirdību, par Sarkanās Armijas varenību. Nākotnē cilvēki raudzījās bez bailēm. No kā tagad būtu jābaidās? Hitleriskās Vācijas, kas ilgus gadus miljoniem cilvēku bija iedvesusi šausmas, vairs nebija. Trīs visvarenākās pasaules lielvalstis bija noslēgušas draudzīgu savienību. Vai tā nebija droša garantija, ka pasaules mēroga slaktiņš vairs neatkārtosies? ...

...Tikai nedaudzi cilvēki no tiem, kas Hariju Trumenu pavadīja uz Potsdamu, zināja, ka Savienoto Valstu prezidents uz tālo Vāciju nebrauc ar olīvzaru rokā.

Izbraukšana bija paredzēta 6. jūlija vakarā.

Todien prezidentam bija sevišķi daudz apmeklētāju. Sarakstā bija kongresa locekļi, augsti valdības ierēdņi, Francijas vēstnieks.

Vakarā notika neliela pieņemšana. Baltā nama dienvidpuses zālienā stāvēja galdi ar dzērieniem un sendvičiem. Gaisa kara spēku džeza orķestris spēlēja prezidentam viņa mīļākās melodijas.

Atrazdamies viesu vidū, Trumens jau zināja, ka pie Baltā nama rietumu spārna viņu gaida automašīnu kortežs. Viņš pacentās aiziet pēc iespējas nemanāmi, uzkāpa otrajā stāvā, kur bija prezidenta dzīvoklis, maigi atvadījās no sievas un meitas un gāja uz mašīnu.

Automašīnu kortežs devās uz Junionas staciju...

7. jūlijā sešos no rīta speciāls vilciens nogādāja Trumenu Ņūportņūsas stacijā Virdžīnijas štatā. Kopā ar prezidentu vilcienā brauca piecdesmit trīs cilvēki, viņu vidū — arī laikrakstu un radio korespondenti.

Grupa ģenerāļu, admirāļu un augstāko ierēdņu ar jauno ASV valsts sekretāru Džeimsu Frānsisu Bimsu priekšgalā pavadīja Trumenu uz piestātni. Vesels bars slepenā dienesta darbinieku virzījās procesijai pa priekšu, sānos un aiz tās. Prezidents gāja, rokas kabatās sabāzis.

Bija agrs rīts, kad prezidents un viņa svīta uzkāpa uz smagā kreisera «Augusta», kam vajadzēja šķērsot okeānu. Trumens bija devis rīkojumu neparādīt viņam nekādus īpašus pagodinājumus. Tāpēc uz kuģa klāja viņu sagaidīja tikai kreisera «Augusta» komandieris Džcimss Fos-kēts, kreisera «Philadelphia» komandieris Elans Makenns un daži vecākie virsnieki. Kreiserim «Philadelphia» vajadzēja eskortēt kuģi «Augusta» ce|ā pāri okeānam.

Makenns drīz vien devās atpaka) uz «Philadelphia», bet Foskets pavadīja prezidentu uz admirā|a kajīti, kurai turpmākajās dienās vajadzēja būt viņa mājām.

Trumens pavēlēja pacelt enkuru.

PIEKTĀ NODAĻA. «KLĀTBŪTNES EFEKTS»

Ar ģenerāļa Karpova neredzamu līdzdalību pagaidām viss kārtojās tik labi, ka Voronovs labāk nevarēja vēlēties. Vismaz mitekļa ziņā ne. Viņš dabūja mazu istabiņu kādā Bābelsbergas savrupmājā, kurā bija apmetusies padomju kinodarbinieku grupa un vairāki centrālo laikrakstu fotokorespondenti.

Istabā atradās gulta ar vāciešu iecienītu uzpūtušos pēli, lai gan bija vasara, mazs rakstāmgalds ar tievām, liektām kājām — laikam gan tas vienīgais bija palicis pāri no kādreizējās greznās garnitūras ampīra stilā — un pie šī galdiņa divi tipiski Maskavas kanceleju krēsli. Drēbju pakaramā istabā nebija.

Nākamajā rītā pie Voronova atbrauca kāds kapteinis Belovs, kas paziņoja, ka viņš esot no pulkveža Tugari-nova vadītā biroja un esot gatavs palīdzēt biedram majoram iekārtoties Potsdamā.'

Kāpdams iekšā Belova emkā, Voronovs uz pakaļējā sēdekļa ieraudzīja civilās drēbēs ģērbušos cilvēku.

— Iepazīstieties! — Belovs sacīja. — Biedrs Verners Neimanis. Jūs taču, biedri major, šķiet, runājat vāciski?

•— Guten Morgen! — Voronovs neatbildējis teica un sniedza roku blakussēdētājam.

Tūlīt noskaidrojās, ka kapteinis Belovs arī pats veikli runā vāciski. Mašīna sāka braukt. Pagriezdamies un raudzīdamies te uz Voronovu, te uz vācieti, Belovs paskaidroja, ka biedrs Neimanis esot dzimis Potsdamā, bijis ieslodzīts hitleriešu koncentrācijas nometnē, bet pēc kara atgriezies mājās. Viņš ar prieku uzaicinātu Voronovu pie sevis, bet pašreiz uz laiku esot apmeties Berlīnē, kur vācu antifašistiski demokrātiskās koalīcijas uzdevumā strādā« jot kāda rajona maģistrātā. Toreiz, kad viņu pašu ieslodzīja koncentrācijas nometnē, esot apcietināta arī Nci-maņa sieva un sievasmāte. Līdz šim viņam neesot par abām nekādu ziņu. Neimaņa dzīvoklis Potsdamā esot tukšs un aizlaists. Viņš uzaicinot Voronovu apmesties pie sava paziņas Hermaņa Volfa, ar kuru viss esot jau norunāts, braucot šurp.

Pāriedams no krievu valodas uz vācu valodu un atkal uz krievu valodu, Bclovs to aši izstāstīja Voronovam, Nei-manis tikai māja ar galvu un iestarpināja pa atsevišķam vārdam: «Ja-a ..«Jawohl. .«Geviß ..<rNatühr-lieh!..

— Vai šis jūsu paziņa, — Voronovs pievērsās Neima-niin, — ir komunists?

— Nē! — Neimanis atbildēja. — Viņš nekad nav bijis nevienā partijā. Strādnieks. Augsti kvalificēts strādnieks. Meistars...

— Biedrs Neimanis apgalvo, ka dzīvoklis esot pilnīgi drošs, — sarunā iejaucās Belovs.

— Jā, jā, — Neimanis steidzīgi pamāja ar galvu, — es par viņu galvoju. Tiesa gan ...

Viņš sastomījās.

— Jūs kaut ko gribējāt teikt? — Voronovs ķjuva uzmanīgs.

— Viņam ir mazliet apnicīga sieva, — Neimanis smaidīdams sacīja. — Kā jūs to sakāt savā valodā? — viņš pievērsās Belovam. — Dīcēja? Vai tā? Šo vārdu es dzirdēju no mūsu rajona komandanta.

Voronovs un Belovs iesmējās.

Mašīna drīz vien apstājās.

•— Esam klāt! — Neimanis sacīja, paskatījies pa logu. •— Jūsu šoferim ir laba atmiņa.

— Viņš saka, ka tev esot laba atmiņa, — Belovs teica seržantam, kas sēdēja pie stūres.

— Mēs taču nesen bijām te iegriezušies! — seržants atbildēja, rokas no stūres nenoņemdams. — Karā pēc apdeguša celma bija jāatrod ceļš. Te tomēr ir pilsēta ...

Tā bija divstāvu māja ar nelielu koka mansardu. Starp atvērtajām logu pusēm bija novietotas garas, šauras kastītes ar ģerānijām. Uz durvīm veda vairāki mūra pakāpieni. Neimanis uzkāpa augšā pirmais. Lai gan pie durvīm melnoja zvana poga, viņš pieklauvēja. Durvis atvēra gadus četrdesmit piecus veca sieviete.

Viņai mugurā bija stipri novalkāta, izbalējusi kleita un virs tās žilbinoši balts priekšauts.

— Te nu, Grēthen, es esmu atvedis! — Neimanis sacīja, norādīdams uz Voronovu un Belovu, kas stāvēja pie kāpnēm.

Sieviete pasmaidīja, viņas kuplās krūtis sazvāļojās. Plaši atvērusi durvis, viņa aši teica:

— Wilkommen, meine Herren![5]

Viņi iegāja mazā priekšnamiņā. No turienes atvērtas durvis veda plašā istabā. Spriežot pēc apaļā galda istabas vidū un lielā trauku skapja pie sienas, tā bija ēdamistaba. Sieviete viņus veda uz turieni.

— Virsnieku kungi varēs dzīvot... — viņa iesāka.

— Tu esi sajaukusi, Grēta, — Neimanis viņu pārtrauca pārmetošā balsī, — es taču Hermanim visu izstāstīju. Seit dzīvos tikai biedrs majors. — Viņš viegli palocījās uz Voronova pusi.

— O, jawohl, jawohl, Herr Majori — Grēta tarkšķēja, arī paklanīdamās krievu virsniekam.

«Acīmredzot viņa tiešām ir apnicīga,» Voronovs nodomāja.

■— Baidos, ka radīšu jums neērtības, — viņš sacīja. — Bet tas nebūs uz ilgu laiku. Augstākais, divas nedēļas. Turklāt es te ieradīšos reti._

— Ak, majora kungs, nāciet, kad vien vēlatiesl Istaba ir jūsu rīcībā. Es to tūlīt parādīšu ...

— Vai Hermanis mājās? — Neimanis jautāja.

— Nē, — Grēta aši atbildēja. Viņa kustējās un runāja tā, it kā visu laiku kaut kur steigtos. — Viņš aizgāja tūlīt pēc tam, kad tu biji te piebraucis. Bet, lūdzu, iesim!

Atgriezušies priekšnamiņā un uzkāpuši pa šaurām kāpnēm ar izļodzītiem, čīkstošiem pakāpieniem, viņi nokļuva nelielā kāpņu laukumiņā. No turienes kāpnes veda vēl augstāk — uz mansardu.

Tā bija patīkama istabiņa ar mazu logu. Grēta to tūlīt plaši atvēra, un vējš sāka plivināt balto aizkaru. Uz palodzes bija nolikta ta pati visur redzamā ģerānija.

Istabā atradās viss nepieciešamais: gulta, kurai bija pārsegts tāds pats biezs dūnu pēlis kā Bābelsbergā un galvgalī salikts vesels kalns spilvenu, galds, kas vienlīdz

labi varēja noderēt gan rakstīšanai, gan ēšanai, grāmatplaukts un pat vairāki desmiti grāmatu.

Voronovs piegāja pie plaukta.

—• Es uzklāju majora kungam visu tīru. Jā, jā, visu nomainīju — gan gultas veļu, gan dvieli, — Grēta atkal ietarkšķējās. — Agrāk šajā istabā dzīvoja Hermaņa brālis, bet viņš ir kritis karā. Tās ir viņa grāmatas...

Bailīgi paraudzījusies Voronovā un Belovā, viņa tūlīt beidza runāt par šo delikāto jautājumu un vēl steidzīgāk turpināja: _

—» Domāju, ka majora kungam šeit būs ērti. Zināms, es Saprotu, viņš ir pieradis pie lielākām ērtībām, bet Potsdama pašreiz ir bāztin piebāzta. Zināt, no Bābelsber-gas ir izsūtīti visi vācieši. Viņiem teikts, ka tas esot uz laiku.,; Bābelsbergā, protams, ir ērtāk, tur visas mājas palikušas veselas. Potsdamu stipri bombardēja, bet Bā-belsbergu nez kāpēc ne. Pašreiz uz turieni visu laiku brauc mašīnas — gan jūsējās, gan amerikāņu, gan angļu. Droši vien tur grib dzīvot lieli priekšnieki, vai ne?

Grēta ar jautājošu skatienu pavērās Voronovā.

Taču Voronovs nemaz neklausījās. Pieiedams pie grāmatu plaukta, viņš juta skaudru ziņkāri: ko tajā Vācijā lasīja?

— Vai atļausiet?... — Voronovs jautāja, uz labu laimi paņemdams kādu grāmatu. Tas bija lēts Gētes darbu izlases sējums. Tam blakus —• Falladas «Dzelzs Gustavs». Tālāk — Keilermaņa «Tunelis». Visas šīs grāmatas Voro-novam bija pazīstamas. Viņš atlika tās atpakaļ vietā, tikai uzmetis skatienu nosaukumam. Špenglera «Eiropas norietu» viņš pašķirstīja. Tad paņēma apdriskātu «Vācijas vēsturi» — mācību grāmatu. Uz labu laimi to atvēris, viņš izlasīja: «... Nē, tas nebija Antantes karaspēks, kas uzvarēja Vāciju. Zīdi un komunisti tai deva triecienu no mugurpuses, kamēr vācu kareivji lēja asinis kaujas laukos ,..»

Voronovs nevilšus paraustīja plecus. Sī kustība nepalika nepamanīta. Ieraudzījis, kādu grāmatu viņš tur rokās, Neimanis sacīja:

— Stīvē. Skolas grāmata. Bet es domāju, ka visas hitleriešu muļķības jūs esat izsvieduši.

— Šo grāmatu Hermanis ir paturējis kā piemiņu no brāļa, — sarunā iejaucās Grēta. — Viņš bija skolotājs. Visi vācu bērni mācījās no šīs grāmatas.

— Jā, protams, — Voronovs rūgti sacīja.

— Vai tā jāmet ārā? — Grēta steigšus apvaicājās.

Voronovs neatbildēja. Nolicis šo grāmatu vietā, viņš paņēma nākamo. To sauca «Potsdama un tās apkārtne».

— Piedodiet, — Voronovs teica Grētai, — vai jūs atļautu uz neilgu laiku man paņemt šo grāmatu?

Tā tiešām varēja viņam ievajadzēties. Turklāt šis lūgums deva iespēju mainīt sarunas tematu.

— Ak, protams! — Grēta izsaucās, it kā arī viņa būtu priecīga par tādu iespēju. — Majora kungs to var uzskatīt par savu. Vai jūs arī agrāk esat bijis Potsdamā? — viņa pēkšņi jautāja.

Voronovs neizpratnē palūkojās uz viņu.

— Jā, jā, es saprotu, tas bija muļķīgs jautājums, — Grēta sāka steidzīgi runāt, — bet ja jūs zinātu, cik skaisti te bija! Kādas parādes te notika! ...

— Grēta! — Neimanis viņu skarbi pārtrauca.

— Bet es ... es taču tikai... — Grēta nedroši pateica un apklusa, acis nolaizdama.

— Labi, Grēta, paldies! — Neimanis sacīja, lai izbeigtu neveiklo klusumu. — Rūpējies par biedru majoru! Tā, kā to proti tu. — Pēc brītiņa viņš klusi piebilda: — Pārāk daudz bēdu viņi pārcietuši mūsu dēļ...

— Ak šis karš, nolādētais karš! — Grēta drīzāk izvaidēja nekā pateica un pielika priekšauta stūri pie acu kaktiņiem. Tad nolaida priekšautu uz leju un, to nogludinājusi, jautāja: — Vai virsnieku kungi neiedzertu kafiju?

— Nē, — Voronovs aši atbildēja, — man jābrauc. Ar jūsu atļauju es šeit iegriezīšos un reizēm varbūt arī pārnakšņošu.

— Jebkurā laikā, majora kungs, jebkurā laikā! — Grēta izsaucās. — Mums nedarbojas zvans — ilgu laiku nebija elektrības, un mēs jau esam pieraduši pie klauvēšanas ... Bet Hermanis izlabos šodien pat... Varbūt tomēr iedzersiet pa tasītei kafijas?

— Nē, — Voronovs stingri noteica un, nokaunējies par savu skarbumu, tūlīt piemetināja: — Liels paldies jums! Jūs esat ļoti laipna. Grāmatu jums atdošu tuvākajās dienās. Vispār centīšos jums sagādāt pēc iespējas mazāk rūpju. Sakiet, lūdzu, — kā sauc jūsu ielu? Kāds ir mājas numurs? Es vēl vāji orientējos Potsdamā.

— Protams, es aizmirsu pasacīt! Dieva dēļ — piedodiet, majora kungs! Sopenhauera ielā astoņi.

«šopenhauers .., Spenglers,..» sevi pasmīnējis, Voro novs klusībā teica. ««Eiropas noriets».,. Bet ja nu būs saullēkts?!»

Žurnālists nejūtas pa īstam stājies darbā, kamēr nav uzrakstījis un, galvenais, nosūtījis pirmo korespondenci. Taču, lai uzrakstītu kaut ko tādu, kam būtu sakars ar gaidāmo konferenci, Voronovam bija jāzina, ko par to ziņo Maskavas avīzes.

Atgriezies Bābelsbergā, Voronovs padomju delegācijas sekretariātā sadabūja trīs pēdējos «Pravdas» numurus. Tomēr viņš piedzivoja vilšanos. Viņš neatrada neviena oficiāla paziņojuma, neviena raksta par konferenci. 15. jūlija «Pravdas» ceturtajā lappusē gan bija iespiests starptautiskais apskats, kas sākās ar vārdiem: «Pasaules prese uzskata par ārkārtīgi nozīmīgu gaidāmo PSRS, Lielbritānijas un ASV vadītāju tikšanos.» Tālāk bija runa par to, ka ārzemju presē parādās visādas prognozes — kā saprātīgas un objektīvas, tā arī pesimistiskas. Raksta beigas bija izteikta doma, ka lielvalstīm jāsadarbojas arī pēc kara — tas nāktu par labu tautām.

Pēc tam apskatā bija runa par Polijas atdzimšanu. Tika kritizēta Londonas poļu graujošā darbība, dots pretspars turku presē aizsāktajai skaļajai kampaņai pret PSRS, Bulgāriju, Dienvidslāviju un Rumāniju. Neviena vārda nebija par to, kad konference sāksies un kur tā notiks. Acīmredzot to visu vēl turēja slepenībā.

Voronovs saprata, ka tādai slepenībai droši vien ir svarīgi iemesli, taču viņa noskaņojums sabojājās.

Atgriezies Bābelsbergā, Voronovs tomēr uzrakstīja pirmo korespondenci.

Viņš tai lika virsrakstu — «Kas cilvēkam vēl vajadzīgs?!». Raksta pamatā bija saruna ar seržantu, kurš viņu bija vedis no stacijas uz Karlshorsti. Voronovs pastāstīja par karavīru, kas, cīnījies frontē visu kara laiku, tagad gatavojas atgriezties savā līdz pamatiem nodedzinātajā sādžā un pārliecības pilns saka: «...gan uzarsim, gan apsēsim, gan uzcelsim! ... Galva ir, rokas ir, kara nav — kas cilvēkam vēl vajadzīgs?! ...»

Viņš pastāstīja arī par seržanta attieksmi pret sabiedroto karavīriem, citēja seržanta vārdus: «... un sabiedrotajiem ari pienākas mums maķenīt palīdzēt... Mēs taču viņiem esam izpalīdzējuši!...»

Nevarētu teikt, ka, korespondenci pārlasījis, Voronovs būtu bijis ar to pilnīgi apmierināts. Taču — par pārsteigumu pats sev — viņš izjuta kaut ko jaunu — personisku līdzdalību apkārtējos notikumos un, galvenais, visā tajā, kam vēl bija jānotiek.

Kara laikā šīs līdzdalības Jūtas viņā mita pastāvīgi. Varbūt tikai pašās pirmajās dienās, nokļuvis zemessargos, viņš karu uztvēra it kā no malas. Toreiz viņam viss bija jauns, neparasts, viss krasi atšķīrās no tās dzīves, ko viņš bija dzīvojis agrāk. Karš, gluži kā milzīga cirvja as-menis, uzreiz atcirta pagātni no tagadnes, tomēr šī tagadne vēl nebija kļuvusi par Voronova jauno dzīvesveidu. Ledaini aukstās, sniegā pavadītās naktis, paradīzes siltums zemnīcās, cietās lāvas, bumbu un šāviņu kaucieni un sprādzieni, «balsošana» uz pavasara vai rudens dubļos staignajiem frontes ceļiem, divīzijas avīzes lapu čaboņa uz iespiedmašīnas, likumīgie frontes simt grami, kas simbolizēja atpūtu un iespēju vismaz brītiņu, nekā nedomājot, būt kopā ar biedriem, pastāvīgā, nogurdinošā dzīšanās pēc ziņām, kur un kad notiks kaut kas svarīgs, un — pats galvenais — niknums, naids, skumjas, ieraugot drupas un krāsmatas, — tas viss tikai mazliet vēlāk ieņēma savu vietu Voronova apziņā, viņa dvēselē un uz četriem ilgiem gadiem kļuva par viņa ikdienas dzīvi. Uz šejieni — uz Berlīni, Potsdamu, Bābelsbergu viņš bija braucis kā cilvēks no malas. īstā, reālā pēckara dzīve bija palikusi aiz muguras — Maskavā.

Taču pēdējā laikā notikušās sarunas ar Lozovski un Karpovu un nevis tikai neskaidra nojausma, bet jau pārliecība, ka tuvojas notikums, kas noteiks planētas dzīvi pēc kara, atmodināja viņa dvēselē jaunu izjūtu — savu iekļautību visā, kas norisinājās ap viņu.

Voronovs bija braucis šurp parastā žurnālista komandējumā, juzdamies atrauts no galvenā — tas palika Maskavā. Turpretim tagad viņš ne tikai apzinājās ar prātu, bet arī juta ar sirdi, ka tieši šeit notiks pats galvenais, par ko viņš gan vēl nebija ticis pilnīgā skaidrībā.

No vesela saprāta viedokļa daudz kas kārtojās Vorono-vam gaužām nelabvēlīgi. Konferencē viņš, protams, netiks. Runāt ar delegāciju vadītājiem viņam neizdosies. Viņam nav pat zināma konferences darba kārtība.

Un tomēr — drīzāk neapzināti nekā apzināti — Voro-novs atkal un atkal juta, ka viņš ir personiski saistīts ar gaidāmo ārkārtīgi svarīgo mūsdienu notikumu. Varbūt viņam šajā notikumā ir pat lemta kāda loma, paredzēts kāds svarīgs, nozīmīgs darbs? Kas par darbu tas varētu būt, Voronovs nezināja.

Viņam bija sacīts, ka starp Bābelsbergu un Maskavu regulāri kursējot lidmašīnas. Savu korespondenci viņš nodeva kurjeru pasta punktā.

Nākamās dienas rītā Voronovs atkal aizbrauca uz Pots-damu. Karpovs savu solījumu bija izpildījis. Voronovs bija dabūjis emku, tiesa gan — pamatīgi"nobrauktu. Viņa mērķis bija ne tikai iekārtoties Hermaņa Volfa dzīvoklī, bet arī apskatīt Potsdamu.

Neviens vēl nezināja, ar kādu nosaukumu gaidāmā konference ieies vēsturē — kā Berlīnes, Potsdamas vai Bā-belsbergas konference. Taču, nolēmis pagaidām tuvāk iepazīties ar Potsdamu, Voronovs iztēlē jau redzēja sava nākamā raksta pirmo rindkopu: «Potsdamā, kura kādreiz bija rezidence vienam no vācu militārisma pīlāriem — karalim Fridriham, tagad tiek likti pamati miera laika dzīvei pēckara Eiropā.»

No Bābelsbergas viņš izbrauca agrā rītā, cerēdams So-penhauera ielas dzīvoklī satikt tā saimnieku, tomēr atkal viņu nesastapa; apnicīgā Grēta teica, ka vīrs jau esot aizgājis uz rūpnīcu.

Atstājis mašīnu pie lieveņa, Voronovs staigāja pa Potsdamas ielām, bet, atgriezies Bābelsbergā, uzzināja, ka gandrīz vai palaidis garām svarīgu notikumu: tuvākās stundas laikā Gatovas lidlaukā jāierodas lidmašīnām ar Savienoto Valstu prezidentu Trumenu un Lielbritānijas premjerministru Cērčilu.

Gatova atradās Berlīnes rietumu nomalē. Voronova cinka izdrāzās cauri visām Bābelsbergas zonām — padomju, amerikāņu un angļu zonai.

Kinooperatori bija izbraukuši krietni agrāk. Viņiem vajadzēja izvietot savu smago aparatūru.

Voronovs sēdēja blakus šoferim, nolaidis uz leju kabīnes sānu stiklu, un sastaptajām patruļām uzrādīja Krug-lova parakstīto caurlaidi.

Izbraucis no padomju zonas, šo caurlaidi viņš iebāza

žaketes kabatā un izvilka no tās citu — ar trim sabiedroto karodziņiem. Padomju patruļas caurlaidi bija pārbaudījušas -piekasīgi. Angļu un amerikāņu zonā bija vienkāršāk: uz braucamās daļas stāvošie virsnieki, jau iztālēm ieraudzījuši caurlaidi, ar nevērīgi bramanīgu rokas mājienu tūlīt laida mašīnu tālāk.

Atbraucis lidlaukā, Voronovs uzzināja, ka Trumenu gaida ierodamies apmēram pēc pusstundas. Lidlaukā nebija nevienas lidmašīnas. Pie skrejceļa drūzmējās cilvēki amerikāņu, angļu un franču karavīru formas tērpos. Cilvēku divsimt, ne mazāk. Virs viņu galvām pacēlās uz statīviem uzliktas kinokameras un fotoaparāti, bet ap viņiem apkārt bija ovāls amerikāņu kareivju loks. Mazliet nomaļus stāvēja amerikāņu godasardze.

Amerikāņu virsnieks apturēja Voronova mašīnu kādus divsimt metrus no lidlauka. Uzmetis paviršu skatienu em-kai, viņš piegāja pie durtiņām, ko Voronovs bija pavēris, jau pilnā gatavībā turēdams rokā caurlaidi ar trim karodziņiem, un tūliņ vaicāja:

— Krievu žurnālists?

— Padomju, — Voronovs angliski atbildēja.

— Tas ir viens un tas pats, — virsnieks teica, ieskatīdamies cauriaidē. — Stāvvieta ir tur! — Viņš norādīja uz vairākiem desmitiem daždažādu mārku mašīnu, kas bija sastājušās gabaliņu tālāk.

— Ali righl! — Voronovs atbildēja, pamādams ar galvu, un parādīja savam nerunīgajam šoferim, kur novietot mašīnu. Pēc tam no pakaļējā sēdekļa paķēra «FED», ko sarunās mēdza dēvēt par «Leiku», un ašiem soļiem devās uz pūli pie skrejceļa.

Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka amerikāņu kareivju ķēdē ir atstāta šaura eja. Kareivji stāvēja plecu pie pleca, izveidodami nepārtrauktu ķēdi, tomēr viņu vidū bija divi virsnieki, kas stāvēja viens otram pretim soļa atstatumā. Starp viņiem labākajā gadījumā varēja iespraukties viens cilvēks.

Kad Voronovs viņiem tuvojās, virsnieki nostājās cieši blakus un vērīgi lūkojās uz privātās drēbēs ģērbušos cilvēku ar fotoaparātu uz pleca. Voronovs vienam no virsniekiem pasniedza caurlaidi ar trim karodziņiem un angliski sacīja:

— Padomju fotokorespondents.

Dažus mirkļus abi virsnieki vērīgi aplūkoja caurlaidi.

Viens no viņiem spieda saujā rievotu pistoles rokturi, kas rēgojās ārā no maksts. Bija karsts, pa virsnieku sejām plūda sviedri. Atdodams Voronovam caurlaidi, virsnieks sacīja:

— Ejietl Trešais kvadrāts pa labi.

«Kas tas tāds par kvadrātu?» Voronovs brīnījās.

Fotografēt Savienoto Valstu prezidenta ierašanos viņš negatavojās, skaidri saprazdams, ka to daudz labāk izdarīs īstie fotoreportieri un kinokorespondenti.

Pūlī ieraudzījis pazīstamas padomju kinohronikas korespondentu sejas, Voronovs sāka spiesties pie viņiem un nokjuva žurnālistu drūzmā. Haotiska un pasīva tā bija izskatījusies tikai no tālienes. Te visi bija aizņemti cilvēki. Fotokorespondenti cilāja eksponometrus. Kinokameras it kā nobēra īsu ložu kārtu un tūlīt apklusa — operatori pārbaudīja aparatūru. Cilvēki visu laiku raudzījās uz apvāršņa pusi, baidīdamies palaist garām lidmašīnas parādīšanos.

Taču debesīs nekas nebija redzams.

Pēkšņi kāds apdullinoši skaļā balsī angliski iesaucās:

— Klusu!

Daudzbalsīgais troksnis tūlīt norima. Bija dzirdama tik tikko saklausāma dūkoņa, tāda kā vēja gaudoņa kalnos.

Blakus Voronovam stāvēja jauns amerikāņu korespondents. Pie krūtīm viņš spieda fotoaparātu. Amerikānim bija rūsgani mati, vasarraibumainā seja karstumā nosvīdusi slapja, krekla apkakle atpogāta, piedurknes uzlocītas līdz elkoņiem, karavīra laiviņa pabīdīta uz vienas auss; viņš visu laiku slējās pirkstgalos, cenzdamies pacelties

Eāri pūljm. Pilnīgās, zēniskās lūpas aiz sasprindzinājuma ija cieši sakniebtas. Laiku pa laikam viņš strauji pacēla uz augšu fotokameru, it kā vingrinādamies fotografēšanā, neielūkojoties skata meklētājā.

Rūkoņa kļuva aizvien skaidrāk sadzirdama. Beidzot pie apvāršņa parādījās trīs sudrabaini punkti — viens priekšā un divi mazliet atstatu pa kreisi un pa labi. Virs cilvēku galvām uzšāvās gaisā fotoaparāti un rokas kinokameras. Ārzemju korespondenti metās uz skrejceļa pusi, bet ķēdē stāvošie kareivji ar automātiem aizšķērsoja viņiem ceļu.

Izspraukties uz priekšu centās arī vasarraibumainais amerikānis, bet viņa kolēģi un tautieši, kas drūzmējās priekšā, nepagriezdamies ar elkoņiem atgrūda viņu agrākajā vietā.

Lidmašīna jau joņoja pa betonēto ceļu, samazinādama ātrumu un ar katru mirkli kļūdama lielāka, bet iznīcinātāji, kas bija to pavadījuši, pārdrāzās pāri lidlaukam un pazuda aiz apvāršņa. Pa skrejceļu ripoja milzīga četrmo-toru lidmašīna ar Savienoto Valstu prezidenta ģerboni uz fizelāžas.

Nez no kurienes uzradās traps — vairāki amerikāņu kareivji stūma to pretim lidmašīnai. Iekaucās un tūlīt norima motori. Lidmašīna beidza ripot. Iestājās klusums.

Vairākas minūtes pagāja mokošās gaidās. Beidzot lidmašīnas durvis atvērās — un uz trapa iznāca cilvēks.

Sāka tarkšķēt kinokameras, knikstēt knikstēja fotoaparātu slēdži.

Vēl nepaguvis pienācīgi apskatīt augšā uz trapa stāvošo cilvēku, Voronovs pacēla gaisā «Leiku», noknikšķināja slēdzi, steidzīgi uzvilka un noknikšķināja vēlreiz. Viņš fotografēja bez noteikta mērķa, tāpat vien — drošības labad, pakļaudamies žurnālista instinktam. Tad, nolaidis kameru lejā, sāka ar interesi aplūkot prezidentu, kas joprojām stāvēja uz trapa.

Trumens bija ģērbies pelēkā uzvalkā ar divrindu pogām, kaklasaites vietā viņam bija tauriņš — spilgti zils ar baltiem punktiem. No žaketes kabatas, aizsegdams atloka malu, līda ārā tāds pats kabatlakatiņš. Uz trapa sarkanās grīdsegas krasi iezīmējās divkrāsainas kurpes no krunkainas, vecam pergamentam līdzīgas ādas; droši vien tā bija krokodila āda. Pirmajā mirklī Trumena seja Vorono-vam likās nepatīkama. Plānās jo plānās lūpas bija cieši sakniebtas. Mute tāpēc izskatījās ļauna, bet sejā, kurā spīdēja ovāli briļļu stikli smalkā ietvarā, jautās kāda līdzība ar putnu.

Taču nākamajā mirklī prezidenta lūpas pavērās, viņš plati pasmaidīja un sveikdams pamāja ar roku ...

Vasarraibumainais amerikānis, kas stāvēja Voronovam blakus, steigdamies iemūžināt prezidenta smaidu, augstu pacēla savu aparātu, bet smagā kamera izslīdēja viņam no rokām un ar blīkšķi nokrita zemē.

— Ak dievs! — amerikānis izsaucās. Viņš izgrūstīja blakusstāvētājus, pacēla kameru un, gandrīz vai raudādams, skatījās uz saplīsušo objektīvu.

Voronovam šķita, ka apkārtējie puisī noraugās bez jebkādas līdzjūtības, zobgalīgi, pat ar ļaunu prieku.

— Ņemiet manu aparātu! — Voronovs izsaucās, pats sev par pārsteigumu, un sniedza amerikānim «Leiku» — «FED»,

Puisis uzmeta viņam mulsu skatienu.

— Nu ņemiet taču, velns parāvis! — Voronovs skaļi izsaucās, ar «Leiku» amerikānim krūtīs bakstīdams. — Te vēl ir kādi pārdesmit neizmantoti kadri.

— Nē, ser... Pateicos, ser! — amerikānis murmināja, tomēr tūlīt gandrīz vai raušus izrāva fotoaparātu Vorono-vam no rokām un, kā vērsis noliecis galvu, metās uz priekšu.

Trumens aizvien vēl stāvēja augšā uz trapa, joprojām plati smaidīdams. Acīmredzot viņš labi saprata, ka viņam jātop daudzkārt nofotografētam, un bija precīzi aprēķinājis, cik daudz laika tam būs vajadzīgs.

Nenolaizdams roku un joprojām smaidīdams, Trumens beidzot sāka lēnām kāpt lejā. Lidmašīnas durvīs parādījās amerikāņu karavīri. Korespondentu pūlis metās uz priekšu, taču amerikāņu policisti viņus ātri atspieda atpakaļ, atbrīvodami ceļu karavīru un civilpersonu grupai, kas bija uzradušies nez no kurienes.

Šie cilvēki pēc kārtas gāja klāt prezidentam, spieda viņam roku un nostājās malā.

Pēc tam pie trapa pielaida arī korespondentus. Līdz Vo-ronovam, kas gāja kopā ar visiem, atskanēja saraustīti teikumi angļu valodā: «Kā labi atlidojāt, prezidenta

kungs?,..», «Pāris vārdu avīzei «New York Times», prezidenta kungs...», «Aģentūrai UPI...», «Aģentūrai AP, prezidenta kungs ...».

Atbildes Voronovs nedzirdēja. Viņš tikai redzēja, kā kustas plānās, bālās Trutnena lūpas, kā viņa galva grozās no vienas puses uz otru. Prezidents nokāpa uz zemes un tūdaļ nokļuva pūlī. No visām pusēm uz viņu stiepās rokas ar piezīmju blokiem. Tas nevilkās ilgi un beidzās pēkšņi. Šķita, ka par Trumenu nevienam vairs nav nekādas daļas- Korespondenti atkāpās no prezidenta tikpat_ steidzīgi, kā bija metušies viņam klāt. Tagad viņi devās uz netālu stāvošo godasardzi. Trumens, ko pavadīja kareivji ar automātiem rokās un virsnieki ar pistolēm, pa to laiku nāca uz nekustīgā Voronova pusi.

«Vai neuzdot viņam jautājumu?» Voronovs acumirklī iedomājās. «Man gan neviens nav licis to darīt...»

Savu baisi dzirdēdams it kā no malas, viņš skaļi sacīja:

— Es esmu padomju korespondents, prezidenta kungs! Kādas ir jūsu domas par Padomju Savienības un ASV attiecību perspektīvām?

Tiklīdz korespondenti bija aizskrējuši, Trumena seja pieņēma agrāko — dzedru noslēgta cilvēka izteiksmi. Iz-dzirdis Voronova jautājumu, prezidents atkal pasmaidīja.

— O-o! — viņš teica, palēninādams soli. — Mēs esam sabiedrotie! Tātad — savienība un draudzība!

— Pateicos, prezidenta kungs! — Voronovs nomurmināja, jau atrazdamies promejošajam Trumenam aiz muguras.

Orķestris sāka spēlēt Savienoto Valstu himnu. Visi sastinga tajā vietā, kur viņi tobrīd atradās. Trumens apstaigāja godasardzes ierindu, pēc tam viņam garām nodefi-lēja visu ieroču šķiru pārstāvji. Piebrauca milzīgs, melns limuzīns ar gaišziliem stikliem. Trumens vēlreiz pamāja ar roku un iekāpa mašīnā. To tūdaļ no visām pusēm aplenca džipi. Apbruņoti kareivji bija novietojušies ne tikai uz sēdekļiem — mašīnas bija ar viņiem aplipušas no visām pusēm, viņi gan stāvēja uz pakāpieniem, turēdamies pie metāla rokturiem, gan bija uzmetušies uz motoru pārsegiem ...

Griezīgi iekaucās sirēna. Tai atbildēja cita. Signalizēdamas, klabinādamas ātruma pārslēgus, mašīnas ar īpašu šiku izveidoja kortežu un, sirēnām nemitīgi kaucot, tūlīt uzņēma ātrumu un nozuda putekļu mākonī.

Voronovs sākt iet uz mašīnu stāvvietu, kur viņu gaidīja cmka. Ausīs vēl dunēja balsis, kas centās cita citu pārkliegt, skanēja Savienoto Valstu himna, rūca automašīnu motori, griezīgi gaudoja sirēnas, gluži kā pasludinot gaisa trauksmi.

Aiz muguras viņš izdzirda saucam:

— Piedodiet! Vienu mirkli, seri

Voronovs pagriezās. Straujiem soļiem, gandrīz vai skriešus, viņam tuvojās vasarraibumainais amerikānis. Sadauzītā fotokamera zvalstījās viņam uz krūtīm, bet rt>-kās viņš turēja Voronova «Leiku».

«Velns parāvis,» Voronovs klusībā nolamājās, «es taču biju aizmirsis savu aparātu! ...»

— Jūs man ļoti palīdzējāt, seri — amerikānis smaidīdams sacīja. — Atļaujiet stādīties priekšā! — Viņš sniedza Voronovam roku. — Čārlzs Braits, «Evening He-rald». Stati. Jūs taču neesat amerikānis?

— To viegli uzminēt pēc manas angļu valodas, — Vo-ronovs pasmīnēdams atbildēja.

— O, jūsu angļu valoda ir lieliska! Vai jūs esat francūzis?

— Mihails Voronovs, Padomju Informācijas birojs, Padomju Savienība.

Amerikānis cieši saspieda viņam sniegto roku, divreiz spēcīgi pakratīja un neizpratnē palūkojās uz Voronovu.

— Bi-rojs? ...

Voronovs atģidās, ka viņš nupat runājis krieviski. Tad viņš to pašu atkārtoja angliski.

—> Krievs?! — amerikānis jūsmīgi izsaucās. — Pateicos, ser ... Kā jūs sacījāt?

— Voronovs.

— Vai tas ir vārds?

■— Uzvārds. Mani sauc par Mihailu.

— Vai drīkst tevi saukt tāpat vien par Maiklu? — Braits vaicāja ar īsti amerikānisku tiešumu. — Bet tu mani sauc par Cārliju. To ir viegli atcerēties. Ja nezini, kā sauc, — saki «Cārlij»! Visi amerikāņi ir Cārliji. — Viņš iesmējās tā, ka gribot negribot bija jāsmejas līdzi.

— Labi, Cārlij! Man bija prieks tev izlīdzēt. Dod šurp kameru!

— Maikl, — Braits pēkšņi ierunājas žēlabainā balsī,

— vari man kraut pa purnu. Koledžā esmu nodarbojies ar boksu, bet tagad es to pacietīšu.

Voronovs sāka skaisties. Viņš nevarēja saprast: amerikānis ākstās vai runā nopietni.

— Dod šurp kameru, Cārlij! — viņš dzedri sacīja.

— Drīz atlidos Cērčils ...

— Vinnijs atlidos pēc stundas, — Braits atbildēja, paraudzīdamies pulkstenī, — bet, tinot atpakaļ, tavā kamerā ieķērās filma .,.

Voronovs angļu valodu nemācēja tik labi, lai saprastu Braita pēdējos vārdus, tomēr amerikāņa žēlabainā sejas izteiksme lika domāt, ka aparāts nav kārtībā.

Viņš sparīgi pastiepa roku. Šoreiz Braits pazemīgi atdeva viņam kameru.

— Es izfotografēju visu filmu, — Braits sacīja kā nogrēkojies. — Visu līdz galam. Bet, atpakaļ tinot, kaut kas aizķērās.

Voronovs mēģināja pagriezt atpaka) pārtīšanas rokturi, bet tas bija_ galīgi iesprūdis. Droši vien bija saplīsusi filmas perforācija. Voronovs neapzināti grasījās atvērt kameru.

— Stop! — Braits pēkšņi iebļāvās, aparātu izķerdams viņam no rokām. — Tu taču izgaismosi filmu! Manai kabatai ies secen piecsimt dolāru! Tu esi labs puisis, Maikl, paliec tads līdz galam! Laidīsim tūlīt uz Berlīni! Mājā, kurā es dzīvoju, ir fotogrāfs. Vācietis. Viņš man attīstīs filmu par vienu «Lucky Strike» bloku. Pēc četrdesmit minūtēm mēs būsim atpakaļ, vai arī es tavā acu priekšā aprīšu šī nolāpītā «Speed» objektīvu. — Viņš pieskārās pie sadauzītās fotokameras, kas viņam karājās uz krūtīm.

«Kāda velna pēc!...» Voronovs īgni nodomāja. «Braukt ar šo tūļu uz Berlīni nozīmē neizbēgami palaist garām Cērčila ierašanos.» Tomēr viņš, vecs fotoamaticris, saprata, ka tiešām nokļuvis bezizejas stāvoklī. Atvērt kameru, neizgaismojot uzņemtos kadrus, varēja tikai pilnīgā tumsā. Bet arī tad būtu šim neveiksminiekam jāatdod visa filma, arī tie daži kadri, kurus Voronovs tomēr bija uzņēmis un kuri viņam varēja noderēt.

— Braucam, Maikl, — Braits lūdzoši sacīja, — paliec sabiedrotais līdz galam!...

«Ka tu būtu izčibējis!» Voronovam gribējās sacīt, taču viņš nezināja, kā to pārtulkot angliski. Turklāt šis tūļa Braits veikli apelēja pie sabiedrotā jūtām. Izmantodams Voronova acumirklīgo apmulsumu, Braits jau vilka viņu uz mašīnu stāvvietu.

— Mans šoferis nezina ceļu, mēs katrā ziņā novēlosimies, — Voronovs iedams murmināja.

— Tavs šoferis pa to laiku var taisīt naudu, kādu par dolāriem vai inarkām kaut kur aizvest. Mēs brauksim paši...

Viss turpmākais notika zibenīgā ātrumā. Staršina jau bija ieslēdzis motoru, bet Voronovs viņam uzsauca:

— Gaidi tepat!

Līkumodams starp mašīnām, Braits pieskrēja pie attālu stāvoša vilīša. Šofera pie stūres nebija. Braits smagi uzmetās uz sēdekļa, pavirzījās sāņus, atbrīvodams vietu Voronovam, un pagrieza aizdedzes atslēgu, ko acīmredzot bija atstājis slēdzenē. Mašina uzņēma ātrumu.

Visā savā mūžā Voronovs nebija piedzīvojis tik traku braucienu. Braits sēdēja nevis taisni vai mazliet noliecies pār stūri, kā parasti sēž krievu šoferi, bet atlaidies pret atzveltni gandrīz vai pusguļus. Rudām pūkām klātās rokas nevērīgi gulēja uz stūres rata. Ar visu savu pozu viņš demonstrēja bramanīgu bezrūpību. Tikai lūpas bija cieši sakniebtas un acis mazliet piemiegtas.

Vilītis joņoja, ce|u gandrīz neizmeklēdamies, pilnā sparā, kā tanks uzbrukuma laikā drāzdamies iekšā ķieģeļu šķembu kaudzēs, reizēm lēkādams gluži kā lidmašīna pirms pacelšanās gaisā vai nolaišanās laikā. Turklāt Braits apdullinoši signalizēja. Cilvēki gan formas tērpos, gan civilapģērbā, tiklīdz pamanīja satrakoto mašīnu, steidzīgi metās sāņus.

Voronovam šķita, ka pagājušas tikai dažas minūtes, bet mašīna jau iedrāzās Berlīnē un, ātrumu nesamazinādama, traucās pa viņam nepazīstamām ielām.

Gandrīz pilnā gaitā braukdams, Braits strauji nobremzēja pie kādas bumbu un šāviņu neskartas mājas.

— Klāt esam! — viņš sacīja. Tie bija pirmie vārdi, ko viņš pateica kopš iekāpšanas mašīnā. — Atbraucām četrpadsmit minūtēs, — Braits pašapmierināts turpināja. — Desmit minūtes — šeit. Četrpadsmit — atceļā. Mēs atgriezīsimies divdesmit minūtes agrāk, nekā atlidos angļu resnis. Okay!

Virs kādām mājas durvīm karājas neliela, pašdarināta izkārtne, Uz tās bija rakstīts: «Fotogrāfija. Hanss Geke».

— Es palīdzēju šim Hansam atjaunot viņa biznesu. Te taču ir mūsu zona. Pie jums, liekas, privātie veikali netiek atbalstīti, — Braits aši sacīja. — Geke ir mans parādnieks līdz kapa malai.

Durvis viņš atvēra ar kājas spērienu. Iedžinkstējās virs durvīm piestiprināts zvaniņš. Braits un pēc viņa arī Voronovs gandrīz skriešus metās iekšā mazā, pustumšā istabiņā, tik šaurā kā būris un turklāt pārdalītā ar leti. Pretējā sienā atradās vēl vienas durvis. Tiklīdz bija nošķin-dejis zvaniņš, aiz letes nostājās kalsns, pavecs cilvēks, ģērbies garā, mētelim līdzīgā žaketē.

Nolicis uz letes abas fotokameras — sadauzīto un veselo, Braits sāka barkšķēt, vārdus kā zirņus bērdams. Viņš runāja angliski, reižu reizēm iemezdams pa vācu vārdam. Fotogrāfs apjucis raudzījās viņā, māja ar galvu, bet acīm redzami nesaprata, ko grib šis uzbudinātais amerikānis.

— Pagaidi! — Voronovs sacīja, uzlikdams roku uz

Braita pleca. — Sājā kamerā, atpakaļ tinot, kaut kas aizķērās, — viņš turpināja vāciski, — jāizņem ārā filma, tā jāattīsta un jāieliek atkal jauna. Otra kamera ir sadauzīta. Vai jūs nevarat viņam uz vienu dienu aizdot savu, ari pielādētu? Mūsu rīcībā ir desmit minūtes.

— Kā tad ir? — Braits nepacietīgi vaicāja, kad Voro-novs bija apklusis, bet vācietis tūdaļ nozudis aiz durvīm.

— Viss būs kārtībā, cik es saprotu.

— Tad uzkāpjam augšā pie manis! — Braits teica. — Es te dzīvoju. Otrā stāvā.

— Kāda jēga to darīt? — Voronovs palūkojās pulkstenī. — Pēc desmit minūtēm mums jāizbrauc.

— Tāpēc vēl jo vairāk, — Braits kategoriski noteica, dodamies uz durvīm.

«Kāda velna pēc es sapinos ar viņu?» Voronovs sevi rāja. «Kāpēc devu viņam savu «Leiku», kas man godīgi kalpojusi visu kara laiku? Kāpēc braucu kopā ar viņu uz šejieni?»

Taču nekā vairs nevarēja grozīt, un viņš Braitam aiz muguras pazemīgi gāja augšā pa netīrām, sensenis nemazgātām kāpnēm. Pēc visa spriežot, Braits dzīvoja vienistabas dzīvokli. Tur bija neliels par rakstāmgaldu padarīts galdiņš un ļoti plata, ar karavīra segu pārklāta gulta. Stūrī cita uz citas bija sakrautas kartona kastes. Tajās bija vai nu cigaretes, vai pudeles. Uz drēbju pakaramā karājās karavīra mētelis un cepure.

— Smieklīgs dzīvoklītis, — Braits teica. — Gulta kā Pulmana vagons.

Voronovs izteiksmīgi palūkojās pulkstenī.

— Jā, jā, — Braits sāka steigties, — tūlīt pazudīsim no šejienes. Tikai vienu mirklīti...

Viņš piegāja pie kumodes, attaisīja atvilktni un, kaut ko r;o tās izņēmis, sniedza Voronovam, sacīdams:

— Ņem! Tas ir tev.

Uz platās plaukstas gulēja neliels kvadrātveida pulkstenis ar metālā rokassprādzi.

— Šveices pulkstenis, •— Braits lepni teica.

Voronovs juta, ka nosarkst.

— Man ir pulkstenis, — viņš murmināja.

— Vai Šveicē ražots? — Braits lietišķi apvaicājās.

■— Nē, padomju ražojums. Tēva dāvana.

— Kāpēc tu negribi ņemt Šveices pulksteni? — Braits jautāja, joprojām to turēdams uz pastieptās plaukstas.

— Lai nu kā, bet uz šveiciešu bankām un pulksteņiem var paļauties vairāk nekā uz jebkuriem citiem pasaulē.

— Pateicos, Čārlzi — Voronovs tomēr jutās aizkustināts. —i Mans niecīgais pakalpojums nav tādas dāvanas vērts.

— Vai tad runa ir par dāvināšanu? — Braits izbrīnījies vaicāja, pulksteni viegli pamētādams uz plaukstas. — Nopērc! Par lēto. Pie Brandenburgas vārtiem tādi maksā divtūkstoš mārku. Es atdodu par tūkstoti.

— Man tas nav vajadzīgs. — Voronovs vairs nebija aizkustināts, bet gan aizkaitināts.

— Ņem par pieciem simtieml Tu esi labs puisis un man ļoti izlīdzēji. Mēs taču esam sabiedrotie.

— Neņemšu!

— Tad tev šis nepatīk! Nāc šurp!

Atvilktnes dibenā bija kādi piecpadsmit pulksteņi. Uz rokas valkājami, kabatā liekami, ar sprādzēm, ar siksniņām ...

— Ņem jebkuru par vienu un to pašu cenu! Tapat kā pie Vūlvorta. Ja pašreiz nav naudas, atdosi vēlāk.

— Mēs nokavēsimies, — Voronovs dzedri sacīja.

— Kā nu tu gribi, — Braits aizvainots teica. Vorono-vam par izbrīnu, aizvainojums likās neliekuļots.

Voronovs izgāja no dzīvokļa un sāka kāpt lejā, ieklausīdamies, kā Braits noņemas ar atslēgu.

Abi fotoaparāti jau atradās uz letes: Voronova «FED» un vācu «Conlax», kas bija sagatavots Braitam.

Tiklīdz Voronovs bija iegājis iekšā, Gekc sāka ar viņu steidzīgi runāt vāciski.

— Ko viņš tur buldurē? — Braits jautāja.

— Viņš saka, ka ar tavu «Speed-Graphic» esot bēdīgi. Jāmainot objektīvs. Nez vai pašreiz Vācijā varot tādu kur sadabūt.

— Ek, velna būšana! — Braits izsaucās. — Būs jāizdod nauda par jaunu aparātu.

— Pie Brandenburgas vārtiem?

— Tad nē jau! Būs jābleķo mūsu fotokoresponden-tiem, — Braits atbildēja, neuztverdams vai nenovērtēdams Voronova jautājuma dzēlīgumu, — Viņu vidū ir puiši ar rezervēm.

Par to viņi runāja, jau iedami ārā un kāpdami džipā.

«Dīvains puisis,» Voronovs nodomāja. Kaut kas viņā tomēr bija simpātisks. Kas īsti? Varbūt simpātijas bija

izraisījis bezpalīdzīgais apjukums, ar kādu viņš bija lūkojies uz sadauzīto aparātu? Vai patiesās, pat jūsmīgās pateicības uzplūdi, kas viņam uznāca, kad Voronovs piedāvāja savu palīdzību? Varbūt tikai bērnišķīgā un smaidīgā vasarraibumainā seja? Bet cik netaktiski viņš rīkojās ar pulksteņiem! Pēc šīs izrīcības Voronovs ar prieku būtu raisījies vaļā no Braita.

Pirms aizdedzes ieslēgšanas amerikānis palūkojās pulkstenī.

— Viss kārtībā! — viņš teica. — Laika mums ir atliku likām.

— Lūdzu, netriec mašīnu tik traki! — Voronovs drūmi sacīja.

— Tev bailes no ātras braukšanas? — ieslēgdams motoru, Braits vaicāja ar labsirdīgu zobgalību balsī. — Tu taču esi drošsirdīgs puisis. Vai tie tev ir ordeņi? — Viņš uzmeta skatienu ordeņu lentītēm pie Voronova žaketes un sāka braukt, uz priekšu neraudzīdamies.

— Tagad visiem ir ordeņi, — Voronovs atsaucās nedraudzīgā tonī, uz jautājumu neatbildēdams.

— Man arī ir, — Braits teica, palielinādams ātrumu.

— Par ko?

_— Ek, — viņš pakratīja galvu, — negribu nemaz atcerēties! Stiepu uz muguras ievainotu pulka komandieri. Uz medpunktu. Bija nu gan resns vepris!

— Tas taču ir varoņdarbs!

— Kas tas, velns, par varoņdarbu! Resnais bija sevi iztēlojies par Patonu. Vispirms mani padzina no pulka, bet es šo pēc tam vēl stiepu. Līda, kur nevajag. Ne redzēt negribu to medaļu. Mētājas kaut kur kumodē.

Voronovs nodomāja, ka šis puisis droši vien ir dabūjis ost pulveri.

Braits atkal sāka triekt mašīnu — braukt mierīgi, normālā ātrumā viņš nemaz neprata.

— Kā tev patika Harijs? — viņš pēkšņi vaicāja, pagriezdamies pret Voronovu. Braita ātrā braukšana, ceļu nevērojot, biedēja Voronovu.

— Kas tas par Hariju?

— Mūsu prezidents.

Necieņa, ar kādu Braits runāja par jauno ASV prezidentu, Voronovam šķita lēts snobisms. Viņam pašam gan arī Trumens nebija paticis, taču ar Braitu viņš nevēlējās šo jautājumu apspriest.

— Tu runā par prezidentu tā, it kā viņš būtu tev labs paziņa.

— Redzēju pirmoreiz mūžā. — Braits paraustīja plecus. — Mans vecais stāstīja, ka savā laikā ne vienu reizi vien esot iegriezies viņa bodītē.

— Kādā bodītē?

— Viņa bodītē. Es taču esmu dzimis Independensā. Tu droši vien nezini mūsu jaunā prezidenta biogrāfiju. Tev gan nav ko samulst, arī Statos maz ir tādu, kas to zina. Independensā ir neliela Amerikas pilsētiņa. Arī to maz pazīst. Jūs visi domājat, ka Amerika — tā ir Ņujorka, Vašingtona un Čikāga.

— Kāds tam sakars ar bodīti?

— Es taču tev skaidroju: Trutnenam piederēja galantērijas preču veikaliņš. Mans vecais tur iepirkās.

— Tas nozīmē, ka agrāk viņš ir bijis biznesmenis?

— Mans tēvs? Nē, viņam piederēja ferma Independen-sas tuvumā. Mūsu dzimta nāk no Misūri.

— Es runāju par prezidentu.

— Ak tā,.. — Braits nicīgi novilka. — Trumena bizness nebija nekā vērts. Vēlāk viņš kļuva senators. Pie mums tas notiek ātri. Vienlīdzīgu iespēju zeme. Bet mašīna gan viņam ir laba! Sver sešas tonnas, bruņu tērauds, ložu droši stikli... Starp citu — vai tev izdevās ko nofotografēt?

— Ko īsti?

— Nu, prezidentu. Viņa «Svēto govi» ...

— Kādu govi?

— Mans dievs, tā taču sauc viņa lidmašīnu! Un tu ne-nofotografēji arī tos, kas viņu sagaidīja?

— Toties to izdarīji tu, — Voronovs vēsi atbildēja, uzsvērdams vārdu «tu».

— Tas ir pareizi, — Braits atbildēja, pašapmierināti pasmaidīdams. — Viens nulle tavā labā. Starp citu, manā arī. Stimsons, Herimens, Merfijs — viņi visi nokļuva tavā kastītē. Vismaz savējos tu taču pazini pēc sejas?

•— Savējos?!

— Paklau, puisi: lai cik milzīgs Statos būtu pieprasījums pēc fotokorespondentiem, tev tur nebūtu itin nekādu izredžu. Es runāju par jūsu vēstnieku Gromiko, Višinski un ...

— Vai tad viņi arī tur bija? — Voronovs izsaucās, neviltoti izbrīnījies.

— Bija! Un arī Kolijs, Spārks un Klejs! Bet, kas stāvēja godasardzē, vai to tu zini? Kareivji un virsnieki no divīzijas «Velns uz riteņiem».

«Sis puisis, šķiet, prot strādāt!» Voronovs nodomāja, negribot ar cieņu paraudzīdamies Braitā.

Ceļu bija aizšķērsojusi karavīru grupa. Pēc Voronova saprašanas — tie bija angļi. Viņi stāvēja ar muguru pret mašīnu un sarunājās. Voronovam par izbrīnu, Braits vēl piedeva gāzi, lai gan mašīna jau tā joņoja milzīgā ātrumā. Metrus desmit no angļu karavīriem viņš deva apdullinoši spalgu signālu. Cilvēki metās uz visām pusēm:

•— Vai tu esi pie pilna prāta? — Voronovs iekliedzās.

— Neciešu snobus, — Braits caur zobiem noteica.

...Pa priekšējo logu jau varēja redzēt lidlauku.

Tagad piebrauktuves apsargāja nevis amerikāņu, bet

angļu patruļas. Pirmais savu balto kartīti parādīja amerikānis.

— Misters Braits? — virsnieks jautāja.

— Nē, Hermanis Gērings, ser, — Braits atbildēja ar zobgalīgu bijību.

— Uz karātavām nav jābrauc šeit, — virsnieks sacīja, itin nemaz nepasmaidīdams, un atdeva kartīti atpakaļ Braitam.

Pēc tam viņš paņēma rokā Voronova dokumentu.

— Krievija?

— Padomju Savienība!

— Pasteidzieties, džentlmeņi! — virsnieks teica, sniegdams Voronovam viņa caurlaidi.

— Šiem snobiem tomēr netrūkst humora, o, my clcar![6] ... — Braits mēļoja, atdarinādams angļu Oksfordas izrunu. Viņš trieca mašīnu uz priekšu. Pēc brītiņa tā jau atradās netālu no Voronova crnkas, kura stāvēja agrākajā vietā.

Atstājis aizdedzes atslēgu neizņemtu, Braits izlēca no mašīnas gandrīz vienā laikā ar Voronovu.

— Es skriešu, — viņš steidzīgi sacīja. — Vēl jāizkaro sev vieta. Vēlreiz paldies tev, Maikl! Tu esi lielisks biedrs, bet... nekur nederīgs biznesmenis. Un tomēr ...

Viņš sastostījās un ar milzīgām pūlēm, tik tikko mēli kustinādams, krieviski teica:

— Es te-vi mī-lu!

Pavicinājis «kontaksu», Braits aizskrēja pie saviem kolēģiem, kas jau drūzmējās skrejceļa tuvumā.

Voronovs bija bijis projām no lidlauka ne ilgāk kā četrdesmit piecas minūtes, taču pa šo laiku viss bija mainījies. Amerikāņu godasardzes vietā stāvēja angļu godasardze. Kareivji bija cits no cita nostājušies zināmā attālumā — apmēram pussoli. Melnos mundieros ģērbušies muzikanti ar augstām kažokādas cepurēm, ar taurēm un flautām izskatījās pēc eksotiskas operas personāža. Sevišķi ērmīgi bija bundzinieki ar tādiem kā leoparda ādas priekšautiem.

Laiks tomēr nestāvēja uz vietas. Voronovs sāka steigties pie kareivju ķēdes apņemtajiem žurnālistiem. Cauri pūlim aizspraucies līdz padomju kinematogrāfistu grupai, kas bija iekārtojusies agrākajā vietā, Voronovs palika stāvam tai līdzās. Divas trīs reizes uzvilcis «FED» slēdzi un noknipsējis, viņš pārliecinājās, ka aparāts ir k'ārtībā.

Lidmašīna parādījās pie apvāršņa pēc minūtēm piecām.

Viss atkārtojās no paša sākuma. Pāri lidlaukam atkal pārdrāzās divi eskorta iznīcinātāji. Atkal šāvās gaisā kinokameras un fotoaparāti. No tāda tāluma lidmašīnu fotografēt ar Voronova primitīvo «Leiku» nebija nekādas jēgas. Tāpat kā pirmoreiz, Voronovs tikai vēroja savus ārzemju kolēģus. No cilvēkiem, kas mierīgi stāv un paklusu sarunājas, tie viņa acu priekšā kļuva par bifeļu vai degunradžu baru. Ar pleciem, elkoņiem, ar visu ķermeni grūstīdami kaimiņus, viņi metās uz skrejceļa pusi. Savu jauno paziņu Voronovs viņu vidū neredzēja. Droši vien Braits bija mācījies no iepriekšējās neveiksmes un šoreiz aizsteidzies priekšā visiem iespējamiem konkurentiem.

Tiklīdz lidmašīna bija skārusi zemi, angļu kareivji sāka stumt trapu. Lidmašīna nodrebējusi apstājās. Desmitiem kinokameru un fotoaparātu ar garajiem teleobjektīvu stobriem vērsās uz vēl aizvērtajām metāla durvīm. Aiz tām bija dzirdami klaudzieni. Kinoaparātu tarkšķi pamazām apklusa. «Kas tur īsti notiek?» Voronovs sev vaicāja. «Vai tiek vēl uzkurināta gaidīšanas atmosfēra? Bet varbūt ar durvīm tiešām kaut kas atgadījies?»

Beidzot durvis atvērās, tomēr Cērčils joprojām nerādījās. Atkal pieklusa kameras, kas jau bija sākušas atdzīvoties. Un tajā brīdī iznāca Cērčils, ar savu masīvo augumu aizsegdams visu durvju aili.

Pirms stundas Trumens bija iznācis uz trapa viegli un uzsvērti enerģiski. Tā akciju sabiedrības valdes sēžu zālē ierodas priekšsēdētājs, kas licis visiem gaidīt un tagad izliekas, ka ļoti steidzies.

Turpretim Cērčils parādījās gluži kā smaga statuja, ko lēnām uzbīda uz pjedestāla. Viņš bija ģērbies militāros formas svārkos, starp to atlokiem bija redzama tumša kaklasaite. Virs kreisās puses augškabatas atloces bija piestiprinātas garas, raibas ordeņu lentīšu plāksnītes. Uz uzplečiem varēja saskatīt kaut ko līdzīgu zvaigznēm. Milzīgo galvu, kas šķita turamies tieši uz pleciem, sedza haki krāsas cepure ar platu nagu tādā pašā krāsā. Labajā rokā Cērčils bija saņēmis cimdus un jājampātagu ar baltu, droši vien no perlamutra darinātu kātu.

Cērčils stāvēja nekustēdamies, kā monuments. Viņa seja izskatījās pēc iespaidīgas, sastingušas maskas: vērīgas acis ar nekustīgiem plakstiem, lielas lūpas — apakšējā daudz biezāka par virsējo, uz augšu pasliets, plats zods.

Viņš tā stāvēja vienu, trīs, piecas sekundes... Pats Laiks, kas nolūkojas uz pasauli no augstumiem! Tad, pārlicis jājampātagu un cimdus kreisajā roķā, pacēla labo roku, ar diviem ieplestiem pirkstiem izveidodams slaveno burtu V.

Pūlī nošalca aplausi.

Voronovs vairākkārt noknipsēja. Tad, pakāris aparātu uz pleca, aplaudēja kopā ar visiem. Viņam nepatika familiāri necienīgais tonis, kurā Braits bija runājis par Savienoto Valstu prezidentu, lai gan arī viņam pašam Trumens nelikās simpātisks. Voronovs bija pieradis, ka Amerikas Savienoto Valstu prezidents izskatās citādi. Tam, tagad jau mirušajam, bija gara, askētiska seja ar smalkiem domātāja vaibstiem. Rūzvelts Voronovam atgādināja Romēnu Rolānu. Pašreizējais prezidents viņam likās parasts un reizē ārišķīgs. Trumens acīm redzami nebija jauns, tomēr ar demonstratīvo enerģiju un vieglo gaitu it kā gribēja parādīt, ka viņš ir spēka un enerģijas pilns.

Turpretim Cērčils tiešām atstāja uz Voronovu spēcīgu iespaidu. Aiz viņa platajiem pleciem, aiz viņa masīvās galvas šķita nolūkojamies uz pasauli Laikmets. Kāds Laikmets? Pašreiz, vērdamies Cērčilā, Voronovs to sev nejautāja. Viņam likās, ka aiz Trumena atrodas vienīgi tukšums. Turpretim Cērčils it kā simbolizēja Vēsturi. Viņš bija impozants. Tieši šis vārds iešāvās Voronovam prātā, kad viņš no pūja vērīgi raudzījās Cērčilā.

Pa to laiku monuments pameta pjedestālu, smagi kāpdams lejā pa trapu.' Cērčilam mutē jau bija garš, resns cigārs. Pa kāpnēm viņš nonāca lejā, neaizdedzināto cigāru iežmiedzis platās mutes kaktiņā. Kad premjers bija sasniedzis zemi, lidmašīnas durvīs parādījās vairāki karavīri. Viņu vidū bija jauna — arī formas tērpā ģērbusies — sieviete.

Lielum lielais kinokameru un fotoaparātu vairākums tomēr joprojām bija vērsts uz Cērčilu. Korespondenti viņu apbēra jautājumiem.

Pēkšņi orķestris sāka spēlēt Lielbritānijas himnu. Cērčils apstaigāja godasardzes rindas. To darīdams, viņš raudzījās karavīru sejās no apakšas uz augšu, reizēm ar bargi vērīgo skatienu pakavēdamies pie kādas no tārn.

Voronovs atcerējās Jaltas konferences laikā uzņemto padomju kinožurnālu. Jaltā godasardzē stāvēja padomju kareivji. Cērčils, to apstaigādams, tāpat lūkojās sejā katram kareivim. Uz padomju cilvēkiem'tas toreiz atstāja spēcīgu iespaidu. Vieni bija pārliecināti, ka Anglijas premjers mūsu kareivjos raugās ar neslēptu naidīgumu, otriem šķita, ka viņu biedē mūsu kareivju kaujinieciskās īpašības, bet trešie domāja, ka Cērčils ar savu ciešo vērša skatienu grib viņus iebiedēt.

Vērodams Cērčilu pašreiz, Voronovs saprata, ka visi šie minējumi bijuši aplami. Acīmredzot Cērčilam tikai piemita tāda maniere. Viņš bija pieradis tieši tā apstaigāt godasardzes rindas. Gluži tāpat kā bija pieradis pastāvīgi smēķēt vai tāpat vien turēt lūpu kaktiņā resnu cigāru, apsveikt cilvēkus ar «Victory» («Uzvara») zīmi vai, parādoties Londonas ielās, nēsāt plecā uzkārtu somu ar gāzmasku^

Kamēr Voronovs nodevas šīm pārdomām, Anglijas premjers' turpināja savu apgaitu, bet orķestris, modinādams Voronovā izbrīnu, spēlēja vieglprātīgus motīvus — pārgāja no fokstrota uz valsi, no valša — uz polku.

Beidzot piebrauca mašīnas. Cērčilam nebija viegli ielīst limuzīnā ar angju karodziņu. Joprojām atvērtajās durvīs atkal parādījās viņa roka ar diviem ieplestiem pirkstiem. Formas tērpā ģērbusies jaunā sieviete iekāpa tajā pašā mašīnā, kurā sēdēja Cērčils. Pārējās mašīnās izvietojās no lidmašīnas izkāpušie karavīri. Kortežs devās Bābels-bcrgas virzienā. Sirēnas nekauca, nebija ap džipiem apkārušos kareivju. Cērčilu sagaidīja daudz vienkāršāk nekā Trumenu.

Korespondenti gāja uz savām mašīnām.

«Vai es pareizi darīju, ka neuzdevu viņam nevienu jautājumu?» Voronovs prātoja. «Bet kāpēc uzdot? Vai tikai tāpēc, lai vēlāk Maskavā varētu padižoties?»

— Hallo, Maikl! — Voronovs izdzirda, kāpdams mašīnā. .

Netālu savā džipā jau sēdēja Braits. Ar klaudzienu ieslēdzis ātrumu, viņš rāvās uz priekšu un pēc mirkļa atradās cieši blakus Voronova emkai. Šoferis izbijies paraudzījās viņā.

— Tev jāizdara man vēl viens pakalpojums, puisi, un tad šodien pietiks! — Braits jautri teica. — Pasaki — kad atlidos jūsu boss? — viņš jautāja klusinātā balsī.

— Kas? — Voronovs atjautāja.

— Ak tu dieviņ! — Braits izsaucās. — Prezidents ir ieradies, resnais arī ir klāt. Ceru, ka viņi nav atbraukuši tāpēc, lai saēstos ceptas olas ar bekonu. Es tev prasu: kur ir Stajins?

—> Es nezinu, — Voronovs apjucis atbildēja,

— Vai tikai tu nemānies, puisi? — Braits sacīja tikpat jautri. — Labi, es pateikšu tev, esmu taču tavs parādnieks. Šodien Staļins neatlidos. Tas ir fakts. Būs jāknlpsē mūsu misūrietis un tas resnis. Ja izdosies... Ceru, ka mēs redzēsimies. Varbūt kāds vakars gadīsies brīvs. Ko? Atā, atā, bērniņ!

Nez kāpēc palēkdamies, Braits piedeva gāzi. Tāpat kā pinnīt uz ceļu daudz neskatīdamies, viņš aizjoņoja uz Berlīnes pusi.

•— Uz objektu! — Voronovs sacīja šoferim.

Staršina sāka mašīnu piesardz \ vadīt uz ceļa.

— Tas nu gan brauc! — viņš'leifca nosodošā balsī, pagriezdamies pret Voronovu. — It kā terpentīns būtu zem astes paliets! Viņi visi ir tādi. Sazin kas tie par cilvēkiem!

Voronovs staršīnas vārdos neklausījās. «Tiešām — kad ieradīsies Staļins?» viņš sev vaicāja. Taču nebija neviena, no kura to varētu uzzināt. Uzdot priekšniecībai tādus jautājumus neklājās. Voronovs to zināja ļoti labi. LIn tomēr — kad? ... Kad ieradīsies Staļins?

SESTĀ NODAĻA. STAĻINS

Vilciens, kura sastāvā bija trīs salonvagoni un astoņi parastie guļamvagoni, stāvēja kilometrus desmit no Maskavas, it kā pārgriezdams Možaiskas šoseju. Sliedes nebija redzamas — tās slēpa garā zāle. šķita, ka vilciens, nez kā tur nokļuvis, stāv tukšā laukā.

Papildus tai lokomotīvei, kas vilka vagonus, turpat tuvumā stāvēja vēl divas — viena netālu priekšā vilciena lokomotīvei, otra — dažus metrus no pēdējā vagona. Ap pirmās un trešās lokomotīves tenderi bija koka režģi. Aiz tiem varēja samanīt cilvēkus un ložmetējus. Netālu no vilciena abās pusēs bija izvietojušies automātisti, izveidodami divus garus puslokus. Pie viena salonvagona pakāpieniem stāvēja ģenerāļi un virsnieki, kuriem zemākā dienesta pakāpe bija pulkvedis. Laiku pa laikam viņi paskatījās pulkstenī un vērīgi palūkojās uz tuvās, bet no turienes neredzamās Minskas šosejas pusi.

... Pēc sešiem no rīta pa Arbatu uz Dorogomilovas vārtu pusi lielā ātrumā drāzās automašīnu virtene.

šajā agrajā stundā Maskava vēl bija gandrīz tukša. Cilvēki, kas gāja uz darbu, nevijus pagriezās, lai paraudzītos uz joņojošajām mašīnām. Kā parasti tādos gadījumos, gājēji nemaz nešaubījās, ka vienā no tām sēž Staļins.

Taču nevienā automašīnā Staļina nebija. Tajās brauca Ārlietu Tautas komisariāta darbinieki: vieni gaišpelēkos formas tērpos, kas diplomātiskajiem darbiniekiem bija ieviesti jau kara laikā, citi — parastās civildrēbēs. Tur bija komisariāta atbildīgie darbinieki, kā arī šifrētāji, radisti, sekretāri, stenogrāfistes. Ne mazāk kā piecdesmit cilvēku ar mapēm un portfeļiem, kas bāztin piebāzti ar visvisādiem dokumentiem — rakstveida ziņojumiem, referātiem, uzziņām.

Nojoņojušas pa Minskas šoseju kilometrus desmit, mašīnas pagriezās pa labi — uz Možaiskas šoseju. Metrus piecdesmit no vilciena, kas šķērsoja šoseju, tās apstājās.

Izkāpšanu no mašīnām, dokumentu pārbaudi un iekāpšanu vagonos vadīja vairāki pulkveži, kuru cepurēm bija aveņkrāsas mala. Pulkveži visu laiku atkārtoja: «No vagoniem pagaidām ārā nenākt!» Sī procedūra ilga apmēram pusstundu. Izlaidušas pasažierus, mašīnas tūlīt apgriezās un, strauji uzņemdamas ātrumu, devās atcejā. Pie vilciena atkal palika tikai automātisti un karavīri Valsts drošības Tautas komisariāta formas tērpos. Visapkārt valdīja īpaša, nepacietīgu gaidu pilna atmosfēra. To nespēja izkliedēt ne spožā vasaras saule, kas bija jau krietni pakāpusies virs apvāršņa, ne vieglais, siltais vējš, kas šūpoja garo zāli, ne putnu balsis, ne sienāžu sisināšana.

Septiņos no rīta uz šosejas parādījās vēl divas automašīnas. Tās joņoja gandrīz blakus — kustība pretējā virzienā bija slēgta. Ģenerāļi un pulkveži devās tām pretim. Automātisti ieņēma miera stāju. Klusi nočīkstēja bremzes, un mašīnas apstājās, gandrīz cieši piebraukušas pie vilciena. No vienas mašīnas izkāpa Molotovs, viņa palīgs Podcerobs un apsardzes darbinieki. Vairāku to karavīru pavadībā, kuri bija viņu sagaidījuši, Molotovs nogāja dažus desmitus soļu un pazuda vienā no vagoniem, kas atradās vilciena vidū. Automātisti, it kā saņēmuši komandu «brīvi!», tagad stāvēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

Iešņācās lokomotīves, nošķindēja vagonu buferi. Taču sasprindzinājums neizgaisa. Karavīri sarunājās pusbalsī, aizvien biežāk raudzīdamies pulkstenī. Tas rādīja divdesmit trīs minūtes pāri septiņiem.

Pusastoņos uz šosejas parādījās trīs mašīnas. Tās tuvojās lielā ātrumā, visu laiku mainīdamās vietām. Pirmā mašīna brauca gan kā otrā, gan kā trešā, bet trešā 1— gan kā pirmā, gan kā otrā ...

Cilvēki, kas stāvēja pie vilciena, nebilzdami cits citam ne vārda, gluži kā pēc komandas vienlaikus noraustīja formas svārkus un blūzes. Automātisti atkal ieņēma miera stāju, lai gan komandu «mierā!» neviens nebija devis,

Pirmā mašīna apstājās, ar radiatoru gandrīz skardama kādas no vidējo vagonu kāpnēm. Mašīnas priekšējās durvis atvērās jau brauciena laikā. No mašīnas iz-lēca Staļina personiskās apsardzes virsnieks Hrustaļovs. Viņš aši atvēra kabīnes pakaļējās durtiņas un kā sastindzis palika aiz tām stāvam, neizlaizdams no plaukstas rokturi...

Staļins izkāpa no mašīnas lēnām, tā kā negribīgi. Ģērbies baltos formas svārkos, bez cepures — vējš viegli plivināja retos, rūsgani sirmos matus — viņš lūkojās apkārt, it kā nepamanīdams ne cilvēkus, ne vilcienu. No citām mašīnām izkāpa Staļina sekretārs Poskrobiševs, Galvenās apsardzes pārvaldes priekšnieks Vlasiks, iekšlietu tautas komisārs Kruglovs un vēl daži militārie darbinieki. Tiklīdz Staļins bija izkāpis, Hrustaļovs paņēma no mašīnas pakaļējā sēdekļa viņa cepuri un tumšpelēko šineli ar maršala uzplečiem — jauni uzpleči, kas atbilstu ģenerālisimusa dienesta pakāpei, vēl nebija izgatavoti. Hrustaļovs ar šineli un cepuri rokā stāvēja Staļinam tuvāk par visiem citiem.

— Nu... ko tad? — Staļins paklusi vaicāja, pievērsdamies karavīriem, kas bija viņu sagaidījuši.

No ģenerāļu un pulkvežu aizmugures iznāca cilvēks > dzelzceļnieka formas tērpā un, paspēris soli uz priekšu, skaļi sacīja:

— Vilciens ir gatavs doties ceļā, biedri Staļin! Vilciena priekšnieks Kovaļovs.

— Vēl vakar jūs bijāt satiksmes ceļu tautas komisārs, — Staļins lēni teica, viegli pasmaidīdams un saulē miegdams acis, — kas tad ar jums noticis — esat paaugstināts vai pazemināts?

— Kā lai to saka, biedri Staļin... — Kovaļovs atbildēja, nodomādams, ka Staļins joko, tomēr nebūdams par to pilnīgi pārliecināts.

— Manuprāt, tas tomēr ir paaugstinājums, — Staļins sacīja, pēc paraduma dažus vārdus stiepdams, citus ātri nobērdams. — Mēs visi tagad esam tikai pasažieri, bet jūs — priekšnieks. — Viņš novērsās no Kovaļova un, neuzrunādams nevienu atsevišķi, apjautājās: — Vai Mo-lotovs ir jau te?

— Tieši tā! — atbildēja kāds ģenerālis.

Staļins lēnām pārlaida skatienu vilcienam — no pirmās līdz pēdējai lokomotīvei.

— Ja viss ir kārtībā, ko tad mēs gaidām? — Staļins vaicāja, viegli paraustīdams plecus.

Kovaļovs ar aicinošu žestu- steidzīgi norādīja uz sa-lonvagona durvīm. Staļins satvēra rokturi. Hrustaļovs palīdzēja viņam uzkāpt uz pakāpiena, mazliet atbalstīdams viņa kreisās rokas elkoni. Pēc dažiem mirkļiem Staļins nozuda tamburā. Hrustaļovs, Vlasiks un Poskro-biševs viņam sekoja.

Pēc brītiņa vilciens sāka lēnām kustēties, it kā picpla-kus līzdams pa vareno zāli, un drīz vien no īsā atzarojuma uzbrauca uz dzelzceļa maģistrāles, kas sākas Baltkrievijas stacijā un ved uz rietumiem.

Tas notika 1945. gada 15. jūlijā.

Iegājis vagonā, Staļins raudzījās apkārt ar nepatiku un tādu kā neizpratni. Šķita, ka viņā modina' izbrīnu pulētā sarkankoka, nospodrināto misiņa rokturu un virs ovālā galda pakārtās kristāla lustras mirdzums. Arī pirms kara, dodamies uz dienvidiem, Staļins bija braucis salonvagonos, taču tie bija izskatījušies daudz vienkāršāki. Parasti tajos bija neliels darba kabinets, pie viena — arī ēdamistaba, un trīs parastās divvietīgās kupejas. Vienā no tām apmetās Staļins pats, bet abās pārējās — tie, kas viņu pavadīja.

Sis vagons droši vien bija saglabājies no veciem, sen pagājušiem laikiem. Tagad tas bija izvilkts dienas gaismā no kāda tāla strupceļa un rūpīgi restaurēts.

Hrustaļovs pakarināja Staļina šineli un cepuri uz pakaramā un gāja ārā.

— Ataiciniet Molotovu! — Staļins paklusi teica.

Molotovs ieradās pēc pāris minūtēm. Atšķirībā no citiem Ārlietu Tautas komisariāta darbiniekiem viņš bija ģērbies parastā civiluzvalkā.

Nesasveicinājies — ar vistuvākajiem biedriem viņš parasti nedz sasveicinājās, nedz arī no tiem atvadījās — Staļins jautāja:

— Vai Gromiko un Gusevs ir jau tur — uz vietas?

— Jā, — Molotovs atbildēja, — viņi tur ieradās vakar,

— Un tie?... — Staļins atkal jautāja, nenoteikti pamādams ar roku.

— Pēc ziņām divpadsmitos naktī, abiem jāierodas Berlīnē šodien vai rīt.

— Tā... ■— Staļins noteica, mazliet stiepti izrunādams burtu ā, un piegāja pie loga. Caur ložu drošo spoguļstiklu bija redzami pamesti doti, ar ūdeni pilnas bumbu bedres. 5īm vietām karš bija gājis pāri pirms trim gadiem, tomēr tā pēdas vēl bija redzamas visās malās. — Nekas, — Staļins it kā sacīja pats sev, stāvēdams ar muguru pret Molotovu un raudzīdamies pa logu, — lai drusku pagaida! Mēs viņus esam gaidījuši ilgāk... — Tāpat nepagriezdamies, viņš piebilda: — Labi. Ej uz savu vagonu! Pastrādā!

...Politbiroja sēdēs, apspriedēs ar militāro vadītāju, zinātnieku, konstruktoru un citu rūpniecības komandieru piedalīšanos, kā arī tiekoties ar ārzemju diplomātiem, Staļinam nekad nebija klāt nekādu uzziņas materiālu un nekādu dokumentu. Nekad viņš nenēsāja sev līdzi ne portfeli, ne mapi.

Vēl vairāk: Staļins parasti nekā arī nepierakstīja. Pēc sava iemīļotā paraduma viņš staigāja pa istabu, smēķēja pīpi — cilvēkos viņš vienmēr parādījās tikai ar pīpi — un vērīgi klausījās, ko runā tie, kas sēž pie galda. Reizēm viņš tos pārtrauca ar replikām. Kad viņam arī pašam bija jāsēž pie galda, viņš dažkārt ar zīmuli kaut ko cītīgi vilka uz papīra lapas.

Taču Staļins nekā nepierakstīja. Viņš zīmēja. Dažreiz cilvēku profilus, citreiz — zvēru figūras. Visbiežāk — vilkus.

Vai Staļins paļavās uz savu atmiņu? Tā viņu tiešām reti pievīla. Tomēr galvenais bija kas cits. Jautājumu; kurā Staļins bija nodomājis izteikt savu viedokli vai kuru viņš uzskatīja par vajadzīgu izvirzīt valsts materiālās vai garīgās dzīves darba kārtībā, visos aspektos parasti izstrādāja speciālas partijas darbinieku, ievērojamu zinātnieku, ļoti pieredzējušu saimniecisko darbinieku un izcilu militāro speciālistu grupas. Staļins pats izcēlās ar reti sastopamu spēju ātri novērtēt situāciju, uztvert galveno un izdarīt no viņa viedokļa nepieciešamos politiskos vispārinājumus un secinājumus.

Tajos gados izplatītā doma, kuras izplatīšanos viņš arī pats bija veicinājis, — doma, ka Staļins, šis ģeniālais cilvēks, spēj visu paredzēt un viens pats izlemt pat vissarežģītākās problēmas, protams, nebija pareiza.

Galīgais lēmums tiešām vienmēr palika Staļina ziņā. Taču viņš nekad nebūtu spējis to pieņemt, ja pirms tam kabineta klusumā nebūtu izstudējis daudzus jo daudzus dokumentus: politiskus apskatus, vēsturiskas uzziņas, visdažādāko, reizēm pat pilnīgi pretēju lēmumu projektus. Visus šos dokumentus viņam gatavoja spēcīgs partijas, valsts un diplomātiskā dienesta aparāts.

Tomēr Staļinu nekad nepameta spēja saskatīt galveno mērķi.

Mērķi gan varēja būt vairāki, taču viens allaž bija vissvarīgākais. Lai to atcerētos, Staļinam nevajadzēja nekādu dokumentu. Iepriekš izlasītos papīrus ar visām satura, skaitļu un citām detaļām, ar visiem aprēķiniem viņš it kā atbīdīja malā.

No skaitļiem Staļins saglabāja atmiņā tikai divus trīs — vissvarīgākos, tos, kas izteica pašu būtību. No visām detaļām atlasīja tikai nedaudzas, kas it kā izgaismoja mērķi, kuru viņš bija izraudzījies. Ja viņa sarunas biedrs, it īpaši citas valsts pārstāvis, novirzījās no lietas būtības, Staļins saudzīgi, pieklājīgi, bet dažreiz ar vieglu sarkasmu apklusināja viņu un sarunu pagrieza atpakaļ pie galvenā temata.

Starp valsts darbiniekiem, kas iegājuši vēsturē, grūti atrast citu tik viengabalainu un reizē tik pretrunīgu raksturu.

Cilvēkus, kas analizē vēsturiskus notikumus un vēstures viļņu augsti paceltu personību raksturu, allaž vilina vienkārši, viennozīmīgi vērtējumi. Pakļaudamies tādam vilinājumam, no visām krāsām izvēlēdamies tikai melnu vai baltu, šie cilvēki atrodas tālu no vēstures patiesības.

Protams, vēsturē ir bijuši un būs notikumi, ir bijuši un būs raksturi, kuru galvenās būtības izteikšanai pilnīgi pietiek ar baltu vai melnu krāsu.

Revolūcija un kontrrevolūcija. Vēsturiski darbinieki, kuru domas un darbība vienmēr pakļāvusies rūpēm par tautas labumu, un cilvēki, kas palikuši vēsturē kā tautas visļaunākie ienaidnieki. Šeit nav vajadzīgas nekādas citas krāsas kā vien diametrāli pretējās.

Taču Staļina darbība tādam vērtējumam nepakļaujas. Viņa raksturā bija dīvaini savijies kopā labais un ļaunais. Tikai Laika zobens spēja šo vijumu pāršķelt.

Pēdējo reizi tas pacēlās un nokrita pār Staļinu kara gados un pašos pirmajos pēckara gados, it kā atšķeldams nost to ļaunumu, kas ne vienu reizi vien ar lielu spēku bija izpaudies viņa raksturā.

1945. gada 15. jūlijā pa salonvagona plato spoguļstikla logu skatījās cilvēks, kas bija vadījis valsti četrus gadus ilgā asiņainā kaujā ar tās visnežēlīgāko ienaidnieku.

Vilciens, kurā brauca Staļins, joņoja gandrīz bez apstājas. Taču karš it kā pavadīja viņu, ne mirkli neatkāpdamies. Visur, kur vien Staļins palūkojās pa logu, viņš redzēja tranšejas, satiksmes ejas, ierakumus. Tie izskatījās kā garas un dziļas nedzīstošas rētas laukos, ko jau klāja augsta, koši zaļa zāle. Staļins redzēja sagrautus dotus un dzotus, uguns lavas apdedzinātus māju skeletus, apkvēpušas sienas...

Protams, par postījumiem viņš labi zināja arī agrāk — pēc izlūklidmašīnu izdarītiem fotouzņēmumiem, pēc kinohronikām, kas uzņemtas no ienaidnieka atbrīvotajos rajonos.

Taču īstas, vēl asiņojošas kara cirstās brūces Staļins pats redzēja pirmoreiz. Viņa acu priekšā bija saplosītās, izmīdītās, izvandītās, neseno moku izķēmotās Padomju zemes seja.

Ilgus gadus vadīdams valsti, Staļins pa to bija braucis reti: divdesmito gadu beigās —- labības sagādes laikā — uz Sibīriju, vēlāk uz Ļeņingradu un katru gadu uz Kaukāzu, uz Sočiem. Tomēr viņš zināja daudz. Varēja nekļūdīdamies parādīt kartē, kur top jaunas pilsētas, kur paceļas jaunas rūpnīcas, kur būvē elektrostacijas, kur rok kanālu gultnes, kurā vietā un kādās platībās plešas melnzeme, mālaina vai smilšaina augsne, kur atrodas milzīgi mežu masīvi un kur tuksnesīgu zemi joprojām svilina svelmīgs sausvējš.

Pirms kara viņš labi spēja iztēloties, kāda izskatās divās piecgadēs pārveidotā Padomju zeme, kur paceļas domnu torņi un šahtu terikoni, kur gāžas mākslīgi radīti ūdenskritumi, kas darbina varenas turbīnas. Vēl nepametis Kremli, viņš, protams, zināja, ka ievērojamā Padomju zemes daļā — tajā daļā, kurai nepielūdzami gājis pāri karš, — no tā nekā vairs nav palicis. Viss sagrauts, uzspridzināts, izkropļots, pārplūdināts ...

Staļins, kas nepavisam nebija jūtīgs, kas nicināja sentimentalitāti un dažkārt izturējās neattaisnojami cietsirdīgi, tagad kā sastindzis stāvēja pie platā spoguļstikla loga, drūmi un vērīgi raudzīdamies garām zibošajās postījumu ainās.

Stajins redzēja arī cilvēkus — novārgušus vīriešus un sievietes ar pusbadā un bezmiegā samelnējušām sejām; mugurā viņiem bija karavīru blūzes, arī vateņi, lai gan dedzināja karsta jūlija saule, novalkātas drēbes no pirmskara gadiem...

Novājējuši bērni ar uzpūstiem vēderiem, pamanījuši tuvojamies vilcienu, skrēja tam pretim, stiepdami uz vagonu pusi rokas, kas bija tievas kā maikstis. Viņi lūdza maizi...

Tādu pašu ainu Staļins bija vērojis arī netālu no Maskavas kādā dzelzceļa pieturā, kur stāvēja pretimbraucošs vilciens ar demobilizētiem karavīriem.

Desmitiem, simtiem bērnu rociņu stiepās uz šī vilciena vagoniem, gaisā ķerdamas viņiem mestos sausiņus, maizi, konservu kārbas un cukura gabaliņus. Kareivji to visu svieda steidzīgi, it kā baidīdamies, ka vilciens sāks kustēties un viņi nepagūs atdot visu, kas viņiem ir,,,

Vilciens, kurā brauca Staļins, traucās uz rietumiem, tikai retumis apstādamies uz īsu brīdi. Ieraudzījuši to, cilvēki pēc paraduma steidzās uz dzelzceļa uzbēruma pusi, taču, protams, nezināja, kas brauc šajā vilcienā, kurš tik ļoti atšķīrās no parastajiem karavīru vilcieniem.

«Bet ja nu viņi zinātu?!» Staļins nodomāja.

Kof viņi vaicātu? Kā dzīvosim turpmāk? Vai maize būs? Un kā būs ar mājām? Kad?! Staļinam taču jāzina viss, viņam taču viss ir skaidrs arī uz priekšdienām, viņš taču spēj atbildēt uz jebkuru jautājumu ...

Vilciens joņoja garām apdzīvotām vietām, kuru nosaukumi pirms trim četriem gadiem bija dimdējuši Staļinam ausīs kā pērkonīgi trauksmes zvani. Viņš it kā ceļoja pagātnē. Tātad šeit, Staļins domāja, stāvēja vācieši, gatavodami izšķirošo triecienuzbrukumu padomju galvaspilsētai. Izsaucis pie telefona Zukovu, viņš toreiz teica vārdus, kas atsitās pret klausules membrānu kā asiņaini akmeņi: «...Sakiet godīgi, kā komunists,,. Kā jūs domājat, vai mēs noturēsim Maskavu? ...»

Smoļenska, ar kuras nosaukumu saistījās atmiņas par gaužām ilgu kauju. Smoļenskas zeme, kur atraduši sev kapu daudzi desmiti tūkstošu ienaidnieka kareivju. Uz šīs zemes gāja bojā, bet nepadevās padomju kaujinieki. Min-ska, kas Staļinam lika domās atgriezties vissūrākajās

kara dienās. Jau četrdesmit pirmā gada jūnija beigās šī pilsēta bija nokļuvusi ienaidnieka spīlēs ...

Tad atkal apkārt pletās tukši, kara izdedzināti klajumi. Atkal pavīdēja pilsētas, kuras būtībā vairs nepastāvēja.

Dažreiz garām aizdrāzās pretim braucoši vilcieni. Tos redzot, Staļinu pārņēma laimes pilna apziņa >— lai cik grūti bijis, pienākums ir izpildīts. Sie vilcieni devās no rietumiem uz austrumiem. Riteņu dunoņa saplūda kopā ar dziesmām un ermoņiku skaņām, kas plūda pa atvērtajām durvīm un logiem. Garos sastāvus vilka lokomotīves, kurām priekšā bija piestiprināta ar zaļumiem apvīta Staļina ģīmetne.

Padomju karavīri atgriezās no kara. Viņi drūzmējās tamburos, skatījās pa pasažieru vagonu logiem, sēdēja plaši atvērtās preču vagonu durvīs, izbāzuši ārā smagos ūdenszābakos ieautās kājas. Saules un sviedru izbalināto blūžu apkaklītes bija atpogātas; laimē staroja iedegušās, ūsainās sejas — ūsas kareivjiem un arī virsniekiem frontē bija stihiski modē nākušas pēdējā kara gadā. Staipīdami ermoņiku, bajānu un akordeonu plēšas, viņi jautri sveica garām joņojošo vilcienu.

Ja viņi būtu zinājuši, kas tajā brauc!

Pirms četriem gadiem, stāvēdams Mauzoleja tribīnē, Staļins bija karavirus pavadījis uz fronti. Tieši no Sarkanā laukuma viņi devās uz turieni, kur izšķīrās galvaspilsētas liktenis, bet Staļins stāvēja, pacēlis roku un plaukstu pagriezis pret Mauzolejam garām soļojošo karavīru kolonnām.

Tagad, pa logu raudzīdamies uz kareivjiem, kas sveica pretim braucošo vilcienu, Staļins domāja: «Vai viņu vidū ir arī tie, kas tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada septītajā novembrī soļoja pa Sarkano laukumu? Vai kāds no viņiem ir palicis dzīvs? ...»

Viņš, šis cilvēks, kas pierasto pelēko frenci ar mīkstu, atlocītu apkakli bija apmainījis pret karavīra formas svārkiem, kauju gados bija daudz zaudējis arī pats personiski. Bez vēsts bija pazudis vāciešu sagūstītais dēls Jakovs, ko viņi, protams, nobendējuši. Bija aizgājuši nebūtības aukstumā un tumsā, mūžīgā naktī daudzi viņa jaunības draugi — vēlāk Staļinam tādu draugu vairs nebija. Aizgājušo vidū bija arī Revazs Bakanidze. Kāpēc viņš tagad ienāca prātā? Varbūt tāpēc, ka Revazs bija vienīgais, kas iedrošinājās ne tikai izmantot veco draudzību, bet arī savas komunista tiesības un atklāti jautāja viņam, Staļinam: «Kāpēc?!» Kāpēc ienaidniekam ir izdevies pienākt pie pašas Ļeņingradas un Maskavas?

Vai Staļins jau tolaik domāja par runu, ko viņš teiks pēc uzvaras? Sājā runā viņš vairs nevis apstākļu spiests, bet ar brīvprātīgu atklātību runāja par izmisuma pilnajiem brīžiem, kas bija gadījušies kara laikā, un pateicās daudz cietušajai, bet uz visiem laikiem komunisma idejām uzticīgajai, varonīgajai tautai par tās uzticēšanos valdībai šajos izmisuma pilnajos brīžos ...

Ja Bakanidze būtu palicis dzīvs! Staļins būtu viņu ņēmis sev līdzi šajā vilcienā. Tagad viņi kopā stāvētu pie loga un raudzītos uz pretimbraucošajiem, jautru un laimīgu cilvēku pārpildītajiem vilcieniem. Pēc tam viņi kopā būtu pastāvējuši arī pie reihstāga, lūkodamies uz sarkano karogu, kas plīvo virs tā kupola.

«...Vispirms jāsakauj ienaidnieks... Pārējais 1— pēc uzvaras!...» — šos vārdus Staļins bija teicis četrdesmit pirmajā gadā savā Kremļa dzīvokļa kabinetā, skatīdamies platajās, prasīgajās Bakanidzes acīs.

Tagad šis laiks «pēc uzvaras» bija pienācis!

Miljoniem padomju cilvēku uzvara nozīmēja mieru, tikšanos ar radiem un tuviniekiem, iespēju beidzot nolikt pie malas ieročus un sākt strādāt, celt, art zemi, izgudrot, radīt...

Staļinam uzvara nozīmēja vēl arī ļoti daudz ko citu. Viņš domāja par maksu, ko tā bija prasījusi. Divdesmit miljoni cilvēku dzīvību un gandrīz septiņsimt miljardi rubļu! — tādi astronomiski, nesen Politbiroja sēdē paziņoti skaitļi raksturoja Padomju Savienības karā ciestos zaudējumus.

Padomju zeme nopostīta. Brūces vēl asiņo. Desmitiem šahtu aizlaistas vai pieplūdinātas. Desmitiem pirmskara piecgadēs uzcelto rūpnīcu pārvērstas drupu kaudzēs. Uzspridzināta Dņepras hidroelektrostacija. Nopostīta Staļin-grada, Scvastopolc un vēl neskaitāmas citas pilsētas un ciemi. Desmitiem tūkstošu strādnieku un kolhoznieku dzīvo zemnīcās vai dēļu barakās. Lai atjaunotu sagrautās pilsētas, ciemus, rūpnīcas, elektrostacijas, lai sasniegtu pirmskara dzīves līmeni, būs vajadzīgas neiedomājamas daudzu miljonu cilvēku pūles un milzīgi naudas līdzekļi. Jau tik daudz pārciests, tomēr padomju cilvēkiem būs jārod sevī spēks veikt jaunu varoņdarbu — šoreiz nevis karā, bet darba frontē. Lai tur vai kas, jādabū nepieciešamie līdzekļi! Citādi tādās ciešanās dzimusī uzvara var kļūt par Pirra uzvaru.

Sājās spriegu pārdomu pilnajās stundās Staļins domāja arī par to, kāda pēc kara izskatīsies Eiropa.

Jau 1943. gadā, pašā kauju karstumā, kad Staļingra-das uzvara gluži kā spēcīgs prožektors tomēr izgaismoja kara galīgo iznākumu, speciāla cilvēku grupa Centrālās Komitejas uzdevumā sāka izstrādāt pēckara pasaules iespējamo kontūru uzmetumu. Grupā bija vecās un jaunās paaudzes diplomāti, zinātnieki —• ekonomisti un sociologi, Centrālās Komitejas Starptautiskās nodaļas vadošie darbinieki.

Sīs grupas darbība kļuva par loti svarīgu sastāvdaļu tajā daudzpusīgajā, rūpīgajā darbā, kura mērķis bija noskaidrot, kāda pēckara pasaule vislabāk atbilstu padomju tautas un Eiropas tautu interesēm. Kādi strīdīgi jautājumi varētu rasties starp tagadējiem kara laika sabiedrotajiem. Un kādai ir jābūt padomju pozīcijai katrā no šiem jautājumiem.

Sīs un daudzas citas problēmas tika apspriestas Politbiroja un Valsts Aizsardzības komitejas sēdēs.

Tādējādi Staļina rīcībā vienmēr bija ļoti svarīgi, galīgu lēmumu pieņemšanai nepieciešami materiāli.

Tagad ceļā uz Berlīni Staļinam sevišķi rūpēja Padomju zemes rietutnrobežu drošības problēma.

Daudzus pirmskara gadus, patiesībā —- kopš pirmajām revolūcijas dienām, rietumrobežas visā savā garumā bija naidīgas robežas. Baltijā Judeņičs formēja savas vienības, lai uzbruktu Petrogradai. Polija ilgus gadus bija perēklis, kur tapa pretpadomju sazvērestības, placdarms, no kura iesūtīja Padomju Savienībā spiegus un diversantus. Naidīga bija Rumānija. Balkānos valdīja fašistisks terors.

Pats no sevis radās jautājums: vai tiešām padomju cilvēki velti lējuši asinis, aizstāvēdami savu Dzimteni un atbrīvodami Eiropu no hitleriešu jūga? Vai tiešām tagad, kad iestājies miers, Padomju Savienības robežvalstīs atkal būs pie varas naidīgi noskaņotas valdības, cari, karaļi, diktatori?

Tātad padomju tauta atkal dzīvos, pastāvīgi juzdamās apdraudēta? Tātad atkal būs jātērē milzīgi līdzekļi bru*

ņošanās vajadzībām, aizvien jaunu nocietinājumu būvei gar rietumrobežām? Un tas būs jādara tad, kad ikviens rublis, ikviena kapeika nepieciešama, lai sadziedētu aizvien vēl asiņojošās Padomju zemes brūces ,..

Vai var cerēt, ka atjaunošanas darbā palīdzēs sabiedrotie, pirmām kārtām Amerikas Savienotās Valstis, kas kopš pagājušā gadsimta sākuma sava teritorijā nav redzējušas nevienu ienaidnieka kareivi un aizritējušā kara gados k|uvušas vēl bagātākas?

Nē, uz nozīmīgu palīdzību nebija ko cerēt. Staļins labi atcerējās, cik skopi un apdomīgi Amerika palīdzēja pat kara laikā cīņā pret kopīgu ienaidnieku.

Par palīdzību Staļins bija gan vienojies ar Rūzveltu. Taču Rūzvelta vairs nebija. Bet. jaunais Savienoto Valstu prezidents Trumens sāka ar to, ka «pagaidām» apturēja piegādes pēc lendlīzes.

Sis atklāti nedraudzīgais Trumena solis darīja Staļinu stipri piesardzīgu, lai gan viņš, par spīti visam, neliekuļoti ticēja, ka militārā vienotība, kas bija izveidojusies cīņā pret hitlerismu, pēc kara var pāraugt par miera laika sadarbību.

Staļins nebija emocionāls cilvēks. Viņam bija racionāls, apdomīgs raksturs. Ticēdams iespējai sadarboties arī pēc kara, viņš, protams, neaizmirsa abu antagonistisko sociālo sistēmu neizbēgamās pretrunas, radikālās atšķirības uzskatos, ideālos, dzīvesveidā.

Taču Staļins ņēma vērā to, ka pat kapitālistu uztverē tāda sadarbība būtu izdevīga sabiedrotajiem, vispirms — Savienotajām Valstīm. Ne tikai tāpēc, ka Padomju Savienība, kā bija nolemts Jaltā, iestāsies karā ar Japānu. Staļins balstījās uz prognozēm ilgākam laikam. Padomju Savienībai nav kopīgu robežu ar Savienotajām Valstīm. Militāri draudi no Padomju zemes puses ir izslēgti. Tā nav arī Amerikas konkurents tirdzniecībā. Turklāt padomju tirgus iespējas pirmajos pēckara gados ■— dabiski, tikai izejvielu ziņā — bija patiešām nepārskatāmi plašas ...

Jā, Staļins ne vienu reizi vien bija izdarījis lielas kļūdas, pārkāpis partijas apstiprinātus, Ļeņina izstrādātus likumus. Taču ļeņiniskā koncepcija, ka valstis ar dažādām sociālām sistēmām var mierīgi pastāvēt līdzās, Staļinam vienmēr palika nesatricināta. Tās alternatīva bija karš.

Jebkuram prātīgi domājošam valsts darbiniekam pēc tikko beigušās pasaules mēroga traģēdijas šāda alternatīva likās neiespējama. Vismaz pārskatāmā nākotnē...

Staļins ticēja, ka mierīga sadarbība pēc kara ir reāla. Ticēja un tomēr arī šaubījās ... •

Sājā gadījumā šaubas nepavisam nebija izskaidrojamas ar Staļinam raksturīgo aizdomīgumu. Cēlonis bija nopietnāks un dziļāks.

Bija pagājušas tikai divas nedēļas pēc Jaltas konferences, kad 1945. gada 25. februārī Gromiko, Padomju Savienības vēstnieks Savienotajās Valstīs, jau atsūtīja Ārlietu Tautas komisariātam ziņojumu, ko Molotovs tūlīt nodeva tālāk' Staļinam. Sājā ziņojumā ar sarkanu zīmuli bija pasvītrotas rindas, ka ASV Valsts departaments lolo plānu pēc kara nodibināt Rietumeiropas valstu — Francijas, Beļģijas, Holandes, Spānijas un Itālijas bloku.

Gromiko rakstīja, ka pēc plāna ierosinātāju ieceres šim blokam katrā ziņā esot jāatrodas ASV un Anglijas ietekmē. Ekonomiskā ziņā to balstītu galvenokārt Savienotās Valstis.

Staļins ilgi pārdomāja šīs rindas.

Protams, Anglijas nolūks arī pēc kara būt Eiropā noteicējas lomā viņam bija skaidrs jau agrāk. Staļins saprata arī to, ka Lielbritānija, kas kļūst aizvien nevarīgāka, to spēs tikai tad, ja saņems aktīvu Savienoto Valstu atbalstu. Taču Jaltas konferencē Rūzvelts, kurš vispirms rūpējās par Savienoto Valstu interesēm, par zemi, kas bija un palika imperiālistiska, nepavisam negatavojās Cērčilam pilnīgi uzticēt rūpes par šīm ASV interesēm Eiropā. Pēc visa spriežot, Rūzvelts tiešām ticēja iespējai pēc kara sadarboties ar Padomju Savienību.

Taču turpmākie notikumi — galvenais no tiem bija Dallesa separātās sarunas ar Volfu Bernē — Staļinu briesmīgi saniknoja. Tāda nodevība veselas valsts mērogā Staļinam bija pretīga. Pilnvarodamas Dallesu sākt sarunas ar vāciešiem aiz muguras Padomju Savienībai, kas vēl karoja, Savienotās Valstis izdarīja tieši tādu nodevību. Sarunas gan beidzās neveiksmīgi. Un Rūzvelts, atbildēdams uz Staļina sašutuma pilno protestu, pirmsnāves vēstījumā vēl un vēl apliecināja savas draudzības jūtas pret Padomju Savienību un gatavību kopīgo cīņu pret kopīgo ienaidnieku novest līdz pilnīcrai uzvarai. Staļina sirdī aizdomas tomēr neapklusa.

Par Cērčila nodomiem Staļinam bija skaidrs priekšstats. Viņš laikam gan jebkuros apstākļos varēja ar lielāku vai mazāku precizitāti paredzēt, kā rīkosies Anglijas premjers. Turpretim Trumens, kas bija par Amerikas Savienoto Valstu prezidentu kļuvis tikai pirms trim mēnešiem, Staļinam bija mīkla gan kā cilvēks, gan kā politiķis.

Molotovs bija Staļinam sīki izstāstījis par savu tikšanos ar Trumenu Vašingtonā pēc Sanfrancisko konferences, kurā bija nodibināta Apvienoto Nāciju Organizācija. Pēc visa spriežot, jaunais Savienoto Valstu prezidents neapšaubāmi atkāpās no Jaltā noteiktā kursa. Taču, no otras puses, viņš bija sūtījis uz Maskavu Hopkinsu ..,

Kādi bija Trumena apsvērumi, kad viņš sūtīja uz Kremli tieši Hopkinsu, protams, zinādams, ka šo cilvēku uzņems ārkārtīgi draudzīgi? Ko gribēja Amerikas prezidents? Pārliecināt Padomju valsts vadītājus, lai viņi atsakās no domas padarīt savas rietumrobežas par miera robežām? Piespiest viņus piekrist tam, ka tiek atjaunota vecā Eiropa ar visiem pretpadomju perēkļiem?

Bet vai bija vērts ar tādiem nodomiem sūtīt uz Maskavu Hopkinsu, kura vārds kļuvis par Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības sadarbības simbolu? Viņa vārds taču tik cieši savijies kopā ar Rūzvelta vārdu, ka pēc prezidenta nāves Hopkinss it kā kļuvis par viņa ēnu uz zemes.

Vai tiešām šis cilvēks būtu uzņēmies Trojas zirga lomu? Bet varbūt viņš pats nezināja Trumena īstos nodomus? Vai Hopkinss saprata, ko viņš dara? Vai viņš ticēja, ka spēj aizlīdzināt plaisas, kas radušās S-avienoto Valstu un Padomju Savienības sadarbības ēkā? Bet kā varēja šo ticību apvienot ar viņam uzticēto lomu? Zinot Hop-kinsa neapšaubāmo saprātīgumu, viņa godīgumu, par kuru Staļins nekad nebija šaubījies, tāda apvienošana likās neizskaidrojama.

Kur tad ir atminējums? ...

Staļins meklēja atbildi uz šo jautājumu, domās atgriezdamies pie tikšanās ar Hopkinsu Kremlī 26. maijā — pirms nepilniem diviem mēnešiem ...

Tajā laikā, kad Džozefs Deiviss Cekersā klausījās Cērčila filipikās, kas bija vērstas pret Padomju Savienību, Harijs Hopkinss iegāja Staļina kabinetā Kremlī, arī pildī-

dams speciālu jaunā Savienoto Valstu prezidenta uzdevumu.

Izdēdējušais, novārgušais, grūtas slimības aizlauztais bijušais prezidenta Rūzvelta palīgs pēc patrona nāves formāli joprojām atradās savā postenī, taču faktiski vairs nestrādāja. Pēkšņi viņu izsauca Trumens un izteica priekšlikumu braukt uz Maskavu, lai apspriestu ar Staļinu jautājumu par gaidāmo «Lielās trijotnes» tikšanos.

Pirmo reizi Hopkinss bija ieradies Maskavā 1941. gada jūlija beigās. Toreiz visas pasaules prese rakstīja par hitleriešu karaspēka zibenīgo virzīšanos uz priekšu Padomju Savienības iekšienē un pareģoja tās sakāvi ja ne tuvākajās dienās, tad pēc divām trim nedējām gan. Savienoto Valstu vēstniecība bija tādās pašās domās. Hopkinsam parādīja kartē vietas, kur tolaik atradās feldmaršala fon Boka komandētās vācu armiju grupas «Centrs» priekšējās daļas. Kaujas notika pie Smoļenskas. Tā bija pēdējā lielā apdzīvotā vieta ceļā no jūnija beigās ieņemtās Min-skas uz Maskavu.

Galvaspilsētu gandrīz katru dienu bombardēja vācu aviācija. Pēc padomju ziņojumiem, līdz Maskavai aizlauzās tikai atsevišķi vācu bumbvedēji. Taču pilsētas ielās katru nakti liesmoja ugunsgrēki. No zenītlielgabalu dārdoņas un bumbu sprādzieniem drebēja Savienoto Valstu vēstniecības logu rūtis.

«Vai Padomju Savienība noturēsies kaut vai vistuvākos mēnešus? Vai ir kāda jēga tai palīdzēt?» — uz šiem jautājumiem Hopkinsam vajadzēja toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, atbildēt prezidentam Rūzveltam.

Kas tad Hopkinsu visvairāk ietekmēja? Sarunas ar Staļinu, kurās neizdibināmais Padomju valsts vadītājs kategoriski apgalvoja, ka Krievija noturēsies? Nē, ar to vien Hopkinsam būtu bijis par maz. Vajadzēja tikai Staļina vārdus salīdzināt ar reālo stāvokli padomju—vācu frontē, lai tie neliktos pārliecinoši.

Taču Staļins nekā arī neslēpa. Ar pirmajā mirklī neizskaidrojamu atklātību viņš Savienoto Valstu pārstāvim raksturoja patiešām izmisuma pilno stāvokli, kurā bija nokļuvusi Sarkanā Armija. Hopkinss bija gaidījis, ka, rīkodamies pēc elementāra aprēķina, Staļins pacentīsies daļēji noklusēt hitleriešu karaspēka panākumus. Padomju līderis tomēr pastāstīja par tiem pat vairāk, nekā bija zināms Savienoto Valstu vēstniecībā. Tāpēc ari viņa pār-

liecības pilnie vārdi, ka Sarkanā Armija cīnīsies par katru Padomju zemes pēdu, ka Padomju Savienība nepaklausies Hitleram nekādos apstākļos, Hopkinsu ietekmēja ļoti dziļi.

Viņa noskaņojums gan nebija izskaidrojams vienīgi ar Staļina izturēšanos. Maskava, kurā Hopkinss nodzīvoja vairākas dienas, ietekmēja viņu rie mazāk kā sarunas Kremlī.

No amerikāņu preses ziņojumiem un no sarunām ar diplomātiem, kas bija atgriezušies dzimtenē, Hopkinss zināja par paniku, kāda bija valdījusi Eiropas galvaspilsētās, kad valsts teritorijā bija ienācis vācu fašistu karaspēks.

Maskavā viņš nekā tāda neatklāja. «Ne soli atpakaļ!», «Uzvara vai nāve!» — ar tādiem lozungiem šķita toreiz dzīvojam padomju galvaspilsēta.

Naktīs dārdēja zenītlielgabali. Prožektoru asmeņi graizīja tumšās debesis, izķerdami no tumsas nekustīgus gaisa aizsprosta aerostatus. Taču no rītiem tramvaji, autobusi un trolejbusi bija pilni ar cilvēkiem, kas steidzās uz darbu. Dažreiz miliči apturēja kustību, lai palaistu garām karaspēka kolonnas. Tur gāja kareivji un brezenta jakās vai vateņos ģērbušies cilvēki, tomēr ar šauteni uz pleca. Vēstniecībā Hopkinsam paskaidroja, ka tie esot tā sauktie tautas zemessargi — brīvprātīgas to pilsoņu vienības, kuri kaut kādu iemeslu dēļ nav iesaukti armijā.

Mierīgais, draudīgi savaldīgais Maskavas izskats kopā ar Staļina atklātību un reizē noteiktību pamudināja Hopkinsu ziņot Rūzveltam, ka — pēc viņa pārliecības — Krievija cīnīsies līdz pēdējam kareivim un tai ir jāpalīdz.

Nākamajos trīs gados Hopkinss ar Staļinu netikās. Tomēr no tālās Vašingtonas viņš vērīgi sekoja lielajai kaujai Krievijas plašumos, uztraukdamies par padomju karaspēka sakāvēm un priecādamies par tā panākumiem.

Kāpēc? Vai tikai tāpēc, ka pašā kara sākumā, kad Padomju Savienības liktenis karājās mata galā, viņš bija viens no tiem, kas prezidentu pārliecināja palīdzēt šai zemei vai, runājot biznesa valodā, ieguldīt naudu šķietami bezcerīgā pasākumā? Bet varbūt tāpēc, ka Hopkinss juta līdzi idejām, kuru vārdā karoja padomju tauta?

Nē, Hopkinsam pret komunismu nebija lielākas simpātijas kā pašam Rūzveltam. Taču Hitlera nākšana pie varas, fašistu ālēšanās Vācijā, hitleriešu pretenzijas uz kundzību Eiropā, bet vēlāk ari mēģinājums šīs pretenzijas apmierināt ar lidmašīnu un tanku palīdzību — tas viss noveda vadošo amerikāņu politiķu un biznesmeņu grupu pie secinājuma, ka pienācis laiks pateikt Hitleram kategorisku «nē».

Tātad, no vienas puses, bija Hitlers. Pēc pirmajiem panākumiem karā pret Padomju Savienību un pēc Japānas uzbrukuma Pirlharborai viņš jau pretendēja ne tikai uz kundzību Eiropā, bet ari visā pasaulē.

No otras puses, pastāvēja Padomju Savienība. Sī zeme nekad nebija apdraudējusi Savienotās Valstis. Amerikāņu intervencija Krievijā, likās, bija aizmirsta. Padomju zemes robežas bija viesmīlīgi atvērtas amerikāņu biznesmeņiem, bet it īpaši — inženieriem, tehniķiem un augsti kvalificētiem strādniekiem; daudzi no viņiem, kurus bija smagi piemeklējusi krīze, kas trīsdesmitajos gados satricināja Ameriku, atrada sev darbu Padomju Savienībā — tā bija sākusi realizēt milzīgi plašus industriālus plānus.

Tādējādi pati dzīve sekmēja to, ka Savienotajās Valstīs radās cilvēki, kas, nepavisam nebūdami komunistiski noskaņoti, tomēr dziji simpatizēja Padomju Savienībai.

Pie tādiem cilvēkiem piederēja bijušais Savienoto Valstu vēstnieks Maskavā Džozefs Deiviss. Un arī Harijs Hopkinss.

.. . Pēdējo reizi Hopkinss bija ticies ar Staļinu Jaltā Krimas konferences laikā, Speciālais ASV prezidenta palīgs toreiz bija amerikāņu delegācijas loceklis.

Tagad Hopkinsam, kas pārstāvēja jauno ASV prezidentu, vajadzēja sagatavot ceļu pirmajai triju sabiedroto lielvalstu konferencei pēc kara.

Bija pagājušas apmēram trīs nedējas, kopš Maskava bija svinējusi Uzvaras dienu. Taču Hopkinsam šķita, ka svētki joprojām turpinās. 1941. gada jūlijā milzīgā pilsēta vakaros grima tumsā. Ielas agri kļuva tukšas. Uz ietvēm palika vienīgi lēni soļojošas patruļas. Tagad Maskava mirdzēja neskaitāmās ugunīs. Pilsētas centrs bija pilns ar cilvēkiem, kas likās tīksmi izbaudām pašu iespēju staigāt pa ielām, zinot, ka nebūs ne griezīgo sirēnu gaudienu, ne ze-nītlielgabalu dārdienu, ne bumbu sprādzienu.

Lielākā daļa vīriešu vēl valkāja karavīru drēbes, lai gan daudziem vairs nebija uzpleču. Vēl nebija visām logu rūtīm nomazgātas krusteniski uzlīmētās papīra strēme-

Ies. Pie māju sienām ziemas aukstumā un vasaras lietā sačervelējušies plakāti vēl aicināja padomju cilvēkus cīnīties līdz pēdējai asinslāsei. Un tomēr Hopkinss juta svētku noskaņu, kurā joprojām dzīvoja padomju galvaspilsēta.

Hopkinss zināja, ka Staļins pieradis strādāt vakaros un naktīs. Tāpēc viņš nebrīnījās, kad Savienoto Valstu vēstnieks Padomju Savienībā Herimens, kas viņu sagaidīja lidlaukā, sacīja, ka pirmā tikšanās ar Staļinu paredzēta jau tās pašas dienas vēlā vakarā.

Noteiktajā laikā Hopkinss, ko pavadīja Herimens un Valsts departamenta pārstāvis Bolens (viņš šoreiz bija tulks no amerikāņu puses), gāja pa Kremļa gaiteni. Šeit viss bija tāpat kā 1941. gadā un reizē tomēr mazliet citādi.

Varbūt lampas pie griestiem dega spožāk vai parkets bija nospodrināts rūpīgāk, vai arī uz grīdsegām nebija atstājuši pēdas daudzi frontes ceļu putekļos un dubļos sa-bristi zābaki...

Durvis no pieņemamās istabas uz Staļina kabinetu bija pusvirus. Tiklīdz amerikāņi bija ienākuši, Hopkinsam jau pazīstamais Poskrobiševs norādīja uz šīm pavērtajām durvīm. Hopkinss iegāja kabinetā pirmais. Istabas vidū stāvēja Staļins, kā arī Molotovs un tulks Pavlovs, kurus Hopkinss jau pazina.

Staļins un tūlīt aiz viņa Pavlovs nāca Hopkinsam pretim.

Jau Jaltā, kur pēc 1941. gada Hopkinss ar Staļinu bija ticies otrreiz, viņš bija pārsteigts, redzēdams, cik ļoti Staļins pārvērties. Mati, it īpaši deniņos, bija kļuvuši reti un ieguvuši dzeltenīgi sirmu nokrāsu. Nosirmojušas un sadzeltējušas bija arī ūsas. Zem acīm skaidri iezīmējās ar sīku grumbiņu tīklu klāti maisiņi.

Tūkstošos ģīmetņu Staļins bija redzams frencī ar atlocītu apkaklīti un biksēs, kuru gali ieauti zābakos. Toreiz, 1941. gadā, Hopkinss viņu arī bija redzējis tieši tādu.

Tagad Staļins bija ģērbies formas svārkos, kam bija tik augsta, stāva un cieta apkakle, ka pret to atdūrās vaigi, un plati uzpleči, uz kuriem mirdzēja lielas, ar zeltu izšūtas zvaigznes; pierasto mīksto zābaku vietā bija puszābaki. Svārku kreisajā pusē vizēja zelta zvaigznīte.

— Sveicināti, Hopkinsa kungs! Mēs esam ļoti priecīgi jūs atkal redzēt Padomju zemē, — Staļins sacīja, raudzīdamies Hopkinsam tieši acīs un sniegdams roku. Mirkli paildzinājis rokas spiedienu, viņš atkārtoja: — Ļoti priecīgi!

Hopkinss sasveicinājās ar Molotovu un jautāja, vai ministra kungs esot atspirdzis pēc kaujām Sanfrancisko konferencē.

Molotovs mazliet paraustīja plecus un, drusciņ stostīdamies, atbildēja savā parastajā, vienmuļajā balsī, kurā nebija saklausāmas nekādas emocijas:

— N-nekādas sevišķās kaujas n-neatceros. īstās k-kau-jas jau beigušās. Tur bija tikai strīdi.

Garajam galdam abās pusēs bija salikti krēsli. Staļins norādīja Hopkinsam uz vietu nevis sev pretim, bet blakus.

— Atļaujiet man, Staļina kungs, — Hopkinss sacīja, —. apsēsties turpat, kur es sēdēju ... toreiz. — Viņš parādīja uz krēslu galda otrā pusē.

— Vai jūs ticat labām un ļaunām zīmēm? — Staļins jautāja, labsirdīgi pasmaidīdams.

— Labām zīmēm es ticu. Pareizāk sakot, labām tradīcijām, — Hopkinss atbildēja arī pasmaidīdams.

Visi apsēdās: amerikāņi — vienā pusē, Staļins, Molo-tovs un Pavlovs — otrā.

— Pirms sāku pildīt tiešo man uzticēto uzdevumu, — Hopkinss ierunājās pirmais, — man gribētos pastāstīt jums, Staļina kungs, par prezidenta Rūzvelta pēdējām dienām.

Sis sākums bija Herimenam un Bolenam mazliet negaidīts, tomēr Bolens ātri pārtulkoja Hopkinsa vārdus.

Staļins lēnām nolieca galvu, it kā piekrizdams Hopkinsa nodomam un reizē parādīdams pienācīgu cieņu mirušā piemiņai.

— Prezidenta Rūzvelta nāve mums visiem bija smags zaudējums, — Hopkinss paklusi sacīja. — Jaltā nekas vēl nevēstīja par tik drīzu un traģisku galu. Nelaiķis prezidents, —• viņš turpināja, — bija cilvēks ar lielu gribasspēku. Jaltā bija runa par jautājumiem, kas ir svarīgi ne tikai mūsu zemēm, bet arī visai cilvēcei. Sī apziņa viņam devu spēkus.

— Liela mērķa apziņa vienmēr dod cilvēkiem spēkus,— Staļins teica, viegli pašūpojis galvu. — Zemiski mērķi tos atņem pat stiprajiem, — viņš pēc brītiņa piebilda. — Mēs klausāmies, Hopkinsa kungs.

— Atceļā no Jaltas man jau kļuva skaidrs, ka prezidentam izsīkst pēdējie spēki. Tādā veselības stāvoklī viņš bija darījis visu iespējamo un pat neiespējamo. Es biju pārliecināts, ka viņš ir izlietojis visus savus dzīvības re* sursus. Par laimi, to bija tomēr vairāk, nekā varēja domāt. Atgriezies mājās, prezidents turpināja aktīvi darboties. Viņš ne vienu reizi vien man sacīja, ka jānostiprina to zemju un tautu savienība, kuras ir sagrāvušas hitlerisko Vāciju. Sājā virzienā, viņš norādīja, ir daudz jā-strādā. Savā nāves dienā prezidents uzrakstīja vairākas vēstules un parakstīja dažus svarīgus dokumentus.

— Tur ir bijusi arī vēstule biedram Staļinam, — Mo-lotovs sacīja. — Tā ir datēta ar divpadsmito aprīli.

Staļins klusēdams paraudzījās Molotovā. Un pēc viņa skatiena bija grūti saprast, vai viņš Molotovā rīcību atzīst par labu vai nosoda Hopkinsa pārtraukšanas dēļ.

— Jā, — Hopkinss sacīja, pievērsdamies Staļinam,

— vēstule, ko prezidents uzrakstīja jums, bija pēdējā no visām viņa rakstītajām vēstulēm ...

Hopkinsa balss tikko manāmi ietrīsējās.

— Jūs, protams, atceraties šīs vēstules saturu, — viņš turpināja. — Prezidents vēlreiz apliecināja to, kas viņu bija vadījis attiecībās ar Krieviju ilgus gadus, — patiesu draudzību. Es atļāvos jums atgādināt to, kas jums zināms no pašas vēstules, tāpēc .ka tam ir tiešs sakars ar manu pašreizējo misiju.

Staļins atkal klusēdams nolieca galvu, it kā jau iepriekš piekrizdams, ka starp pēdējo Rūzvelta vēstuli un pašreizējo Hopkinsa misiju ir tiešs sakars.

— Neviens prezidenta ārsts negaidīja, ka tas notiks tik pēkšņi un beigsies tik ātri, — Hopkinss klusi teica.

— Pēc triekas prezidents vairs nenāca pie samaņas un nomira bez ciešanām.

— Ar tādu pašu slimību nomira arī mūsu Ļeņins, — Staļins sacīja. — Asins izplūdums smadzenēs. Tas notika pēc pirmās triekas, kas viņam bija paralizējusi roku.

— Ar daļēju paralīzi prezidents, kā jūs zināt, bija jau sen apradis. Viņa prāts joprojām darbojās lieliski. Neviens nezina, ko prezidents domāja pirms tam, kad zaudēja apziņu. Taču, ja man vaicātu, es nešaubīdamies atbildētu: viņš domāja par drīzo uzvaru.

— Manuprāt, — Staļins lēni teica, — viņš domāja arī par to, kas būs pēc uzvaras.

— Bez šaubām, — Hopkinss piekrita. — Atceļā no Jal-tas prezidents man sacīja, ka viņš pametot konferenci, ar

jaunu spēku ticēdams tam, ka mūsu zemes miera dienās spēs sadarboties tikpat sekmīgi kā kara laikā. Pie šī temata viņš atgriezās vairākkārt.

— Mēs šeit, — Staļins teica, ar plašu žestu it kā uzsvērdams, ka viņš domā ne tikai Molotovu un Pavlovu,

— arī ne vienu reizi vien esam sprieduši par šo tematu.

— Beidzot, — Hopkinss turpināja, — es gribu pasacīt dažus vārdus par mirušā prezidenta cieņu pret jums un sajūsmu par jums, Staļina kungs. Jums gan ir nācies ne vienu reizi vien dzirdēt šo jūtu apliecinājumus un ne tikai no prezidenta Rūzvelta vien.

Staļins vērīgi palūkojās Hopkinsā, it kā vēlēdamies saprast, vai viņa pēdējiem vārdiem nav zemteksta. Taču izdilusī amerikāņa seja izteiksmi nebija mainījusi. Acīmredzot atmiņas par Rūzveltu bija viņu pilnīgi paņēmušas savā varā.

Dažkārt cilvēki tādas jūtas izsaka aiz paraduma, pēc inerces, — Staļins ierunājās pēc īsa klusuma brīža,

— bet reizēm arī tāpēc, lai slēptu pavisam citas jūtas. Taču prezidents Rūzvelts nekad nenoslīdēja līdz tam. Viņš runāja to, ko domāja.

Tagad bija pienākusi Hopkinsā kārta vērīgi palūkoties Staļinā. Viņš zināja, ka Dallesa darbība Bernē sarežģījusi attiecības starp Padomju Savienību un Savienotajām Valstīm. Vai Staļins pašreiz negribēja to netieši atgādināt?

Viņu skatieni sastapās. Staļina nesatricināmi mierīgajā sejā parasti neatainojās nekādas jūtas. Taču Hopkinsam šķita, ka šoreiz Staļina seja it kā sacītu: «Nē, nē, nesāciet šaubīties, es pateicu to, ko tiešām domāju. Notikušais mani sāpīgi aizskāra, tomēr savas domas par Rūzveltu neesmu mainījis. Kad pēc prezidenta nāves mēs viņu nosaucām par diženu cilvēku, mēs to darījām no visas sirds.»

— Atceļā no Jaltas, ■— Hopkinss atsāka stāstījumu,

— prezidents daudz runāja par jaunu tikšanos, kurai katrā ziņā jānotiek. Viņš nemaz nešaubījās, ka šī tikšanās notiks Berlīnē.

-r- Jaltā biedrs Staļins uzsauca tostu — uz tikšanos Berlīnē! — Molotovs arī iemeta sarunā kādu vārdu.

— Molotovs labi atceras tostus, — Staļins zobgalīgi teica. — Viņam gan vispār ir laba atmiņa, — viņš piemetināja jau nopietni.

Hopkinss nodomāja, ka viņš varbūt velti tik daudz runā nar pagātni. Vai tad viņš bija sūtīts uz šejieni tādā nolūkā? Viņš redzēja, ka Herimens met uz viņu nepacietīgus skatienus, bet Bolenam tulkojot ir tāds izskats, it kā viņš būtu spiests darīt kaut ko pavisam nevajadzīgu.

«Nē!» Hopkinss domās izsaucās. «Pagātne tik viegli nav aizmirstama! It īpaši — tāda pagātne. Četri gadi šķir mūsu pirmo tikšanos no pašreizējās. Četri gadi un miljoniem līķu. Es izpildu Trumena uzdevumu, tomēr nedaru to kā svešs cilvēks. Sājā kabinetā es tiku atstājis daļiņu

no sevis ...»

— Sta|ina kungs, — Hopkinss sacīja, — es labi atceros pirmo tikšanos ar jums. Jūs toreiz ar mani runājāt par savas tautas gatavību cīnīties pret Hitleru līdz uzvarai. Atgriezies mājās, es prezidentam Rūzveltam sacīju, ka Padomju Savienība nekad nepakļausies Hitleram. Prezidents izvirzīja programmu, kā palīdzēt jūsu zemei. Pie mums toreiz daudzi cilvēki bija pārliecināti, ka Hitlers uzvarēs. Taču Rūzvelts devās pret straumi.

— Tādiem cilvēkiem kā Rūzvelts bieži ir bijis jādodas pret straumi, — Staļins teica, — taču krastu viņi allaž sasnieguši kā uzvarētāji.

— Rūzvelts ir miris, — Hopkinss turpināja, — bet par sevi man jāpiebilst, ka esmu noguris un slims. Ja neesmu atteicies no misijas, ko man uzdeva prezidents Trumens, tad tikai tāpēc, ka pats gribēju nodot stafeti...

— Mēs ceram vēl ne vienu reizi vien redzēt Hopkinsa kungu Maskavā, — Staļins sacīja ar viņam neparastu sirsnību. — Mēs esam pārliecināti, ka tiksimies ar viņu arī nākamajā konferencē ...

— Tas ir atkarīgs no dieva un... — Hopkinss sastos-tijās. — Ir jautājumi, — viņš turpināja citādā — oficiālā tonī, it kā likdams saprast, ka pāriet pie viņam uzticētās misijas pildīšanas, — kurus es un vēstnieks Herimens vēlētos apspriest ar jums, Staļina kungs, un ar Molotova kungu. Iekāms pārejam pie tiem, man gribētos parunāt par vissvarīgāko. Runa ir par pašiem Padomju Savienības un manas zemes attiecību pamatiem.

— Vai tad šajos pamatos notikušas kādas pārmaiņas? — Staļins jautāja, uzsvērdams vārdu «pamatos».

— Atļaujiet man pateikt visu pēc kārtas! — Hopkinss aši sacīja, it kā likdams Staļinam saprast, ka lūdz viņu nepārtraukt. — Jūs zināt, ka vēl pavisam nesen, teiksim,

pirms diviem mēnešiem, amerikāņu tauta parādīja milzi* gas simpātijas pret Padomju Savienību un pilnīgi atbalstīja jums labi pazīstamo prezidenta Rūzvelta politiku. Protams, vienmēr atradās dažādi hersti un malcormiki, kas bija pret mūsu sadarbību ar Krieviju un visādi centās traucēt Rūzveltu. Taču tauta viņus neatbalstīja. Citādi tā nebūtu Rūzveltu ievēlējusi par prezidentu četras reizes pēc kārtas. Lielākā daļa amerikāņu ticēja, ka mēs varēsim sadarboties arī pēc kara, lai gan starp mūsu zemēm pastāv milzīgas politiskas un ideoloģiskas atšķirības.

Hopkinss uz mirkli apklusa, domādams, ka Staļins varbūt gribēs komentēt viņa vārdus.

Taču Staļins klausījās viņā un klusēja. Izņēmis no kabatas pīpi, viņš to nolika sev priekšā uz galda.

— Taču tagad, — Hopkinss turpināja, — ir radušās briesmas, ka Savienotajās Valstīs sabiedriskā doma var mainīties. Kaut kādā mērā tas ir jau noticis.

— Vai tas nozīmē, ka pēc Rūzvelta nāves «dažādi hersti un makormiki» guvuši virsroku? •— Staļins vaicāja nevis ironiski, bet drīzāk gan ar dzīvu interesi.

— Es negribētu jautājumu vienkāršot, — Hopkinss pārmetoši iebilda. — Cēloņi, kuru dēļ mainījies amerikāņu noskaņojums, ir vairāki, pašreiz es tikai konstatēju faktu. Sūtīdams mani uz Maskavu, prezidents Trumens izteica bažas par pašreizējo situāciju.

— Vai prezidents Trumens gribētu izdarīt korektīvas Rūzvelta politikā? — Molotovs vērīgi jautāja.

—- O nē! — Hopkinss steigšus atbildēja. — Viņš vēlas turpināt Rūzvelta politiku. Un tomēr situācija man šķiet nopietna. Esmu pārāk slims, lai bez svarīga iemesla dotos tādā ceļā ...

Staļins līdzjūtīgi nolieca galvu. No Gromiko viņš bija uzzinājis, ka Hopkinss tiešām ir slims. Turklāt viņš zināja ari to, ka pēc Trumena nākšanas pie varas šis cilvēks patiesībā ir pilnīgi nobīdīts malā. Nevis Hopkinsam, bet Bimsam — uzlecošai zvaigznei pie amerikāņu diplomātijas debesīm — jaunais prezidents uztic savas domas un nodomus. Tomēr braucienam uz Maskavu Trumens bija izraudzījies Hopkinsu. Kāpēc? Lai demonstrētu, ka viņš turpinās iepriekšējā prezidenta politisko līniju? Vai gluži otrādi — lai maskētu pārmaiņas?

Par io pašreiz domāja Staļins, lai gan viņa seja palika vērīga un dzedra.

It kā atbildēdams uz viņa pārdomām, Hopkinss sacīja:

— Esmu atbraucis ne tikai tāpēc, ka stāvokli uzskatu par nopietnu, bet galvenokārt tāpēc, ka ticu iespējai apturēt pašreizējo tendenci un rast bāzi, lai turpmāk virzītos uz priekšu.

Nepieskāries uz galda noliktajai pīpei, Staļins paņēma no atvērtās zaļās kārbiņas papirosu un aizsmēķēja. Viņš darīja to uzsvērti lēnām, it kā dodams Hopkinsam iespēju izteikties līdz galam.

Taču Hopkinss klusēja.

— Kādu konkrētu cēloņu dēļ ir mainījies tas, ko Hop-kinsa kungs dēvē par Savienoto Valstu sabiedrisko domu? — Staļins jautāja, mazliet paliekdamies uz priekšu un tagad raudzīdamies nevis Hopkinsā, bet Herimenā.

— Precīzi pateikt cēloņus nav nemaz tik viegli, —- Hopkinss atbildēja. — Pagaidām es vēlējos tikai uzsvērt, ka bez sabiedriskās domas atbalsta, bez Rūzvelta bijušo piekritēju atbalsta prezidentam Trumenam būs gaužām grūti turpināt agrāko politiku attiecībās ar Padomju Savienību. Mūsu zemē sabiedriskajai domai ir īpaši liela nozīme...

— Varbūt Hopkinsā kungs grib sacīt, ka «dažādi hersti un makormiki» tagad Savienotajās Valstīs tiek atzīti par īstajiem sabiedriskās domas paudējiem? — Staļins turpināja, kūpošu papirosu nolikdams uz kristāla pelnu trauka malas. — Hopkinsā kungs teica, ka «pagaidām» gribot uz sabiedrisko domu atsaukties kā uz vienu no vispārīgiem cēloņiem. Uzskatīsim, ka to viņš ir izdarījis. Varbūt tagad viņš pārietu pie konkrētākiem cēloņiem?

Hopkinss juta, ka atmosfēra pamazām sabiezē. Minēdams tādu objektīvu faktoru kā sabiedriskā doma, viņš bija gribējis Staļinam likt saprast, ka ne prezidents Tru-rnens, ne viņš, Hopkinss, tur nav vainīgi... Taču, pēc visa spriežot, Staļins to bija uztvēris kā parastu retoriku.

— Labi, — Hopkinss iesāka ar izmisīgu apņēmību,

— pāriesim pie konkrētiem cēloņiem. Vispirms tas ir Polijas jautājums.

— Ak tā! — Staļins zobgalīgi teica, mādams ar galvu.

— Starp citu, cik kilometru ir no vistālākā Polijas robežpunkta rietumos līdz jebkurai vietai Savienoto Valstu piekrastē? Kādi seši tūkstoši kilometru? Vai vairāk?

— Es saprotu jūsu ironiju, maršal, — Hopkinss sacīja,

— taču ir jautājumi, kuros attālumam nav galvenā nozīme.

— Vai Polijas problēma pieskaitāma tieši pie tādiem jautājumiem?

— Runājot par Ameriku — jā.

— Bet, runājot par Padomju Savienību, — nē, — Staļins skarbi teica. — Mums, kas atrodas Polijai blakus, attālumam ir ārkārtīgi liela nozīme.

Mirkli klusējis, viņš ierunājās nosvērtā, mierīgā tonī, pievērsdamies ne tikai Hopkinsam, bet arī pārējiem amerikāņiem:

— Molotovs man stāstīja par savu sarunu ar prezidentu. Cik es sapratu, prezidents nav apmierināts ar to, ka netiek pildīts Jaltā pieņemtais lēmums. Tā ir? — viņš jautāja, pagriezies pret Molotovu.

Visi klusēja.

— (Jā, Jaltas konferences lēmums par Poliju līdz šim nav izpildīts. Tā ir taisnība, — Staļins turpināja. — Par ko mēs Jaltā vienojāmies? Mums, politiķiem, ir jābūt ar labu atmiņu. Dažreiz tā tomēr mūs viļ... Tad mūsu atmiņa... jāatsvaidzina. Jaltā mēs vienojāmies, ka Polijas teritorija ievērojami paplašināsies ziemeļu un rietumu virzienā.

—• Bet tika norunāts, ka par šīs paplašināšanās apmēriem notiks konsultēšanās ar jauno Polijas valdību, — Herimens iebilda.

— Tieši tā! — Staļins apmierināts noteica. — Heri-mena kungam, es redzu, ir laba atmiņa. Ar jauno Polijas valdību, r- viņš atkārtoja, katru vārdu nodalidams un acis nenolaizdams no Herimena. — Bet kur tā ir — šī jaunā Polijas valdība? •— Staļins pat palūkojās apkārt, it kā pārliecinādamies, ka tādas valdības tiešām nav. — Pastāv Polijas Pagaidu valdība, ar kuru mēs, Padomju Savienība, uzturam diplomātiskas attiecības. Nekādas citas valdības nav.

*— Mēs kustamies pa apburtu loku, Staļina kungs, — Herimens nepacietīgi ierunājās. — Jaltā tika nolemts dibināt tādu valdību, kurai būtu plašāka bāze nekā tā, kas bija iespējama agrāk, līdz Polijas rietumdaļas atbrīvošanai. Tāpēc jūs, valstu vadītāji, vienojāties, ka pašreizējo Polijas Pagaidu valdību reorganizēs uz plašākiem demokrātiskiem pamatiem, uzņemot tajā arī Londonas poļus. Taču Amerikas Savienotajās Valstīs pašreiz ir radies iespaids, ka Padomju Savienība atkāpjas no saskaņotā lēmuma. Valdība līdz šim nav reorganizēta.

— Padomju valdība nekad neatkāpjas no saskaņotiem lēmumiem, Herimena kungs, — Staļins sacīja pamācošā toni. — Nav atkāpusies, neatkāpjas un nekad arī neatkāpsies. Mūsu sabiedrotie gan reizēm tiešām ir atkāpušies. Taču mēs centāmies uz to raudzīties:., iecietīgi.

— Bet Polijas problēma pašreiz reducējas uz valdības reorganizāciju. Jaunā Polijas valdība nevar tfkt nodibināta bez tiešas Padomju Savienības līdzdalības. Polijas teritoriju taču ieņēmis jūsu karaspēks! — Hopkinss izsaucās.

— Jūs maldāties, Hopkinsa kungs, — Staļins teica, noraidoši purinādams galvu. — Polijas problēma, kā noskaidrojies, radusies citādi.

— Kā tad? — Hopkinss un Herimens jautāja gandrīz vienlaikus.

St'a)ina acis pēkšņi piemiedzās, lūpās parādījās nikns smīns, atklādams dzeltenīgus plankumus ūsu apakšā un no pastāvīgas smēķēšanas sadzeltējušus zobus.

— Tādējādi, — viņš lēnām sacīja, — ka Padomju Savienība grib, lai tai kaimiņos būtu draudzīga Polija, bet Cērčila kungs un viņa Londonas poļi vēlas pie mūsu robežām atjaunot sanitārā kordona sistēmu.

— Bet ne Savienoto Valstu valdībai, ne arī prezidentam tāda nodoma nav! — Hopkinss ātri teica.

— Hopkinsa kungs, protams, labāk zina Savienoto Valstu nodomus. Par mani jāteic, ka, runādams par sanitārā kordona atjaunošanu, es domāju vispirms Angliju. Angļu konservatori nevēlas Padomju Savienībai draudzīgu Poliju un grib tur nodibināt valdību, kas atbilstu viņu-nodomiem. Bet mēs tam nepiekritīsim. Esmu pārliecināts, ka arī poļi rīkosies tāpat.

Staļins runāja dzedri un oficiāli. Bet pavisam nesen viņš bija bijis labsirdīgs, uzsvērti pieklājīgs, pat sirsnīgs ..,

Hopkinss labi zināja, ka, reiz pateicis «nē», Staļins no tā vairs neatkāpsies ne soli.

Pēkšņās skumjās Hopkinss nodomāja, ka velti ir braucis šurp, velti pretēji ārstu gribai piecēlies no gultas, • velti šķērsojis okeānu un velti tagad sēž šajā Kremļa kabinetā.

Domādams par nenovēršamo, tuvo nāvi, Hopkinss sev teica, ka mūžu nav dzīvojis velti. Panākdams, lai Krievijai

palīdz, viņš toreiz nepievīla ne savu zemi, ne tik ļoti mīļoto prezidentu. Viņš nav krāpis arī šo.reizēm mīklaino, reizēm paštaisni skarbo pretim sēdošo cilvēku, kas ne« mēdz slēpt savus nodomus. Lielākā daļa cilvēku Vašingtonā — Baltajā namā un Kapitolija pakalnā — Staļinu uzskatīja par austrumu despotu, viltīgu bizantieti, kas ir svešs un naidīgs visiem amerikāņu dzīves principiem. Hopkinss zināja, ka šis cilvēks dažkārt var būt cietsirdīgs un nežēlīgs. Tomēr viņš allaž Hopkinsu pārsteidza ar savu atklātību un neapšaubāmi milzīgo gribasspēku.

«Kā intereses es šoreiz aizstāvu Maskavā?» Hopkinss ar rūgtumu vaicāja pats sev. Vai Rūzvelta intereses? Viņ* taču vairs nav. Trumena intereses? Bet Hopkinss pietiekami nepazina šo cilvēku, kas tik nejauši bija kļuvis par Savienoto Valstu prezidentu. Cērčila intereses? Cērčilu viņš pazina labi. Pirms Hopkinsa izbraukšanas uz Maskavu Trumens bija viņam parādījis pēdējās Cērčila vēstules un telegrammas. Eiropas debesis vēl aizsedza kara dūmi. Plecu pie pleca cīnīdamies par uzvaru, vēl gāja bojā cilvēki — krievi, amerikāņi, angļi, bet no Cērčila rakstītajām rindām dvesmoja naids pret krieviem.

...Cilvēkam, ko sauca par Hariju Hopkinsu, bija atlicis dzīvot ne vairāk par gadu. Viņš vienmēr bija bijis īsts amerikānis. Tāpēc viņš arī pieņēma kā pašu par sevi saprotamu to faktu, ka viņa zeme pēc kara ir ļoti bagāta un kara vētrās gandrīz nav cietusi, ja neskaita upurus, kurus bija prasījušas un joprojām prasīja kaujas> Tālajos Austrumos. Taču arī šī kara iznākums — Hopkinss, dabiski, zināja par slepeno vienošanos Jaltā — tagad bija saistīts ar Padomju Savienību. Tam vajadzēja novest un tas tiešām arī noveda Hopkinsu pie viņam vissvarīgākā secinājuma: pasaules nākotne ir atkarīga no attiecībām starp viņa zemi un Krieviju ...

Lai kā Hopkinss pūlējās izskatīties mierīgs, viņu pašreiz plosīja pretrunīgas jūtas. Vārdu kauju ar Staļinu viņš bija spiests izcīnīt Cērčila dēļ. Pienācīgi novērtēdams angļu līdera prātu un gribu, viņš, tāpat kā prezidents Rūzvelts, nekad nebija mīlējis šo cilvēku.

Mājās, četrdesmit pirmajā gadā Kremlī un, protams, vēl gluži nesen Jaltā Hopkinsam viss bija licies skaidrs. Bet tagad viņš bija apjucis. Polijas jautājumā Staļinam, zināms, bija taisnība, tomēr Hopkinsam ausīs reizē ska-

noja arī Cērčila panikas pilnie brīdinājumi, ka iestāsies «Fļropas noriets», ja tā kļūs «sarkana».

Beidzot Hopkinss izšķīrās par smagā klusuma pārtraukšanu.

— Staļina kungs, — viņš stingri sacīja, — es šeit pārstāvu nevis Lielbritānijas premjerministru, bet Savienoto Valstu prezidentu. Varu jums apliecināt, ka prezidents vēlas, lai pastāvētu tāda Polija, kas izturētos pret Padomju Savienību draudzīgi. Vēl vairāk — viņš vēlas redzēt jums draudzīgas valstis gar visām padomju robežām.

To pateicis, Hopkinss nodomāja: «Vai tiešām vēlas?...» Taču viņš piespieda sevi šīs šaubas apklusināt.

— Ja tas ir tā, — Staļins sacīja savā agrākajā — labsirdīgajā tonī, — tad par Poliju mēs varētu viegli vienoties. Teikdams «mēs», es domāju gan poļus, gan Padomju Savienību.

Hopkinsa sirdī atkal pamodās šaubas. «Vai es nerunāju par Trumena pozīciju pārāk noteikti?» viņš prātoja. «Vai es pietiekami ņemu vērā to faktu, ka tagad Savienoto Valstu prezidents nav vairs Rūzvelts? ...»

Starp citu, Rūzvelta un Hopkinsa attiecības arī ne vienmēr bija veidojušās gludi. Reizēm Rūzvelts bija atstūmis no sevis savu palīgu. Tad atkal to tuvinājis sev. Taču galvenais — tur Rūzveltain urLHopkinsam allaž' atradās kopīga valoda — bija abu ticība tam, ka nākamo mieru var droši garantēt tikai sadarbība ar Padomju Savienību. Lai arī ne sadarbība vienmēr un ne jau nu visur. Tomēr sa-darbiba galvenajā — tajos pasākumos, no kā ir atkarīgs miers uz zemes.

Bet kas attiecas uz Trumenu... Jaunais prezidents bija nepārprotami licis Hopkinsam saprast, ka viņš nodomājis visos jautājumos turpināt mirušā prezidenta līniju. Tātad Hopkinsam bija tiesības to teikt. Un tomēr...

Hopkinss vēlreiz Staļinam atgādināja, ka sabiedriskā doma Amerikā mainās, ka pretpadomju noskaņojums pieaug, bet maršala gatavība pozitīvi izšķirt Polijas jautājumu neapšaubāmi veicinās situācijas uzlabošanos.

— Protams, Polijas jautājumu var nokārtot, — Staļins sacīja, tik tikko manāmi pasmīnēdams. Viņš bija pamanījis, ka Hopkinss atkārto vienu un to pašu. — Tikai ne tajā gadījumā, ja angļu konservatori mēģinās atjaunot sanitāro kordonu.

«

1

Bija uzlikts punkts uz «i». Atgriezties pie jautājuma par Poliju vairs neklājās.

— Protams, — Hopkinss atkal ierunājās, — Polijas jautājums nav vienīgais, ko man uzdots izvirzīt. Prezidents Trumens, piemēram, vēlas tikties ar jums, maršala kungs, un apspriest visas problēmas, kas radušās sakarā j ar kara beigām Eiropā.

Staļins klusēdams nolieca galvu.

— Ja jūs tam piekristu, — Hopkinss turpināja, — varētu izraudzīties tādas tikšanās vietu un laiku.

— Par vietu es esmu prezidentam jau atbildējis, — Staļins teica. — Mēs ierosinām — Berlīnē.

— Acīmredzot prezidents jūsu vēstījumu ir saņēmis pēc manas izbraukšanas no Vašingtonas.

— Molotovs iedos jums un Herimena kungam kopiju,— Staļins sacīja.

Molotovs tūdaļ izdarīja atzīmi uz galda noliktajā papīra lapā.

— Mēs gaidām, — Hopkinss atkal ierunājās, — ka Padomju valdība iecels savu pārstāvi Vācijas kontroles padomē. Par mūsu pārstāvi prezidents ir jau iecēlis ģenerāli Eizenhaueru...

— Nu tad, — Staļins teica, — Padomju Savienību pārstāvēs maršals Zukovs.

— Ir arī citi jautājumi. Tā, piemēram, par datumu, kad Padomju Savienība iestāsies karā pret Japānu, par miera konferences sasaukšanas perspektīvu, par reparā-ciju komisijas sastāvu ...

— Mēs esam ar mieru to visu apspriest, — Staļins sacīja, — jūs, domājams, vēl ne vienu reizi vien tiksieties ar Molotovu. Kas attiecas uz mani — es esmu vienmēr gatavs tikties ar jums.

— Tad varbūt šodien mēs vairs nekavēsim jūs, >— Hopkinss teica, paraudzīdamies Herimena. Tas pamāja ar galvu.

Amerikāņi jau grasījās piecelties, taču Staļins viņus atturēja ar rokas mājienu.

— Man gribētos jums kaut ko pasacīt, iekams mēs šķiramies, — viņš mierīgi teica, — Mūsu sarunas sākumā Hopkinsa kungs atsaucās uz sabiedrisko domu Amerikā. Es negribu padomju sabiedrisko domu izmantot par maskēšanās līdzekli, es runāšu Padomju valdības un pats savā vārdā. Jūs, Hopkinsa kungs, sacījāt, — Staļins tur-

plnāja, vērīgi raudzīdamies amerikānī un it kā vēlēdamies ieskatīties pašos viņa dvēseles dziļumos, — ka amerikāņu aprindās radies atsalums fJret Padomju Savienību, (la, mēs to jūtam. Savienotās Valstis, nemaz mūs nebrīdinādamas, sākušas manevrēt ar piegādēm pēc lendlīzes, un tas vēl nav viss. Kopā ar Angliju jūs vienpusīgi, bez mums, Reimsā pieņēmāt vācu karaspēka kapitulāciju. Lai izlabotu netaisnību* bija vajadzīga otrreizēja kapitulācija Berlīnē. Jūs, — Staļins uzsvēra šo vārdu, — aizturat ievērojamu daļu vācu tirdzniecības flotes, uz kuru tiesības ir arī mums. Ir arī daži citi fakti, — viņš viegli pakustināja roku, tos mēs vēl pagūsim minēt. Tā nu rodas jautājums: vai Savienotās Valstis nav nodomājušas izdarīt spiedienu uz Padomju Savienību, sarunu laikā uztiept tai savu viedokli? Tādā gadījumā man gribētos.., izkliedēt šīs jūsu ilūzijas.

— Jums nav taisnība, maršali — Ilerimens Izsaucās. — Vai tiešām jums nav skaidrs, ka, sūtīdams uz Maskavu Hariju Hopkinsu, prezidents Trumens apzināti izraudzījies cilvēku, kas bijis ne tikai-tuvs mirušajam prezidentam, bet ir arī pazīstams kā viens no tiem, kas cīnās par sadarbību ar Padomju Savienību? Prezidents Trumens sūtīja Hopkinsu tieši tāpēc, ka zināja: ar viņu jūs runāsiet, saglabādams to atklātību, kas jums, kā mēs visi zinām, ļoti patīk.

Staļins novērsa skatienu no Hopkinsa un vērīgi, acis nemirkšķinādams, paraudzījās Herimenā.

— Jā, — viņš paklusi teica. — Man patīk tiešums un atklātība. Tāpēc lūdzu arī jūs būt atklātiem. Hopkinsa kungs apgalvo, ka Savienoto Valstu atsaluma cēlonis esot meklējams Polijas problēmā. Bet kāpēc šis atsalums iestājās, tiklīdz Vācija bija uzvarēta un jums, amerikāņiem, sāka likties, ka krievi jums nav vairs vajadzīgi?

Lai gan Staļins runāja, balsi gandrīz nepaceldams, viņa vārdos tik skaidri skanēja dusmas un sarūgtinājums, ka amerikāņi apjukuši klusēja.

Beidzot Hopkinss sacīja:

— Man ir sāpīgi dzirdēt tādas aizdomas. Ticiet man — tām nav pamata! Kas attiecas uz Poliju — man nav nekādu tiesību izlemt šo problēmu. Es tikai gribēju paskaidrot, ka amerikāņu sabiedriskajai domai Polijas jautājums it kā kļuvis par simbolu mūsu spējai atrisināt kādu problēmu kopā ar Padomju Savienību. Pašai par sevi Polijai mūsu uztverē nav sevišķas nozīmes. Mums šī problēma ir drīzāk morāla nekā politiska.

— Morāla? — Staļins jautāja ar tīšu izbrīnu. — Ko tur teikt, tā ir ļoti ērta pozīcija, Hopkinsa kungs, — slēpties te aiz. sabiedriskās domas, te aiz morāles. Kurš tad tagad izlems, kas ir morāli un kas nav morāli? Vai Savienotās Valstis? Bet nav taču iespējams vienā personā apvienot prezidenta un Romas pāvesta funkcijas.

— Savienoto Valstu prezidentam nekad nav bijuši tādi nodomi, — Hopkinss iebilda.

— Lūdzu man piedot, — Staļins sacīja ar slēptu zobgalību balsī. — Es nerunāju par konkrētu Amerikas prezidentu. Es tikai izmantoju, zināmu simbolu. Vēl man gribējās pateikt, — Staļins turpināja bez jebkādas ironijas, pat ar tādu kā sirsnīguma pieskaņu, — es esmu tālu no pieņēmuma, ka Hopkinsa kungs ar nodomu gribētu slēpties aiz amerikāņu sabiedriskās domas. Es zinu, ka viņš ir godīgs un atklāts cilvēks.

To teikdams, Staļins cēlās kājās, atbalstīdamies pret galda malu.

Piecēlās arī visi pārējie.

Hopkinss-gāja no istabas ārā pēdējais. Uz paša sliekšņa viņš apstājās. Staļins un viņa tulks stāvēja dažus soļus no durvīm.

Hopkinss piegāja pie Staļina un klusi jautāja:

— Vai tiešām draudzības ēkā, kurai pamatus esat licis jūs un prezidents Rūzvelts, radusies dziļa plaisa?

— Ja arī tā būtu, mūsu vainas tur nav, — Staļins atbildēja.

— Es esmu ļoti slims, maršala kungs, — Hopkinss skumji teica. — Mani ļoti moka doma, ka šī ēka, kuras pamatā iemūrēti arī mani akmeņi, kļūst nestabila. Sakiet, liekot roku uz sirds, — vai jūs uzskatāt par iespējamu, ka tagad, kad iestājies miers, attiecības starp mūsu zemēm paliktu tādas pašas kā toreiz, kad mums bija kopīgs ienaidnieks?

— Es to uzskatu ne tikai par iespējamu, bet arī par nepieciešamu, — Staļins atbildēja pārliecības pilnā balsī.

— Tad pēdējais jautājums. Cilvēki nav mūžīgi. Vai jūs esat pārliecināts, ka citiem... nu, tiem, kas nāks pēc mums, būs tāds pats viedoklis kā jums?

— Jarunā par mūsu zemi, — Staļins atbildēja, — jā, esmu pārliecināts. Ne tāpēc, ka šāds viedoklis ir man, bet tāpēc, ka to diktē pati dzīve.

— Paldies, — Hopkinss teica, —< šovakar man būs vieglāk aizmigt. Uz redzēšanos, līdz nākamajai reizeil

Viņš sniedza Staļinam roku.

«Tā nu ir...» Staļins klusībā noteica, visās detaļās atsaucis atmiņā neseno sarunu ar Hopkinsu.

Laiks vilkās gausi. Divas vai trīs reizes vagonā ienāca Molotovs un atnesa šifrētas telegrammas, kas nupat bija saņemtas no Maskavas vai Berlīnes. Vilciena radiostacija strādāja bez pārtraukuma. Uz dažām telegrammām Staļins tūlīt nodiktēja īsas atbildes. Drīz pēc Molotova aiziešanas viņa vecākais palīgs Podcerobs atnesa šīs atbildes parakstīt.

Staļins pusdienoja vienatnē. Visu pārējo laiku viņš stāvēja pie loga...

Dažreiz uz staciju pārmijas ceļiem viņš redzēja pretim braucošus vilcienus. No lokomotīvju priekšgaliem uz Staļinu raudzījās viņa paša ģīmetnēs. Jau maršala formas tērpā.

Seja šajās ģīmetnēs bija saglabājusies jauna, tāda, kāda tā bija pirms kara. Melnas ūsas. Melnas uzacis. Melni mati...

— Laiks nestāv uz vietas, — Staļins klusi sacīja ar viņam svešu, skumju intonāciju. Viņš apzinājās, ka karš viņam nav pagājis bez pēdām. Viņš strauji noveco. Dažreiz uzdod sirds. Ārsti, ar kuriem Staļinam nekad nav paticis ielaisties, saka nenoteikti un reizē mierinoši: «Asinsvadi! ...»

«Man vajadzīgi vēl daži gadi!» Staļins domāja. «Kaut vai viens gads! Man jāuzvar vēl vienā kaujā, jāgūst vēl viena uzvara, kura varbūt nav mazāka par to, kas jau gūta ... Un tad ...»

Sāka tumst. Caur spoguļstiklu jau bija grūti kaut ko saskatīt. Tomēr Staļins, domās iegrimis, joprojām stāvēja pie loga ,,,

SEPTĪTĀ NODAĻA. KAS VIŅŠ BŪS, RĪT PAMODIES!...

Gatovas lidlauku no Bābelsbergas šķira ne vairāk kā piecpadsmit kilometru. Līdz ierādītajai rezidencei mašīna aizrāva Trumenu dažās minūtēs. Uzmetis paviršu skatienu dzeltenajai, apmestajai trīsstāvu savrupmājai, kurā viņam būs jādzīvo tuvākajās divās nedēļās, Truinens tūdaļ to nosauca par «mazo Balto namu»,

Apskatījis «mazo Balto namu», Trumcns sev izvēlējās augšējo stāvu. Apakšējos viņš piešķīra valsts sekretāram Džeimsam Bimsam un savai lielajai apsardzei. Admirālim Legijam, prezidēnta preses sekretāram Čārlzam Ro-sam, diplomātam un tulkam Bolenam vajadzēja apmesties nelielā mājiņā, kas atradās blakus dzeltenajai savrupmājai.

«Mazo Balto namu» Bābelsbergā, Ķeizara ielā 2, redzami un neredzami pavedieni — telegrāfa un telefona vadi, .zemūdens kabelis, tadioviļņi — saistīja ar Frankfurti pie Maiņas, kur atradās Eizenhauera galvenā mītne, ar Vašingtonu un Tālajiem Austrumiem. Trurrfens, ja vēlējās, varēja piezvanīt arī uz savu dzimto Independensu.

Birnss un citas augstas amerikāņu amatpersonas, kas pavadīja Trumenu, vēl nebija ieradušās — «C-54» tipa lidmašīnas, kurās viņi lidoja, pacēlās gaisā mazliet vēlāk par «Svēto govi». Apskatījis «mazo Balto namu», prezidents ataicināja pie sevis Herimenu un ģenerāli Pārksu,' kas bija atbildīgs par amerikāņu delegācijas izvietošanu.

Trumenu visvairāk interesēja divi jautājumi: vai ir ieradies Staļins un vai ir saņemtas kādas ziņas no Vašingtonas?

Atbildes uz abiem jautājumiem bija noliedzošas. Kā bija izdevies noskaidrot padomju protokolu daļā, Staļinu gaidīja ierodamies nākamajā dienā. Uzzināt precīzu iera-

Sanas laiku un vietu — kā allaž pie krieviem — nebija • Iespējams. No Vašingtonas bija saņemta vienīgi parastā, tā teikt, šabloniskā, informācija.

Patiesību sakot, Trumens arī nebija gaidījis citu atbildi uz otro jautājumu. Deviņas dienas ilgajā ceļojumā pa jūru viņam bija bijuši pastāvīgi radiosakari ar Vašingtonu. Ģenerā a Grovsa sūtītos ziņojumus Trumens bija pavēlējis nogādāt viņam admirāļa kajītē jebkurā laikā, pat tad, ja tos saņemtu dziļā naktī.

Pirms izbraukšanas no Vašingtonas Trumens bija noklausījies ziņojumu, ko sniedza viņa paša ieceltā komiteja, kuras uzdevums bija vadīt «Manhetenas projekta» realizēšanas beigu posmu.

Grovss ziņoja, ka viss noris normāli. Izmēģinājums paredzēts piecpadsmitajā, visvēlākais, sešpadsmitajā jūlijā. Tātad prezidents par izmēģinājuma rezultātiem tiks informēts vai nu Potsdamā notiekošās konferences priekšvakarā, vai tās pirmajā dienā.

Toreiz Trumenu šis ziņojums nomierināja. Viņam patika arī tas, ka gaidāmajam izmēģinājumam bija dots kodēts nosaukums «Trinity», tas ir, «Trīsvienība». Tādējādi «sprāgstvielai», ar kuru, pēc Birnsa izteikuma, var uzspridzināt visu pasauli, it kā tika izlūgta dieva svētība.

Izmēģināšanai bija izraudzīts maz apdzīvotais Alamogordo rajons, kas atrodas Ņūmeksikas štatā, dažus desmitus kilometru no Losalamosas. Pašā Losalamosā jau ilgu laiku notika priekšdarbi. Lai cik lielā slepenībā tie tika turēti, tie tomēr varēja būt saistījuši uzmanību. Trumens piekrita, ka Losalamosa nav piemērota vieta izmēģinājumam — sprādziens katrā ziņā dotu iespēju atskārst, kāda rakstura darbi tur notiek.

Izmēģinājumam izraudzītajā Alamogordo rajonā ietilpa arī kara aviācijas bāzes teritorija, tomēr izmēģinājuma vieta atradās tālu no lidlauka. Tādējādi bija iespējams ievērot vislielāko slepenību.

Grovsu mulsināja tas, ka šajā rajonā dzīvo tā nedaudzie pirmiedzīvotāji — indiāņi, kurus viņš uzskatīja par mūžseniem Amerikas ienaidniekiem. Un ģenerālis parūpējās, lai viņus na turienes jau laikus aizvāktu.

Tagad viss bija atkarīgs no tā, kāds būs izmēģinājumā rezultāts.

Trumens nemaz nepieļāva domu, ka iespējama arī neveiksme. Viņš iztēlē sevi jau redzēja mūsdienu Zeva-

Pērkongrāvēja tronī. Lai tiktu šajā tronī, bija atlicis spert tikai dažus soļus, nē, tagad vairs vienu pašu soli. Doma, ka šī vīzija varētu būt tikai maldu aina, likās nepanesama. No Grovsa radiogrammām, kas bija saņemtas uz kuģa «Augusta» klāja, Trumens zināja, ka šajās dienās un stundās uz Alamogordo tiek nogādātas detonatora daļas. Ar labpatiku noraudzīdamies uz okeānu, viņš reizē iztēlojās vietas, kur nekad nebija bijis, — kalnu aizas, kailas klintis, neapdzīvotu tuksnesi... Tur pašreiz notika darbi, no kuriem — pēc dziļas Savjenoto Valstu prezidenta pārliecības — bija atkarīga visas pasaules nākotne.

No kuģa «Augusta» radistu kabīnes Trumenam nesa jau atšifrētus pārskatus par Tālo Austrumu karalaukiem, Eizenhauera ziņojumus no Frankfurtes, daudzo izlūku iegūtos datus. Taču prezidents vispirms lasīja ģenerāļa Grovsa ziņojumus. Antverpenē Trumens piedzīvoja vilšanos: viņš saņēma šifrētu radiogrammu, kurā Grovss ziņoja, kā pāri Alamogordo brāžas spēcīgi negaisi. Satrakotā stihija draudēja izjaukt visus plānus un grafikus...

Tā nu Trumens īsti nezināja, kura diena un stunda galu galā ir izraudzīta izšķirošajam izmēģinājumam. Galīgo datuma izvēlēšanos ietekmēja daudzi daždažādi faktori, Ņemot to vērā, zinātnieki izturējās piesardzīgi un nekā stingri noteikta nesacīja pat Grovsam.

Trumens negribot atcerējās admirāli Legiju un viņa pārliecību, ka pasākums ar bumbu ir lemts neveiksmei.

No Beļģijas Trumens bija devies uz Vāciju. Viņš bija nodomājis kādu laiciņu uzkavēties Frankfurtē, lai ar ģenerāli Eizenhaueru pārrunātu kārtējos jautājumus.

Jau ceļā no Antverpenes uz Briseli Trumenam parādīja nepierastus godinājumus. Gar šoseju bija nostājušās tās divīzijas motorizētās daļas, kurā Trumens, toreiz tikai kapteinis, bijā dienējis pirmā pasaules kara laikā. Prezidenta kortežu sveica no vācu okupācijas atbrīvoto beļģu bari. Spēlēja orķestri, plīvoja karogi. Trumens ik pēc laiciņa kāpa ārā no mašīnas, lai noklausītos kārtējās godasardzes ziņojumu un spiestu simtiem roku, kas sniedzās viņam pretim. Nepieciešamība smaidīt un pozēt fotogrāfiem kļuva viņam par mocību.

Taču, atklāti runājot, šajā mocībā bija savs saldums. Pēc pēkšņās nokļūšanas Baltajā namā Trumens vēl ne reizi nebija izjutis tādu varas pilnību. Nekad viņam šī vara vēl nebija likusies tik jūtama un reāla.

Trumenam ne prātā neienāca, ka mirušais Rūzvelts jo-» projām aizēno viņu. Visus ievērības apliecinājumus Tru-inens uztvēra kā viņam, tikai viņam vien domātus.

Varas apziņa Trumenu visvairāk skurbināja Frankfurtē. Šeit ASV prezidentam parādīja visaugstākos militāros godinājumus. Uz laiku viņš aizmirsa pat Grbvsu. Taču (irovss sevi atgādināja ar jaunu telegrammu. Diemžēl no tas varēja saprast tikai to: ja laiks būs labvēlīgs un neradīsies neparedzēti apstākļi, izmēģinājums notiks tuvākajās dienās.

... Nokļuvis klusajā, it kā no pārējās pasaules atgrieztajā Bābelsbergā un uzzinājis, ka Alamogordo joprojām nekas izšķirošs nav noticis, Trumens jutās gaužām noguris. Vienīgi doma par bumbu viņu bija turējusi uz kājām. Tomēr viņš, paklausīgais dēl», pavēlēja dabūt telefona savienojumu ar Independensu un parunājās ar māti.

No visiem izklaidēšanās veidiem Trumenam visvairāk patika mūzika un kārtis, bet no kāršu spēlēm — pokers. Ja viņam trāpījās labas kārtis, viņš pacēla likmi. Ja partneri no spēles neizstājās un uz katru paaugstinājumu atbildēja ar to pašu, tas nozīmēja, ka viņiem ir ārkārtīgi labas kārtis vai arī viņi tāpat vien «blefo», cerēdami, ka pretinieka nervi neizturēs un viņš atdos banku ...

Spēlē ar Staļinu prezidentam trūka izšķirošās kārts. Viņam bija vajadzīgs džokers, kas pēc spēlmaņa vēlēšanās var aizstāt jebkuru trūkstošo kārti un tādējādi kombinācijai piešķirt sevišķu spēku.

Taču šī džokera Trumenam pagaidām trūka. Turklāt viņam vēl nebija ne jausmas, ka Alamogordo rajonā atkal plosās vētra un izmēģinājums atkal ir atlikts.

Aizinigdams vēlā naktī, Trumens nezināja, kas viņš būs, no rīta pamodies, — visvarenākais no visiem, kas kādreiz bijuši Amerikas Savienoto Valstu prezidenta postenī, vai joprojām mirušā Rūzvelta bālā ēna, cilvēks, kuru Baltā^ nama Ovālajā kabinetā novedis akls gadījums un kuram lemts pēc trim gadiem to ar negodu pamest ...

Cenzdamies aizmirst skeptiskos Legija pareģojumus, Trumens vēl un vēl atgriezās pie sapņa par džokeru, kas viņam palīdzētu izdarīt visizdevīgāko kombināciju, atrisināt visgrūtākās problēmas, iemācīt Cērčiiam pazemīgu padevību, bet Staļinam likt saprast, kas tagad ir īstais stāvokļa noteicējs ...

Ja viņam būtu džokers, ja bumbas izmēģinājums būtu veiksmīgs, tad viņš būtu ne tikai Trumens, nevis vienas dienas kungs, bet gan cilvēks, kura rīcibā ir tāds spēks, kāda nekad visā pasaulē nav bijis nevienam prezidentam, karalim, premjeram vai diktatoram.

Jau trīs mēnešus nostrādājis pašā augstākajā Amerikas Savienoto Valstu vadītāju postenī, Trumens apzinājās, cik sarežģīti ir Potsdamā izlemjamie jautājumi. Politika Vācijas jautājumā. Polija. Reparācijas. Balkānu, Itālijas, Grieķijas un Turcijas problēma ... Jebkurš no šiem jautājumiem dalījās desmitos citu jautājumu, kas bija saistīti ar valstu robežām, ar miljoniem cilvēku likteņu, ar miljardiem dolāru.

Tomēr visu jautājumu jautājums Trumenam bija atombumba. No tās bija atkarīgs galvenais: vai Savienotās Valstis spēs Japānu sakaut bez Padomju Savienības palīdzības? Militārie vadītāji apgalvoja, ka Savienotajām Valstīm būtu vajadzīga vismaz gadu ilga sagatavošanās un apmēram miljons kareivju, lai ielauztos Japānas salās. Bet ja ASV prezidenta rokās būs džokers...

Atkarībā no tā varēs izlemt gan to, kā izturēties pret Staļinu, gan to, kādā mērā atbalstīt Cērčilu.

...Laizdamies miegā, Trumens dzirdēja klusinātas balsis un mēbeļu piesardzīgu pārbīdīšanu apakšējā stāvā. Tur iekārtojās tie viņa «komandas» locekļi, kas bija atlidojuši vēlāk. .

Beidzot troksnis apklusa. Trumens tomēr uzlika uz auss mazu spilventiņu un pagriezās ar seju pret sienu.

...Nākamajā dienā — sešpadsmitajā jūlijā — Trumens piecēlās agri. Ģērbies pidžamā, viņš izgāja stiklotajā verandā un palūkojās apkārt.

Atklājās patiešām idilliska aina. Viņa acu priekšā pletās liels, rāms, spoguļgluds ezers. Nogāze, kas veda uz ezeru, bija ar zaļu, sulīgu zāli apaugusi. Idille būtu bijusi pilnīga, ja verandā nebūtu salidojuši odi, kas visu laiku bija jāgaiņā prom.

Atgriezies guļamistabā, Trumens sacīja apsardzes priekšniekam Fredain Kcnfīlam, ka viņš lūdz ierasties Birnsu un Legiju, tiklīdz viņi to var.

Nomazgājies dušā — Trumens allaž bija tādās domās, ka vanna cilvēku dara gurdu, bet duša možu, — viņš uzmeta uz pleciem peldmēteli, pēc brītiņa to noņēma un sāka rīvēties ar raupju, cietu dvieli.

«Vai Stajins beidzot ir ieradies?» Trumens domāja. Iepriekšējā vakarā viņa vēl nebija. Septiņpadsmitajā, tas ir, rit, jāsākas konferencei. Bija grūti iedomāties, ka Staļins no lidmašīnas dosies taisnā ceļā uz sēžu zāli. Galu galā viņš vairs nav nekāds jaunais.

Tātad Staļinam ir jāierodas šodien. Bet, ja nu tā,.— kāds būs viņa sagaidīšanas protokols?

Vakar Trumens ne no viena nebija varējis dabūt atbildi uz šo jautājumu. Varbūt viņam atbildēs vismaz šodien?

Viņš sāka lēnām ģērbties. Stāvēdams pie spoguļa, viņš ilgi prātoja, kam dot priekšroku — iemīļotajam tauriņam vai parastajai kaklasaitei...

Nosprieda, ka labāk būs likt kaklasaiti — pelēku ar baltiem punktiem. Vēl bija jāizvēlas uzvalks. Trumens izraudzījās tumšu uzvalku ar divrindu pogām. Par kurpēm nebija ko prātot — savas mīkstās divkrāsainās kurpes viņš nebija ar mieru mainīt ne pret kādām citām.

Septiņos no rīta, kad Trumens jau bija saģērbies, Istabā ienāca Bimss un Legijs,

Trumens viņus sveicināja ar smaidu un enerģisku rokas mājienu. Ierosinājis brokastis paēst trijatā, viņš vai-caja:

— Kā ir ar Staļinu? Vai beidzot esat noskaidrojuši, kad viņš ieradīsies?

— Nē, — Birnss atbildēja, galvu papurinādams.

— Krievi saka: «Biedrs Staļins ieradīsies laikā.» Izdibināt no viņiem kaut ko vairāk nav iespējams. — Vārdu «biedrs» Birnss pasacīja krieviski, ar ironisku uzsvaru.

— Tā, — Trumens noteica, pamādams ar galvu,

— bet... no turienes?

Viņš nozīmīgi paraudzījās Birnsā.

— Pagaidām nekā nav, — Birnss atbildēja. — Iespē-jams, ka rīt mēs kaut ko zināsim noteiktāk. ■

Trumens palūkojās Legijā. Admirālis skeptiski pavīpsnāja.

— Ko mēs darīsim pēc brokastīm? — Trumens nepacietīgi vaicāja,

Birnss un Legijs paraustīja plecus.

— Vai jūs esat bijuši pilī vai kā to sauc? — Trumens jautāja. — Es runāju par vietu, kur notiks konference.

— Nē, — Birnss atbildēja, — pēc protokola...

— Tas man bijis nebijis! — Trumens viņu pārtrauca.

— Krievi arī neliekas zinis par protokolu. Citādi Staļins jau būtu šeit. Kāpēc man un čērčilam viņš jāgaida? Vārdu sakot, brauksim un apskatīsim to vietu!

Kad Trumens, Birnss un Legijs divu apsardzes džipu pavadībā sāka braucienu pa Bābelsbergu, šķita, ka pilsētiņa vēl guļ.

Trumens pavēlēja Kenfīlam, lai šoreiz nebūtu ne trakas joņošanas, ne sirēnu kaukoņas. Viņš bija dzirdējis par Cērčila paradumu mosties vēlu, pirmās rīta stundas strādāt un pat pieņemt apmeklētājus, gultā guļot. Turklāt viņš domāja: ja Staļins nav atbraucis pats, viņa augstu stāvošie darbinieki tomēr var jau' būt Bābelsbergā un, iespējams, arī vēl guļ.

Viņi nesteigdamies brauca gar koķetām, bieziem vīte-ņiem apaugušām villām. Pie dažām no tām stāvēja sargi. Bābelsbergā bija sadalīta trīs sektoros. Trumena mašīnas priekšā padevīgi pacēlās visi aizšķērši. Acīmredzot Kenfīls bija paguvis tiklab padomju, kā angļu protokolu daļai paziņot par prezidenta nodomu doties ekskursijā. Tikai pēc sargkareivju formas tērpiem un karogiem Trumens varēja noteikt, kurā sektorā viņš pašreiz atrodas.

Kādai vienkāršai, baltai trīsstāvu savrupmājai ar pazemu metāla režģu žogu Legijs pievērsa Trumena uzmanību, teikdams:

— Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, šeit dzīvošot Staļins.

— Brauciet lēnāk! — Trumens tūlīt pavēlēja šoferim. Nospiedis pogu, lai loga stikls noslīdētu uz leju, prezidents vērīgi aplūkoja māju. Ja arī tā ar kaut ko izcēlās pārējo vidū, tad tikai ar savu uzsvērto ikdienišķumu. Caur metāla režģiem bija redzamas durvis, uz kurām veda daži pakāpieni. Laukumiņā pie ieejas stāvēja padomju auto-māiists. Taču, spriežot pēc cieši aizvērtajiem logiem, māja vēl nebija apdzīvota.

— Mūsu villa izskatās labāk, — Trumens apmierināts ieminējās.

— Staļins taču te ir saimnieks, un viņam jārūpējas par viesiem, — Legijs teica, tikko manāmi pasmīnēdams.

— Kādā ziņā saimnieks? — Trumens īdzīgi ievaicājās. — Mēs-te visi esam vienlīdzīgi.

— Tā nav militāra terminoloģija, prezidenta kungs. — Legijs atkal pasmīnēja. — Mēs, karavīri, ienaidnieka armijas spēku nosakām nevis pēc ģenerāļu amatiem un dienesta pakāpēm, bet pēc kareivju skaita un ieroču varenības.

— Jūs domājat...

— O nē, seri Tikai teritoriju, kurā mēs atrodamies, ir ieņēmis Staļina karaspēks. Tā ir krievu okupācijas zona. Tieši Staļins ir tas, kas mūs ataicināja uz šejieni. Dalījums sektoros ir tukša nosacītība un būs spēkā tikai konferences laikā. No tēvoča Džo puses tas būtu bijis slikts tonis, ja viņš būtu pievācis sev labākās telpas, bet mums atdevis sliktākās.

— Domāju, ka tādi apsvērumi Staļinam ir sveši, — Bimss skarbi teica. — Droši vien viņa apsardzei šī māja būs likusies drošāka ...

Mašīnas piebrauca pie vārtiem, kas veda Cecīlijas pils iekšējā pagalmā. Trumenam, Bimsam un Legijam tūlīt nostājās apkārt amerikāņu karavīri.

Uzzinājis, ka prezidents nodomājis apskatīt pili, Ken-fīls bija vienojies ar padomju varas iestādēm, ka apskates laikā tur ielaidīs amerikāņu karaspēka apakšvienību. Tomēr galvenie apsargātāji šeit bija padomju robežsargi. Ar automātiem rokās viņi sekoja prezidentam pa pēdām, nenolaizdami no viņa vērīglis skatienus.

Trumens un viņa pavadoņi tuvojās Cecīlijas pilij. No ārpuses tā likās neliela,-tomēr izskatījās impozanta. Pēc dažām stundām Cērčils nicīgi iesmiesies, ieraudzījis šīs ēkas eklektisko arhitektūru: fasāde atgādināja Elizabetes laikos celtu angļu pili, bet jumts ar neskaitāmiem dūmeņiem šķita aiz'gūts no kādas islandiešu ēkas ..'.

Taču Trumens diez cik labi neorientējās arhitektūras stilos. Misūri demokrāta sirds iesila tad, kad viņš uzzināja, ka šai ēkai ir sakars ar Vācijas troņmantnieka laulātās draudzenes vārdu.

Trumens savu līdzgaitnieku, apsardzes un padomju kareivju pavadībā apstaigāja pili no ārpuses un ielūkojās iekšējā pagalmā. Viņš ievēroja bagātīgi izrotātu trīsdur-vju ieeju pa pusei ar vīteņiem aizsegtā sienā, virs kuras slējās smails dakstiņu jumts. Pretim ieejai dūrās acīs milzīga dobe — piecstūru zvaigznes veidā sastādītas sarkanas puķes.

— Tāda demonstrācija nez vai ir vietā, — Trumens dzēlīgi sacīja. Sāniski palūkojies Legijā, viņš piebilda: — Šķiet, jūs kaut ko runājāt par krievu pieklājību ...

Legijs nekā neatbildēja.

Sēžu zāle atstāja uz Trumenu labāku iespaidu. Uz sarkanas grīdsegas, kas .klāja visu plašās istabas grīdu, bija nolikts milzīgs, apaļš, ar sarkanu galdautu pārklāts galds. Ap gaidu bija izkārtoti krēsli ar augstām atzveltnēm. Starp tiem vienādā attālumā cits no cita — trīs at-.zveltņi. No krēsliem tie atšķīrās ar bagātīgāku polsterējumu, platākiem sēdekļiem, greznākiem atzveltņu rotājumiem un sarkanu plīšu uz elkoņu balstiem. Galda vidū bija balts paliktnis ar trim nelieliem karodziņiem: padomju, amerikāņu un angļu karodziņu. Tādi paši, tikai ievērojami lielāki karodziņi bija piestiprināti pie sienām. No augstajiem griestiem nokarājās divas lustras ar gariem, milzīgiem, glāzēm līdzīgiem matēta stikla kupoliem smalka bronzas kaluma ietvaros.

Sienas bija apdarinātas ar koka paneli, kas sastāvēja no reljefiem taisnstūriem. Sēžu zālē veda trīs durvis. Otrā stāva divlaidu kāpnes ar kokgriezuma margām sedza plats, zils paklājs.

Aiz logiem pletās gluda ūdens virsma.

— Kā sauc šo upi? — Trumens skaļi vaicāja. . .

Atbildi viņš saņēma tikai pēc brītiņa.

— Tas ir Jungfernšee, ser. Ezers.

— Jungfern ... Ko tas nozīmē?

— Nevainīgu jaunavu ezers. Aptuveni tā, ser.

— Ļoti piemērots nosaukums, — Trumens teica, sarkastiski pasmīnēdams. Pagriezdamies pret Birnsu, viņš pusbalsī piemetināja: — Staļins prot izraudzīties vietu.

Pēc tam Trumena skatiens atkal pakavējās pie galda un atzveltņiem. Viņu sagrāba grūti pārvarama vēlēšanās apsēsties vienā no tiem. Taču visi atzveltņi bija vienādi, un viņš nezināja, kurš tieši ir paredzēts viņam.

— No kurienes nāks delegācijas, un kā tas notiks? — Trumens vaicāja. — Varbūt nāks visas kopā?

— Nē, ser, — atbildēja kāds no amerikāņiem, kas drūzmējās prezidentam aiz muguras. — Katrai delegācijai būs sava ieeja pilī un darba istabā. Mūsu istaba ir tā .,.

Trumens devās uz vienām no trim cieši aizvērtajām durvīm, bet kāds skarbi pateica dažus vārdus krieviski. 'Trumens neizpratnē apstājās.

Legijs uz mirkli pieliecās pie tulka.

— Jūs esat k]ūdījies, ser, — admirālis godbijīgi sacīja. — Sīs durvis ved Staļina istabā.

Trumens steidzīgi spēra soli sāņus.

Vēlāk viņš nekad neatzinās pat sev, ka šajā mirklī pēkšņi bija jutis instinktīvas izbailes. Trumens bija pārliecināts, ka Staļins vēl nav ieradies Bābelsbergā, tomēr viņu izbiedēja doma, ka viņš negaidot varētu nokļūt vienatnē ar šo cilvēku.

— Nāciet te, prezidenta kungs! ■— teica amerikāņu virsnieks, atvērdams durvis pretējā sienā. — Šeit, lūdzu!

Trumens pārspīlēti možā solī iegāja pa viņam atvērtajām durvīm.

Arī šīs istabas sienas bija apdarinātas ar koka paneļiem. Pie vienas no tām stāvēja grāmatu skapis. No griestiem nokarājās sudrabaina lustra. Visu grīdu klāja gaišzils paklājs. Uz tā bija uzklāts otrs — mazāks, ar persiešu rakstu. Uz šī paklāja bija novietots neliels, apaļš galds un četri ar tumšsārtu audumu pārvilkti krēsli. Vienā sienā bija durvis, kas droši vien veda uz kādu no pils ieejām.

Pastāvējis uz istabas sliekšņa, Trumens piegāja pie grāmatu skapja. Spriežot pēc iesējuma', grāmatas bija vecas, turklāt vācu vai franču valodā, bet šīs valodas Trumens neprata.

«Vai tikai kāds nepamanīja, ka es nupat nobijos?» Trumens sev vaicaja, ar novēlošanos nokaunēdamies. Iebāzis rokas kabatās, paceldams uz augšu svārku stūrus, un izriezis plecus, viņš mazliet pastaigāja pa istabu un atgriezās zālē. Tagad viņam gribējās ielūkoties Staļina apartamentos un pārliecināties, ka tie nav labāki par amerikāņu apartamentiem. Cērčila istaba Trumenu neinteresēja, tā nevarēja būt pārāka par viņam ierādīto, bet varbūt bija pat sliktāka. Taču ielūkoties Staļina apartamentos būtu bijis vērts. Izteikt savu vēlēšanos padomju karavīriem, kas viņu pavadīja, Trumens tomēr neuzdrošinājās.

— Domāju, ka būtu laiks doties atpakaļ,.— viņš skaļi teica, pievērsdamies Bimsam un Legijam, Ielūkojies pulkstenī, viņš piemetināja: — Jau pāri deviņiem un...

Trumens gribēja teikt: «... un varbūt ir saņemtas jaunas ziņas no turienes,» — tomēr aprāvās pusvārdā.

Viņš lēnām devās uz mašīnu. Aiz muguras kareivjiem, kas bija izveidojuši ķēdi, tagad drūzmējās cilvēki ar kinokamerām un fotoaparātiem rokās.

— Kur te radušies korespondenti? — Trumens jautāja ar mākslotu neapmierinātību balsī, tomēr sāka iet lēnāk. Viņš nebija pievērsies nevienam konkrēti un atbildi nesaņēma. Tikai tarkšķēja kinokameras un knikšķēja fotoaparātu slēdži.

Trumens iesēdās mašīnā kopā ar Birnsu un tegiju. Rīt vai parit viņa ģīmetne būs redzama visos amerikāņu laikrakstos. «Kas es būšu ap to laiku?» viņš sev vaicāja. «Parasts Savienoto Valstu prezidents vai... visas pasaules pavēlnieks? ...»

Kad Trumens atgriezās Bābelsbergā, Cērčils vēl gu-lēja.

Braukdams garām savrupmājai, kas, pēc Legija vārdiem, bija paredzēta Staļinam, Trumens atkal pavēlēja šoferim braukt lēnāk. Nekādu pārmaiņu viņš tomēr nemanīja. Logi joprojām.bija aizvērti. Tāpat nekustīgi stāvēja padomju automātists.

«Kad tad viņš atbrauks?» Trumens īgni domāja. «Un cik ilgs var būt lidojums no Maskavas līdz Berlīnei?»

Viņam gribējās skaļi jautāt: «Kur tad galu galā ir Staļins?»

Taču viņš saprata, ka uz šo jautājumu neviens no viņa līdzbraucējiem nevar atbildēt...

ASTOTĀ NODAĻA. NOTIKUMU GAIDĀS ...

Bābelsbergā Voronovam bija ierādīta trešā stāva istaba padomju kinooperatoru un fotokorespondentu rīcībā nodotā mājā.

No Potsdamas atgriezies Bābelsbergā, Voronovs lūkoja uzzināt, kad īsti ieradīsies Staļins.

Taču nekur viņš nesaņēma drošas ziņas — ne padomju delegācijas protokolu daļā, ne .filmēšanas grupā.

Viņš mēģināja sameklēt Karpovu, bet ģenerālis bija aizbraucis uz Karlshorsti.

Padomju žurnālistu vidū bija žurnāla «Luč» fotokores-pondents Nikolajs Duvaks, ar kuru Voronovs jau bija ticies agrāk.

Tāpat kā visi, ari Duvaks tagad bija ģērbies privātās drēbēs. Uz krūtīm viņam kūļājās divi fotoaparāti.

Voronovs un Duvaks draudzīgi sasveicinājās.

— Stiepjam gumiju? — Duvatcs vaicāja. — Saimnieks šodien neatbrauks, — viņš piebilda klusākā balsī. — Tas ir pilnīgi droši.

— Kā tu to zini?

— Es daudz ko zinu, — Duvaks atbildēja, šķelmīgi pamirkšķinādams.

Pēc visa spriežot, todien nekādi notikumi nebija paredzami.

Uzkāpis savā istabā, Voronovs apsēdās pie galda un atvēra no Grētas dabūto grāmatu «Potsdama un tās apkārtne». Sājā grāmatā viņu interesēja pati Potsdama, pareizāk sakot, tās austrumu nomalē uzbūvētā Cecīlijas pils, kurā bija jānotiek konferencei.

Grāmatā bija teikts, ka pili būvējis vācu arhitekts Sulce-Naumburgs pirmā pasaules kara laikā. Eka, kas celta «angļu ārpilsētas piļu stilā», pabeigta 1916. gadā un izmaksājusi astoņus miljonus zelta mārku. 1917. gadā pils, kurā ir vairāki desmiti istabu un zāļu, kļuvusi par Vācijas kroņprinča rezidenci un par godu troņmantnieka sievai dabūjusi nosaukumu — Cecīlijas pils.

«Tas nu prātam nav aptverams!» Voronovs nodomāja. Protams, pirmais pasaules karš — kā pēc postījumu apjoma, tā pēc upuru skaita — nebija salīdzināms ar nupat .pabeigto karu. Tomēr Voronovs nespēja iedomāties, kā tas varēja notikt, ka laikā, kad kara dzirnās gāja bojā vācu kareivji, būvstrādnieki cēla pili «angļu ārpilsētas piļu stilā». Vēl paradoksālāk viņam šķita tas, ka nepilnu gadu pirms monarhijas sabrukuma šajā pilī apmetās Vācijas kroņprincis.

Visu vakaru ziedojis grāmatas lasīšanai, Voronovs likās gulēt, bet no rīta vispirms devās uz apakšējiem stāviem cerībā uzzināt kaut ko jaunu par Staļina ierašanos. Taču ne otrajā, ne arī pirmajā stāvā neviena nebija. Visi bija aizgājuši brokastīs. Arī Voronovs devās uz ēdnīcu.

Viņš lēnām gāja garām ar mūra žogiem vai kaltiem metāla režģiem norobežotām savrupmājām. Tagad šo savrupmāju tuvumā bija saradies sevišķi daudz robežsargu. Pa ietvēm soļoja patruļas.

Sie piesardzības pasākumi, protams, tika realizēti tāpēc, ka kaut kur tuvumā dzīvoj^ .Trumens un Cērčils.

«Kur viņi īsti ir apmetušies?» Voronovs prātoja.

Kādam to vaicāt būtu bijis ne tikai muļķīgi, bet arī diezgan bīstami.

«Varbūt tas tiek darīts tāpēc,» Voronovs prātoja tālāk, «ka Bābelsbergā tomēr ieradies Staļins?»

Ierašanos palaist garām būtu bijis nepiedodami.

Taču Voronovs tūlīt sevi nomierināja: viņa kolēģi kinooperatori un fotožurnālisti, protams, būtu par Staļina ierašanos uzzinājuši laikus. Voronovs savā trešajā stāvā būtu katrā ziņā dzirdējis kustību lejā. Taču no turienes nebija nācis nekāds troksnis. Droši vien visai šai stingrībai — jau pirmā satiktā patruļa Voronovam pieprasīja caur* laidi — bija sakars ar Trumena un Čērčila ierašanos.

Pa šauru šķērsieliņu Voronovs izgāja uz paralēlās ielas. Arī šeit sargkareivji ar automātiem bija sastopami ik pēc piecdesmit, simt metriem.

Uzrādījis savu «Caurlaidi ieejai objektā», Voronovs iegāja ēdnīcā, kas atradās kādas savrupmājas pirmajā stāvā. Plašajā zālē stāvēja ar sniegbaltiem, cietinātiem

galdautiem pārklāti galdiņi. Apsēdies Voronovs, kā pierasts, ielūkojās ēdienu kartē un tūlīt jutās kā mājās. Varēja izvēlēties tos pašus ēdienus, ko piedāvā labā Maskavas restorānā, — skābu kāpostu zupu, boršču, gaļas un zivju soļanku, kotletes kijeviešu gaumē ...

Izrādījās, ka pie galdiņa pienākusī viesu apkalpotāja ir maskaviete. Viņa Voronovam pastāstīja, ka gandrīz viss ēdnīcas personāls pirms braukšanas šurp strādājis viesnīcā «Moskva»...

Pie loga sēdēja kinematogrāfistu grupas vadītājs — ievērojamais padomju režisors Gerasimovs. Visas vietas pie viņa galdiņa bija aizņemtas. Voronovs piegāja pie Ge-rasimova, ar kuru bija iepazinies iepriekšējā dienā, sasveicinājās un, pieliecies viņam klāt, klusi vaicājas

— Vai nekā jauha nav?

— Itin nekā, — Gerasimovs atbildēja. Pēc balss noskaņas bija viegli saprotams, ka arī viņš nervozē. — Jāgaida, dārgais, — viņš piebilda. —. Jāapbrunojas ar pacietību un jāgaida .,.

— Būs laikam jāizsauc mašīna, — Voronovs sacīja it kā pats sev.

— Kāpēc?

— Gribu aizbraukt uz Cecīlijas pili. Diez vai vēlāk būs laika to izdarīt.

— Nodoms ir teicams, ■— Gerasimovs pasmīnēdams sacīja, — bet tāpēc nepavisam nav jātriec šurp no Karlshor-stes mašīna. Līdz Cecīlijas pilij no šejienes ir pāris kilometru .,. -

... Kad Staļins ierosināja, lai «Lielā trijotne» tiktos Berlīnē, viņš, protams, nebalstījās tikai uz ģeogrāfiskiem apsvērumiem. Berlīne simbolizēja Sarkanās Armijas uzvaru, Virs reihstāga plīvoja sarkanais Uzvaras karogs. Un, lai gan bija norunāts pilsētu sadalīt četrās okupācijas zonās, to sīvās kaujās bija ieņēmis padomju karaspēks. Par savu nokļūšanu bijušās vācu trešās impērijas galvaspilsētā citas sabiedrotās lielvalstis varēja pateikties - padomju ieročiem.

To visu Staļins, bez šaubām, ņēma vērā, ierosinādams, lai «Lielā trijotne» tiktos tieši Berlīnē.

Sameklēt pilsētā piemērotu vietu Staļins uzdeva Zuko-vam. Taču pašā Berlīnē tāda vieta nemaz nebija atrodama:

postījumi 'bija pārāk lieli. Turpretim Potsdama, pa- . reizāk sakot, Bābelsberga, kas īstenībā bija Berlīnes : priekšpilsēta, un Cecīlijas pils tās tuvumā atbilda visām obligātajām prasībām. '

Līdz augsto viesu atbraukšanai gan vajadzēja paveikt daudz darba. Bija jāsakārto un jāapgādā ar mēbelēm pils telpas — visu, ko vien bija iespējams paņemt un demontēt, kādreizējais kroņprincis, izmanīgs vīrs, bija paķēris sev līdzi uz Vācijas rietumdaļu.

Lai piekoptu un iekārtotu visas pils telpas, tomēr ne- : pietika laika. Tāpēc nolēma kapitāli izremontēt trīsdesmit ; sešas istabas un konferences zāli. Tajā pietika vietas, lai novietotu lielu, apaļu galdu, atzveltņus valstu vadītājiem un krēslus delegāciju locekļiem, padomniekiem un | tulkiem. Vācijā tik lielu galdu nevarēja atrast, un to atveda no Maskavas... V

Par-to visu Voronovs vēl nekā nezināja.

Kad viņš sāka savu ekskursiju, Cecīlijas pils rajonā valdīja pilnīgs miers.

Šķita, ka tur uzturas vienīgi padomju robežsargi.

Kādam pretim nākošam padomju virsniekam Voronovs , apvaicājās, vai līdz pilij vēl tālu.

Virsnieks pieprasīja dokumentus. Pārbaudījis tos, viņš teica, ka līdz «Cecīlijai» vēl esot apmērām kilometrs.

Iedams norādītajā virzienā, Voronovs izdzirda sev aiz muguras rūcam automašīnu motorus. Pa ceļu joņoja ar amerikāņu kareivjiem pārpildīti džipi.

Beidzot Voronovs ieraudzīja ēku ar smailu jumtu — spriežot pēc grāmatiņā izlasītā apraksta, tā arī bija Cecīlijas pils — un tūlīt uzdūrās amerikāņu,karavīru ķēdei.-Nomaļus stāvēja džipi, kuros viņi, domājams, nupat bija atbraukuši.

Sameklējis amerikāņu virsnieku, Voronovs viņam parā-' dīja savu caurlaidi ar trim karodziņiem. ’

— Nē, ser, — virsnieks sacīja pieklājīgi, bet stingri. 1 — Pašreiz nav iespējams tikt Cecīlijas pilī.

— Kāpēc? ļ

Virsnieks paraustīja plecus.

— Kā es varētu Cecīlijas pili apskatīt vismaz no ārpuses? — Voronovs vaicāja lūdzošā balsī. — Mēs taču esam sabiedrotie!

Sie vārdi pēkšņi iedarbojās uz amerikāni.

— Pirmoreiz redzu krievu, kas runā angliski, — viņš smaidīdams teica.

— Es biju pie Elbas! — Voronovam nevilšus izspruka.

—. Es arī. — Virsnieks pasmaidīja. — Vai Torgavā?

—* Tieši tāl

—> Zini ko, puisi, — virsnieks ierunājās klusākā balsi, — savai ķēdei es tevi izlaidīšu cauri. Taču pilij klāt tu netiksi tik un tā. Jebkuru mirkli te ieradīsies mūsu boss.

Pagriezies pret kareivjiem, kas stāvēja viņam aiz muguras, virsnieks uzsauca:

— Laidiet cauri šo krievu puisi!...

Taču tikt tālāk Voronovam tiešām neizdevās. Stāvēdams kādu gabaliņu no Cecīlijas pils, viņš ieraudzīja, ka pie tās ieejas, ko veido trīs arkas, piebrauc viņam jau pazīstamā smagā, bruņotā mašīna. No tās izkāpa Tru-mens, Birnss un Legijs. Tūlīt parkā iebruka vesels bars angļu un amerikāņu žurnālistu. Sājā barā gribot negribot nokļuva arī Voronovs.

Trumens un viņa pavadoņi iegāja pilī. Neilgi tur uzkavējušies, viņi iznāca, ārā un iekāpa mašīnā, kas tūlīt uzņēma ātrumu. Amerikāņu karavīri veicīgi izvietojās džipos un devās nopakaļ prezidenta, mašīnai. Cits pēc cita aizbrauca arī žurnālisti.

Kad prezidenta automašīna un džipi, kas to pavadīja, bija izbraukuši pa vārtiem, Voronovs sajuta uz pleca kādu roku.

— Hallo, Maikl! — viņš izdzirda pazīstamu balsi. — Es nemaz nezināju, ka arī tu esi te!

Voronovs pagriezās un ieraudzīja Braitu. Viņš izskatījās tāpat kā vakar, tikai uz krūtīm karājās jauns «Speed-Graphic».

— Esi dabūjis? — Voronovs smaidīdams iejautājās un ar galvu pamāja u? aparāta pusi.

Par spīti visam, viņš juta pret šo cilvēku simpātijas.

— Nopirku! Sableķoju divsimt piecdesmit baķus^7! Draugi mani pamatīgi aptīrīja. 2ēl, bet ko lai dara! Kāpēc tu esi bez aparāta?

— Esmu te gadījuma pēc. Aplūkoju pili, un tajā laikā ...

— Velns viņu zina, kas tā tāda par kārtību! — Braits grēmās. — Mēs uzzinājām, ka prezidents dosies uz

šejieni, minūtes divdesmit pirms viņa izbraukšanas no Bābelsbergas. Bija jāpiespiež federe.,.

Iztēlodamies šo braucienu, Voronovs pasmīnēja,

— Paklau, — Braits turpināja, — gribu tevi iepazīstināt ar mūsu puišiem. Džentlmeņi! — viņš uzrunāja netālu stāvošos cilvēkus, kas bija ģērbušies angļu un amerikāņu formas tērpos ar korespondentu atšķirības zīmēm uz uzplečiem. — Tas ir tas pats krievu žurnālists, kas vakar man izpalīdzēja lidlaukā. Viņu sauc par Maiklu,.— Braits sastostījās.

— Voronovu.

— Par misteru Voronovu, — Braits skaļi paziņoja. — Iepazīstieties!

— Priecājos iepazīties, mister Voronov! — sacīja vistuvāk stāvošais cilvēks, kas bija vidējos gados, ar brillēm zelta ietvaros. Pēc izskata viņam varēja dot gadus trīsdesmit piecus. Pasniedzis Voronovam roku, viņš sacīja: — Viljams Stjuarts, «Daily Recorder», Lielbritānija.

Voronovs paspieda roku viņam, pēc tam arī pārējiem korespondentiem, kas bērtin nobēra savus uzvārdus un to avīžu nosaukumus, kuras viņi pārstāvēja. Kad iepazīšanās procedūra bija beigusies, Braits sacīja:

—i Paklau, Maikl, puiši grib tev iesniegt protestu! Vakar vakarā mums paziņoja, ka, sākot ar rītdienu, ieeja konferences teritorijā būšot stingri aizliegta. Katru, kas tur parādīsies, nekavējoties izsūtīšot no Berlīnes. Mēs visi esam, izvietoti Cellendorfā, bet no turienes līdz Bābelsber-gai it' četrpadsmit jūdžu.

Voronovs juta, ka visi skatieni pievērsti viņam.

. Kāds man ar to sakars? — viņš neizpratnē murmināja.

— Bābelsbergas teritoriju kontrolē krievi, — Stjuarts nozīmīgi sacīja. — Tātad ari kārtību nosakāt jūs.

— Kārtību ir noteikuši visu trīs lielvalstu pārstāvji, — Voronovs atbildēja ne sevišķi droši.

— Bet tu pats dzīvo Bābelsbergāl — Braits izsaucās.

— Es dzīvoju Potsdamā, — Voronovs iebilda. — Un Potsdama tomēr nav Bābelsberga. No turienes pat vācieši nav izraidīti. Bet tagad, — izmantodams īsu klusuma brīdi, viņš piebilda, — piedodiet, džentlmeņi, es ļoti steidzos.

Viņš jau tuvojās vārtiem, kad atkal izdzirda aiz muguras Braita balsi.

— Paklau, Maikl, — amerikānis teica, Voronovu viegli pieturēdams pie rokas, — vai tā ir tiesa? Varbūt tu mūs māni?

— Par ko tu runā? — Voronovs neapstādamies atjautāja.

— Par Potsdamu ...

— Nevienu es nemānu. Gribi pārbaudīt? Potsdamā, So-penhauera ielā astoņi.

Viņš uzrakstīja uz bloknota lapiņas savu adresi un pasniedza Braitam.

— Vai tagad ir viss? — Atbildi negaidījis, Voronovs devās uz Hāfeles upītes tiltu, kas Cecīlijas pils rajonu savienoja ar Bābelsbergu.

— Vēl viens jautājums, Maikl, — Braits teica lūdzošā balsī, no Voronova neatkāpdamies. — Kad beidzot ieradīsies Staļins?

— Es nezinu, — Voronovs atbildēja, Braitā neskatīdamies. — Piedod, es steidzos.

— No Maskavas viņš taču ir jau izbraucis? — Braits nelikās mierā. — Pasaki vismaz to ...

— Es nezinu, — Voronovs atkārtoja. — Es tev saku, ka nekā nezinu.

Nākamajā rītā Voronovu uzmodināja skaļš klauvējiens pie durvīm.

— Jā, jāl — viņš sauca, palūkodamies pulkstenī — bija tikai piecpadsmit minūtes pāri septiņiem —, un, vilkdams kājās bikses, sāka lēkt uz durvju pusi.

Uz sliekšņa stāvēja Duvaks,

— Kas noticis? — Voronovs jautāja. —"Viņš atbraucis?

— Brauc... — Duvaks svarīgi atbildēja.

— Runā tā, ka var ko saprast! — Voronovs skaizdamies viņam uzbļāva. — Kad atbrauks? Kur viņu sagaidīs?

— Nezinu, — Duvaks atklāti atzinās. — Gerasimovs pavēlējis visiem deviņos sapulcēties.

— Vai tu nevarētu aiziet un pavaicāt?

— Nu tad labāk ejiet pavaicāt jūs, biedri Padomju Informācijas biroja korespondent! Jums drīzāk ko pateiks.

m

Voronovs vairs neklausījās. Viņš traucās lejā, lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem.

Gerasimovs bija apģērbies un rūpīgi noskuvies. Šķita, ka viņš jau paguvis kaut kur aiziet un ir tikko atgriezies.

— Biedrs Staļins, — Gerasimovs atbildēja uz Voro-

nova jautājumu, — ierodas Berlīnē šodien vienpadsmitos no rīta. :

— Kurā lidlaukā? — Voronovs aši vāicāja. j

— Biedrs Staļins brauc vilcienā, — Gerasimovs atbil

dēja pamācošā tonī. — Vilciens pienāk Silēzijas stacijā vienpadsmitos nulle nulle. Savu grupu es sapulcēju deviņos. Deviņos trīsdesmit mēs brauksim uz Berlīni. Šķiet, jums ir mašīna? »

— Jā, bet tā atrodas Karlshorstē. {

— Izsauciet uz deviņiem! Brauksim kopā! Jums tā būs

labāk. •

Laika vēl bija daudz. Piezvanījis uz Karlshorsti un pavēlējis šoferim ierasties ne vēlāk kā deviņos, Voronovs. nolēma pastaigāt pa Bābelsbergu. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka emka stāv pie mājas. Staršina atvēra durtiņas un teica:

— Viņi ir jau projām, biedri major! Viņiem vajag daudz laika, lai uzstādītu aparatūru.

Voronovs izbijies palūkojās pulkstenī. Tas rādīja bez desmit minūtēm deviņi. Viņš uzdrāzās augšā savā istabā un paķēra «Leiku» ...

— Cik ilgi jābrauc līdz Schlesischer Bahnhof? Tas ir, līdz Silēzijas stacijai? — viņš steidzīgi jautāja, tiklīdz mašīna bija sākusi kustēties.

— Aizbrauksim kādās četrdesmit minūtēs. Ilgākais,

četrdesmit piecās. ,

Ceļā Voronovam sirds vai stājās, kad viņš iedomājās, ka drīz, pavisam drīz savām acīm redzēs Staļinu.

Voronovs nekad nebija viņu redzējis tuvumā. Tikai no tāluma bija skatījis Sarkanajā laukumā demonstrācijas laikā maijā un novembrī.

Voronovs, zināms, saprata, ka'nokļūt Staļina tuvumā viņam neizdosies arī tagad. Taču, kad Staļins kāps ārā no vagona, varēs izdarīt dažus uzņēmumus.

Voronovs tomēr piedzīvoja rūgtu vilšanos — pirmo kopš ierašanās Berlīnē. Ap stacijas ēku bija divkārša robežsargu ķēde,

Virsnieki, kam bija cepures ar zaļu vai aveņsārtu apmali, uz Voronova sniegtajām caurlaidēm raudzījās vienaldzīgi.

— Ieeja slēgta, — viņi īsi atbildēja.

Gerasimovs nekur nebija redzams. Voronovu pārņēma izmisums, iedomājoties, ka arī viņš tagad katrā ziņā atrastos uz perona, ja būtu braucis kopā ar kinematogrāfistiem.

Taču nekā nevarēja darīt. Bija tukšā jāatgriežas Bā-belsbergā.

Drīz vien Bābelsbergā ieradās arī Gerasimovs un pastāstīja, ka kinogrupu tāpat esot piemeklējusi neveiksme. Iekļūt stacijas ēkā tai izdevies, tomēr uz perona neviens neesot laists. Neesot gan arī bijis nekādas svinīgas sagaidīšanas. Ne orķestra, ne godasardzes. Staļinu esot sagaidījuši Zukovs, Višinskis, Antonovs un vēl daži augstākie militārie darbinieki. No Berlīnes vilciens devies taisnā ceļā uz Potsdamu, bet par to gandrīz nevienam nekas neesot teikts ...

Ne Gerasimovs, ne, protams, Voronovs nezināja, ka viņu neveiksmes cēlonis ir pavēle, ko Staļins bija devis Zukovam, vēl atrazdamies Maskavā: «Nekādas svinīgas sagaidīšanas!.Nekādu ceremonijul...»

«Jāķeras pie darba,» Voronovs sev sacīja. Vienu korespondenci viņš jau bija nosūtījis uz Maskavu. Tagad bija jādomā par otru.

«Kāpēc man tādā gadījumā neaizbraukt uz Potsdamu uti nesākt rakstīt?» Voronovs nodomāja.

Bābelsbergā koncentrēties tagad bija grūti. Turpretim Potsdama bija klusa un mierīga.

Pēc minūtēm piecpadsmit viņš jau tuvojās'pazīstama-jai mājai Sopenhauera ielā. Pavēlējis staršinam atbraukt astoņos vakarā, Voronovs pieklauvēja pie durvīm.

Durvis atvēra Grēta.

— Was wollen Sie?1 — viņa skarbi jautāja.

— Es biju pie jums vakar, — Voronovs atbildēja vāciski. Sievietes tonis viņu samulsināja.

Grēta vēl bridi raudzījās Voronovā naidīgi, bet tad viņas sejā atplauka stnaids.

— Tas esat jūs, majora kungs! — Grēta izsaucās.

' Ko jūs gribat? (Vāc.)

*-* Piedodiet! Es taču jūs nepazinu privātās drēbēs! Piedodiet* ka liku jums gaidīt!

Viņa pakāpās sāņus, dodama Voronovam ceju.

Viņš pateicās un pa kāpnēm uzgāja savā istabā. Tur viss izskatījās tāpat kā iepriekšējā dienā. Tikai uz galdiņa bija nolikta tintnīca un tai blakus — vecs skolēna spalvaskāts.

Izklājis uz galda no Maskavas līdzi paņemto Berlīnes plānu un atvēris bloknotu, Voronovs lieliem burtiem uzrakstīja:

PAR «LIELAS TRIJOTNES» KONFERENCI.

Raksta sākumu viņš jau bija izdomājis, braukdams uz Potsdamu: «Tikai viena nakts pasauli šķir no konferences, kurai neapšaubāmi ir lemts ieiet vēsturē. Lidmašīnas ar prezidentu Trumenu un premjerministru Cērčilu vakar nolaidās Gatovas lidlaukā Berlīnē. Ģenerālisimuss Staļins šodien ieradās ar vilcienu ...» -

Voronovs jau zināja, ko rakstīs tālāk, taču viņam neļāva koncentrēties klusināta vīrieša balss apakšstāvā.

«Droši vien saimnieks pārnācis no rūpnīcas,» Voronovs nodomāja. Viņš atcerējās Neimaņa vārdus, ka Hermanis .Volfs esot augsti kvalificēts strādnieks.

Pulkstenis jau rādīja gandrīz pieci. Domāt par Volfu neatlika laika.

Voronovs saviem nākamajiem lasītājiem atgādināja, ka Potsdama kādreiz ir bijusi prūšu militārisma centrs. «Tam faktam, ka «Lielās trijotnes» konference notiek tieši šeit,» viņš rakstīja, «ir dzija simboliska jēga.»

Voronovs sniedza lasītājiem vispārīgu priekšstatu par Cecīlijas pils ārieni. Tā kā pilī iekjūt viņam nebija izdevies, viņš nolēma attaisnoties lasītājiem, aizbildinādamies ar to, ka konference sāks darbu stingras slepenības apstākļos un korespondentiem pagaidām nav dota iespēja iekļūt pils ēkā.

Rakstīdams viņš izdzirda uz kāpnēm soļus.

Pulkstenis jau rādija piecpadsmit minūtes pāri sešiem.

Kāds piesardzīgi klauvēja pie durvīm.

— Nāciet iekšā! — Voronovs sacīja vāciski.

Durvīs parādījās garš, mazliet uzlīcis vīrietis. Viņš bija ģērbies tumšzilā, izbalējušā jakā, kas izskatījās pēc darba apģērba jakas. Starp atlokiem bija redzams tīrs, balts virskrekls ar rūpīgi sasietu tumšu kaklasaiti. Cilvēks šķita

priekšlaikus novecojis, tomēr vēl spēcīgs. Asās rievas pierē un biezās uzacis vērta viņa seju saspringtu un enerģisku.

— Lūdzu piedošanu, mans kungs! — šis cilvēks sacīja, joprojām stāvēdams uz sliekšņa. — Es atļāvos ienākt, lai stādītos jums priekšā. Mani sauc par Hermani Volfu. Piedodiet, ja esmu iztraucējis!

Ar tikko pamanāmu kustību Volfs mazliet izrieza plecus un salika kājas tā, it kā gatavotos sasiet kopā stipri nomīto, tomēr rūpīgi nospodrināto saišu zābaku papēžus.

— Sveicināti, Volfa kungs! — Voronovs pieceldamies laipni teica. — Tas esmu es, kam jālūdz piedošana, — esmu ielauzies jūsu mājā. Mani sauc par Mihailu Vo-ronovu.

— Ak, majora kungs... — Volfs iesāka, taču Voronovs viņtt pārtrauca:

— Nevajag mani uzrunāt pēc dienesta pakāpes, Volfa kungs. Tagad es esmu civilpersona. Žurnālists Mihails Voronovs. Bet kāpēc jūs stāvat? Lūdzu, nāciet iekšā! Starp citu, ar jūsu dzīvesbiedres atļauju biju no šejienes paņēmis vienu grāmatu. Tagad tā jau atrodas agrākajā vietā.

Kājas likdams piesardzīgi, it kā baidīdamies paslīdēt, Volfs pagāja dažus soļus pa istabu.

— Sēdieties, lūdzu! — Voronovs sacīja, norādīdams uz vienīgo krēslu. — Jūsu draugs biedrs Neimanis, — viņš turpināja, — sacīja man, ka jūs strādājot rūpnīcā. Tā tas ir?

— Jā, — Volfs īsi atbildēja.

-— Ko ražo jūsu rūpnīca?

— Darbgaldus, Voronova kungs, —- Volfs atbildēja, mazliet sastomījies.

—» Cik labi, ka tā palikusi vesela! Jūs strādājat rīta maiņā? Es nesatiku jūs ne vakar, ne šodien. .

— Es eju prom agri, — Volfs dzedri atbildēja. — Mana sieva Grēta, — viņš turpināja jau citādā — laipnā tonī, — justos ļoti glaimota, ja jūs nokāptu lejā un izdzertu tasīti kafijas.

Lai gan Volfs runāja goddevīgi, varbūt pat mazliet iztapīgi, viņa izskats modināja cieņu.

— Ar prieku! — Voronovs atsaucās^

— Lūdzu, mans kungs! — Volfs sarosījās, —* Grēta gaida. Vispār — mēs esam jūsu rīcībā, viņš negaidīti piebilda.

Viņā it kā mita divi cilvēki. Viens — mierīgs, apvaldīts, pašcieņas pilns, otrs — uzsvērti goddevīgs cilvēks, kas ne mirkli neaizmirst distanci, kura šķir uzvarēto no uz* varētā ja.

—■ Zināt ko, Volfa kungs? — Voronovs teica. — Noru* nāsim tā: es esmu apmeties pie jums nevis kā okupācijas karaspēka pārstāvis, bet tāpat vien — kā cilvēks, kas bauda jūsu viesmīlību. Mans tēvs ir tāds pats darba cilvēks kā jūs. Starp citu, arī viņš ir meistars. Jūs sapratāt mani?

— Jā, mans kungs, — Volfs steidzīgi atbildēja. Tomēr viņa vērīgajā skatienā no biezo uzacu apakšas Voronovs pamanīja tādu kā neuzticēšanos.

Ēdamistabā pie galda, ko klāja kādreiz balts, bet tagad no vēcuma un biežas mazgāšanas sadzeltējis tamborēts galdauts, sēdēja Grēta. Uz galda bija noliktas tasītes un spodra, emaljēta tējkanna.

— Lūdzu, majora kungs, — Grēta sāka murmināt, taču Volfs viņu bargi pārtrauca:

■— Majora kungs lūdz viņu saukt uzvārdā.

— •Kā nu var... — Grēta ierunājās, taču vīra biezās uzacis bargi saraucās, un viņa steigšus sacīja: — Lūdzu, tasīte kafijas ... Diemžēl mums nav cukura.

— Esmu pieradis kafiju dzert bez cukura, — Voronovs aiz pieklājības teica.

Volfs pielika tasīti pie lūpām, iedzēra vienu malku, stingri pavērās sievā un vaicāja:

•— Kāpēc tu nepasniedzi īsto kafiju?

— īsto? 1 — Grēta atjautāja tādā tonī, it kā viņai būtu prasīts putna piens.

— Neizliecies! — šoreiz Volfs ierunājās labsirdīgi.

— Grēta brauc uz Berlīni, — viņš paskaidroja Voronovam,

— un pret šādām tādām mantām iemaina no amerikāņiem un angļiem kafiju. Mēs taču esam sakauta, uzvarēta zeme, — viņš rūgti piebilda. — Uzvāri nu īsto kafiju, Grēta!

Pazemīgi izņēmusi no skapja stikla burku ar pieslīpētu aizbāzni, Grēta aizgāja uz virtuvi. Pēc laiciņa viņa atgriezās ar paplāti rokās. Uz tās bija trīs pavisam maziņas kafijas tasītes.

— Piedodiet, majora kungs! — Grēta sacīja, aizmirsusi vīra, aizrādījumu. — Šo kafiju es taupu Hermanim. Viņš tik ļoti pieradis rītos dzert labu kafiju ...

— Labu kafiju es neesmu dzēris jau daudzus gadus, — Voifs drūmi teica. — Kopš tā laika, kad mēs sviesta vietā sākām ražot lielgabalus.

— Goda vārds, es esmu vienaldzīgs pret kafiju, — Vo-ronovs iejaucās. — Man ir vienalga, kādu kafiju es dzeru. Es atnācu tāpat vien pasēdēt kopā ar jums ...

Viņš īgni nodomāja, ka augšā viņu gaida nepabeigts darbs. Taču viņš hevarēja iet projām, neizdzēris kafiju un kaut brītiņu neuzkavējies pie saimniekiem.

Beidzot kafija bija izdzerta. Voronovs jau piecēlās, lai atvadītos, bet pēkšņi pie āra durvīm kāds sāka stipri klauvēt. Pēc tam apdullinoši nošķindēja zvaniņš.

Voronovs ar jautājošu skatienu pavērās Hermanī, pēc tam Grētā un redzēja, ka arī viņi izbijušies raugās viens otrā.

Volfs piecēlās no galda Un devās uz priekšistabu,

Voronovs tūlīt izdzirda kādu runājam angliski, jaucot pa starpu atsevišķus vārdus lauzītā vācu valodā. Viņam ļiar izbrīnu, ēdamistabā ieklupa Čārlzs Braits.

— Hallo, manu bērniņ Maikl! — viņš izsaucās, plati smaidīdams. Gandrīz vai pagrūzdams Volfu un nepievērsdams nekādu uzmanību Grētai, Braits metās pie Voro-uova. — Meklēdams tavu nolāpīto Sopinhoorstresi, es apbraukāju visu šo pilsētelil — viņš aši ierunājās. — Tavu zīmīti es, protams, izlasīju, taču vēlāk pazaudēju, tomēr nosaukumu esmu iegaumējis. Bet neviens vācietis nezina tādu ielu. Esmu saderējis ar to angļu snobu — viņš apgalvoja, ka tu dzīvojot Bābelsbergā. Bet es teicu, ka tu esi godīgs puisis un dzīvo Potsdamā. Mēs saderējām uz simt baķiem. Es jau nospriedu, ka tu tiešām esi samelojies. Pilsētā neviens nezina šo nolāpīto ielu ...

Braits tarkšķēja gluži kā automāts.

— Pietiek, Čārlz! — Voronovs izsaucās. Viņu kaitināja Braila nekautrīgā ielaušanās svešā mājā. — Pirmkārt, nevis «Sopinhoors», bet gan «Šopenhauers», nevis «stresi», bet Straße. Otrkārt, nebūtu par ļaunu sasveicināties ar mājas saimniekiem.

— Ak vai, — Braits iesaucās, it kā tikai tagad būtu ieraudzījis Hermani un Grētu, — piedodiet, lēdij, piedodiet, seri — Viņš pielika roku pie laiviņas.

— Amerikāņu korespondents Čārlzs Braits, — Voronovs sacīja vāciski, — lūdz jūs piedot viņam tik trokšņainu ielaušanos.

— Jawohl, jawohl, — Grēta sāka murmināt. Pasakiet' misteram Braitam, ka mēs ļoti mīlam amerikāņus. Es tūlīt uzvārīšu viņam tasīti kafijas.

— Tevi aicina, iedzert kafiju, — Voronovs pārtulkoja. — Tikai ievēro: tā būs bez cukura.

— Pie velna kafiju! Es esmu vinnējis simt baku! Sājā sakarā ir jāiedzer. Vai viskijs viņiem ir?

— Tā ir nabadzīga vāciešu māja, — Voronovs pārmetoši teica. — Strādnieku ģimene ...

— Jawohl! — tagad Braits izsaucās vāciski. — Ein Momenti

Pa kaklu pa galvu viņš metās uz durvīm un pēc brītiņa atgriezās ēdamistabā ar viskija pudeli rokā. Pielicis pu-’ dēli pie pleca un tās kaklu pagriezis pret Volfu, viņš priecīgi izsaucās:

— Bum, bum! Hitler kaputt!

Volfa seju uz mirkli izķēmoja sāpju grimase. Taču viņš* tūlīt savaldījās un māksloti pasmaidīja.

— Vai glāzes jums būs? — Braits lietišķi apvaicājās.

Grēta izņēma no skapja vairākas mazas glāzītes.

— Krievijā, šķiet, dzer tā, vai ne? — Braits iztukšoja glāzīti vienā paņēmienā, izvalbīja acis, ar plaukstu pārvilka pār iedomātajām ūsām un nokrekšķējās.

Skatīdamies tikai uz Voronovu, viņš stingri sacījas

— Braucam, Maikl!

— Uz kurieni?

— Vai tad es neteicu? — Braits neliekuļoti brīnījās. —• Velns viņu ziņa, kā te šo vietu sauci Mēs to dēvējam par «Underground», Vakaros mēdzam tur sapulcēties. Braucam!

««Underground»,» Voronovs klusībā atkārtoja un nodomāja: «Kas tas īsti ir? Angliski šis vārds varētu nozīmēt «pagrīde», vispār kaut ko tādu, kas atrodas pazemē, pašā Anglijā tā, šķiet, sauc metro.»

Braita negaidītais priekšlikums, bet visvairāk viņa pārliecība, ka to bez ierunām pieņems, galīgi saniknoja Vo-ronovn.

— Nekur es nebraukšu! — viņš skarbi sacīja.

— Es taču saņemšu simt baku, ja tevi uzrādīšu Stjuartam! Vai atceries to angļu puisi ar zelta brillēm? Es tevi šorīt iepazīstināju ar viņu. Vai tu gribi, lai es nesaņemu šos simt baķus?

To visu Braits pateica žēlīgā, lūdzošā balsī.

— Es strādāju, — Voronovs stingri atbildēja un nodo

māja, ka ar šo Braitu nav iespējams runāt nopietni. — Es kaut ko rakstu un nekur nebraukšu.

— Bet mani simt baķi?

Nē, uz šo puisi nebija iespējams dusmoties!

— Uzrakstīšu tev zīmīti. Varēsi uzrādīt savam Stjuartam, — Voronovs sacīja, labsirdīgi pavīpsnādams.

Braits uz mirkli kļuva domīgs.

— Tas neies cauri! — viņš teica dziļā pārliecībā. — Ja tu uzrakstīsi krieviski, Stjuarts ne velna nesapratīs. Ja uzrakstīsi angliski — kā es pierādīšu, ka rakstījis esi tu?

Voronovs paraustīja plecus.

— Paklau, Maikl! — Braits tagad runāja nopietni.

— Vai tiešām tev nav interesanti tuvāk iepazīties ar saviem Rietumu kolēģiem? Bet varbūt krievu žurnālistiem ir aizliegts saieties ar mums? Tad saki to atklāti, un es tūlīt izgaisīšu.

Braita vārdi dziļi aizskāra Voronovu. «Man taču ir nevis aizliegts, bet, gluži otrādi, uzdots pēc iespējas biežāk tikties ar jums,» viņš nodomāja. «Vai nebūs labāk nevis mocīties ar šo rakstu, bet gan pagrozities ārzemju žurnālistu vidū? Galu galā priekšā vel vesela nakts. Rīt no rīta raksts būs gatavs.»

— Vai tu atvedīsi mani atpakaļ? — Voronovs jautāja, joprojām šaubīdamies.

— Protams! — Braits tūdaļ atbildēja.

— Volfa kungs, — Voronovs pēc brītiņa ievaicājās,

— vai es jūs pārlieku netraucēšu, ja šonakt pārgulēšu šeit?

— Istaba ir jūsu rīcībā jebkurā laikā — dienu un nakti.

— Tādā gadījumā man ir jums lūgums. — Tikšanās ar ārzemju kolēģiem Voronovam jau likās ārkārtīgi vilinoša un lietderīga. — Astoņos uz šejieni atbrauks mana mašīna. Es uzrakstīšu zīmīti un palūgšu to atdot šoferim.

— Labi, mans kungs.

Uzkāpt augšā, uzrakstīt zīmīti un iedot to Volfam bija dažu minūšu darbs.

— Braucam! — Voronovs sacīja Braitam. — Mēs braucam, — Volfa dēļ viņš pateica arī vāciski.

— Vienu mirklīti, Voronova kungs! — Volfs viņu aizkavēja. — Lūdzu, ņemiet atslēgu! Jums būs ērtāk.

— Pateicos! — Voronovs sacīja, stiepdams roku pēc atslēgas. — Domāju, ka atgriezīšos agri.

87« - 1829

DEVĪTĀ NODAĻA. «UNDERGROUND»

Sirmā pilsēta lēnām tinās vakara krēslā. Ielas bija tukšas. Tikai retumis gadījās kāda mašīna ar amerikāņu, angļu vai padomju karavīriem. Tās visas drāzās pa Pots-damas ielu uz Bābelsbergas pusi. Braits sēdēja pie stūres, atgāzies pret sēdekļa atzveltni, galva — augstāk par priekšējo stiklu.

— Tava saimniece ir braša sieva, — viņš pasmīnējis teica Voronovam. — Kamēr tu biji augšā, mums uz- ātru roku sanāca neliels bizness.

— Bizness? — Voronovs brīnījās.

— Trīs kārbas kafijas, četri bloki «Lucky Strike» un sešas mārciņas cukura pret duci sudraba karošu. Piegādi vēl esmu parādā.

— Kā tev nav kauna, Čārlz! — Voronovam paspruka izsauciens.

— Kauns? Viņa taču pati lūdza! Pie Brandenburgas vārtiem viņa dabūtu uz pusi mazāk.

— Kāda velna pēc tev vajadzīgas karotes?

— Man pašam tās nepavisam nav vajadzīgas. Es uzdāvināšu Džeinai.

— Kam?

— Savai meitenei. Viņu sauc par Džeinu. Mēs drīz precēsimies.

— Kur viņa ir pašreiz? Vai Independensā?

— Nē, Bābelsbergā.

— Kur?!

— Viņa strādā valsts departamentā. Stcnogrāfiste. Kad biju uzzinājis, ka viņu ņem līdzi uz Eiropu, es līdu vai no ādas ārā, lai mana avīze arī mani sūtītu uz šejieni. Tikai viss bijis velti.

— Kāpēc?

— Tu taču zini, ka man Bābelsberga nav tuvāk kā Stati! Pa visu šo laiku Džeinu esmu redzējis tikai vienreiz — šodien.

— Vai tad viņa nevar aizbraukt pie tevis uz Berlīni?

— Viņai darbs pāri galvai. No rīta līdz vēlai naktij.

Kādu brīdi Voronovs un Braits brauca klusēdami.

— Paklau, Maikli — Braits pārtrauca klusumu. — Gribu tevi brīdināt. Puiši ir Joti neapmierināti. Mēs neesam raduši, ka tā apietas ar presi.

Voronovs klusēja. Viņš pats bija īpašā stāvoklī. Tiesa gan, šis īpašais stāvoklis patiesībā aprobežojās vienīgi ar to, ka viņam bija atļauts uzturēties Bābelsbergā. Taču par to Voronovs negribēja runāt. Starp citu, viņš būtu varējis Braitam pateikt, ka Trumena un Cērčila ierašanos ir fotografējuši un filmējuši visi korespondenti, bet Staļina atbraukšanu nav izdevies uzņemt pat padomju korespondentiem.

— Paklau, — Braits pēkšņi sacīja, — es tomēr neesmu gluži godīgi nopelnījis tos simt baķus. Tev taču Bābelsberga ir pieejama, vārdu sakot, tu tur dzīvo. Puiši ir redzējuši.

— Es dzīvoju Potsdarnā, — Voronovs stūrgalvīgi iebilda.

— Es gan veltīgi žēlojos, ka nevaru nokļūt tajā paradīzes stūrītī. Džeina taču atradīs man kādu iespēju... Tie visi tomēr ir sīkumi. Bizness paliek bizness. Tu Stjuarta klātbūtnē sacīji, ka dzīvojot Potsdarnā, Sopinhoora iela astoņi, un es tevi atradu tieši tur. Vai ne?

— Sopenhauers, Cārlij, Sopenhauers!

— Simt baku dēļ esmu ar mieru šo vārdu izrunāt, kā vien vēlies. Starp citu, šis Sopen ... Kas viņš tāds bija? Vai nacists?

— Filozofs. Gaužām pesimistiski noskaņots filozofs. Dzīvojis pagājušajā gadsimtā. Uzrakstījis grāmatu «Pasaule kā griba un priekšstats».

— «Pasaule»... kā kas? Paklau, Maikl, — pa kuru laiku tu esi paspējis piebāzt galvu ar tādu ķīniešu ābeci?

— Studēju institūtā vēsturi.

— Vēsture sākas tikai šodien. Starp citu, arī es kādu laiciņu esmu mācījies koledžā. Bet vēlāk atmetu. Aizrāvos ar to nolāpīto fotografēšanu.

Debesis apmācās. Visapkārt joprojām izskatījās tuksnesīgi. Māju drupas kopā ar bumbu un šāviņu atstātajām

bedrēm atgādināja drūmu Mēness ainavu. Vismaz Voro-novs bērnībā to bija tādu iedomājies ...

— Šeit, — Braits sacīja, — atrodas mūsu preses klubs. — Viņš parādīja uz divstāvu ēku, kas pēc mirkja jau atradās aiz muguras.

— Kas tā ir par ielu? — Voronovs jautāja.

— Velns viņu zina! Cellendorfas rajons. Amerikāņu sektors.

Strauji nobremzējis mašīnu, Braits teica:

— Stopi Tālāk nevar pabraukt.

Mašīna tiešām bija nokļuvusi ar_ drupām aizgruvušā strupceļā. Priekšā jau stāvēja apmēram piecpadsmit vi-līši. Braits savu mašīnu piebrauca cieši klāt kādai citai mašīnai. Tā savukārt ar motora pārsegu bija atdūrusies pret pussagruvušu sienu.

— Paklau, Cārlij, — Voronovs sacīja, — mūsu deļ tās mašīnas īpašnieks netiks ārā no šejienes.

— Vai tad viņš šo zemi ir nopircis? — Braits noburkšķēja. — Lai tad izliek uzrakstu «Private properiy»x\ — Viņš paķēra no aizmugures sēdekļa somu. — Nac līdzi!

— Uz kurieni?

— Uz to tur restorānu, bāru, lokālu, velns viņu zina, kā to īsti sauc!

Līkumodami starp mašīnām, viņi izkļuva no strupceļa. Joprojām visapkārt bija drupas. «Kāds bārs te varētu būt?» Voronovs brīnīdamies prātoja.

Taču viņš dzirdēja gluži kā no pazemes atskanam tālu mūziku.

Ieklausīdamies viņš palēnināja soli. Mūzika bija klusināta, tomēr skaidri dzirdama.

— Kāpēc tu atpaliec? — Braits apstājās, pagaidīdams Voronovu.

— Kur tad ir tavs bārs? — Voronovs vaicāja, lai gan mūziku saklausīja aizvien skaidrāk. — Te taču nav nevienas veselas mājas!

— Mājām mēdz būt ne vien stāvi, bet arī pagrabi. Kur tie friči būtu slēpušies, kad viņus slānīja no gaisa? Tā, redz ...

Braits stāvēja pie kāpnēm, kas veda uz leju. Acīmredzot bārs tiešām atradās kaut kur zem drupām.

— Ejam! — Braits stingri teica. — Vai pasniegt roku? [8]

Voronovam šķita, ka viņš kāpj lejā ellē vai pazemē, kur, baidīdamies no dienas gaismas, dzīvo tādi kā Velsa morloki.

Kāpnes krasi pagriezās sāņus. Sekodams Brailam, Vo-ronovs pagāja vēl dažus soļus un tad izbrīnā sastinga.

Viņa acu priekšā pletās milzīgs pagrabs ar galdiņiem. Pie vistālākās sienas pacēlās mazs paaugstinājums, uz tā bija novietojies neliels orķestris — daži muzikanti.

Tikai tagad Voronovs skaidri saprata, kāpēc Braits šo iestādījumu dēvē par «Underground». Tas tiešām atradās dziļi pazemē.

Pie galdiņiem tabakas dūmu mutuļos sēdēja karavīru formas tērpos ģērbušies cilvēki. Vīriešu civildrēbēs gandrīz nebija, ja neskaita viesmīļus, kas skraidīja starp galdiņiem.

Sieviešu bija diezgan daudz. Viņas sēdēja gandrīz vai pie katra galdiņa. Balsu dūkoņa, mūzikas skaņas, viesmīļu kāju švīkoņa saplūda kopā vienā nepārtrauktā dunā.

Braits joprojām stāvēja uz pakāpiena, Voronovs — viņam aiz muguras.

— Pagaidi! — Braits sacīja. — Es tūlīt sameklēšu Stjuartu. — Viņš pacēlās pirkstgalos. — Tur jau viņš sēž kopā ar savu Urzulu. Vai tev patik viņa meitene?

Voronovs neredzēja ne Stjuartu, ne viņa meiteni.

— Ejami — Braits enerģiski teica. — Tūlīt es tevi uzrādīšu, kā kasierim uzrāda čeku.

Viņš šeit bija pašu cilvēks. «Hallo, Cārlij!» viņam sauca gandrīz vai no katra galdiņa.

Stjuarts un viņa meitene sēdēja ar muguru pret estrādi un seju pret ieeju. Divas vietas pie viņu galdiņa bija brīvas.

— Kas tā ir par sievieti? — Voronovs painteresējās.

— Es taču tev teicu, ka tā ir viņa Urzula. Velns viņu zina, no kurienes šī uzradusies! Es viņu redzu otru reizi.

— Anglietc?

— Angliešu viņam pietiek Londonā. Protams, vācietei

— Kas viņa tāda ir?

— Vai jūs sievietei pieprasāt personas apliecību, pirms liekaties ar viņu gultā? — Braits zobgalīgi jautāja.

Viņi piegāja pie galdiņa, aiz kura sēdēja Stjuarts un Urzula. Anglis turēja rokā glāzi ar gaiši dzeltenu dzērienu. Uz galda stāvēja vīna kausi ar indigi zaļu dziru.

Pagriezies pret joprojām sēdošo Stjuartu, Braits kā skaldīt noskaldīja:

— Misters Voronovs. Pats personiski. Dzīvo Pots-damā ... — Viņš sastostījās. — Vārdu sakot, tajā pašā nolāpītajā ielā. Tu esi zaudējis. Maksāsi skaidrā naudā vai dosi čeku?

Braitā nepaskatījies un viņam neatbildējis, Stjuarts piecēlās un pieklājīgi palocījās.

— Laipni lūdzam, mister Voronov! — viņš teica. — Nāciet mūsu kompānijā! Šo lēdiju sauc par Urzulu, — Stjuarts turpināja, atkal apsēzdamies pie galda. — Urzula, atļaujiet stādīt jums priekšā mūsu krievu kolēģi un sabiedroto: tas ir Voronova kungs.

Voronovam par izbrīnu, Stjuarts to pateica gluži pieklājīgā vācu valodā.

Urzula iesānis paraudzījās Voronovā un tikko manāmi pamāja ar galvu.

— Sēdieties, lūdzu! — Stjuarts uzrunāja Voronovu, atkal pāriedams uz angļu valodu. — Tas Šeiloks sēžas arī bez uzaicinājuma.

Braits tiešām jau sēdēja, garās kājas izstiepis zcin galda.

— I<a tu mani nosauci, Villij? — viņš jautāja.

— Par Seiloku! — Stjuarts ironiski atkārtoja.

— Ka-s tas tāds? — Braits vaicāja, mazliet saīgdams.

— Šekspīrs ir kļūdījies. Savu Seiloku viņam vajadzēja nosaukt par Brailu, — Stjuarts turpināja, zobgalību vairs neslēpdams.

Viņš ņirgājās acīm redzami. Cārlijs neapšaubāmi nekad nebija dzirdējis Seiloka vārdu. Taču viņu samulsināt nebija nemaz tik viegli.

— Jusu vietā, mister Stjuart, — viņš teica, atkal vārdus kā skaldīt skaldīdams, — es vispirms nodarītu darāmo. No jums pienākas simt baku.

Stjuarts izvilka no kabatas šauru, garu čeku grāmatiņu.

— Vai tev ir pildspalva? — viņš nopūzdamies jautāja Braitam.

— Esmu priecīgs jums pakalpot, ser.

Stjuarts atvēra grāmatiņu, kaut ko ātri uzrakstīja, iz* plēsa lapiņu un kopā ar pildspalvu atdeva Braitam.

— Okaij! — Cārlijs teica, uzmanīgi pārlasījis čeku.

— Tagad iesim un apmainīsim.

— Ko?! — Stjuarts izsaucās.

— Es ceru, — Braits skarbi sacīja, — ka šeit atradīsies cilvēki, kas apstiprinās, ka tavā rēķinā tiešām ir simt baku. Vārdu sakot, es gribu čeku apmainīt pret skaidru naudu.

No pļāpīgā, bezbēdīgā puiša, kādu Voronovs bija pieradis Cārliju Braitu redzēt, viņš turpat acu priekšā pārvērtās gluži citā cilvēkā. Viņa seja ieguva neparasti dzedru izteiksmi — uzacis saraucās, lūpas cieši sakniebās.

Kādu brīdi Stjuarts klusēdams raudzījās Braitā.

— Labi. Iesim! — viņš pieceldamies teica. — Piedodiet manam neticīgajam draugam, mister Voronov! — viņš nevērīgi piemetināja. — Uz brītiņu mēs jūs atstāsim divatā ar Urzulu.

Urzula vērīgi noraudzījās šajā scēnā, taču šķita, ka viņa domā pati savu domu.

Braita seja jau bija atguvusi parasto bērnišķīgi bezbēdīgo izteiksmi.

— Ein bislien bizness. Kleine, kleine... — viņš teica Urzulai savā neiedomājamā vācu valodā, pamirkšķināja un devās nopakaļ Stjuartam.

Orķestris sāka spēlēt tango «Ich kūsss Ihre Hand, Ma-dame». Voronovs labi pazina šo melodiju, kas bija tik ļoti izplatīta viņa jaunības gados. Dejošanai paredzētajā laukumiņā tūlīt sākās burzma. Dejoja lielākoties amerikāņi un angļi. Viņi visi bija karavīru formas tērpos. Nedaudzie vīrieši civildrēbēs, droši vien vācieši, palika sēžam pie galdiņiem,

Prožektora stars, kas slīdēja pa dejotāju galvām, uz mirkli apgaismoja arī Urzulas seju. Voronovam šķita, ka šai sievietei ir reizē divas sejas. Aiz vienas sejas it kā bija nojaušama otra. Otrā bija daudz jaunāka, vaibsti — maigāki.

Sī persona Voronovu gan interesēja maz. Pēc visa spriežot, viņa bija viena no tām vācietēm, kuras daļēji uzturēja amerikāņi un angļi.

Tomēr, lai kas viņa būtu, Voronovam derdzās nicīga izturēšanās pret sievieti. Stjuartam nevajadzēja Urzulu atstāt vienatnē ar nepazīstamu vīrieti.

— Viņi tūlīt būs atpakaļ, — viņš sacīja vāciski. — Rādās neatliekamas darīšanas.

Urzula izklaidīgi pasmaidīja.

— Sis tango, — Voronovs teica, lai vismaz neiestātos klusums, — lika man atcerēties studiju gadus...

— Jūs tiešām esat krievs?

— Jā, protams. — Voronovs brīnījās par skarbo toni, kurā šis jautājums bija uzdots.

— Kāpēc jūs neesat formas tērpā?

~ Kāpēc lai es būtu? t- Voronovs pasmaidīja. — Karš taču ir beidzies.

— Vai jūs esat mācījies Vācijā? — Urzulas šaurajās acīs pavīdēja slēpta, ļauna zobgalība.

— Vācijā?! — Voronovs neizpratnē atvaicāja. — Kā jums varēja rasties tāda doma? Pirms kara es nekad neesmu bijis Vācijā.

— Vai tad jūsu Krievijai trūka pašai savu dziesmu? Vai arī jūs spieda dejot, kad spēlē vācu dziesmas? — Urzulas vārdos jau skaidri skanēja izaicinājums.

Voronovs skatījās šajā vācietē, brīnīdamies aizvien vairāk. Naids pret Krieviju, kas jautās viņas vārdos, bija pilnīgi izskaidrojams. Taču pārsteidza tas, ka viņa neslēpa šo naidu.

— Mums neviens nekā neuzspieda, — Voronovs atbildēja skarbāk, nekā bija gribējis.

Un tūlīt sevi nosodīja par šo skarbumu. «Atradis, ar ko izrēķināties!» viņš rūgti nodomāja. «Sai nelaimīgajai vācietei varbūt nav pat ko ēst... Saklausījusies Gebelsa propagandu un joprojām katrā krievā redz asinskāru ienaidnieku!»

Voronovam gribējās nopietnāk aprunāties ar šo dīvaino meiču. Piekļūt viņas dvēselei, pārliecināt, ka viņai nav ko baidīties no krieviem.

— Manas jaunības ga_dos pie mums bija izplatītas daždažādas deju melodijas. Arī vācu un poļu.

— Poļu? — Urzula īdzīgi jautāja.

— Ar poļu tango «Malenka Manon» man saistās ļoti dārgas atmiņas. Es to dejoju ar meiteni, kas vēlāk kļuva par manu līgavu.

Taču Urzula viņā vairs neklausījās, Juzdams to, Voronovs arī pats tūlīt zaudēja interesi par sarunu. «Sāku kļūt gaužām vaļsirdīgs,» viņš nodomāja, juzdams nepatiku pret Urzulu. «Viņai manas atmiņas nav ne spļāviena

vērtas.»

Voronovā neskatīdamās, Urzula paņēma viskija glāzi.

Piedurkne pa pusei atsedza roku. Uz tās bija skaidri redzama liela, sarkana rēta, tāda kā stipra apdeguma pēdas.

Neiedzērusi nevienu malku, Urzula nolika glāzi atpakaļ uz galda. Pamanījusi, ka Voronovs vērīgi raugās uz viņas kailo roku, viņa to steidzīgi nolaida uz cejiern.

«Velns ar ārā, kas viņa tāda ir?» Voronovs nodomāja. Viņa nepatika pret šo meiču kļuva aizvien lielāka. «Varbūt viņa ir no organizācijas «Hitlerjugend»? Var gadīties, ka vēl pavisam nesen viņa svieda granātas uz mūsu kareivjiem.»

Voronovs vēlējās doties projām, bet viņam nebija mašīnas. Gribi vai negribi, bija jāgaida Braits.

Vairs nepievērsdams uzmanību Urzulai, viņš mazliet pacēlās cerībā ieraudzīt Braitu vai Stjuartu.

Taču dejas turpinājās, prožektora gaisma joprojām slīdēja pa dejotāju galvām, bet viss pārējais grima pustumsā.

— Gesiatten Sie mir, bitte, Ihre Datne e'tnzuladenf'

Sie vārdi atskanēja Voronovam aiz muguras.

Pagriezies viņš ieraudzīja pavecu vācieti apdilušā žaketē ar nospīdinātām piedurknēm un pavirši izgludinātiem atlokiem.

— Kamēr nav atgriezušies šie čārliji... vācietis pusbalsī piebilda, droši vien Voronovu noturēdams par savu tautieti.

— Pavaicājiet dāmail ~ Voronovs atbildēja, plecus paraustīdams.

— Es negribu dejot, — Urzula skarbi sacīja,

— Bet bērniņ ... — vācietis iesāka.

*— Negribu! —viņa atkārtoja.

— Jūs esat rupja, bērniņ! — vācietis iecietīgi teica. — Labi, — viņš piebilda citā tonī. — Mēs iegaumēsim, kur un kad kas ar kuru ir dejojis, un pieminēsim to tad, kad čārliji būs projām. Viņi taču nepaliks šeit mūžīgi. Vai ne, mans kungs?

Viņš neapšaubāmi tiecās pēc Voronova līdzjūtības.

Voronovs nekā neatbildēja. Uz galdiņu, pie kura viņš nīka, spraucās Braits, Stjuarts un aiz viņiem vēl kādi pieci militāros formas svārkos vai karavīru blūzēs ģērbušies cilvēki. [9]

— Iepazīsties, Maikl! — Braits sacīja, kad viņi visi bija pienākuši pie galdiņa. — Tie ir mūsu draugi. Preses haizivis un šakāļi. Sēdieties, puiši!

Taču pie galda bija tikai divi brīvi krēsli.

— Man ir laiks iet! — Urzula teica pieceldamās.'

— Palieciet, Urzula! — Stjuarts sacīja pieklājīgi un reizē valdonīgi.

Viņa padevīgi apsēdās.

Tātad vietu nepietika. Izvilcis no somas dažas cigarešu paciņas, Braits drošiem soļiem devās uz blakusgaldiņu, pie kura sēdēja trīs vācieši civildrēbēs. Viens no viņiem nupat bija aicinājis Urzulu dejot.

Piegājis pie galda, Braits nometa uz tā cigaretes un skaļi teica:

— Vor Sie. And now get outl Got it? Heraust Take a walk! Spazieren! Okay?[9]

Vācietis ar apdilušo, nospīdināto žaketi mugurā aši atbildēja:

— Jawohl, mein Herr![10] [11]

Visi trīs piecēlās un devās uz izeju, bāzdami kabatās cigarešu paciņas.

Voronovs nevilšus palūkojās Urzulā. Viņas acīs Voronovs saskatīja nevis nosodījumu, bet drīzāk ļaunu prieku.

Galu galā visi bija apsēdušies. Uz daža krēsla sēdēja pa diviem. Braits izvilka no savas tiešām neiztukšojamās somas divas viskija pudeles.

— Mister Voronov, — Stjuarts sacīja, — tie visi ir jūsu kolēģi — amerikāņu un angļu žurnālisti. Jūs viņus redzējāt šorīt pie Cecīlijas pils.

Voronovs neatcerējās nevienu no viņiem, tomēr piekrizdams pamāja ar galvu.

— Pie mums briest dumpis, mister Voronov, — Stjuarts turpināja. — Mēs būtu priecīgi aprunāties ar jums, pirms sākam rīkoties ...

Atšķirībā no Braita Stjuarts runāja nesteigdamies.

— Protams, — viņš turpināja, — ērtāk būtu bijis apspriesties preses klubā, taču padomju žurnālisti uz turieni neiet. Jus ignorējat mūs pēc pašu vēlēšanās vai izpildāt pavēli? — Stjuarts to jautāja mākslotā vientiesībā.

Vēl pirms brītiņa visas Voronova domas bija nodarbinājusi dīvainā Urzula. Kad ierunājās Stjuarts, Voronovam likās, ka nu beidzot varēs sākties tas, kā dēj viņš bija braucis šurp, — draudzīga saruna par gaidāmo konferenci.

Taču, spriežot pēc Stjuarta jautājuma, saruna tika pavērsta pavisam uz citu pusi. «Var tomēr būt,» Voronovs nodomāja, «ka pārējiem nemaz nav tādu neapšaubāmi agresīvu nolūku, kādi ir šim anglim ...»

— Pirmkārt, — Voronovs atbildēja, cenzdamies runāt tādā pašā tonī kā Stjuarts, — es nezinu, kur atrodas jūsu preses klubs. Otrkārt, mani neviens nav uz turieni aicinājis.

— Bet vai jūs būtu nācis? — jautāja kāds garš, kalsns pusmūža amerikānis ar «ezīša» frizūru.

— Kāpēc gan ne?

Voronovs atbildēja pavisam vaļsirdīgi. Viņš tiešām ar prieku būtu aizgājis uz preses klubu, par kura pastāvēšanu jau bija dzirdējis no Braita.

— Ja nu mēs esam tomēr tikušies šeit... — Stjuarts atsāka.

— Kas nu tā, velns, par tikšanos! — Brails viņu pārtrauca ar zobgalīgu pārmetumu balsī. — Jūs taču man uzklupāt kā vanagi nabaga cālim — ved viņu šurp!

— Mēs tiešām lūdzām Cārliju to darīt, kad uzzinājām, ka jums abiem radies kontakts profesionālos jautājumos, — sacīja amerikānis ar «ezīša» frizūru.

No visām pusēm atskanēja piekrītoši saucieni. Daudzus acīmredzot šokēja tonis, kādā Stjuarts bija uzdevis jautājumu.

— Vai jūs toreiz bijāt Torgavā, ser?

Voronovs vērīgi palūkojās jautātājā. Tas bija neliela auguma cilvēks platiem pleciem, ģērbies angļu karavīra tērpā.

— Jā.

— Nav izslēgts, ka mēs esam tikušies! — anglis teica, neapšaubāmi priecādamies.

— Jums ir bagāta fantāzija, ser, — sarunā iejaucās Stjuarts. — Cik man zināms, Torgavā angļu nebija. Krievi tur tikās ar amerikāņiem. Varbūt, jūs toreiz, Džeims, dienējāt amerikāņu armijā?

— Es esmu dienējis un dienu angļu armijā, ser, — tas, ko Stjuarts bija saucis par Džeimsu, atbildēja paceltā

balsī. — Kamēr jūs deldējāt bikses Flītstrītā Londonā, es ar sabiedroto karaspēku izcēlos krastā Eiropā. Bet Tor-gavā esmu bijis kā angļu žurnālists kopā ar Bredlija armiju.

— Nevarējāt vien sagaidīt tikšanos ar krieviem? — Stjuarts pavīpsnāja.

— No comment!' — anglis dzedri atbildēja.

Atskanēja atzinīgi smiekli.

— Runāsim bez aplinkiem! — Stjuarts teica, acīm redzami cenzdamies sarunu ievirzīt agrākajā — Voronovarn nepatīkamajā gultnē. — Te notiek negodīga spēle. Visu, kam ir sakars ar konferenci, jūsu varas iestādes tur pilnīgā slepenībā.

—- Kāpēc mūsu? — Voronovs nolēma iegūt laiku.

— Vai jums ir vajadzīgi fakti? — Stjuarts izsaucās. — Lūdzu! Mums tika iepriekš paziņots, kad ieradīsies prezidents Trumens un mūsu premjers. Droši vien jums arī.

Voronovs pamāja ar galvu.

—- Nu redzat! — Stjuarts triumfēdams sacīja. — Bet mēs līdz šim laikam nezinām, vai maršals Staļins ir ieradies.

— Ir. Šodien dienā.

To pateicis, Voronovs tūlīt klusībā pats sevi norāja: varbūt Staļina atbraukšana joprojām ir noslēpums. Taču viņš negribēja, lai Rietumu prese spekulētu ar to, ka tās pārstāvjiem nekas nav zināms par Staļina ierašanos. Voronovs jau redzēja acu priekšā avīzes virsrakstu: «Trumens un Cērčils ieradušies. Kur ir Staļins?!».

Tiklīdz Voronovs bija Stjuartam atbildējis, jautājumi sāka birt cits pēc cita: «Kāds izskatījās Staļins?», «Kurā lidlaukā vai stacijā viņš ieradās?», «Kas viņu sagaidīja?».

Tā kā Voronovs klusēja, atkal ierunājās Stjuarts:

— Pateicos par atklātību, mister Voronov, tātad padomju žurnālisti ir bijuši klāt sagaidīšanā, bet angļu un amerikāņu — ne. Vai tad šis fakts, — Stjuarts ierunājās skaļāk, — neliecina par neapšaubāmu diskrimināciju? Galu galā mums visiem te ir vienādas tiesības.

— Nē, — Voronovs stūrgalvīgi atbildēja. — Neliecina vis. Padomju žurnālisti arī nebija klāt sagaidīšanā. Bet par vienādām tiesībām jāsaka ... [12]

Uz mirkli viņš sastostījās: «Ko es daru? Es nevis nodibinu kontaktus, bet saasinu attiecības!...»

— Bet par vienādām tiesībām jāsaka, — viņš tomēr turpināja, — ka tās paredz arī vienādus pienākumus,

•*» Ko jūs gribat ar to teikt?

—i Lai ari jums izlauztu ceļu uz Berlīni, tās pieejās gāja bojā desmitiem tūkstošu padomju karavīru. Ne amerikāņu, ne angļu karavīru kritušo vidū nebija.

Sim Stjuartam, spriežot pēc viņa toņa, nebija nekādu tiesību saukties par sabiedroto. Sabiedrotie bija amerikāņu un angļu kareivji un virsnieki, kas'blnljās pret vāciešiem. Un arī šeit sanākušie žurnālisti, spriežot pēc viņu reakcijas uz Stjuarta jautājumiem un Voronova atbildēm, vairākumā bija sabiedrotie .,.

— Nu ko tad, — Stjuarts pēc neveikla klusuma brīža ierunājās, kā izlīgumu meklēdams, — mēs esam no mistera Voronova uzzinājuši pašu galveno: maršals Staļins ir šeit. Piedodiet — tagad viņš ir ģenerālisimuss. Tātad konference notiks.

Viņš paraudzījās Urzulā. Sarunas laikā viņa bija klusējusi, droši vien nesaprazdama ne vārda. Starp citu, Vo-ronovam šķita, ka pāris reižu tā uz viņu paskatās nedraudzīgi, pat naidīgi.

— Mums ir laiks iet, — Stjuarts dzedri sacīja. — Esmu apsolījis lēdiju pārvest mājās. Mums jābrauc, — pagriezies pret Urzulu, viņš teica vāciski.

Visi piecēlās kājās.

— Man bija ļoti patīkami tuvāk iepazīties ar jums, mister Voronov, — Stjuarts ātri nobēra. — Esmu pārliecināts, ka Urzulai arī.

Viņi atstāja galdu un devās uz izeju.

«Ko es esmu izdarījis, velns parāvis, ko es esmu izdarījis!» Voronovs klusībā atkārtoja. «Es salēcos ar Stjuartu, lai gan vajadzēja kaut vai drusciņ pozitīvi ietekmēt šo cilvēku noskaņojumu, viņu nākamo korespondenču saturu!... Taču kas man būtu bijis jādara? Jāpagriež labais vaigs pēc tam, kad man ir jau iesists pa kreiso? .. .*

Nē, viņš nedrīkstēja klusēt, izlikties, ka Stjuarta vārdi viņu neaizskar! Sis jezuīts ar plānajām lūpām neapšaubāmi centās mest ēnu uz Padomju zemi. Lai gan runa bija tikai par konferenci... Pēc visa spriežot, Stjuartam bija vajadzīgs vienīgi iegansts ...

— Muļķīgi iznāca, — Voronovs sacīja, l<ad viņi abi ar Brailu sēdās mašīnā.

— Bet es esmu apmierināts! — Braits atsaucās,

— Kā gan citādi! — Voronovs pavīpsnāja. — Savus simt dolārus tu taču esi saņēmis.

Pēkšņi Braits tik sparīgi nospieda bremzes pedāli, ka Voronovs gandrīz izlidoja no mašīnas.

— Kas ar tevi ir, prātā esi jucis, vai?l — viņš izsaucās.

— Paklau, Maikl! — Braits teica lēnām, ar viņam neparastu bardzību. — Par ko tu mani turi?

Tādā tonī viņš agrāk nekad nebija runājis.

— Es tev sacīju, — Braits turpināja, — ka braucienam ir svarīga nozīme. Man bija taisnība. Es viņiem pierādīju, ka padomju žurnālists nav melis. Ne jau viss ir tik vienkārši, kā izskatās. Bet nauda... Hei, seri — viņš iebļāvās pilnā balsī, mazliet paceldamies no sēdekļa.

Voronovs nesaprata, ko viņš uzrunā. Taču tūlīt ieraudzīja veci, kas spilgtajā lukturu gaismā gāja pāri ceļam viņu mašīnas priekšā. Lai gan bija silts jūlija vakars, viņš bija ģērbies mētelī ar apdilušu samta apkakli, galvā viņam bija sen formu zaudējusi cepure. Sis vecais vācietis droši vien dzīvoja kaut kur tuvumā un pašreiz gāja uz mājām.

— Hei, ser! — Braits sauca vēlreiz. Ieslēdzis motoru, viņš straujā rāvienā pabrauca mašīnu uz priekšu un atkal nobremzēja, šoreiz gandrīz blakus vecajam, kas izbijies piespiedās pie sagrautas sienas paliekām. Motoru neizslēdzis, Braits pavēlošā balsī sacīja Voronovam:

— Pajautā, kas viņš tāds ir!

— Tu tiešām esi prātu zaudējis!

— Negribi jautāt? — Braits noprasīja ar neizskaidrojamu niknumu. •— Labi, iztikšu bez tevis. — Izliecies no kabīnes, viņš skaļi vaicāja: — Hei, mein Herr! Wie alt Sie? Wieviel? Wieviel Jahre? Sie, Sief^13

Vācietis klusēja. Viņa rokas, kas cieši spieda spieķa rokturi, drebēja. Vecīgā, trīsošā balsī viņš beidzot nošļupstēja:

— Acht und siebzig.

— Ko viņš tur murmina? — Braits pagriezās pret Vo-ronovu. — Cik?

— Septiņdesmit astoņi.

•— Okay! — Braits apmierināts noteica. — Tātad karojis viņš nav.

Strauji sakustējies un atpogājis krekla krūšu kabatu, Braits izvilka ar gumiju apņemtu naudas paciņu.

— Ņem! — viņš uzsauca vācietim angliski. — Ņem, ka tev saka!

Vecis apjucis klusēja.

— Nehmen! — Braits atkal iebļāvās, šoreiz vāciski. Vēl vairāk izliecies no mašīnas, viņš pastiepa roku un aiz-baza naudu vecim aiz mēteļa atloka. Tad atlaidās pret sēdekļa atzveltni un ieslēdza ātrumu.

— Paklau, Čārlz! — Voronovs neizturēja. — Varbūt lu man paskaidrosi, ko tas nozīmē?

— Varu to izdarīt, puisi. Tikai tūlīt gan ne.

Braits atbildēja domīgi, gandrīz skumji. Līdzās Voro-novam pie stūres sēdēja vēl viens — it kā trešais — Cnr-lijs Braits. Pirmais bija bramanīgs, lielīgs puisis, stipri līdzīgs tiem amerikāņu kovbojiem, ko Voronovs daudzkārt bija redzējis uz Maskavas kinoekrāniem. Otro Voronovs ieraudzīja pinnīt pagrabā — tas bija mazrunīgs cilvēks, kas prot būt nikns un bargs. Tagad viņa acu priekšā bija trešais Cārlijs Braits — kluss, domīgs, neizskaidrojami skumjš. Sis trešais Cārlijs arī mašīnu vadīja gļēvi un nedroši.

— Vai mēs braucam pareizi? — viņš jautāja, ilgi klusējis.

— Jā.

— Kā tu teici — kas tas Sopenhoors tāds ir?

— Filozofs. Pesimistiski noskaņots filozofs.

— Pie velna pesimistus! — Braits, gluži kā atguvies, izsaucās ierastajā bezbēdīgajā tonī. — Paklau, Maikl, manu bērniņ, — ņemsim un pārdēvēsim tavu ielu! Nosauksim to par Rūzvelta ielu! Nē. Labāk par Staļina avēniju! Sājā karā jūs tomēr bijāt galvenie!

— Vai lu domā, ka ielu nosaukumi ir atkarīgi no mums? — Voronovs pasmaidīja.

— Viss ir atkarīgs no mums, puisi, — Braits atbildēja pārliecības pilnā balsī. — Itin viss! Šķiet, mēs esam atbraukuši, — viņš sacīja, nobremzēdams mašīnu.

...Voronovs atslēdza durvis piesardzīgi, lai nevienu

neuzmodinātu. Priekšnamā dega uguns. Likdamies guļot, saimnieki bija parūpējušies, lai Voronovamnebūtu uzšāvu istabu jātaustās pa tumsu.

Nebija nemaz tik vēls — tikai apmēram vienpadsmit, taču mājā valdīja klusums.

Acīmredzot Volts laicīgi likās gulēt, jo uz darbu gāja agri no rīta.

Voronovs kāpa augšā uz savu istabu lēnām, tā, lai nečīkstētu pakāpieni.

Viņš joprojām atradās to notikumu ietekmē, kas bija norisinājušies pagrabā.

Līdz šim vakaram Voronovam bija šķitis, ka konferenci visi gaida priecīgā, vienprātīgā nepacietībā. Sīs nepacietīgās gaidas it kā tuvināja visādu tautību cilvēkus ar dažādiem uzskatiem.

Taču acīmredzot situācija bija sarežģītāka. Vēl neviens, vismaz neviens no žurnālistu vidus, nezināja, kādus jautājumus konferencē apspriedīs, taču cīņa ap to — pareizāk sakot, ap tās sagatavošanu — jau bija sākusies. Vo-ronovu par to bija pārliecinājis brauciens uz «pazemi».

«Bet vai es nepārspīlēju?» viņš domāja. Izaicinoši bija izturējies taču vienīgi Stjuarts. Pārējo žurnālistu attieksme pret Voronovu bija likusies vairāk vai mazāk draudzīga.

Taču pietika ar vienu pašu Stjuartu.

Voronovs zināja, ka žurnālisti vienmēr kļūst nikni, ja nesaņem nepieciešamo informāciju. Tas, ka viņiem nedeva iespēju sagaidīt Stajinu un turklāt joprojām tur slepenībā viņa ierašanos, dabiski, radīja viņos neapmierinātību.

No Rietumu žurnālistiem — tas ir vispār zināms — lasītājs gaida sensācijas. Viņam allaž gribas ielūkoties pa aizslēgtu durvju atslēgas caurumu, vienalga, vai šīs durvis ved prezidenta kabinetā vai kinozvaigznes guļamistabā. Līdz viņam nopietnas domas nonāk, tikai sensacionālos sīkumos ietērptas.

Kādā veidā Rietumu žurnālisti var sava lasītāja prasības apmierināt pašreiz? Bābelsbergā viņus nelaiž iekšā. Staļina atbraukšanu tur slepenībā. Trumens un Cērčils ir jau pietiekami «apspēlēti». Kas viņiem atliek? Izteikt daždažādus minējumus? Vēl un vēl atkārtot, ka gaidāmajai konferencei jāizšķir Eiropas liktenis pēc kara?

«Labi, pietiek velti šķiest laiku!» Voronovs sacīja pats sev, Viņš saņēmās un piespieda sevi pabeigt rakstu. Nā-

kamajā rītā viņam šis raksts jānodod kurjeru pasta mez-l>lā, tad to jau tajā pašā dienā nosūtīs uz Maskavu. Tur ms raksts taču bus vēl jāizrediģē, jāpārtulko svešvalodās un jānodod angļu, amerikāņu un citām telegrāfa aģentūrām .,.

...Viņš atmodās pusseptiņos. Mašīnai vajadzēja ierasties septiņos. Ēdnīcu Bābelsbergā arī vēra vaļā septiņos. Tātad viņam būs vēl laiks korespondenci pārrakstīt, paēst brokastis un no Gerasimova uzzināt, kādi ir šīsdienas plāni. Konferences atklāšana bija paredzēta šodien, taču, pēc Voronova domām, tā nevarēja sākties agrāk kā desmitos.

Kāpdams lejā, viņš domāja tikai par to, kā izvairīties no tikšanās ar Hermani vai Grētu. Taču tas viņam neizdevās. Atvērās ēdamistabas durvis, un priekšnamā iznāca Hermanis. Viņam mugurā bija pelēks, apdilis darba apģērbs, no kura raudzījās ārā rūpīgi sasieta kaklasaite. Kokā viņš turēja cepuri. Droši vien Volfs gatavojās iet uz darbu.

— Labrīt, Voronova kungs! — viņš laipni sacīja. — Mēs nedomājām, ka jūs celsieties tik agri. Kā jūs tā iesiet prom, pat neizdzēris krūzīti kafijas?

— Labrīt, Volfa kungs! Brokastis es paēdīšu Bābelsbergā.

Viņi izgāja uz lieveņa. Mašīna jau stāvēja ietves malā.

— Vai jūsu rūpnīca ir tālu? — Voronovs jautāja, lai neapsīktu saruna.

— O nē! Divus trīs kilometrus no Potsdamas, Es parasti no mājām izeju tā paagrāk. Rīta pastaiga.

— Sēdieties mašīnā! — Voronovs uzaicināja. — Es jūs aizvedīšu.

— O nē, nē, ko jūs runājat! — Hermanis steidzīgi izsaucās un, kā Voronovam likās, pat izbijās.

«Vai viņš negrib apgrūtināt virsnieka kungu?» Voronovs prātoja. «Bet varbūt nevēlas braukt padomju mašīnā, jo baidās no saviem tautiešiem?»

— Sēdieties! — viņš drīzāk pavēlēja nekā lūdza.

Volfa sejā atkal pavīdēja izbailes, taču Voronova ka-

tegoriskums panāca mērķi.

Viņi apsēdās uz pakaļējā sēdekļa.

— Uz kurieni jābrauc? — Voronovs vaicāja.

— Uz pretējo pusi, — Volfs nedroši teica.

Viņi klusēdami brauca pa vairākām ielām. Volfs rādija ceļu. Drīz vien mašīna nokjuva Potsdamas nomalē.

— Paldies, Voronova kungs, — Volfs sacīja, — mēs esam klāt. No šejienes ir pavisam tuvu.

— Es jūs aizvedīšu līdz galam, — Voronovs tiepīgi atbildēja.

— 0 nē, nē, es jūs lūdzu to nedarīt! — tagad Volfs izsaucās nepārprotamās bailēs.

«Negrib, lai viņu redzētu sēžam padomju mašīnā,» Voronovs nosprieda galīgi. Neviena rūpnīca tuvumā nebija redzama. Tiesa, tā varēja būt paslēpusies aiz drupām, kas slējās netālu priekšā.

Voronovs paraustīja plecus.

— Labi, — viņš dzedri sacīja. — Vēlu jums raženu darba dienu! Uz redzēšanos!

— Pateicos, Voronova kungs! — Volfs atsaucās, atviegloti uzelpodams, un kāpa ārā no mašīnas. — Liels paldies!

Viņš pagāja dažus sojus, apgriezies laipni pamāja Vo-ronovam un sāka iet ātrāk. Drīz vien viņš nozuda starp drupām.

— Paklau, draugs, — Voronovs, pats sev par pārsteigumu, sacīja šoferim, 1— paskrej nu maķenīt uz to pusi, kur aizgāja šis vācietis! Un paskaties, kas tur ir par rūpnīcu!

— Jawohl! — slaršina atbildēja, saprotoši pamirkšķinādams. —■ Tūlīt pārbaudīsim, biedri majori

— Tikai pasteidzies, citādi novēlosim ierašanos objektā!

•— Tas būs — viens divi!

Pēc minūtēm piecām staršina iznira no drupām un skrēja uz mašīnu ...

— Nu, kas tur ir? — Voronovs nepacietīgi jautāja.

— Rūpnīca, biedri major, tur kādreiz ir gan bijusi, bet izbijusi. — Staršina atmeta ar roku, iekārtodamies mašīnas sēdeklī.

— Kā to saprast?

— No rūpnīcas palikuši pāri tikai metāla lūžņi, — staršina atbildēja, sākdams braukt. — To droši vien trāpījis kāds desmits fugasa bumbu...

Voronovs nekā nesaprata. Par to, ka tur nav nekādas rūpnīcas, viņš vairs nešaubījās. Bet kāpēc Volfs viņu mānīja?

— Jūsu frici es tur redzēju! — staršina jautri paziņoja. — Un vēl kādus pārdesmit fričus.

— Ko viņi tur dara? — Voronovs izbrīnījies vaicāja.

— Ta piķis viņu zin, biedri major, — piedodiet par iz-teicienu! Šķiro kaut kādus dzelžus un liek kaudzēs. Notīra ar lupatiņu — un kaudzē! Vārdu sakot, bezjēdzīgs darbs!

«Varbūt vācieši atjauno nopostītu rūpnīcu?» Voronovs nodomāja. Berlīnē jau maija beigās bija sākušas darboties vairākas metro līnijas, stājušās ierindā dzelzceļa stacijas un upju ostas. Tiesa, visus šos darbus bija vadījusi padomju pavēlniecība.

— Paklau, — Voronovs pievērsās staršinam, — vai mūsu kareivju tur nebija?

— Es neviena neredzēju, biedri major.

— Bet kā tu teici — cik bija vāciešu?

— Kādi divdesmit pieci, ne vairāk.

— Vai tiešām viņi ar tādiem spēkiem grib atjaunot rūpnīcu?

— Tas man nav zināms, biedri major.

Staršina atbildēja uz Voronova jautājumiem, ik pēc brīža paraudzīdamies Voronovā un reizē vērodams ceļu.

«Kāpēc Volfs tomēr iet uz turieni?» Voronovs prātoja. «Kas viņam par to maksā? Kam varēja ienākt prātā tāda aplama doma — ar pārdesmit cilvēku spēkiem, bez jebkādas tehnikas atjaunot līdz pamatiem nopostītu rūpnīcu? ...»

Mašīna pa to laiku šķērsoja Potsdamu. Pie iebrauktuves Bābelsbergā to apturēja padomju karavīru patruļa.

Vilkdams ārā caurlaidi, Voronovs tūlīt aizmirsa gan Voltu, gan nopostīto rūpnīcu. Visu aizēnoja pati galvenā doma: šodien, septiņpadsmitajā jūlijā, sākas konferencei

DESMITĀ NODAĻA. PIRMĀ IEPAZĪŠANĀS

Tā diena bija līdzīga visām citām dienām. Dienas pirmajā pusē Cērčils aizbrauca uz Berlīni. Viņš apstaigāja to, kas bija palicis pāri no reihstāga, aplūkoja impērijas jaunās kancelejas ēkas drupas un Hitlera patvertni,

Atgriezies savā rezidencē, Cērčils cauri tukšajām Istabām izgāja uz terases un, cepuri nenoņēmis, neciešamajā karstumā sasvīdis slapjš, ar to pašu noputējušo uzvalku mugurā smagi noslīga krēslā, gaiņādams projām uzmācīgos odus.

Sojers atnesa viskiju.

Lords Morans, kas jau sen labi pazina savu pacientu, zināja, ka pēc īsas atpūtas Cērčils atgūsies.

— Vai jūs, ser, neesat aizmirsis, — Morans sacīja, — ka šodien jums jādodas vizītē pie prezidenta Truinena?

— Es nekad nekā neaizmirstu, — Cērčils pikti atsaucās, joprojām nekustīgi sēdēdams. — Postījumi ir briesmīgi, — viņš teica, ilgi klusējis.

Morans piekrizdams palocīja galvu — viņš bija jau paguvis kopā ar Kadoganu aizbraukt uz Berlīni.

Apzinādamies, ka Cērčilam nepieciešama atpūta un viņu vajadzētu noturēt krēslā kaut vai pusstundu, Morans mēģināja uzsākt sarunu.

— Kas uz jums atstāja visdziļāko iespaidu? — viņš vaicāja.

— Visdziļāko iespaidu, ja gribat zināt, uz mani atstāja plakāts, — Cērčils skarbi atbildēja.

— Kāds plakāts, ser? — Morans neizpratnē jautāja.

— Liels plakāts spilgti sarkanā ietvarā. Tas ir novietots reihstāga priekšā. Man pārtulkoja, kas tur rakstīts. Gan krieviski, gan vāciski. Sarkaniem burtiem.

— Kas tad tur rakstīts?

Acis pievēris, Cērčiis lēnām sacīja:

— VĒSTURES PIEREDZE LIECINA, KA HITLERI NAK UN IET, BET VĀCU TAUTA, BET VĀCU VALSTS — PALIEK. STAĻINS. — Atvēris piemiegtās acis, viņš jautāja: — Kā jums tas patīk?

— Vai jūs gribat teikt... — Morans iesāka.

— Es gribu teikt, — Cērčiis viņu pārtrauca, — ka Staļins savu Potsdamas konferenci ir jau atklājis. Turklāt sen pirms tās sākuma.

Morans izbrīnījies paraudzījās pacientā.

— Vai jūs tiešām to nesaprotat? Staļins ir sācis iekarot vāciešu dvēseles. Paziņojis, ka — pretēji amerikāņiem — viņš negatavojas Vāciju saskaldīt. Taču pats galvenais — viņš ir nomierinājis vācu tautu, nošķirdams to no Hitlera. Pasludinājis, ka nedomā atriebties. Kā jums patīk šis viltīgais bizantietis?

— Līdz šim, — Morans sacīja, — cik man zināms, krievi visur rakstīja: «Nāvi vācu okupantiem!».

— Tieši tā! — Cērčiis izsaucās. — Bet viņi nekad nav rakstījuši: «Nāvi vāciešiem!».

— Vai jūs gribat teikt, ka Staļins vienmēr domājis par to dienu, kad viņa karaspēks ieies Vācijā? Vai jūs, scr, viņa tālredzību nenovērtējat par augstu?

— Iegaumējiet, Čārlz, — Cērčiis sacīja pamācošā balsī, — kad runa ir par krieviem, allaž bīstamāk ir viņus novērtēt par zemu nekā par augstu.

Iestājās klusums. Cērčiis vērīgi raudzījās uz netālo ezeru. Pretējā krastā bija redzami padomju kareivji.

Morans saprata, ka tieši uz šiem kareivjiem Cērčiis pašreiz noraugās tik vērīgi.

It kā atģidies no pārdomām, Cērčiis atkal pievērsās Moranam.

— Leiboristi apgalvo, — viņš iesāka bez jebkādas pārejas, — ka man būšot trīsdesmit divu balsu pārsvars. Tas ir maz. Ja pārsvars būs tik neievērojams, man vajadzēs demisionēt.

Moranam likās, ka Cērčiis gaida no viņa iebildumus, lai gan premjerministrs jau savās priekšvēlēšanu runās bija paziņojis, ka viņam vēlēšanās esot pieņemama vienīgi absolūta uzvara. Tagad viņu acīmredzot apmierinātu arī neliels balsu vairākums.

Taču Morans uz to nekā neatbildēja. Galu galā viņš bija tikai ārsts, kas rūpējas par pacienta dvēseles mieru.

— Nedomājiet par vēlēšanām, ser! — viņš teica. — Uzskatiet savu uzvaru par nodrošinātu!

— Tas būtu turi — Cērčils pamāja ar galvu kaut kur sāņus. — Bet šeit?

...Dienas otrā pusē Cērčils devās pieklājības vizītē pie Trumena.

Anglijas premjerministram tā bija pirmā saruna ar Trumenu. Apmēram stundu prezidents klausījās to pašu, ko Cērčils viņam bija jau rakstījis pēdējos trijos mēnešos. Vairākas reizes viņš Cērčilu pārtrauca ar piekrītošām piezīmēm un, kā šķita anglim, nepacietīgi gribēja mesties kaujā ar Staļinu.

Vizītē pie prezidenta Cērčilu pavadīja Idens un viņa vietnieks Kadogans. Atgriezies rezidencē, premjerministrs viņiem sacfja, ka ar sarunu esot apmierināts. Trumens uz viņu esot atstājis noteikta, enerģiska cilvēka iespaidu un, pēc visa spriežot, esot gatavs dot krieviem prettriecienu.

Vēlu vakarā Cērčils atkal palika viens ar savu ārstu. Morans vaicāja, kādas esot viņa domas par ASV prezidentu. Šoreiz Cērčila atbilde bija mazāk noteikta: «Domāju ... ka viņš spēs ...»

Apģērbis garu naktskreklu — gandrīz līdz papēžiem, Cērčils nolika roku uz naktsskapīša: Morans katru vakaru mērīja viņam asinsspiedienu. Viņi abi zināja, ka šodien spiediens normāls vis nebūs.

Tā arī bija.

— Simt piecdesmit un simt, — Morans paziņoja. — Tādai dienai tas gan ir pilnīgi dabiski. Taču, ja saruna ar prezidentu jūs, ser, apmierina, jums nav ko uztraukties.

Cērčils ielikās gultā un tīksmi izstiepās.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka man nav Iemeslu uztraukties? — viņš pasmīnējis jautāja.

— Cilvēkam ar tādu raksturu un tādu sabiedrisko stāvokli iemesli aliaž atradīsies, — Morans miermīlīgi sacīja. — Taču jācenšas galveno atšķirt no mazāk svarīgā un šis mazāk svarīgais jāatmet.

— Vai jums tas vienmēr izdodas?

— Es nekad neesmu bijis premjerministrs. Taču kā ārsts esmu pārliecināts, ka pat visvarenākais intelekts

spēj nodarboties ar globāliem jautājumiem tikai pusstundu diennaktī. Citādi tas ir pagalam.

— Vai jūs gribat atgādināt, ka man ir jau septiņdesmit?

— Es runāju par cilvēka organismu vispār.

— Tad varbūt jūs paskaidrosiet, kuras problēmas jā-uzskala par galvenajām un kuras par mazāk nozīmīgām? Vai jūs man dodat pusstundu pārdomām par vēl nesaskaitītajiem vēlēšanu biļeteniem? Bet varbūt — par Eiropas nākotni? Par Staļina taktiku? Par Trumena pozīciju? Varbūt pusstundu tam visam kopā?

Cērčils pacēla balsi. Morans uzskatīja par labāku savu pacientu pirms gulētiešanas nesatraukt.

— Kas attiecas uz Trumena pozīciju, — viņš piekāpīgi teica, — tā, šķiet, jums ir skaidra ...

— Jā, prezidents manī klausījās uzmanīgi, ar simpātijām. Taču, saprotiet, Čārlz, es visu laiku netiku vaļā no sajūtas, ka viņš, klausīdamies manī, domā par kaut ko citu... It kā gaida kaut ko.., Kā jūs domājat, ko viņš varētu gaidīt?

— Nezinu, ser. Droši vien viņš aizņemts ar domām par rītdienas sēdi.

— Trumens var to atļauties. Bet man jāgaida ziņas. Kas es tagad esmu? Man tas jāuzzina pēc iespējas drīzāk. Citādi es nespēju domāt par pašu galveno.

— Pašreiz jums nepieciešams tikai viens, — Morans stingri sacīja, — cieši aizmigt.

— Pašreiz man nepieciešams kārtīgs malks brendija, ser, — Cērčils teica, gultā pieceldamies sēdus. — Pats ieliesiet, vai man jāpasauc Sojcrs?...

... Kamēr Cērčils sarunājās ar Mor2iiu, pie «mazā Baltā nama» piebrauca automašīna. Virsnieks, kas sēdēja blakus šoferim, izlēca ārā un atvēra durtiņas. Garš, vecs, civildrēbēs ģērbies cilvēks izkāpa no mašīnas un devās uz režģotajā žogā ierīkotajiem vārtiņiem, pie kuriem stāvēja amerikāņu jūras kājnieki.

Ieraudzījuši Savienoto Valstu kara ministru, viņi nostājās miera stājā.

Bija tieši astoņi vakarā, kad, rokā turēdams tumšbrūnu krokodilādas mapi, Stimsons iegāja Trumena kabinetā. Prezidents sēdēja pie rakstāmgalda. Stimsons atvēra mapi un klusēdams nolika uz galda nupat saņemtu šifrētu telegrammu.

Juzdams, ka sirds tūdaļ sāk strauji pukstēt, Trumens lasīja:

«OPERĀCIJA NOTIKA SORIT. DIAGNOZE VĒL NAV NOTEIKTA PILNĪGI, TAČU ACĪMREDZOT REZULTĀTI APMIERINOŠI UN JAU TAGAD PĀRSPĒJ GAIDĪTO. DOKTORS GROVSS APMIERINĀTS. VIŅŠ ATGRIEZĪSIES RIT. TURĒŠU JOS LIETAS KURSĀ. HE-RISONS.»

Džordžs Herisons, ļoti lielas apdrošināšanas sabiedrības prezidents un vecs Trurnena draugs, aizstāja Stirn-sonu Militāri politiskās komitejas priekšsēdētāja postenī — šī komiteja vadīja «Manhetenas projekta» realizēšanu.

«Tas nu ir piepildījies!» Trumens triumfēdams paraudzījās Stimsonā. Saņēmis ilgi gaidīto paziņojumu, viņš uz brīdi zaudēja valodu.

Tomēr viņš atrada sevī spēku, lai, zem galda salicis rokas, noskaitītu īsu lūgšanu. Viņš pateicās dievam. Beidzot bija piepildījies tas, par ko viņš bija sapņojis trīs garus mēnešus.

Taču Trumens drīz vien ar strauju kustību neapzināti palaida vaļā lūgšanas ekstāzē sakļautās plaukstas. Viņš nodomāja: «Vai tikai mēs velti neesam izmēģinājumam devuši svēto «Trīsvienības» vārdu? Vai pār mums nenāks dieva dusmas? Vai cilvēks, kas pretendē uz varu, kura līdz šim piederējusi vienīgi visvarenajam, netiks sodīts?»

Atkal salicis kopā plaukstas, viņš klusībā lūdzās vis-augstā dieva piedošanu ...

Lai nu kā, viņš tagad bija kļuvis par pasaules valdnieku. Vēl pavisam nesen Cērčils bija viņam devis padomus, kā izturēties pret Staļinu, uz ko nepiekāpīgi pastāvēt...

«Pastāvēt!» Trumens svinīgi atkārtoja. «Tagad man vairs nebūs uz kaut ko jāpastāv. Tagad es varēšu diktēt!»

Neilgi pirms Stimsonā ierašanās Trumenam bija ziņots, ka krievi ierosinot konferenci atklāt nākamajā dienā piecos pēc pusdienas. Viņš bija piekritis.

Taču tagad viņam gribējās visu vērst citādi. Kāpēc nesākt konferenci šodien pat, lai gan ir jau vēls? Kāpēc to nedarīt tūlīt? Kāpēc neizsaukt Bimsu, neuzdot viņam sazināties ar Staļinu — ar Cērčilu nav ko rēķināties! —

un nepaziņot, ka Amerikas Savienoto Valstu prezidents prasa konferenci sākt tūlīt? ...

Protams, Trumens to nedomāja nopietni. Tomēr viņu reibināja apziņa, ka viņš varētu to izdarīt. Ne šeit, Bā-belsbergā, ne arī kur citur pasaulē neviens nespētu viņam pretim stāties.

Beidzot Trumens atguva spēju runāt.

— Tā ir uzvara, Henrij! — viņš izsaucās.

Pretēji tam, ko bija gaidījis Trumens, Stimsona atbilde bija atturīga:

— Jā, protams, viņiem ir bijuši panākumi, Tomēr paziņojums ir pārlieku vispārīgs.

«Kāda velna pēc jūs tā domājat!» Trumens gandrīz uzbļāva savam kara ministram, taču laikā novaldījās. «Ko viņš īsti grib ar to teikt? yarbūt ir uzspridzināta nevis pati bumba, bet, tā teikt, tās ekvivalents?»

Pēc pirmajiem Stimsona, Grovsa un vēlāk arī Buša ziņojumiem par «Manhetenas projektu» Trumens domāja, ka nekad nekā nesapratīs no tās zinātnieku lietotās ķīniešu ābeces, ar kuru bija saistīta jaunā ieroča izgatavošana. Turpretim tagad viņš bija pārliecināts, ka ir izpratis visu. Viņš bija stingri iegaumējis, ka atombumba nav nekas cits kā divas ar urānu vai plutoniju pildītas puslodes, kuras šķir atstarpe. Vajadzīgajā brīdī tiek iedarbināts detonators — un puslodes saskaras. Tad arī notiek tas «supersprādziens», kas, kā bija teicis Birnss, spēj satricināt visu pasauli.

Kāpēc urānu apzīmē ar skaitli 235, bet plutoniju — ar 239? Kā tos iegūst? Kāpēc puslodes par abām kopā pārsniedz kritisko masu? No tā Trumens joprojām nekā nesaprata. Konteiners, divas puslodes, detonators .., Tas bija viss, ko viņš bija apguvis.

Turklāt Trumens tagad zināja, ka vispirms jāuzspridzina nevis pati bumba, bet ar plutoniju pildīta greipfrūta lieluma lodīte, kas uzstiprināta apmēram simt pēdu augstā metāla tornī.

Okridžā, Tenesijas štatā, slepeni uzbūvētās rūpnīcās plutonijs jau bija iegūts tik daudz, ka varēja izgatavot trīs bumbas.

Ja eksperimentālais sprādziens notiks sekmīgi, tas nozīmēs, ka jaunā ieroča problēma ir atrisināta. īstu bumbu izgatavošana k(ūs tikai par tehnoloģijas jautājumu.

Herisona telegramma taču liecina, ka šī plutonija Io-riīfe ir uzspridzināta!

Ar pūlēm valdīdams Stimsona skeptiskā toņa radīto aizkaitinājumu, Trumens paķēra telegrammu un, pielicis to gandrīz pie pašām acīm, sāka cītīgi lasīt katru vārdu.

Pārlasot vēlreiz, Trumena pacilātais noskaņojums noplaka aizvien vairāk.

«Diagnoze vēl nav noteikta pilnīgi... acīmredzot rezultāti ir apmierinoši... Turēšu Jūs lietas kursā...»

Kā viņš bija varējis nepamanīt, ka šis frāzes ir izvairīgas?!

— Ko tas viss nozīmē? — Trumens nedroši ievaicājās. No viņa pacilātā noskaņojuma vairs nebija ne miņas.

— Tas nozīmē, ka viss notiek sekmīgi, tomēr galarezultāts ...

— Bet man ir vajadzīgs galarezultāts, ser! — Trumens izsaucās pēkšņā niknumā. — Es nevaru vairs gaidīt! Rit sāksies konference ...

— Cerēsim, ka rīt pienāks sīkāks ziņojums, — Stim-sons sacīja. — Taču jau no šīs telegrammas, — viņš turpināja, lai nomierinātu prezidentu, — ir pavisam skaidrs, ka viss noris sekmīgi.

— Jūs tā domājat, Henrij? — Trumens vaicāja, it kā cerību atguvis.

Atbildi negaidījis, viņš aizvēra acis un trīsošā balsī teica:

— Lai dievs mums palīdz ..,

Konferences atklāšana bija paredzēta septiņpadsmitajā jūiijā piecos pēc pusdienas.

No rīta prezidentam paziņoja, ka Staļins vēlētos ap dienas vidu ierasties pie viņa pieklājības vizītē.

Ko juta Trumens, uzzinājis, ka viņš pirmoreiz mūžā tiksies ar Staļinu? Kādus mērķus viņš sev izvirzīja?

Detalizēts pārskats no Alainogordo joprojām nebija saņemts. Un kāds vēl tas būs — šis pārskats!...

Trumenain taču nebija vajadzīgas tikai ziņas par to, ka iespējama atomkodolu dalīšanās, ka var savienot tās nolāpītās masas un panākt «kritisko stāvokli». Viņam bija nepieciešama bumba, ko var iekraut lidmašīnā vai pieka-

rināt pie tās fizelāžas, pacelt gaisā un vajadzīgajā brīdī nomest uz vajadzīgo mērķi.

Bumba viņam piešķirtu neticamu spēku. Ja viņa rīcībā būtu bumba, varētu uzskatīt par drošu, ka iznākums karā pret Japānu ir izšķirts par labu Savienotajām Valstīm.

Militārie darbinieki Trumenam bija teikuši, ka bez PSRS palīdzības karš Tālajos Austrumos var stipri ieilgt. Tādējādi ASV atradās netiešā atkarībā no Padomju Savienības.

Lai gan Trumens apgalvoja, ka viņš vēloties turpināt Rūzvelta politiku, patiesībā viņš tiecās to krasi grozīt. Taču viņam bija jāslēpj šie centieni. Bet bumba Savienotās Valstis padarītu tik spēcīgas, ka krievu militārā palīdzība, pēc Trumena domām, kjūtu nevajadzīga...

Viss bija atkarīgs no tā, kāds būs gaiīgais paziņojums no Alamogordo. Taču tā joprojām nebija. Ne vakar — sešpadsmitajā, ne šodien — septiņpadsmitajā jūlijā.

Pirmais atomsprādziens cilvēces vēsturē bija nolicis pirms diennakts. Tomēr ASV prezidents, kas uz šo sprādzienu lika tik lielas cerības un tiecās uz to dibināt savu ārpolitiku, vēl nezināja, kas tad tur, Alamogordo, vakar piecos trīsdesmit no rīta īsti ir iznācis ...

Brīžam Trumenam likās: Grovss vilcina pārskata sūtīšanu tāpēc, ka īsta panākuma joprojām nav, un ģenerālis tagad apdomā, kā nomaskēt savu neveiksmi...

Septiņpadsmitā jūlija pusdienlaikā, kad Staļins, Molo-tovs un tulks Pavlovs piebrauca pie «mazā Baltā nama», Grovsa ziņojums vēl nebija saņemts.

Pie ieejas Staļinu sagaidīja prezidenta personiskie palīgi Harijs Vogans un Džcimss Vardamens. Vogans bija plaši pazīstams veikalnieks un politiķis. Vardamens, baņķieris no Sentiuisas, kādu laiku bija dienējis flotē un tagad valkāja kara jūrnieka formas tērpu, lai gan — pēc aculiecinieku apgalvojuma — viņš nespēja izturēt pat trīs balles stipru vētru ...

Trumens, Birnss un Bolens padomju viesus gaidīja augšā prezidenta kabinetā.

Zinādams, ka drīz būs jāliekas ar Staļinu, Trumens bija visādi pūlējies iztēloties padomju līderi. Vašingtonā, kad bija noteikts konferences datums, un šeit, Bābels-bergā, Trumens ne vienu reizi vien bija runājis par Staļinu ar Herimenu un Dcivisu, Hopkinsu un Bolenu. Taču viņa sarunas biedri izteica gluži pretējus spriedumus.

Staļinu dēvēja par austrumu despotu un reizē par laipnu un pieklājīgu cilvēku, par atklātu tirānu un par diplomātu, kas pilnībā apguvis sarunu mākslu. Par viltīgu bizantieti un cilvēku, uz kuru var paļauties, ja viņš ir sacījis «jā», un uz kuru nav vērts izdarīt spiediemi, ja viņš ir teicis «nē».

Pēc visa tā Staļina personība Trumenā uztverē bija ieguvusi leģendāri mistisku nokrāsu.

Noteiktāk nekā citi par Staļinu runāja Birnss. Viņš bija bijis Rūzvelta padomnieks Jaltas konferencē, un viņam bija savs īpašs viedoklis par Staļinu.

Birnss apgalvoja: padomju līderim Jaltā izdevies savus plānus realizēt tikai tāpēc, ka Rūzvelts bijis piekāpīgs un jutis slēptu nepatiku pret Cērčilu. Pēc Birnsa vārdiem, Staļins to esot pastāvīgi izmantojis. Turklāt Jaltā Staļinam esot bijis liels trumpis: solījums iestāties karā pret Japānu, kad būs uzveikts Hitlers. Ar savu nākamo sabiedroto Tālajos Austrumos Rūzveltam katrā ziņā ir bijis jārēķinās.

Taču tagad, Birnss centās Trumenu pārliecināt, Savienotās Valstis nekas vairs nesaista. Pēc sekmīgā atombumbas izmēģinājuma krievu piedalīšanās karā pret Japānu ne tikai vairs nebūs nepieciešama, bet kļūs pat lieka. Par izmēģinājuma panākumiem Birnss nešaubījās.

Trumens dedzīgi vēlējās viņam ticēt, tomēr nespēja aizmirst Stimsona piesardzību, novērtējot to, kas bija noticis Alamogordo.

Ai, kā Trumens vēlējās Staļinam likt saprast, lai viņš neatļaujas par daudz, parādīt, ka tagad viņam būs darīšanas nevis ar delikāto, piekāpīgo Rūzveltu, bet ar cilvēku, kas ir pilns apņēmības panākt to, ko viņš grib! Tomēr, neatzīdamies pat sev, viņš baidījās vaigu vaigā tikties ar mīklaino padomju līderi. Jo vairāk tāpēc, ka galīgie atombumbas izmēģinājuma rezultāti vēl nebija zināmi... Un, lūk, nu Staļins kāpa augšā pa «mazā Baltā nama» kāpnēm.

Ko viņš tagad sacīs Staļinam? Lai arī tikšanās nebūs oficiāla, viņam tomēr būs kaut kas jāteic par priekšlikumiem, ar kuriem amerikāņu delegācija ieradusies Pots-damā. Bet ko viņš pašreiz var pateikt? ...

Braukdams kreiserī «Augusta», Trumens daudz bija apspriedies ar Birnsu, Stimsonu un Legiju. Viņi kopīgi bija

izstrādājuši amerikāņu priekšlikumus, cenzdamies formu-lējumos panākt pilnīgu precizitāti.

Tomēr Trumens, lai cik pašpārliecināts viņš bija, saprata, ka valsts vadītāja pieredzes trūkums, pēkšņums, ar kādu parasts senators bija kļuvis par varenas’ lielvalsts prezidentu, nevar neizpausties gaidāmajā konferencē.

Viņu darīja bažīgu ne tikai Grovsa klusēšana vien. Tieši pirms izbraukšanas no Vašingtonas Trumens bija sastrīdējies ar finanšu ministru Morgentovu. Viņa plāns pārvērst Vāciju sīku lauksaimniecisku valstiņu grupā gan bija noraidits jau Jaltā, taču Morgentovs pēc Rūz-velta nāves atkal neatlaidīgi aizstāvēja savu viedokli un prasīja, lai viņu uzņemtu delegācijā, kas brauks uz Pots-damu.

Bimss kategoriski iebilda pret Morgentova plānu. Viņi abi ar Trumenu domāja, ka Vācija ir jāsaglabā kā viens no Savienoto Valstu noieta tirgiem un kā kordons pret komunismu Eiropā. Trumens un Birnss gan piekrita, ka vācu armija un nacionālistiskās organizācijas ir jālikvidē, taču darīja to lielākoties tāpēc, ka pretējā gadījumā sašustu pasaules sabiedriskā doma.

Tomēr viltīgais Birnss pārliecināja prezidentu, ka to daudzo rūpniecības uzņēmumu demontāža, kuri veidoja Vācijas militāro potenciālu Rūrā un citos rajonos, modinās vāciešos naidu pret amerikāņiem un pastiprinās komunistu ietekmi pēckara Vācijā.

Morgentovs iesniedza ultimātu: vai nu viņa piedalīšanās Potsdamas konferencē, vai demisija. Savā postenī viņš bija nostrādājis gandrīz visu Rūzvelta administrācijas pastāvēšanas laiku, turklāt bija pašu cilvēks Baltajā namā: viņa sieva draudzējās ar Eleonoru Rūzvelii. Morgentova demisija varēja kaitēt jaunā prezidenta autoritātei. Un tomēr tā bija jāpieņem.

Trumens devās uz Eiropu, apzinādamies, ka arī viņa iekšpolitika nepavisam nav noregulēta. It īpaši tas attiecās uz inflācijas draudiem, kas bija radušies pēc kara, kā arī uz bezdarba pieaugumu. Brieda nopietnas domstarpības ar kongresu. Nelaiķis Rūzvelts ar kongresu bija rēķinājies maz. Tagad kongresmeņi labprāt revanšētos ...

Pēc Trumena pārliecības, panākumi Alamogordo ietekmētu sabiedrisko domu par labu viņam. Taču, dodamies

uz Eiropu un tagad gaidīdams tikšanos ar Staļinu, viņš joprojām nezināja, vai bumba viņam ir vai nav.

Laikam gan Trumens ne reizi mūžā nebija tik asi izjutis briesmu draudus. Viņam gaužām gribējās atgriezties agrākajos gados, atkal nokļūt dzimtajā Independensā, ģimenes vidū sēdēt pie vakariņu galda, redzēt sievas Be-sas un meitas Margaritas seju un nedomāt par šo sasodīto bumbu, par gaidāmo konferenci, nolāpīto Eiropu, par kuru vēl pavisam nesen viņam nebija bijusi nekāda daļa...

«Ak, kungs!» Trumens klusībā izsaucās. «Piedod man lepnību un varaskāri, kas mani pārņēmusi!...» Taču, it kā no malas izdzirdis šo lūgšanu, Trumens saprata, ka viņš nelūdz dievam to, ko īsti vajag. Tieši vara — stipra, visspēcīga, visaptveroša — viņam tagad jāizlūdzas no visaugstā dieva ...

Bažas, kas viņu nomāca, nerimās.

Trumens centās sevi pārliecināt, ka Staļina nodoms pirmajam ierasties pie prezidenta jau daudz ko nozīmē pats par sevi. Staļins it kā bija ar mieru atzīt, ka Savienotajām Valstīm pieder galvenā loma pēckara pasaulē.

Tomēr iekšēja balss Trumenam teica, ka Staļina vizīte nav nekas vairāk kā viesmīlīga namatēva elementārā pieklājība. Pirmais sveikdams savu viesi, Staļins reizē uzsvēra, ka tieši viņš šeit ir saimnieks.

...Trumens stāvēja kabineta vidū, klausīdamies Staļina soļos uz kāpnēm.

Reižreizēm viņš atskatījās uz Birnsu un Bolenu, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka tie nav viņu pametuši vienu šajā grūtajā brīdī.

Beidzot durvis atvērās. Ģenerālis Vogans, tās plaši atdarījis, tūlīt pakāpās sāņus.

Klusi sperdams soļus pa grīdsegu, kabinetā ienāca Staļins Molotova un tulka pavadībā, taču Trumens raudzījās vienīgi Staļinā. Nevienu citu viņš pašreiz neredzēja.

Dažus mirkļus prezidents stāvēja kā sastindzis, salīdzinādams dzīvo Staļinu ar tām viņa ģīmetnēm, kas bija iespiestas amerikāņu laikrakstos un žurnālos. Atģidies viņš nedabiski izslējās kā kareivis skates laikā un paspēra dažus steidzīgus soļus pretim Staļinam.

Viņi spieda viens otram roku.

Tad Sta|ins ierunājās. Tulks'Pavlovs sinhroni pārtulkoja katru viņa vārdu. Taču Trumens pamanīja, ka viņš klausās Staļinā, nevis Pavlovā. Trumens sākumā neaptvēra, ka Staļins viņu sveic un atvainojas par savu mazliet novēloto ierašanos Bābelsbergā.

Ieklausījies, kā Staļins runā nesaprotamā valodā, Trumens, nevilšus atviegloti uzelpodams, konstatēja, ka padomju līderis vārdus izrunā paklusi, mīksti, ar tikko manāmu smaidu mazliet bakurētainajā sejā.

Jā, Staļins atvainojās par nelielo novēlošanos. Maskavā viņu aizkavējušas sarunas ar Gana Kaisi pārstāvi un viegls savārgums ...

Trumens sapurinājās. Stingums pārgāja. Viņš steigšus izteica cerību, ka ģenerālisimusa veselība tagad ir pilnīgā kārtībā. Staļins atbildēja, ka jūtoties gluži labi, tomēr ārsti esot atraduši kaut kādu vainu plaušās un aizlieguši lidot. Vajadzējis braukt ar vilcienu.

Tikai tagad Trumens apjēdza, ka šajā gadījumā namatēvs ir viņš, un sāka steidzīgi stāstīt, ka sen esot ilgojies iepazīties ar ģencrālisimusu, ka jūtoties ārkārtīgi priecīgs par viņa ierašanos un ka šī personiskā tikšanās, pēc viņa domām, esot milzīgi nozīmīga pēckara pasaulei.

Kad Trumens un pēc tam arī Bolens, kas tulkoja viņa steidzīgo runu, bija apklusuši, Staļins — tikpat klusi, mīksti un labvēlīgi kā iepriekš — sacīja, ka viņš ar prezidentu esot pilnīgi vienis prātis par personisko kontaktu svarīgumu. Viņš izteica cerību, ka valstu vadītāji ātri vienošoties visos jautājumos.

Vēl pirms brīža Trumens nemaz nebija šaubījies, ka viņa kabinetā tūlīt ienāks skarbs, drūms aziāts, kam svešs jebkurš labākās sabiedrības galantums, cilvēks, kas apreibis no savas uzvaras un nevēlas ielaisties nekādos kompromisos. Turklāt Trumenam nebija ne mazāko šaubu, ka Molotovs ir diezgati tumšās krāsās attēlojis viņu abu tikšanos Vašingtonā un Staļins tūlīt sāks runāt par amerikāņu aizturētajām piegādēm, kas bija paredzētas pēc lendiīzes.

Taču viņam pretim stāvēja cilvēks, kas, šķita, nepavisam negatavojās strīdēties, kaut ko prasīt m* kur nu vēl draudēt. Pieklājīgs, pat pakļāvīgs cilvēks, īsts laipnības un labvēlības iemiesojums...

Trumens pilnīgi atguva mieru. Dievs nebija viņu pametis agrāk, nepametīs ari tagad!

Ar Stajinu viņš bija baidits. Var jau arī būt, ka pret Herimenu, Hopkinsu vai Bolenu Staļins tiešām bija izturējies kā diktators, kā cilvēks, kas pārliecināts par savu lielo pārākumu. Taču ASV prezidenta priekšā padomju līderis neapšaubāmi uzskatīja par labāku parādīt sevi kā neie-bildīgu, pieklājīgu un nosvērtu cilvēku. Vai tad tas neliecināja, ka viņš ļoti labi apzinās Savienoto Valstu lielo varenību?!

Trumens atģidās, ka vēl nav uzaicinājis viesus apsēsties. Kamēr Staļins gāja uz marmora galdiņu pie sienas, Trumens turēja plaukstu virs viņa cietā uzpleča ar lielu piecstūru zvaigzni, it kā vēlēdamies un tomēr neuzdrošinādamies pieskarties.

Beidzot visi bija apsēdušies.

Tagad Trumens jau pilnīgi bija iejuties namatēva lomā. Viņš teica, ka gribētu ģenerālisimusu iepazīstināt ar amerikāņu priekšlikumiem par gaidāmās konferences darba kārtību. Trumenam aiz muguras sēdošais Birnss pasniedza viņam papīra lapiņu ar mašīnraksta tekstu. Nolicis lapiņu priekšā uz galda, Trumens sāka uzskaitīt jautājumus, kurus apspriest ierosina amerikāņu delegācija.

Sākumā viņš izlikās, ka ir ļoti labi informēts un var runāt pēc atmiņas, bet vēlāk reizreizēm pašķielēja uz priekšā nolikto lapiņu. Galu galā pielika to tuvu pie acīm un sāka tāpat vien lasīt: Vācija, Austrumeiropas valstis, it īpaši Polija, brīvas vēlēšanas ...

Staļins klausījās uzsvērti uzmanīgi. Laiku pa laikam viņš pamāja ar galvu. Kad Trumens bija beidzis lasīt, iestājās īss klusuma brīdis.

*- Ko tur teikt! — klusumu pārtrauca Staļins. — Tie visi, protams, ir svarīgi jautājumi. Kad būsim sapulcējušies kopā, droši vien radīsies vēl daži papildjautājumi. Mēs, piemēram, domājam, ka būtu jāapspriež jautājums par fašistisko Franko režīmu Spānijā. Taču galvenais, protams, ir kas cits .,,

Trumens kļuva vērīgs. Staļina vārdi viņam gan likās pilnīgi korekti, tomēr mazliet nenoteikti. Radās iespaids, ka Staļins vairās no sarunas pēc būtības. Nevēlēdamies atbalstīt amerikāņu priekšlikumus, viņš tomēr nerunā par to atklāti.

— Redzat, ģenerālisimusa kungs, — Trumens stingri sacīja, — es esmu nevis diplomāts, bet, varētu teikt,

Ierindas amerikānis, kas pēc dieva prāta un tautas gribas kļuvis par prezidentu ...

Trumens sastostījās. Runāt par tautas gribu šoreiz bija nevietā, jo pēc Rūzvelta nāves par prezidentu viņš bija kļuvis automātiski. Bet atsaukšanās uz dieva prātu droši vien varēja likties smieklīga pretim sēdošajam bezdievim.

Lai izlabotu savu kļūdu, Trumens steigšus turpināja:

— Protams, Staļina kungam ir taisnība: tas nav galvenais. Vismaz man galvenais ir tas, ka esmu atbraucis uz šejieni kā jūsu zemes draugs, lai visus jautājumus risinātu atklāti un draudzīgi. Tieši tāpēc es arī atgādināju, ka neesmu diplomāts.

— Visu kara laiku mūsu zeme godīgi un atklāti sadarbojās ar Savienotajām Valstīm, — Staļins draudzīgi sacīja, it kā likdams saprast, ka nav pamanījis Trumena kļūmi vai arī nepiešķir tai nekādu nozīmi.

Trumenam gribējās uz to atbildēt ar draudzīgu žestu no savas puses. Viņam glaimoja, ka padomju līderis ar viņu runā tik goddevīgi.

Trumena vēlēšanos parādīt Staļinam savu lojalitāti gan diktēja vēl kāds iemesls. Raudzīdamies šajā cilvēkā, pie kura formas tērpa mirdzēja neliela Zelta Zvaigzne, skatīdamies uz viņa cietajiem uzplečiem, Trumens nevilšus ar ļaunu prieku nodomāja, ka draudīgais padomju līderis nekā nezina par ieroci, kas varbūt jau ir Savienotajām Valstīm.

— Gribu pateikt ģenerālisimusam, ka vakar pie manis bija Cērčils, — Trumens sacīja klusinātā balsī, it. kā Staļinam noslēpumu uzticēdams. — Viņam daudzos jautājumos ir ļoti asi spriedumi.

Staļins mazliet piemiedza acis, izvilka no kabatas pīpi un, to brucinādams ar īkšķi, klusi jautāja:

— Varbūt šie Cērčila spriedumi ieguvuši īpašu nozīmi, jo viņš nolēmis Savienotajām Valstīm palīdzēt karā pret Japānu?

Trumens apjuka. Vai Staļins zobojās par viņu? Vai varbūt pārmeta, ka viņš piešķir Cērčila spriedumiem pārāk lielu nozīmi? Katrā ziņā Trumens nebija gaidījis, ka Staļins tik pēkšņi un klaji, bez jebkādiem diplomātiskiem aplinkiem izspēlēs savu galveno trumpi. Trumens saprata, ka nebija vajadzējis Staļinu biedēt ar Cērčilu. Taču uz jautājumu bija jāatbild.

— Ar sirdi un dvēseli viņš šajā karā ir pilnīgi mūsu pusē, — Trumens nedroši teica.

— Ar sirdi un dvēseli? — Staļins vaicāja, ironiju neslēpdams. — Ko tad viņš piedāvā? Sirdi un dvēseli vai savus kareivjus, tankus un bumbvedējus? — Pirmoreiz visā tikšanās laikā Staļins ielūkojās Trumenam tieši acīs. Trumens novērsās, lai neredzētu viņa aso, pazemojoši zobgalīgo skatienu.

Molotovs visu laiku sēdēja klusēdams. Viņa seja bija vienaldzīga. Taču šoreiz Trumenam šķita, ka padomju ministra pensnejs draiski iemirdzas un pār viņa seju pārslīd kaut kas līdzīgs smaidam. Vai tikai viņš negribēja prezidentam atgādināt viņu tikšanos Vašingtonā?.,.

Pašpārliecinātais, visai runīgais Birnss šoreiz klusēja. Viņš gan redzēja, ka prezidents nav uzdevumu augstumos, taču uzskatīja par labāku pagaidām neiejaukties. Viņš izies uz skatuves tad, kad tur būs ne tikai Trumens un Staļins, bet arī Cērčils un Idens.

Prezidents arī klusēja. Šķita, ka viņš sāk saprast, cik pēkšņi var ievirzīties citā gultnē mierīga, no pirmā acu uzmetiena pavisam rāma saruna ar Staļinu.

— Nē, — Staļins atkal ierunājās, domīgi brucinādams pīpi. — Uz Angliju krita nevis japāņu, bet vācu bumbas. Kad Vācija apdraudēja angļu intereses, viņi cīnījās. Turpretim karā pret Japānu viņi palīdzēs Amerikai, kā jūs izteicāties, tikai ar sirdi un dvēseli. Bet jums ir vajadzīgs karaspēks. Varbūt es kļūdos?

Ielicis mutē nepiebāztu pīpi, Staļins smaidīdams palūkojās Trumenā, tad izņēma pīpi no mutes, ar klusu klaudzienu nolika uz marmora galdiņa un lēnām sacīja:

— Padomju Savienība ir gatava stāties karā pret Japānu augusta vidū. Kā mēs esam vienojušies Ja 1 tā, — pēc brītiņa viņš piebilda.

— Jā, jā, protams... Mēs to augsti novērtējam.., ■— Trumens steidzīgi nobēra.

Ko viņš pašreiz domāja? Droši vien atkal to, ka Amerikas rokās acīmredzot ir jau tāds ierocis, kas var nospiest Uz ceļiem ne tikai Japānu, bet arī Krieviju. Taču — vai tiešām ir tāds ierocis? Ja nu izmēģinājums tomēr nav devis vajadzīgos rezultātus?

Bet varbūt Trumens domāja, ka šis ūsainais cilvēks, kas ģērbies cieši aizpogātos formas svārkos ar stūrainiem pleciem, tikai izliekas mierīgs, var teikt — pat laisks savā

izturēšanās un runāšanas veidā. Taču patiesībā visu laiku ir modrs, gatavs jau gaisā notvert uz viiļu izšautu bultu un ar tikko manāmu, tomēr milzīgi spēcīgu kustību raidīt to atpaka| tieši uz pretinieka sirdi.

Taču Staļina izskatā nebija itin nekā agresīva. Viņš lēnām iebāza pīpi svārku kabatā un, ar mīlīgu, labvēlīgu smaidu raudzīdamies Trumenā, teica:

— Nu ko tad.,. Mums ir laiks atvadīties.

— Vai uz lenču jūs nepaliktu? ■— Trumens jautāja.

Viņa balsī nevilšus ieskanējās vilšanās.

Trumens tiešām izbijās, ka Staļins tūlīt aizies, atsēdinājis viņu jau pirmajā tikšanās reizē, turklāt — Birnsa un Bolena klātbūtnē.

Prezidentam gribējās sarunu paildzināt, lai varētu sevi vēl parādīt. Nedz viņam pašam, nedz viņa palīgiem nedrīkst rasties iespaids, ka viņi visi cietuši sakāvi. ī.ai arī nenozīmīgu, lai arī tikai vārdu kaujā, tomēr sakāvi.

— Diemžēl mēs nevaram... — Staļins iesāka.

— Jūs visu varat, ja gribat! — Trumens viņu pārtrauca.

Viņš nepiešķīra šiem vārdiem nekādu īpašu jēgu. Tomēr

tie skanēja tā, it kā Trumens tiešām Staļinu uzskatītu par visspēcīgu.

īgni nodomājis, ka vēlreiz nošauts greizi, Trumens bažīgi palūkojās Staļinā, gaidīdams viņa reakciju.

Taču Staļins raudzījās Trumenā labsirdīgi, it kā vēlēdamies sacīt: «Neuztraucieties, esmu jūs sapratis pilnīgi pareizi.»

— Nu labi, — viņš vienkārši teica. —■ Mēs paliekam.

Lenčs pagāja dzīvās sarunās. Lielākoties gan runāja

Trumens. Staļins aprobežojās ar atsevišķiem teikumiem. Zaudējis cerības ievilkt sarunā kluso, noslēgto Molotovu, Birnss jautāja.Staļinam:

— Vai jūs esat pārliecināts, ka Hitlers tiešām ir miris?

Staļins, plecus paraustījis, atbildēja:

— Joprojām nav izslēgts, ka Hitlers kaut kur aizbēdzis, piemēram, uz Spāniju vai Argentīnu. Fašismam ir sīksta dzīvība.

Taču Staļins, redzams, nebija noskaņots šo sēdēšanu pie galda padarīt par kaut ko līdzīgu konferences uvertīrai. Saruna risinājās par laiku, par gleznaino skatu uz Grebneca ezeru, kas pavērās no terases blakus ēdamistabai, par Amerikas, Krievijas un Gruzijas tautiskajiem ēdieniem.

Trumens jautāja. Stajins pieklājīgi atbildēja. Viņš ēda maz. Klausīdamies Trumenā, skatījās viņam taisni acīs. Pie galda izturējās tā, it kā nekur nesteigtos un nebūtu ar darbiem apkrauts.

Trumenam šķita, ka viņam izdevies saistīt visu Stajina uzmanību. Viņu vērodams, prezidents pamazām secināja, ka apjukums un pat izbailes, ko viņš bija jutis, pirmoreiz ieraudzīdams Sta]inu, ir bijušas bez jebkāda pamata. Rādās, viņš gluži vienkārši bija Staļinu novērtējis pārāk augstu, pakļāvies valodām, kas klīda par padomju līderi, un sācis gluži parastiem vārdiem piedēvēt īpašu jēgu.

Taču tas, ka Staļins laiku pa laikam vērīgi palūkojās viņam tieši acīs, it kā viņu novērtēdams, joprojām mulsināja Trumenu.

«Kāpēc viņš tā skatās?» prezidents domāja satraukts un reizē nīgrs. Staļina vērīgajā skatienā viņš būtu gribējis samanīt kaut kādu attieksmi pret sevi, taču tuvredzība viņam to neļāva. Viņš pat nespēja noteikt, kādā krāsā ir padomju līdera acis.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tieši ar tādiem pašiem vērtējošiem skatieniem viņu bija sagaidījuši un pavadījuši Baltā nama darbinieki tajā neaizmirstamajā aprīļa vakarā. Tāpat kā tie, arī Staļins, protams, viņu salīdzināja arRūz-veltu. No iespaida, kādu viņš tagad atstās uz Staļinu, daudzējādā ziņā būs atkarīgas visas viņu turpmākās attiecības.

Trumens dedzīgi vēlējās, lai Staļinam rastos iespaids, ka viņš ir stipras gribas cilvēks, kas spēj patstāvīgi pieņemt lēmumus. Vērodams viesi, viņa mierīgo, mazliet gurdo, tomēr labsirdīgo un uzsvērti pieklājīgo izturēšanos, Trumens centās sevi pārliecināt, ka viņam arī izdevies tādu iespaidu uz Staļinu atstāt.

Staļins, kas bija uzdevis negaidīti skarbo jautājumu par Cērčilu, nepavisam nebija līdzīgs Staļinam, kas pašreiz sēdēja pie ēdamgalda. Sis Staļins pieklājīgi klausījās prezidentā un atbildēja ar laipnām, vispārīgām frāzēm. Tikai vienreiz viņš parādīja neapšaubāmi īstu interesi.

Pasniedza gaļu. Viesmīlis nēģeris lēja kausos sarkanvīnu.

— Ļoti labs vīns, — Staļins sacīja, iedzēris nelielu malku. — Es, gruzīns, no vīniem kaut ko saprotu. Kas tas ir — franču vai vācu vīns?

— Amerikāņu, — Birnss lepni atbildēja. — No Kali-fornijas.

— Priecājos uzzināt, — Staļins pasmaidīja, — ka amerikāņiem piemīt vēl viena laba īpašība — prasme ražot tik lielisku vīnu.

Trumens deva zirni Bimsam. Valsts sekretārs uz brītiņu izgāja ārā. Tajā pašā dienā uz Staļina rezidenci tika nosūtīta kaste ar Kalifornijas vīnu.

Beidzot Staļins paraudzījās pulkstenī. Visi sāka celties kājās.

Staļins jau gribēja atvadīties, bet Trumens lūdza viņu un Molotovu iziet uz balkona, lai amerikāņu fotokores-pondenti un kinooperatori varētu nofotografēt un uzņemt filmā viņu tikšanos.

Stajins tūlīt piekrita. Trumenam mirkli likās, ka padomju līderis pašreiz izpildītu jebkuru viņa lūgumu.

Balkons, uz kuru namatēvs aicināja viesus, atradās neliela dārza pusē. Starp kokiem, cits citu traucēdami, drūzmējās amerikāņu kinooperatori un fotokorespondenti.

Sta|ins sniedza Trumenam roku. Prezidents to steidzīgi saspieda.

Padomju valsts un ASV vadītāju tikšanās tika iemūžināta vēsturei.

Pēc brīža Staļins, Molotovs un Pavlovs pameta Tru-mena villu.

— Nu, kā tad bija?... — Trumens jautāja, palicis vienatnē ar Birnsu.

— Tēvocis Džo parādīja zobus, — Birnss ironiski atbildēja, — tomēr visumā izturējās gluži pieklājīgi. Galu galā tas taču bija viņš, kas mūs ataicināja uz Bābels-bergu. Namatēvam jābūt laipnam.

— Kāds tam sakars ar laipnību? Sim cilvēkam nav nekādas daļas par pieņemtām normām. Ja viņš arī izturējās, kā jūs izteicāties, gluži pieklājīgi, tad tikai tāpēc, ka sastapās ar pretsparu.

— Ar kādu pretsparu?

— Viņš domāja, ka, jau pieminēdams vien palīdzību Tālajos Austrumos, liks mums trīcēt un drebēt viņa priekšā. Taču tas negāja cauri.

Vēl pavisam nesen Birnss, tiekdamies atbalstīt jauno prezidentu, bija apgalvojis, ka Rūzvelts ir pārāk augstu

novērtējis Staļinu kā personību. Taču tagad viņš baidījās, vai tikai prezidents nav viņa vārdus uztvēris pārlieku burtiski. Lielīgais un pašpārliecinātais Trumena tonis viņam derdzās.

Birnss bija diezgan gudrs un skaidri saprata, ka Tru-iriens nepavisam nav personība, kas spētu Staļinu nospiest uz ceļiem.

Senais Trumena paziņa Birnss jauno prezidentu savā sirdī nekad nebija uzskatījis par liela mēroga darbinieku. Pienāks laiks, kad Birnss runās par viņu pat nicīgi.

Klusībā norādams sevi par nepiesardzīgu, raksturojot Rūzvelta attieksmi pret Staļinu, Birnss nolēma savu kļūdu labot, kamēr vēl nav par vēlu.

— Manuprāt, ser, — viņš sacīja, — mums tomēr nevajag Staļinu novērtēt par zemu. Ar viņu vienmēr ir jā-būt modriem. Teikdams, ka par viņu izplatītais viedoklis ir stipri pārspīlēts, es nepavisam nedomāju...

— Blēņas, Džeims! — Trumens viņu pārtrauca. — Mēs visi esam sev iestāstījuši, ka šis cilvēks ir mīklaina personība, sātana iemiesojums, Makjavelli — viltības un prāta ziņā, Tamerlans — savā varenībā un cietsirdībā. Mūsdienu Hērakls ar zobenu rokā! Bet tas ir blefs! Pašiedvesma! Vai jūs esat lasījis Embrozu Bīrsu?

Birnss neizpratnē parauca uz augšu uzacis.

— Jūs maz lasāt, Džimmij, — Trumens teica, iecietīgi pasmīnēdams. — Embrozs Bīrss ir ievērojams amerikāņu rakstnieks.

Birnss klusēja.

Trumens saprata, ka pieskāries vārīgai vietai. Gandrīz katrā avīžu rakstā, kurā bija pieminēts Birnss, tika rakstīts, ka jaunais valsts sekretārs, pieredzējis un pat rafinēts politiķis, tomēr cieš no pilnīga vispārīgas kultūras trūkuma.

— Varbūt jūs esat tikai ieguvis no tā, ka maz lasāt, — Trumens sacīja Bimsam it kā mierinādams. — Es, piemēram, mīlēju lasīt, bet par šo mīlestību esmu samaksājis ar redzi. Tā nu kādā Bīrsa stāstā ir runa par cilvēku, kas mirst ar sirdstrieku pāris puszābaka pogu dēļ.

— Kāds tam sakars ar pogām?

— Tās bija spīdīgas. Un cilvēks zināja, ka čūskas skatienam piemīt magnētisks spēks.

— Bet pogas ...

— Tieši tā. Cilvēkam likās, ka uz viņu raugās briesmīga milzu čūska. Viņš gribēja bēgt projām, tomēr gluži kā hipnotizēts, šausmu pārņemts, pats devās pretim savai bojāejai. Un nomira ar sirdstrieku.

— Bet kāds tam sakars ar pogām? — Birnss nepacie-iigi atkārtoja.

— Tās bija kādam izbāznim iestiprinātas acu vietā. Bet cilvēks nokļuva to magnētiskās iedarbības varā. Un aizgāja bojā.

—- Bērnu pasaka! — Birnss nicīgi ieminējās.

— Pasaka? Protams! Taču ne bērniem! Runa ir par postošo pašiedvesmas spēku. Jums bija pilnīgi taisnība: gan Cērčils, gan Herimens, gan Deiviss ir sev iestāstījuši, ka Staļins ir pārcilvēks. Taču viņš ir tikai milzīgas, nabadzīgas zemes boss. Vai zināt, cik viņam izmaksāja karš? Četri simti astoņdesmit piecus miljardus dolāru! I<o dara biznesmenis, ja viņš ieradies uz lietišķām sarunām un viņam aiz muguras ir tāds deficīts? Viņš lielās ar spēkiem un līdzekļiem, kuru īstenībā viņam nav. Izturas tā, lai kreditori domātu, ka viņam pieder slepeni zelta krājumi. Bet, tiklīdz triks ir atmaskots, debitors lemts neveiksmei. Viņš maksās tādu procentu, kādu viņam diktēs partneri. Vai arī pasludinās sevi par bankrotējušu un izstāsies no spēles. Procenti, ko mums maksās Staļins, būs Polija, Bulgārija, vārdu sakot, Austrumeiropa. Par to mēs viņam atļausim mazliet paplicināt Vāciju. Lūk, jums pašreizējās konferences atslēga!

Enerģiski pamājis ar roku, jau aizgājušajam Staļinam it kā nogriezdams visus uzbrukuma ceļus, Trumens straujiem soļiem mazliet pastaigāja pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ.

Pašpārliecinātais prezidenta tonis joprojām kaitināja Bimsu. Viņam gan bija skaidrs, ka šo toni radījusi nevis Staļina tīšā vienkāršība un labvēlīgums, ar kādu padomju līderis bija slavējis Kalifornijas vīnu, bet gan... Herisona telegramma. Tieši tā bija Trumena vad-z\ aigzne.

Lai nu kā, bet būtu kļūda sēt šaubas prezidenta sirdī tagad, kad līdz konferences atklāšanai palikušas tikai nedaudzas minūtes ...

— Jums taisnība, Harij, — Birnss sacīja, pāriedams uz intimu toni. — Jo vairāk tāpēc, ka Staļinam ir tikai zā-

bakpogas, bet jums ...

Trumens apstājās kā pienaglots un klusinātā balsi aši jautāja:

— Vai ir kaut kas jauns?

— Nezinu.

— Varbūt mūsu sarunas laikā ... Steidzigi sazinieties ar Stimsonu! — Trumens pavēlēja. — Un pasakiet Vo-ganam, — viņš piemetināja, palūkojies pulkstenī, — lai gatavojas braucienam! Konference sāksies pēc divdesmit minūtēm. Mēs esam jau novēlojušies.

... Kamēr Staļins ēda pie Trumena lenču, padomju kinooperatori un fotokorespondenti, nepacietības mocīti, nīka Cecīlijas pils sēžu zālē. Apgaismotāji jau nez kuro reizi ieslēdza un izslēdza jupiterus, operatori ik pēc brīža pieplaka pie kamerām, pavērsdami tās te uz delegāciju istabu durvīm, te uz milzīgo galdu, pie kura neviens vēl nesēdēja.

Voronovs šajā zālē bija iekļuvis pirmoreiz. Aiz gara laika viņš bija izskaitījis, cik pakāpienu ir platajām div-laidu koka kāpnēm, nofotografējis krēslus ar augstajām atzveltnēm, ko rotāja mitoloģiskas figūras, kā arī triju valstu karogus, kas bija piestiprināti pie lielajiem, baltajiem sienas paneļiem. Apsardzes virsnieki Voronovam pastāstīja, ka konferences darba galds esot pasūtīts Maskavā un atgādāts šurp speciālā preču vagonā. Mēbeles esot atvestas no pils telpām Sansusī parkā. «Tas maitas gabals princis» esot no Cecīlijas pils izvedis visu, ko vien bijis iespējams izvest.

Voronovs saprata, ka viņa fotouzņēmumi nevienam nav vajadzīgi, ja neskaita viņu pašu. Viņam svarīgs bija kaut kas cits — tas, ka viņš atrodas šajā zālē, kam neapšaubāmi lemts ieiet vēsturē. Turpretim viņa kolēģi interesējās tikai par to, ko var filmēt vai fotografēt.

Aplūkodams zāli, Voronovs centās iegaumēt pēc iespējas vairāk detaļu, arī tādas, kas nebija nofotografējamas. Sīs detaļas viņš varēs izmantot, kad rakstīs savas korespondences.

Pulksteņa rādītāji tuvojās pieciem. Zālē joprojām bija vienīgi padomju žurnālisti. Tomēr sasprindzinājums aizvien' pieauga. Padomju apsardzes virsnieki — gan formas tērpos, gan civildrēbēs — ieņēma savus posteņus pie

durvīm. Gerasimovs pavēlēja pārtraukt visus sagatavošanās darbus.

Voronovam šķita, ka pati Vēsture ar saviem neredzamajiem pulksteņiem skaita sekundes ...

Bez ceturkšņa piecos Gerasimovs strauji pacēla gaisā roku. Tajā pašā mirklī zālē iedegās žilbinoši spilgta gaisma.

Atvērās durvis, uz kurām pašreiz bija vērsti visi objektīvi. Zālē ienāca Staļins.

Voronovs nospieda «Leikas» slēdzi, aši uzgrieza nākamo kadru un atkal noknikšķināja slēdzi.

Staļins lēnām piegāja pie galda. Brītiņu pastāvējis, viņš palūkojās uz divām citām durvīm — tās bija cieši aizvērtas.

— Nu ko tad... — Staļins paklusi ierunājās. — Gribēju reiz ierasties laikā, bet...

Sie vārdi bija teikti ar mazliet īdzīgu un tomēr labsirdīgu intonāciju. Staļins pavīpsnājis bezcerīgi atmeta ar roku un gāja ārā. Tiklīdz viņš bija pārkāpis pār slieksni, kāds neredzams cilvēks ātri aizvēra durvis no iekšpuses.

Žurnālisti izbrīnījušies raudzījās Gerasimovā.

It kā viņiem atbildēdamas, aiz atvērtajiem zāles logiem iekaucās sirēnas un atskanēja spalgi automašīnas signāli.

Voronovs aizsteidzās uz ieeju. Apstājies zem Cecīlijas pils galvenās ieejas portāla, viņš ieraudzīja, ka taisnā ceļā uz pili drāžas amerikāņu motociklisti.

Staļins bija atbraucis uz Cecīlijas pili tik klusi, ka viņa ierašanos laikam gan bija pamanījuši tikai apsardzes darbinieki.

Amerikāņi motociklos un automašīnās joņoja kā uz ugunsgrēku.

It īpaši rēca motocikli — šķita, ka tiem tīšām ir noņemti trokšņa slāpētāji.

Motociklistu sēdekļi bija tik tuvu pie stūres, ka garie, saliektie ragi apņēma motociklistus gluži kā loks. Mirgoja sprādzes uz platām, baltām jostām, žilbinoši spīdēja sarkanas lampas, gaudoja sirēnas, švirkstēja grants zem riteņiem, nepacietīgi brēca automašīnu signāltaures...

«Kāzinieki brauc!» Voronovs izdzirda aiz muguras ironisku piezīmi.

Pagriezies viņš ieraudzīja kādu robežsargu virsnieku.

— Kāpēc kāzinieki? — Voronovs jautāja.

— Brauc ar šiku, — virsnieks pasmīnējis atbildēja.

Visa šī mehanizētā varza, kas bija joņojusi kā satrakotu vēršu bars, neatbraukusi līdz pilij, pilnā ātrumā pagriezās pa kreisi. Voronova acu priekšā pavīdēja vilīši, aiz tiem — jau pazīstamais milzīgais kadilaks ar gaišziliem stikliem, aiz kadilaka — motociklisti, aiz motociklistiem — vēl trīs vai četri vilīši un, beidzot, smagā mašīna ar kareivjiem, kas turēja kaujas gatavībā automātus un rokas ložmetējus.

Pēc šīs dārdoņas un sprakstoņas Cērčila atbraukšana Voronovam likās gandrīz vai nedzirdama. Anglijas premjerministra automašīna piebrauca pie savas ieejas tikai divu vilīšu pavadībā.

Voronovs steidzās uz zāli un ieņēma vietu netālu no durvīm, pa kurām bija iznācis Stajins.

Pēc brīža zālē trokšņaini gāzās iekšā amerikāņu un angju korespondentu bars. Atskanēja skaļi izsaucieni un smiekli, un tūdaļ sākās cīņa par vietu.

Padomju žurnālisti jau sen bija iekārtojušies savās pozīcijās, atlikušo teritoriju vētraini dalīja savā starpā amerikāņi un angļi.

— Hallo, Maikl! — Voronovs izdzirda pazīstamo skaļo balsi.

Braits bija iespiests durvīs. Droši vien viņš bija atbraucis pēdējais un ar visu savu nadzīgumu tomēr bija atpalicis no pārējiem. Tagad viņš spirinājās durvīs, augstu virs galvas turēdams savu jauno «Speed-Graphic».

— Mister Brait, nāciet šurp! — Voronovs sauca.

Braits mēģināja izlauzties uz priekšu.

— Laidiet! — viņš iebļāvās. — Mani sauc tas krievu puisis!

Krievu puiša pieminēšana acīmredzot saistīja visu uzmanību. Braits to izmantoja. Ar izmisīgu izrāvienu viņš nokļuva blakus Voronovam.

— Stāvi manā vietā! — Voronovs steidzīgi pačukstēja.

Viņš pats pievienojās padomju kinooperatoriem.

Beidzot iestājās klusums. Atkal uzdegās jupiteri. Gandrīz vienlaikus atvērās visas trīs durvis. Zālē ienāca Staļins, Trumens un Cērčils.

Brītiņu viņi nekustēdamies stāvēja pie durvīm, it kā palīdzēdami kinooperatoriem un fotogrāfiem izpildīt pienākumu. Tad tulku pavadībā lēnām devās uz milzīgo, apaļo galdu. Pusceļā tulki mazliet atkāpās, dodami žur-

nālistiem iespēju iemūžināt valstu vadītāju tikšanās brīdi. Staļins bija ģērbies gaišos krēmkrāsas formas svārkos ar zelta zvaigznīti pie krūtīm. Trumens tauriņu bija apmainījis pret tumšu kaklasaiti, tomēr palicis ar iemīļotajām divkrāsainajām kurpēm kājās. Cērčils bija jaunos formas svārkos ar ordeņu lentītēm pie krūtīm. Mutē viņam bija cigārs.

Visi trīs piegāja pie galda un paspieda cits citam roku — mazliet ilgāk, nekā to mēdz darīt parasti.

Tulki pienāca tuvāk, un Staļins, Trumens un Cērčils pateica cits citam dažas frāzes. Pa atvērtajām durvīm sāka nākt zālē gan formas tērpos, gan civiluzvalkos ģērbušies cilvēki.

Padomju avīzes bija ziņojušas tikai par Staļina ierašanos Berlīnē. Taču Voronovs no kinematogrāfistiem bija uzzinājis, ka padomju delegācijā ir vēl arī Molotovs, viņa vietnieki Višinskis, Maiskis un Kavtaradze, Sarkanās Armijas ģenerālštāba priekšnieks Antonovs, admirāļi Kuzņecovs un Kučerovs, vēstnieki Gromiko un Gusevs, atbildīgi Ārlietu Tautas komisariāta darbinieki Novikovs, Carapkins, Kozirevs un Lavriščevs un pārstāvji no Padomju militārās administrācijas Vācijā — Saburovs un Soboļevs.

Dažus no šiem cilvēkiem, protams, nemaz nerunājot par Staļinu un Molotovu, Voronovs jau pazina pēc sejas — kinematogrāfisti bija viņus parādījuši Bābelsbergas ēdnīcā.

Staļins ar plašu rokas vēzienu norādīja uz galdu, aicinādams visus sēsties.

Trumens, Cērčils un pēc tam arī Staļins apsēdās augst-atzveltņu krēslos, kas bija nolikti vienādā attālumā cits no cita. Delegāciju locekļi arī ieņēma savas vietas.

Kada balss skaļi paziņoja krievu valodā:

— Filmēšana un fotografēšana beigusies. Žurnālistus lūdz atstāt sēžu zāli.

Pa amerikāņu delegācijas istabas durvīm iznāca garš, korpulents, smagsvara bokserim līdzīgs ģenerālis.

— Ei, puiši, vai tad jūs nedzirdējāt? — viņš drīzāk izkliedza nekā pateica angļu valodā. — Lasieties prom!

Fotokorespondenti un kinooperatori klusēdami atstāja zāli, it kā joprojām pārdzīvodami to, ko nupat bija redzējuši.

... Braits panāca Voronovu ceļā uz tiltu, kas savienoja Cecīlijas pili ar Bābelsbergu.

— Tu, puisi, — Braits izsaucās, — esi gan īsts draugs! Ja tu zinātu, kā es viņu nofotografēju! Tuvplānā! Esmu drošs, ka pat zvaigznīte pie krūtīm izdevusies! Es biju viņam pavisam klāt, kādu trīs jardu atstatumā, ne vairāk! — Braits sajūsmā staroja. — Bet tu? — viņš vaicāja, gluži kā atģidies. — Vai tev arī izdevās?

— Jā, — Voronovs atbildēja, neielaizdamies sīkumos, un savukārt apjautājās: — Kas tas bija par ģenerāli, kurš jūs dzina ārā no zāles?

— Ģenerālis? — Braits atjautāja. — Tas bija Harijs Vogans. Vai tu zini, kā viņu dēvē Statos? Par prezidenta personisko nekauņu! Paklau, puisi! — Braits uzbudināts turpināja. — Tāda veiksme man pat sapnī nebija rādījusies. Puiši aiz skaudības aprīs savas fotokameras, kad būs ieraudzījuši avīzē manus uzņēmumus. Tagad viss kārtībā. Galvenais ir padarīts!

— Nē, Cārlij, — Voronovs domīgi teica. — Galvenais tikai sākas. Es daudz ko dotu, lai tagad iekļūtu tur... Dzirdētu kaut vai pirmos vārdus ...

— Pirmos vārdus? — Braits viņu bezrūpīgi pārtrauca. — Vai gribi, lai es tev tos pasaku? Honorārs nav vajadzīgs. Klausies! Vai tu ievēroji, ka Staļins aicināja visus sēsties? Tas nozīmē, ka viņš konferenci arī atklās. Viņš ir saimnieks — tas visiem skaidrs. Bet vārdi? Lūdzu, pieraksti! «Džentlmeņi, atļaujiet konferenci uzskatīt par atklātu.» Kā tas skanēs krieviski? ...

VIENPADSMITĀ NODAĻA. «TERMINĀLS»

Tiklīdz visi bija apsēdušies, Cērčils izņēma no mutes cigāru un jautāja:

— Kurš būs priekšsēdētājs mūsu konferencē?

Viņš pateica šos vārdus steidzīgi, it kā baidīdamies, ka tos nepasaka kāds cits.

— Ieteicu Amerikas Savienoto Valstu prezidentu Tru-menu, — Staļins nevilcinādamies atbildēja.

— Anglijas delegācija atbalsta šo priekšlikumu, — Cērčils teica, aizdedzināja sērkociņu un pielika pie cigāra.

Trumens klusēja. Viņš it kā deva iespēju izvirzīt citu kandidatūru. Tagad, kad Staļins un Cērčils abi bija izteikušies par labu viņam, tāda klusēšana, protams, ne ar ko nedraudēja.

Trumens pārlaida skatienu visiem, kas sēdēja pie galda pirmajā rindā, — savam blakussēdētājam Bimsam, Staļinam, Molotovam, Višinskim, Gromiko, Cērčilam, Ide-nam, Etlijam. Visi klusēja.

Cērčils, kas acīm redzami nebija apmierināts ar šādu vilcināšanos, košļāja cigāra galu.

Zālē vaidīja klusums. Padomju, amerikāņu un angļu apsardzes darbinieki, ģērbušies militāros formas tērpos vai civildrēbēs, kā mēmi stāvēja gar sienām un pie durvīm. Bija dzirdama tikai odu sīkšana.

Ārpusē zem lielā loga ar spoguļstikla rūtīm, aiz kura bija redzams Nevainīgo jaunavu ezers, stāvēja padomju automātisti. Ezera vidū bija noenkurojušies trīs nelieli karakuģi ar padomju, amerikāņu un angļu karogiem. Kuģu kontūras uz rāmā ūdens iezīmējās skaidri un reljefi.

Trumens palūkojās uz kuģiem, it kā cerēdams, ka arī tur kāds izteiksies par viņa ievēlēšanu.

Klusēšana ieilga. Visi gaidīja, ko Trumens darīs: piekritīs vai atteiksies?

Prezidents nekā nebilda. Viņam gribējās paildzināt šos vēsturiskos mirkļus. Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Bija piecpadsmit minūtes pāri pieciem.

Sājos mirkļos Trumens klusībā triumfēja. Izrādījās, ka būt pasaules likteņlēmējam nav nemaz tik grūti. Tikai pirms trim mēnešiem viņš bija kļuvis par Savienoto Valstu prezidentu, bet šodien Staļins un Cērčils jau lūdz viņu vadīt sēdes konferencē, kas izšķirs Eiropas likteni pēc kara.

Trumens nekad vēl nebija vadījis tāda mēroga apspriedi. Staļina priekšlikums viņu pārsteidza. Vēl pirms īsa brīža viņš nepavisam nebija gaidījis tādu goda_ parādīšanu, tādu atzinību, lai arī pagaidām tikai formālu.

Bet, tiklīdz īslaicīgais šoks bija pārgājis, Trumens nodomāja: «Ar ko gan, patiesību sakot, šī konference atšķiras no jebkuras senāta komisijas vai liela konsorcija valdes sēdes, kur prezidents ir arī galvenais akcionārs? Vai ar to, ka šī sēde nenotiek ne Kapitolija pakalnā, ne kādā Ņujorkas debesskrāpja akmens sprostā, bet veclaicīgā, amerikāņu biznesmenim gaužām nepierastā muižā? Galu galā arī tā māja Vašingtonā, kurā sākās Amerikas vēsture, bija angļu arhitektūras atdarinājums. Kur tad ir starpība? Vai tajā faktā, ka šeit sapulcējušies visvarenākie mūsu gadsimta cilvēki? Bet vai tad pretim sēdošais cilvēks, par kuru klīst tik pretrunīgas leģendas, — vai tad tieši viņš nebija tas, kas nupat izvirzīja Savienoto Valstu prezidenta kandidatūru? ...»

Juzdams, ka klusēšana pārlieku ieilgst, Trumens sacīja:

— Uzņemos priekšsēdētāja pienākumus mūsu konferencē.

5os vārdus viņš pateica nevis svinīgi, bet gan sausi un lietišķi, it kā uzsvērdams, ka konferenci uzskata par kaut ko parastu, ikdienišķu, bet to, ka viņš kļuvis priekšsēdētājs, — par pašsaprotamu. Enerģiski paslējies, Trumens smago krēslu pievilka klāt tuvāk galdam.

— Es atļaušos, — viņš turpināja, uzreiz sākdams darbu, — jums izvirzīt dažus no tiem jautājumiem, kas uzkrājušies pirms mūsu tikšanās un prasa, lai tos tūlīt izskatītu. Pēc tam mēs apspriedīsim pašu konferences darba kārtību.

Tatad — nekādas apsveicināšanās! Nekā tostiem līdzīga! Pie darba!

Trumens runāja ātri, kā cilvēks, kas ir pārliecināts: tie, kuri sēž viņam pretim, jau iepriekš apzinās, ka viņa teiktais nav apstrīdams.

Cērčilam tas mazliet šķebināja. Neizņemdams no mutes cigāru, viņš noburkšķēja:

— Es ceru, ka mums būs tiesības jautājumu sarakstu papildināt.

Trumens uzmeta Staļinam ašu skatienu, cenzdamies saprast, kā viņš reaģē uz šo repliku.

Staļins mierīgi smēķēja. Pēc visa spriežot, viņš — atšķirībā no Cērčila — nesaskatīja nekā peļama ne prezidenta vārdos, ne arī tonī.

Tas Trumenu uzmundrināja. Cērčilam nekā neatbildējis, viņš turpināja:

— Pašlaik viena no visaktuālākajām problēmām ir radīt mehānismu, kas noregulētu jautājumu par miera sarunām . . . Versaļas konferences pieredze ...

Trumens runāja ilgi.

Viņš būtu runājis vēl ilgāk, ja nebūtu bijis odu. Tie lidinājās virs ezera veseliem mākoņiem un, ielaidušies pa atvērto logu istabā, mazāk mācās virsū Staļinam un čēr-čilam, kuri visu laiku tinās tabakas dūmos, toties koda nesmēķētājiem, viņu vidū arī prezidentam. Runādams Trumens visu laiku odus gaiņāja ar papīra lapu, bet reiz neizturēja un spēcīgi iesita pats sev pa vaigu.

Logu aizvērt nebija iespējams karstuma un tabakas dūmu dēļ. Taču Trumens domāja, ka nav pieklājīgi vicināt papīru un pļaukāt pašam sevi. Vajadzēja paciesties. Viņš turpināja runu, cenzdamies par odiem nedomāt. Minēja, kādi trūkumi piemituši Versaļas konferencei, kas nav bijusi pienācīgi sagatavota. Ierosināja nodibināt speciālu Ārlietu ministru padomi, kurā piedalītos Lielbritānijas, PSRS, ASV, Francijas un Ķīnas ministri.

— Tādā garā un tādā virzienā, — viņš beidza runu, — esmu arī izstrādājis Ārlietu ministru padomes nodibināšanas projektu, ko es nododu jums izskatīt. . .

Kamēr Trumens runāja, zālē valdīja klusums. Reizēm to iztraucēja vienīgi papīru čaboņa: pa amerikāņu un angļu delegācijas istabu durvīm nāca iekšā cilvēki, no kuriem daudzus Trumens pēc sejas nepazina, un nedzirdamiem soļiem pa grīdsegu piegāja te pie Biruša vai Legija, te pie

Idena vai Kera. Viņi atnesa vienus papīrus, savāca citus un tikpat klusi izgāja ārā.

Sākumā Trumens nevilšus paiūkojās uz katru, kas parādījās amerikāņu delegācijas istabas durvīs. Ja no Heri-sona vai Grovsa tiktu saņemtas kādas ziņas, tām nekavējoties vajadzētu nonākt pie viņa. Taču neviens tādas ziņas nenesa, un Trumens drīz vien vairs nepievērsa uzmanību tiem, kas nāca iekšā sēžu zālē vai gāja no tās ārā. Tiklīdz prezidents runu bija beidzis, viņa padomnieki .izdalīja padomju un angju delegācijas locekļiem ar mašīnu uzrakstītu projekta tekstu, par ko viņš bija runājis. Molotova palīgs Podcerobs tūlīt izgāja no zāles — dokumentu vajadzēja steidzīgi pārtulkot un pārrakstīt uz mašīnas.

Kad šī procedūra bija pabeigta, Trumens palūkojās Staļinā un Cērčilā, cenzdamies saprast, kādu iespaidu uz tiem atstājusi viņa runa.

Cērčils nervozēja acīm redzami. Viņš rauca pieri, cigārs lūpu kaktiņā reizēm palēcās. Laiku pa laikam viņš paraustīja plecus, ar visu savu izskatu likdams saprast, ka konference nenodarbojas ar to, ar ko vajadzētu.

«Eiropa!» — šajā vārdā Cērčilam koncentrējās visi jautājumi. Ne velti viņš bija tik daudz pūlējies, lai «Lielā trijotne» beidzot sanāktu kopā. Vai tad vakar viņš par visu nebija vienojies ar Trumenu? Vai tad Trumens nebija piekritis, ka konferences galvenais mērķis ir radīt krieviem nepārvaramu barjeru Eiropā, panākt, lai tur nodibinātos tādas valdības, kuru sastāvu būtu diktējusi Lielbritānija un Savienotās Valstis? ...

Kāda velna pēc Trumens tagad velk garumā? Protams, viņam ir vairāk laika nekā Cērčilam: Savienoto Valstu prezidents zina, ka viņš vēl ilgi paliks savā postenī. Turpretī Cērčila liktenis izšķirsies pēc nedēļas, vēlākais, pēc desmit dienām. To ar savu klātbūtni atgādināja viņam blakus sēdošais klusais, neizskatīgais cilvēks ar nožēlojamām matu paliekām uz deniņiem un pakauša. Pēc desmit dienām kļūs zināms, kas vadīs Lielbritāniju — joprojām viņš, Cērčils, vai šis Klemcnts Etlijs.

Bet ko tad dara Staļins? ...

Padomju līderis joprojām mierīgi smēķēja, uzmanīgi vērodams papirosa dūmus.

Viņš saprata, ka tas, kas pašreiz notiek pie šī galda, nav nekas vairāk kā pirmā pretinieka spēku dislokācijas izlūkošana. Nav pat vēl notikusi izlūkošana ar kauju. Kad tā būs? Varbūt rit. Varbūt vēlāk. Vārdu sakot, tad, kad runa sāksies par pašu galveno, pirmām kārtām — par Vācijas un Polijas nākotni.

Taču Trumenam neiznāca ilgi lūkoties partneru sejās.

— Es ierosinu, — Cērčils nepacietīgi teica, izņemdams no mutes cigāru, — nodot šī jautājuma apspriešanu mūsu ārlietu ministriem, lai viņi mums ziņotu nākamajā sēdē.

— Piekrītu, — Staļins sacīja, pamādams ar galvu.

— Man tikai nav skaidrs, — viņš pēc mirkļa turpināja,

— kāpēc šai padomē piedalīsies Cana Kaisi pārstāvis. Runa taču ir par tīri eiropeiskām problēmām, vai ne? Cik piemērota šajā gadījumā ir tāda pārstāvja piedalīšanās?

— So jautājumu, — Trumens aši atbildēja, — mēs varēsim apspriest pēc ārlietu ministru ziņojuma.

— Labi! — Staļins šo vārdu pateica mierīgi, pat lēnprātīgi, it kā jau iepriekš būtu nolēmis visos jautājumos piekrist Trumenam.

Tā vismaz likās Savienoto Valstu prezidentam.

— Tagad par Kontroles padomi Vācijā, — Trumens atkal ierunājās. Apziņa, ka viņš vada konferenci, kā pieredzējis dzelzceļa mašīnists vada lokomotīvi pa iebrauktām sliedēm, piešķīra viņam enerģiju. — Es gribu izvirzīt jums apspriešanai principus, uz kuriem, pēc mūsu domām, būtu jābalstās šīs padomes darbam ...

— Man nebija iespējams izlasit šo amerikāņu dokumentu, — Cērčils viņu pārtrauca. — Taču es to izlasīšu ar lielu uzmanību un cieņu, — viņš piemetināja mazliet dzēlīgi. — Sis jautājums ir tik plašs, ka to nevajag nodot ministriem. Vispirms tas jāizstudē mums pašiem...

— Tad varbūt šo jautājumu pārcelsim uz rītdienu? — Trumens ar jautājošu skatienu pavērās Staļinā.

Gaužām rūpīgi apdzēsis papirosu kristāla pelnu traukā, Staļins lēnām sacīja:

— Nu ko tad — var arī apspriest rīt. Taču ministri varētu šo dokumentu izstudēt paralēli ar mums. Tas netraucētu ...

— Mūsu ministriem jau ir pietiekami daudz uzdevumu pirmajā jautājumā, ko izvirzīja prezidents, — Cērčils sacīja. — Varbūt nodot viņiem arī šo otro jautājumu, tikai ne šodien, bet rit?

— Labi, — Staļins atkal tūlīt piekrita. — Nodosim rīt.

Trumens palūkojās viņā, reizē izbrīnījies un pateicīgs.

«Kas notiek ar šo cilvēku? Man taču stāstīja, ka viņš esot dedzīgs strīdnieks! Bet viņš visam piekrīt! Varbūt viņš nejūtas vesels un pašreiz šeit pilda tikai obligātas klaušas? Starp citu — jo labāk!»

Staļins tomēr neizskatijās nedz slims, nedz noguris. Viņa možās, iedzeltenās acis raudzījās mierīgi un, kā šķita Trumenam, labvēlīgi. Laiku pa laikam viņš pastiepa roku, paņēma no zaļās kārbiņas, kas stāvēja uz galda, papirosu un nesteigdamies aizsmēķēja.

Cērčils, cigāru no mutes neizņemdams, nemitīgi sarunājas ar padomniekiem. Staļins ne reizi nevienu neuzrunāja. Viņam priekšā uz galda nebija nekādu dokumentu. Tikai neliela, tīra papīra lapiņa, kas joprojām palika neskarta.

«Par agru ir nomierināties!» Trumens sev teica.'«Paskatīsimies, kas būs turpmāk!»

Noņēmis brilles, viņš tās rūpīgi noslaucīja gaišpelēkā, kaklasaites krāsai pieskaņotā kabatlakatiņā.

— Tagad, — viņš sacīja, — man gribētos nolasīt Savienoto Valstu delegācijas sagatavotu memorandu ...

Trumens to pasludināja mazliet svinīgi, it kā gribēdams uzsvērt, ka, viņaprāt, minētajam dokumentam ir jānosaka šīsdienas sēdes un varbūt arī visu turpmāko sēžu norise.

Tie bija tie paši priekšlikumi, ko Birnss un viņa darbinieki bija sākuši gatavot jau Vašingtonā un kas katru vakaru bija apspriesti Trumena kajītē uz kreisera «Augusta».

Divas stundas agrāk, pirms lenča, Trumens bija mēģinājis Staļinu vispārīgos vilcienos informēt par šiem priekšlikumiem. Baidīdamies no konflikta konferencē, viņš bija gribējis strīdīgajos jautājumos jau iepriekš vienoties ar Staļinu vai vismaz ierobežot viņa rīcības brīvību ar to, ka amerikāņu pozīcija viņam bijusi zināma jau agrāk un viņš pret to nekā nav iebildis.

Staļins tad bija viņu noklausījies un pateicis dažas frāzes, kas neuzliek nekādus pienākumus. Pēc tam saruna bija pievērsusies amerikāņu—japāņu karam un Cērčila attieksmei pret to. Trumenam bija izdevies Staļinu vienīgi uzcienāt...

Birnss paņēma no galda mapi un gribēja to pasniegt prezidentam. Taču Trumens nesteidzās to ņemt pretim. Viņš vēlreiz pārlaida skatienu pirmajā rindā sēdošajiem

cilvēkiem, gluži kā pārbaudīdams viņu gatavību noklausīties to, ko viņš nodomājis teikt.

Sta|ins nolieca galvu, it kā padodamies neizbēgamam liktenim. Arī Molotovs pakustināja galvu — to varēja manīt pēc acumirklīgās saules zaķīšu iezibsnīšanās viņa pensneja stiklos.

Cērčils neslēpa savu apmierinājumu. Kad Trumens palūkojās Anglijas premjerā, tas viņam atbildēja ar uzmudinošu skatienu. Cērčils labi zināja, ka memorandā ir tieši tie jautājumi, kas viņu pēdējā laikā satrauca it īpaši.

Beidzot Trumens paņēma no Birnsa rokām mapi, tomēr nolika to sev priekšā uz galda neatvēris.

— Memorands, kungi, — viņš iesāka, — vispirms mums atgādina, ka Jaltā mūsu trīs valstis ir uzņēmušās vairākas saistības attiecībā uz atbrīvotajām Eiropas tautām un bijušajiem Vācijas satelītiem. Vai ne?... Mēs tomēr esam spiesti konstatēt, ka saistības līdz šim nav izpildītas.

Trumens redzēja, ka Cērčils ir apmierināts un viņu uzmudina ar galvas mājieniem. Pelni no cigāra gala atdalījās un nokrita uz galda Anglijas premjera priekšā. Paraudzīties Staļinā prezidents neuzdrošinājās. Lai cik miermīlīgs bija šis cilvēks, pašreiz, pēc prezidenta domām, no viņa bija gaidāms kaut kas neparedzēts. Tāpēc Trumens nolēma izdarīt manevru, lai Staļins nevarētu viņa runu iztulkot kā tiešu izaicinājumu.

— ASV valdība ir pārliecināta, — Trumens turpināja, joprojām cenzdamies nesaskatīties ar Staļinu, — ka pasaule nodomās: šīs saistības nav izpildītas tāpēc, ka mūsu valstīm trūkst vienotības. Tas satricinās ticību nesen nodibinātās Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķu patiesīgumam un vienotibai...

Tā nebija nejaušība, ka vārdu «vienotība» Trumens pateica divas reizes. No sarunām ar Hopkinsu viņš zināja, ka tieši vienotības problēma Staļinu satrauc visvairāk. Tātad viņa nupat sacītajiem vārdiem katrā ziņā bija jāizpelnās atzinīga Staļina ievērība.

Tagad Trumens sevi piespieda paraudzīties Staļinā. Padomju līderis aizsmēķēja kārtējo papirosu. Noteikt, kāda ir viņa sejas izteiksme, bija grūti.

«Lai nu būtu,» Trumens nodomāja ar tāda cilvēka apņēmību, kuram gribot negribot jālec aukstā ūdenī, «agrāk

vai vēlāk kārtis būs jāatklāj tik un tā. Galu galā tāpēc mēs esam šurp braukuši.»

— Es ierosinu, — viņš enerģiski sacīja, it kā uzmundrinādams pats sevi, — lai šajā konferencē tiktu pilnīgi saskaņota Jaltā uzņemto saistību izpilde. Trim sabiedrotajām lielvalstīm jāvienojas par nepieciešamību tūlīt reorganizēt pašreizējo valdību Rumānijā un Bulgārijā...

Birnss viņam pie auss nočukstēja: — Trešā paragrāfa «d» punkts...

— ...saskaņā ar «Deklarācijas par atbrīvoto Eiropu» trešā paragrāfa «d» punktu, — Trumens skaļi sacīja.

Tā, cīņa par Eiropas nākotni bija sākusiesl Anglijas premjers un tūlīt aiz viņa arī ASV prezidents uzskatīja par nepieciešamu Rumāniju un Bulgāriju saglabāt kā pirmskara sanitārā kordona posmus, kas atdalītu Padomju Savienību no Rietumu pasaules un pastāvīgi apdraudētu Padomes. Galvenie jautājumi — Vācijas nākotne un Polijas pēckara rietumrobežas — vēl gaidīja savu kārtu, tomēr pirmais šāviens pie konferences galda bija jau atskanējis.

To saprata visi. Tikai Staļins ne.

Jā, jā, Trumenam likās tieši tā. Piespiedis sevi vēlreiz palūkoties Staļinā, Trumens viņā nemanīja nekādas pārmaiņas. Staļins izskatījās kā godaviesis, kas uzaicināts teātrī uz pirmizrādi, par kuru jau iepriekš zināms, ka tā būs garlaicīga. Pieklājīga uzmanība — un nekā vairāk.

Trumens zaudēja pašpaļāvību. Staļinam taču katrā ziņā bija skaidrs, kas slēpjas aiz «tūlīt reorganizēt pašreizējo valdību Rumānijā un Bulgārijā»...

Staļins izturējās kā pieklājīgs, tomēr garlaicības mākts cilvēks. Viņš it kā sacīja: «Kāpēc jūs apklusāt? Turpiniet vien! Ja nu es esmu šeit, tad man ir arī jāklausās...»

Trumenam iešāvās prātā, ka Staļinam ir kāds plāns, ko viņš līdz zināmam laikam tur slepenībā. Taču Trumens tūlīt arī nodomāja: «Varbūt viss ir daudz vienkāršāk? Varbūt Staļins ir tikai samierinājies ar sakāvi? Sapratis, ka ar amerikāņiem un angļiem viņš galā netiks, ka viņa iebildumi nekā nedos?»

Juzdams piekrītošo, ieinteresēto un uzmudinošo čērčila skatienu, Trumens pacilāti runāja par procedūru, ko nepieciešams izstrādāt, lai reorganizētu Rumānijas un Bulgārijas valdību, uzņemot šajās valdībās visu nozīmīgāko demokrātisko grupu pārstāvjus ...

Trumcns neviena vārda nebilda par to, ka pašreizējā \aldība tiklab Rumānijā, kā Bulgārijā neapmierina ne Cērčilu, ne viņu pašu. Sis Padomju Savienībai draudzīgās valdības bija taču nodibinājušās pēc Sarkanās Armijas uzvaras pār hitlerisko Vāciju, pēc Vācijas karaspēka sagrāves Eiropā — pēc sagrāves, kurā bija piedalījušies arī rumāņu un bulgāru antifašistiskie spēki, organizēdami sacelšanos pret tiem pašmāju reakcijas spēkiem, kas sadarbojās ar Hitleru.

Runādams par «demokrātiskajām grupām», Trumcns domāja tieši prohitleriskos un reizē rietumnieciski noskaņotos spēkus.

Viņš skaidri lika saprast, ka ASV un Lielbritānija at-zis tikai tādas valdības, kas būs reorganizētas šādā veidā.

Kā pašreizējās pagaidu valdības nomainīt ar citām? Skaidrs — rīkojot «brīvas un objektīvas» vēlēšanas. Pats par sevi saprotams, ka tādas vēlēšanas palīdzēs organizēt ASV un Anglija. Gan Rumānijā, gan Bulgārijā. «Iespējams,» Trumcns piebilda, «ka arī citās zemēs.»

No citām zemēm savā runā viņš pieminēja tikai Itāliju un darīja to tādā sakarā: tā kā šī zeme nesen bija pieteikusi karu Japānai, viņš ierosināja atbalstīt Itālijas iestāšanos Apvienoto Nāciju Organizācijā.

Pēkšņi apraudamies, Trumcns jautāja:

— Vai būtu jānolasa viss dokuments? Vai jums ir laiks?

Visi klusēja.

— Tad es lūgšu iedot padomju un angju delegācijai mūsu memoranda tekstu, — Trumens teica.

Procedūra atkārtojās. Soreiz padomju delegācijas ģenerālsekretārs — PSRS Ārlietu Tautas komisariāta kolēģijas loceklis Novikovs, saņēmis dokumentu, pasniedza to savam palīgam Truhanovskim, un tas ašiem soļiem izgāja no zāles.

...Cērčils klausījās Trumenā, viņam klusi piekrizdams. Aizkaitinājums un niknums, kas plosīja viņa sirdi, kopš padomju karaspēks bija iegājis Eiropā, tagad uz laiku pierima. Pat vēlēšanu iznākums Lielbritānijā šķita viņu satraucam mazāk nekā agrāk.

Un tomēr viņš joprojām alka pēc neiespējamā — pēc agrākās angļu ietekmes atjaunošanas Eiropā. Bet, ja nu par tās alternatīvu bija kļuvusi padomju ietekme, viņš bija gatavs pirmo vijoli atdot amerikāņiem. Cērčils sen

sapņoja par Eiropas Savienotajām Valstīm. Sājos sapņos viņš redzēja sevi kļūstam par prezidentu šajā pretpa-domju federācijā, kurai, protams, būtu proangliska orientācija, Tas, ko teica Trumens, pagaidām nebija pretrunā ar tādas federācijas nodibināšanu.

Taču, kad prezidents pieminēja Itāliju, Cērčils atkal noskaitās.

Itālija vienmēr bija bijusi Anglijas sāncense Vidusjūrā, nemaz nerunājot par Eiropas dienvidiem. Turklāt nesenajā karā tā bija kļuvusi par aktīvu Hitlera sabiedroto. «Kāda velna pēc,» Cērčils nodomāja, «Trutnenam ievajadzējies parādīt Itālijai labvēlību un iejaukties jautājumos, kas ir tikai angļu kompetencē?.,.»

Cērčils izmantoja klusuma brīdi un, atklāti parādīdams, ka viņš ir aizkaitināts, sacīja:

— Prezidenta kungs, tie ir ļoti svarīgi jautājumi, un to apspriešanai mums ir vajadzīgs laiks. Lieta tā, ka mūsu pozīcijas šajos jautājumos nav vienādas. Itālija mums uzbruka visgrūtākajā brīdī, dodama Francijai triecienu no mugurpuses ...

Aizvien vairāk aizraudamies ar atmiņām par bijušo karu, viņš turpināja:

— Divus gadus mēs Āfrikā cīnījāmies pret Itāliju, iekams karā iestājās Amerika...

Vairs nevaldīdamies, Cērčils nemaz nepamanīja, ka blakus sēdošais Idens steidzīgi kaut ko uzraksta uz papīra lapas un noliek to viņam priekšā uz galda.

«Mierīgāk, ser!» Cērčils pēc brīža izlasīja. Ar strauju kustību pabīdījis lapiņu tālāk, viņš, aizvainojumu neslēpdams, sāka runāt par Anglijas zaudējumiem jūras kaujās ar Itāliju. Sūtīdama karaspēku uz Āfriku, Anglija pakļāva briesmām pati savu drošību ...

Idens piesardzīgi pabīdīja lapiņu, lai tā atkal atrastos Cērčila acu priekšā. Cērčils pikti paraudzījās savā ministrā, tomēr uz brītiņu apklusa.

— Attiecībā uz Itāliju mums ir vislabākie nodomi, — viņš teica jau nomierinādamies, — un mēs to esam pierādījuši, atstādami tai kuģus.

Cērčils apklusa. Mīkstie formas tērpa uzpleči bija atvāzušies. Viņš izskatījās pēc milzīga, veca ērgļa, kas bezspēkā pārtraucis lidojumu, bet vēl nav paguvis sakļaut spārnus.

Pilnīgā klusumā atskanēja Stajina rāmā, nomierinošā balss:

— Tas viss ir ļoti labi, bet, cik es saprotu, mums šodien vajadzētu aprobežoties ar darba kārtības noteikšanu... Kad tas būs izdarīts, mēs varēsim jebkuru jautājumu apspriest pēc būtības.

— Es tam pilnīgi piekrītu, — Trumens steigšus sacīja. Cērčila izlēciens bija viņu sakaitinājis. Ar šo repliku viņš Staļinam pateicās par kārtības atjaunošanu.

Cērčils ar nepatiku ievēroja, ka viņš ar savu runu it kā apvienojis Trumenu un Staļinu.

Citā — mierīgi draudzīgā tonī viņš teica:

— Esmu prezidentam ļoti pateicīgs, ka viņš uzsāka šo diskusiju, ar to dodams lielu ieguldījumu mūsu darbā. Tikai es domāju, ka mums jāatrod laiks, lai apspriestu jebkuru jautājumu, ja tas kādam no mums liekas svarīgs... Es negribu teikt, ka nevaru piekrist izsacītajiem priekšlikumiem, tomēr vajadzīgs laiks to apspriešanai. Es ierosinu: lai prezidents pabeidz izklāstīt savus priekšlikumus, un tikai pēc tam noteiksim darba kārtību.

— Labi, — Staļins īsi sacīja.

Šķita, ka tālais pērkona grāviens, kas tik negaidīti bija nodārdējis, ir vēl pēkšņāk apklusis un pār Cecīlijas pili atkal plešas mierīgas, zilas debesis.

Trumens, gluži kā Cērčilam taisnodamies, sāka plaši skaidrot, kāpēc viņš skāris jautājumu par Itāliju. Si valsts gan ir karojusi kopā ar Vāciju. Tomēr, no otras puses, tā kapitulējusi bez ierunām. Tās stāvoklis ir jānormalizē. Tad, it kā aizmirsis Itāliju, viņš pēkšņi teica:

— Tā kā mani par šīs konferences priekšsēdētāju ievēlēja negaidot, es nespēju tūlīt izteikt savas jūtas. — Tomēr brīdis jūtu izteikšanai nebija izraudzīts sevišķi veiksmīgi: Trumena acu priekšā, pretīgi sīkdams, lidinājās ods. Uzsākt ar to cīņu prezidents neuzdrošinājās: tas varētu izskatīties komiski. Atlika tikai gaidīt kodienu un turpināt svinīgo runu. — Es ļoti priecājos ar jums iepazīties, ģeneralisimus, un ar jums, premjerministra kungs...

Trumens sastostījās. Vārds «iepazīties» nebija īsti vietā: tiklab ar Cērčilu, kā ar Staļinu prezidents bija ticies jau pirms konferences atklāšanas. Un vispār — ja nu šos pieklājības vārdus arī vajadzēja sacīt, tad tas bija jādara krietni agrāk.

Smagi nopūties un noliecis galvu gluži kā sēru ceremonijā, Trumens piecēlās no savas vietas.

— Es pilnīgi saprotu, — viņš turpināja svinīgā un izjustā tonī, — ka aizstāju šeit cilvēku, ko aizstāt nav iespējams, — bijušo prezidentu Rūzveltu. Esmu priecīgs kaut daļēji kalpot tām atmiņām, kas jums par viņu saglabājušās. Es gribu nostiprināt draudzību, kura pastāvēja starp viņu un jums ...

Dažus mirkļus Trumens stāvēja, galvu noliecis. Cērčils aši pārlaida skatienu klātesošajiem. Etlijs sēdēja sabozies, viņa seja nekā neizteica. Ar visu savu izskatu viņš it kā gribēja uzsvērt, ka viņa klātbūtne konferencē ir formāla un viņš drīzāk ir simbols nekā dzīvs cilvēks.

Staļins... Tikko manāmi pasmaidījis un nolicis uz pelnu trauka malas kārtējo papirosu, Staļins pa pusei pievēra acis. Cērčilam likās, ka viņš vai nu snauž, vai vēro tievo dūmu strūkliņu, kas ceļas no papirosa. Molotova seja, kā parasti, bija dzedri vienaldzīga, it kā līdz ar pensneju, ko pie virsdegunes piespiež atsperīte, tā būtu reiz uz visiem laikiem izcirsta no akmens.

«Tūlīt es uzmodināšu tēvoci Džo!» Cērčils nodomāja. Ar cieņu un reizē ar tik tikko jūtamu nekautrīgumu viņš uzrunāja Staļinu:

— Jūs vēlaties kaut ko atbildēt prezidentam, ģenerāli-simus, vai atstājat to manā ziņā?

Pieklājīgi, tāpat kā Cērčils, tomēr ar gandrīz nemanāmu zobgalību Staļins atbildēja:

— Atstāju jums.

Cērčils teica īsu, bet patosa pilnu runu. Viņš vienmēr monologu bija vērtējis augstāk par dialogu un beidzot jutās savā elementā.

Daudzajās runās, ko bija teicis Cērčils, politiskais darbinieks bieži vien atkāpās, dodams vietu drāmas aktierim. Šoreiz abi Cērčili — politiķis un aktieris — bija līdztiesīgi.

Cērčils-politiķis gribēja prezidentam Trurnenam likt saprast, ka nesenā abu sadursme nav nekas vairāk kā nejauša epizode. ASV prezidents var paļauties uz Lielbritānijas premjerministru. So pašu domu Cērčils-aktieris ietērpa pārliecīgi augsta stila frāzēs. Viņa runā bija viss: sirsnīga pateicība prezidentam par to, ka viņš uzņēmies priekšsēdētaja pienākumus, un par to, ka paudis diženās republikas ieskatus, apgalvojumi, ka «siltās jūtas, kuras

mums ir pret prezidentu Rūzveltu, mēs saglabāsim arī pret viņu», tas ir, pret Trumenu, un apliecinājumi, ka «mēs cienām ne tikai amerikāņu tautu, bet arī tās prezidentu personiski...».

Staļins uzmeta skatienu pulkstenim un tikko manāmi paraustīja piecus, it kā gribēdams vaicāt, kāpēc viņš te ieradies — uzsaukt tostus vai apspriest Eiropas likteni.

Kad Cērēils runu bija beidzis, Staļins, it kā izpildīdams nevajadzīgu, tomēr obligātu formalitāti, sacīja vienmuļā balsi bez jebkādas intonācijās:

— Krievu delegācijas vārdā varu ziņot, ka jūtas, par kurām runāja Cērčila kungs, pilnā mērā piemīt arī mums.

Cērēils iepriekšējās tikšanās reizēs bija pietiekami labi iepazinis padomju līderi un nevarēja neievērot, ka Staļins ielūkojas pulkstenī un parausta plecus. Anglijas premjerā tas izraisīja spēcīgu dusmu lēkmi: viņš nespēja pieļaut, ka viņa runas kāds reglamentē.

Pagaidām konference viņam likās līdzīga riteņbraucēju sacīkstēm, kurās ir tāds laiks, kad visi dalībnieki brauc ar vienādu ātrumu, it kā dodamies vieglā atpūtas braucienā. Tomēr visi modri un plēsonīgi vēro cits citu. Beidzot viens no braucējiem metas uz priekšu, ar to dodams sakuma signālu īstām sacīkstēm.

Cērēils nezināja, ka Trumens negrib pirmais izrauties uz priekšu. ASV prezidents gaidīja savu lielās veiksmes stundu. Tomēr Herisona vai Grovsa ziņojumi joprojām nebija saņemti.

Uzminēt Staļina domas Cērēils necentās, jo no agrākās pieredzes zināja, ka tas būtu velti. Tomēr viņš bija noskaņots par labu secinājumam, ka Staļins pacietīgi gaida, kad konferences dalībnieki no rietumvalstīm beidzot paziņos, ko viņi lūdz un ko viņi prasa. Tad viņš arī liks galdā savus trumpjus.

Taču Cērēils pats vairs nespēja gaidīt. Tāpēc ka bija jau nomocījies, mēnešiem ilgi gaidīdams šo likšanos, un tāpēc ka vēlēšanu rezultātiem bija jākļūst zināmiem jau pavisam tuvā nākotnē.

Nolēmis doties pirmajā izrāvienā — gan vēl ne pašā galvenajā, bet tikai, tā sacīt, izmēģinājuma izrāvienā viņš teica:

— Manuprāt, mums tagad vajadzētu pāriet pie darba kārtības jautājumiem un kaut daļēji izstrādāt mūsu darba programmu. Man šķiet, ka nav vajadzīgs uzreiz noteikt

pilnīgu jautājumu sarakstu, ka pietiks, ja mēs aprobežosimies ar darba kārtības noteikšanu katrai nākamajai sēdei.

Cērēils uz brītiņu apklusa, gaidīdams, kā uz viņa priekšlikumu reaģēs Truinens un Staļins. Pārliecinājies, ka ne viens, ne otrs negatavojas kaut ko bilst, Cērēils skaļi sacīja:

— Man, piemēram, gribētos darba kārtību papildināt ar Polijas jautājumu.

Tas izskatījās pēc nepareiza starta. Bieži vien kādam no sportistiem, kas uz skrejceļa ieņēmuši izejas stāvokli, uzdod nervi. Neizturējis sasprindzinājumu, viņš metas skriet pirms laika. Tad viss sākas no gala.

It kā pēdējos Čērēila vārdus nebūtu nemaz dzirdējis, Staļins lēnam teica:

— Tomēr būtu labi, ja visas trīs delegācijas minētu jautājumus, kuri, pēc to domam, būtu apspriežami...

Cērēils īgni paraustīja plecus, un uz papīriem, kas bija nolikti viņam priekšā uz galda, kārtējo reizi nobira cigāra pelni. Staļins acīmredzot bija uzminējis ārēji nevainīgā, tīri protokoliskā priekšlikuma slēpto jēgu. Padomju līderis negribēja uzzināt aizvien jaunas, tomēr jau agrāk saskaņotas amerikāņu un angļu prasības, katrreiz palikdams mazākumā. Viņš gribēja, lai partneri atklātu savas kārtis.

Pamanījis neapmierinātību Cērēila vaibstos, Staļins viņam mierīgi pamāja ar galvu. «Jā, jā, jums taisnība,» Staļins it kā teica. «Man prātā ir tieši tas, ko jūs pašreiz domājat.»

Tajā pašā apdomīgi lietišķajā tonī Staļins lēnām turpināja:

— Mums, piemēram, ir jautājums par Vācijas flotes sadalīšanu un vēl citi. Jautājumā par floti esmu sarakstījies ar prezidentu, un mēs toreiz arī vienojāmies...

Staļins uz mirkli apklusa un palūkojās Trumenā, droši vien gaidīdams, ka tas apstiprinās viņa vārdus.

Taču Trumens izlikās kārtojam kaklasaiti. Viņš bija pārlasījis veselu kaudzi vēstījumu, ar kuriem kopš kara sākuma bija apmainījušies Staļins un Rūzvelts, tomēr viņš nespēja tos visus paturēt atmiņā. «Velns parāvis,» Trumens nodomāja, «galu galā manā rīcībā ir bijuši tikai trīs mēneši!» Viņš iesānis paskatījās uz Birnsu, bet valsts sekretārs bija iedziļinājies kaut kādu dokumentu lasīšanā.

Trumcna apjukumam nepievērsdams uzmanību, Staļins turpināja:

— Otrs ir jautājums par reparācijām. Pēc tam būtu jāapspriež jautājums par aizbilstamajām teritorijām..,

— Eiropā vai visā pasaulē? — Cērčils aši jautāja.

Staļins viegli paraustīja plecus, it kā brīnīdamies par

viņa stcidzīgumu.

— Paskatīsimies... Apspriedīsim... — Staļins teica.

«Cik ilgi viņš gatavojas te sēdēt? Mēnesi? Divus mēnešus? Trīs?» Cērčils nodomāja, juzdams jaunus dusmu uzplūdus. Viņš jau izķēra no mutes cigāru, lai ļautu vaļu jūtām, taču Staļins, it kā redzēdams Cērčila noskaņojumu un vēl tīšām spēlēdams viņam uz nerviem, turpināja:

— Atsevišķi mēs gribētu izvirzīt jautājumu par diplomātisko attiecību atjaunošanu ar bijušajiem Vācijas satelītiem ...

Staļins nesteigdamies minēja arī citus jautājumus, ko nepieciešams izskatīt, — attieksme pret Franko Spānijā ... Tanžera ...

«Tas ir nevis cilvēks, bet skaitļošanas mašīna!» Tru-mens skaudīgi nodomāja. Minēdams aizvien jaunus un jaunus jautājumus, Staļins ne reizi neieskatījās pierakstos. Pēc visa spriežot, viņam to nemaz nebija.

ASV prezidenta skaudībai pret Staļinu bija tīri profesionāls raksturs. Grāmatvežu, finansistu vai komersantu kvalifikāciju Trumens bija pieradis noteikt pēc tā, cik daudz datu — skaitļu, tajos slēpto savstarpējo sakarību, paredzamo ieņēmumu un izdevumu termiņu — šie cilvēki glabāja atmiņā.

Trumenam vienmēr bija piemitusi laba atmiņa. Pašu galveno, par ko viņam būs jārunā konferencē, viņš, protams, atcerējās. Vajadzēja, piemēram, saglabāt trijās okupācijas zonās sadalītās Vācijas rūpniecību, arī kara rūpniecības uzņēmumus.

Birnss un Stimsons apgalvoja, ka, pieņemot padomju priekšlikumu par ta dēvēto Vācijas demilitarizāciju, Savienotās Valstis pieļautu krasu Vācijas ekonomiskā potenciāla samazināšanos. Pēc Birnsa un Stimsona domām, tauta tāpēc grimtu nabadzībā un rastos labvēlīgi apstākļi, lai izplatītos komunisms.

Sī paša iemesla dēļ Trumens gatavojās iebilst pret Jal-tas vienošanos par divdesmit miljardu dolāru lielo rcpa-rāciju summu. Piecdesmit procentu no šīs summas bija

jāsaņem Padomju Savienībai, nemaz nerunājot par tehnikas piegādēm natūrā.

Noteicot tādu reparāciju apjomu, Jaltas lēmumos bija paredzēts iznīcināt uzvarētās Vācijas militāro potenciālu. Bet ar tādu iznicināšanu nekādā gadījumā nedrīkstēja samierināties.

Pret demilitarizāciju kategoriski bija noskaņots arī Cērčils, kurš — lai tur vai kas! — tiecas saglabāt pastāvīgus draudus Padomju Savienībai.

To un vēl daudz ko citu Trumens atcerējās lieliski — ne velti viņš vienmēr bija lepojies ar savu atmiņu. Tomēr atcerēties visu, par ko Staļins un Rūzvelts bija sarakstījušies vairākus gadus, viņš nespēja.

Viņam bija laba, bet Staļinam — acīmredzot fenomenāla atmiņa.

...Cērčils vairākkārt centās Staļinu pārtraukt. Laiku pa laikam viņš izmeta kādu repliku. Apspriest stāvokli Spānijā viņš ir ar mieru... Izlemt jautājumu par Tan-žeru riav iespējams, jo nav klāt franču ... Staļins vērīgi noklausījās katru repliku un pārgāja pie nākamā jautājuma, kas, pēc viņa domām, bija jāapspriež.

Tajā pašā apdomīgajā, vienmuļajā balsī Staļins beidzot pateica to, pēc kā tik nepacietīgi un pagaidām nesekmīgi bija tiecies Cērčils.

— Nepieciešams apspriest arī Polijas jautājumu, — Staļins sacīja. — Protams, to apstākļu aspektā, kuri izriet no fakta, ka Polijā nodibinājusies Nacionālās vienības valdība un sakarā ar to radusies nepieciešamība likvidēt poļu emigrantu nodibināto valdību ...

Cērčils pašreiz bija līdzīgs medniekam, kas, elpu aizturējis, vēro, kā zvērs, nejuzdams nekādu aizdomu, tuvojas rūpīgi nomaskētiem slazdiem. «Minēt Polijas jautājumu Staļins nolēma tāpēc, ka viņš alkst likvidēt «Londonas poļus»!» Cērčils nodomāja. «Viņš acīm redzami neapzinās, ka ar to viņš iepinas Polijas jautājuma apspriešana kopumā. Sis cilvēks jau atrodas slazda bedres malā! Tagad tikai jāpamet vēl mazliet ēsmas...»

— Es pilnīgi piekrītu Polijas problēmas apspriešanai un tam, lai šaja sakarā tiklu apskatīts jautājums par poļu valdības likvidēšanu Londonā, — Cērčils aši noteica, nedodams Staļinam iespēju par Polijas problēmu vairs nerunāt.

— Pareizi, pareizi! — Sta|ins sacīja kā uzmudinādams. Viņš to pateica tādā tonī, kādā pieaudzis cilvēks runā ar pastulbu bērnu, kas pēkšņi izdarījis kaut ko saprātīgu.

Tomēr Staļins nepavisam neuzskatīja Cērčilu par pastulbu bērnu. Viņš vispār bija tālu no tā, lai savus anglosakšu oponentus novērtētu par zemu. Turklāt attiecības starp Staļinu un Cērčilu bija it īpaši sarežģītas. Tajās savijās kopā tik pretrunīgas jūtas kā cieņa un antipātijas, otra pozitīvo īpašību atzīšana un naids.

Valdonīgajam Cērčilam nevarēja nepatikt Staļina dzelzs griba, viņa spēja uzminēt slēptākās sarunas biedra domas, prasme novērtēt militāro situāciju.

Staļinu valdzināja Cērčila neapšaubāmi stiprais raksturs un diženais prāts. Turklāt Staļins allaž atcerējās, ka Cērčils bija gandrīz vienīgais Rietumeiropas valsts darbinieks, kas nebija meties uz ceļiem Hitlera priekšā.

Taču īpašības, kas piemita šiem cilvēkiem un kas viņos izraisīja interesi vienam par otru, bija arī cēlonis viņu savstarpējām antipātijām, kuras reizēm pārauga naidā. Viņi abi mūžu bija veltījuši tādiem galvenajiem mērķiem, kurus otrs uzskatīja par aplamiem un naidīgiem saviem paša mērķiem.

Tikai vienu reizi viņu mērķi bija saskanējuši. Sos tik pretišķīgos, šķiet, pavisam nesaderīgos cilvēkus uz laiku bija apvienojusi cīņa pret hitlerisko Vāciju.

Taču, sākdami cīņu pret Hitleru, Staļins un Cērčils katrs citādi iedomājās tas galarezultātu. Viņu savienība bija iespējama tikai uz laiku. Antagonisma saknes bija palikušas neskartas.

Tas, kas tagad notika pie konferences apaļā galda, bija tikai klusa šī pašas vēstures noteiktā antagonisma izpausme.

Nejaušam vērotājam tas, kas tur pašreiz norisa, varēja likties paradoksāls.

Viens no galvenajiem Cērčila mērķiem bija piespiest Staļinu piekrist Polijas jautājuma apspriešanai. No tās rezultātiem daudzējādā ziņā bija atkarīgas Eiropas valstu robežas pēc kara. Cērčils bija pārliecināts, ka Staļins Polijas jautājumu uzskata par atrisinātu jau Jaltā un grib izvairīties no jaunas tā apspriešanas. Anglijas premjeram šķita, ka prezidents sēdi nevada pietiekami enerģiski, ar to dodams padomju līderim iespēju manevrēt.

Tomēr arī Staļins gribēja Polijas jautājumu izvirzīt darba kārtībā. Viņa mērķis bija panākt, lai stāvokli, kas Eiropā bija radies pēc padomju karaspēka uzvaras, visi konferences dalībnieki atzītu uz laiku laikiem.

Cērčils tiecās panākt Polijā tādu politisko iekārtu, kura ar savu pretpadomju ievirzi varētu kļūt par paraugu citām Austrumeiropas zemēm. Staļins, kas centās sasniegt gluži pretēju mērķi, ne tikai nevairījās no Polijas jautājuma apspriešanas, bet pat gribēja to apspriest pēc iespējas drīzāk.

Cērčils neatlaidīgi lauzās durvīs, kuras, kā viņam likās, Staļins turēja jo cieši aizslēgtas. Viņš jau bija sācis zaudēt jebkuru cerību, kad durvis pēkšņi atdarījās, un — tavu brīnumu! — tās atvēra Staļins pats.

Viņa replika «Pareizi, pareizi!» Cērčilu samulsināja. Taču viņš tūlīt atgriezās pie sava sākotnējā minējuma: Staļins ir ar mieru apspriest Polijas jautājumu tikai tāpēc, ka grib likvidēt emigrantu valdību Londonā.

Izlemt visu jautājumu kopumā Staļins droši vien negatavojas, baidīdamies sastapties ar sīvu Trumena un Cērčila pretošanos.

Šis minējums Cērčilam likās jo pareizāks tāpēc, ka Staļinam bija daudz iemeslu neieredzēt «Londonas poļus». Viņi bija noorganizējuši Varšavā sacelšanos, dodami iespēju sacerēt leģendu, ka sacelšanās dalībniekus nodevis padomju karaspēks. Viņi bija rīkojuši diversijas Sarkanās Armijas aizmugurē — šo diversiju organizētāji Okuļickis, Jankovskis un citi pirms nepilna mēneša bija tiesāti Maskavā ...

Nu ko tad — Cērčils bija ar mieru atmest Staļinam šo kaulu. «Londonas valdība» tik un tā bija savu laiku nodzīvojusi. Visu Polijas teritoriju kontrolēja padomju karaspēks. Varšavā darbojās Nacionālās vienības valdība, kas neapšaubāmi bija draudzīga Padomju Savienībai. Tagad svarīgs bija kļuvis kas cils — iedabūt šajā valdībā «Londonas poļus». Taču ne jau tikai tur iedabūt vien, bet arī nodrošināt viņiem vadību.

Tomēr Cērčils nolēma izlikties, ka «Londonas valdības» likvidācija ir milzīgs Anglijas upuris, liela piekāpšanās Padomju Savienības priekšā.

Viņš teica īsu, bet temperamentīgu runu, uzsvērdams, ka Anglijai atšķirībā no citiem konferences dalībniekiem ir īpašas saistības attiecībā uz «Londonas valdību». Turklāt

tai ir grūti nodrošināt šai valdībai pakļautās Armia Kra-ļowa karavīru turpmāko likteni. Nodomājis, ka viņš ir pietiekami novirzījis Staļina uzmanību uz faktiski jau Jaltā izlemtā jautājuma detaļām, Cērčils teica:

— Polijas jautājumā mēs piešķiram ļoti lielu nozīmi parlamenta vēlēšanām un tātad arī jaunās Polijas valdības sastāvam. Nepieciešams, lai šīs vēlēšanas paustu palieso poļu tautas gribu ...

Cērčilam šķita, ka Staļina acīs tikko manāmi iezibsnās niknums. «Kā tad,» Cērčils apmierināts nodomāja, «viņš mani ir pareizi sapratis. Droši vien viņš tūlīt paziņos, ka pašreizējā Varšavas valdība tieši arī ir šīs patiesās gribas izpausme...»

Taču Staļins mierīgi sacīja:

— Krievu delegācijai pagaidām nav vairāk jautājumu, kas būtu apspriežami.

«Kā tā?!» gandrīz izsaucās samulsušais Cērčils. «Mēs taču neesam izlēmuši nevienu no galvenajām problēmām! No tām problēmām, kuru dēļ esmu te ieradies!...»

Protams, šo problēmu apspriešana vēl notiks. Uzdodami ārlietu ministriem sagatavot katrā konferences sēdē apspriežamos jautājumus, valstu vadītāji reizē bija vienojušies arī par darba kārtību, un steigties priekšā nebija vajadzīgs.

Lai gan Cērčils to saprata, viņš tomēr jutās dziļi vīlies. «Sprieduma pasludināšana» krieviem bija jāatliek...

Vai tiešām Trumens pieļaus, ka pirmā konferences diena beidzas, nedodama nekāda labuma ne Savienotajām Valstīm, ne Anglijai? ...

Pēc mazliet mulsā smaida prezidenta sejā Cērčils saprata, ka arī viņš ir zaudējis pašpaļāvību. Gaidīt' no Tru-mena kādu iniciatīvu pašreiz laikam gan bija velti.

Cērčils mēģināja paildzināt sēdi, apspriežot kaut vai organizatoriskus jautājumus. Viņš atgādināja, ka ārlietu ministriem jāsapulcējas katru dienu no rīta un jāizstrādā darba kārtība konferences sēdei vakarā.

— Es neiebilstu, — Staļins sacīja.

Atkal iestājās klusums. «Trumens tūlīt paziņos, ka sēde ir slēgta!» Cērčils pikti nodomāja. «Lai gan vajadzētu izteikt mūsu prasības kaut vai Polijas jautājumā ...»

Taču, pats uzņemdamies iniciatīvu, Cērčils varētu radīt Staļinam iespaidu, ka Polijas jautājums ir specifiska Anglijas problēma, kas Trumenu interesē maz.

Viņš vēlreiz mēģināja paildzināt sēdi, atkal mazliet grozītā veidā atkārtodams faktiski jau pieņemto priekšlikumu par ārlietu ministru darbošanos.

— Piekrītu, — Staļins teica tikpat labprāt kā pirmīt.

— Bet ar ko mēs vel nodarbosimies šodien? — Viņš palūkojās Cēreilā un, gluži kā juzdams viņam līdzi, turpināja:

— Manuprāt, mēs varētu apspriest jautājumu par Ārlietu ministru padomes nodibināšanu — tāda orgāna radīšanu, kas sagatavotu gaidāmo miera konferenci.

CēreiIs klusībā pasmīnēja, saprazdams, ka Staļins neapšaubāmi vēlas izdarīt atjautīgu gājienu. Protams, miera konferences nepieciešamību ir atzinušas visas trīs lielvalstis. Sai konferencei būs jāapstiprina šeit, Bābelsbergā, pieņemtie lēmumi. Taču pagaidām nekādu lēmumu vēl nebija. Tomēr Staļins izturējās tā, it kā konference jau būtu beigusies un stāvoklis, kas Eiropā radies pēc kara, vienprātīgi atzīts par likumīgu.

Cērčils jau gatavojās to izklāstīt kaut cik pieņemamā veidā, bet Trumens pēkšņi teica:

— Piekrītu.

— Piekritu, — negribīgi noburkšķēja arī Cērčils. Nekas cits viņam tagad neatlika.

Tad Staļins sāka uzdot jautājumus citu pēc cita. Viņš arī jautāja, vai nezaudē spēku Krimas konferencē pieņemtais lēmums, pēc kura ārlietu ministriem periodiski jāsatiekas, lai apspriestu dažādas problēmas.

Trumens atbildēja, ka, pēc viņa domām, situācija tagad esot mainījusies un Ārlietu ministru padome dibināma tikai tādēļ, lai izstrādātu miera līguma noteikumus un sagatavotu miera konferenci.

Staļins to nesaprata vai izlikās nesaprotam.

— Krimas konferencē tika noteikts, — viņš sacīja, — ka ministri sapulcēsies ik pēc trim četriem mēnešiem un apspriedīs atsevišķus jautājumus. Acīmredzot pašreiz tas atkrīt, vai ne? Tādā gadījumā, rādās, atkrīt arī Eiropas Konsultatīvā komisija. Es tā saprotu un lūdzu paskaidrot, vai es saprotu pareizi vai ne.

Atšķirībā no Cērčila viņš joprojām runāja bez jebkādām emocijām. Jautājumus viņš uzdeva kā uzcītīgs skolnieks, kas lūdz paskaidrot to, ko viņš nav sapratis. Ievilkdams šajā spēlē Trumenu, viņš it kā palīdzēja prezidentam no nomināla konferences sēdes vadītāja kļūt arī par faktisku vadītāju.

— Ministru padome nodibināma tikai noteiktam mērķim, — Trumens atkārtoja, — tai jāizstrādā miera līguma noteikumi.

— Es nekā neiebilstu pret tādas ministru padomes nodibināšanu, — Staļins teica, — bet Krimas konferences lēmumā noteiktās ministru apspriedes tad acīmredzot tiek atceltas, un jādomā, ka atkrīt arī Eiropas Konsultatīvā komisija.

Cērčils pūlējās saprast, kas slēpjas aiz Staļina vārdiem. Nez vai tā bija tikai dažu faktu precizēšana vien. Beidzot Cērčilam šķita, ka viņš ir uzminējis, kas īsti notiek. Staļins gan pats ierosināja apspriest jautājumu par Ārlietu ministru padomes dibināšanu, taču viņš droši vien gribēja reizē arī konstatēt, ka rietumvalstis atkāpjas no Jalta pieņemtajiem lēmumiem. «Nez vai Trumens,» Cērčils nodoinaja, «atceras to, ko pats man stāstīja? Pēc viņa vārdiem, viņš taču jau Vašingtonā ir Molotovam paziņojis, ka Jaltas konferences lēmumus nepārkāpj neviens cits kā Staļins pats ...»

Tagad būtu bijis vērts publiski atzīmēt, ka ministru padomes nodibināšana nenozīmē atkāpšanos no Jaltā notikušās vienošanās, bet tikai izriet no jaunās situācijas. Taču strīdam nebija nekāda formāla pamala, jo Staļins pats bija ierosinājis apspriest jautājumu par šīs padomes dibināšanu.

Galu galā Cērčils nolēma sarunu ievirzīt mazliet citādā gultnē. Jaltā, viņš teica, ministru apspriedes tika paredzētas, lai valstu vadītāji saņemtu rekomendācijas Eiropas jautājumos. īsi pie tā pakavējies, viņš sāka sīki argumentēt, kāpēc paredzamajā ministru padomē nevajadzētu būt Ķīnas pārstāvim. Kad ministru padome sāks apspriest miera līguma projektu, kas attieksies ne tikai uz Eiropu vien, bet uz visu pasauli, tad varēs uzaicināt arī Ķīnas pārstāvi.

Teikdams šo runu, Cērčils nemanāmi vēroja Trumenu. Birnss no vienas puses un Ilerimens no otras puses visu laiku kaut ko čukstēja prezidentam ausī. Droši vien ari viņi juta, ka Staļins sagatavo iespēju Angliju un Savienotās Valstis vēlāk apsūdzēt Jaltā pieņemto lēmumu neievērošanā.

Cērčils nebija kļūdījies.

— Es ierosinu, — Trumens teica, runādams tūlīt pēc viņa, — atlikt uz vēlāku laiku jautājumu par to, vai

pārtraucamas ministru periodiskās tikšanās, kas noteik-tas ar Jaltas konferences lēmumu.

Pēc tam prezidents runāja par ministru padomes kā jaunas organizācijas uzdevumiem, tādējādi šo jautājumu nošķirdams no iepriekšējā jautājuma.

— Pēc mūsu projekta, — viņš paziņoja, — tiek nodibināta Ārlietu ministru padome, kurā piedalās PSRS, ASV, Lielbritānijas, Ķīnas un Francijas ārlietu ministri...

Sākās diskusija.

Cērčils, vēl arvien tiekdamies novērst iespējamos pārmetumus par atkāpšanos no Jaltā pieņemtajiem lēmumiem, ierosināja saglabāt visus konsultatīvos orgānus, kas raditi saskaņā ar šiem lēmumiem.

Staļins joprojām uzdeva jautājumus: «Kas kuram būs padots?», «Ar ko nodarbosies ministru padome — ar miera līgumu vai miera konferenci?».

Kad Trumens piekrita Cērčilam par Ķīnas neuzņemšanu ministru padomē, Staļins klusēja. Vēlāk viņš, tāpat ļoti mierīgi, ieteica visus šos jautājumus nodot ārlietu ministriem. Ministri taču, kā jau bija nolemts, katru dienu sapulcēsies un gatavos materiālus kārtējai konferences sēdei.

Tuvojās jau septiņi vakarā. Septiņos trīsdesmit minūtēs krievi rīkoja pieņemšanu par godu konferences dalībniekiem. Tātad jebkuru brīdi sēdei bija jābeidzas. Cērčils raudzījās Trumenā reizē lūdzoši un pikti. «Ko mēs esam panākuši?» viņš jautāja ar skatienu. «Mēs taču bijām paredzējuši Staļinu tūlīt piespiest pie sienas, apsūdzēt viņu par to, ka viņš patvaļīgi sagrābis Austrumeiropu un tur nodibinājis sev vajadzīgas valdības, ka tieši viņš pats ir pārkāpis Jaltas konferences lēmumus. Tieši viņš ir piešķīris Polijai milzīgu teritoriju, tādējādi radīdams it kā ceturto okupācijas zonu... Mans dievs, vai tiešām rītdienas sēde būs līdzīga šīsdienas sēdei? ...»

Nav zināms, vai Anglijas premjerministra klusais pārmetums aizsniedza Trumenu.

— Vajadzētu, — prezidents sacīja, — noteikt konkrēti, kādus jautājumus mēs apspriedīsim rītdienas sēdē.

— Tieši tā! — Cērčils izsaucās. Laikam gan Trumens tomēr bija viņu sapratis. — Es gribu, lai katru vakaru, kad mēs dosimies mājās, mēs paņemtu sev līdzi kaut ko konkrētu.

— Tā arī būs, — Trumens teica nomierinošā balsī.

— Mūsu ministri sapulcēsies rītos un iesniegs mums ap-spriešanai kaut ko konkrētu.

— Es piekrītu, — Staļins sacīja, izņemdams no kārbiņas kārtējo papirosu.

«Kam viņš piekrīt?!» Cērčilatn gribējās kliegt. «Jau sen pieņemtai procedūrai, vai?! Ko tu neteiksi — viņš piekrīt!»

— Es ierosinu sākt mūsu sēdes nevis piecos, bet Četros, — Trumens teica.

— Cet-ros? — Staļins jautāja lēnām, dalīdams vārdu balsienos. — Nu labi, lai būtu četros, — viņš aizsmēķēdams sacīja.

— Mēs pakļaujamies priekšsēdētājam, — Cērčils zobgalīgi teica.

— Ja tas ir pieņemts, — Trumens atkal ierunājās,

— jautājumu izskatīšanu atliksim līdz rītam, līdz četriem

dienā.

«Tā!» Cērčils skumji nodomāja. «Jāceļas un jāiet. Notikusi nevis īsta kauja vai vismaz izlūkošana ar kauju, bet garlaicīga sēde pēc parastā šablona...»

Viņš jau gatavojas celties kājās, kad pēkšņi izdzirda Staļina balsi.

— Tikai viens jautājums, — tulks Pavlovs teica angliski gandrīz sinhroni ar Staļinu. — Kāpēc Cērčila kungs atsakās atdot krieviem to vācu flotes daļu, kas viņiem

pienākas?

Cērčils jau bija ļāvies atslābumam. Pēkšņais, skarbais un tiešais Staļina jautājums, ko nebija izvirzījusi iepriekšējā konferences norise, viņu pārsteidza nesagatavojušos.

Jā, to vācu kara floti, kas vēl turējās uz ūdens, bija sagrābuši angļu bruņotie spēki. Cērčils šo floti uzskatīja par likumīgu trofeju.

Protams, viņš bija gaidījis, ka šis jautājums reiz radīsies — tad, kad konference apspriedis Vācijas likteni pēc kara. Bet to, ka tas atskanēs tagad, kad sēde faktiski jau beigusies...

Cērčils paraudzījās Staļinā pārsteigts un pat mazliet izbijies. Taču padomju līdera skatiens bija bezrūpīgs un mierīgs. Vēl vairāk — Staļina sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. Tas Cērčilu galīgi izsita no sliedēm.

— Man ... man nekas nav pretim ... — viņš murmināja. — Ja nu jūs man jautājat, tad mana atbilde ir

tāda, — viņš piebilda stingrā balsī, piespiezdams sevi sakārtot domas. — Si flote ir jānogremdē vai jāsadala.

Cērčils tūlīt nožēloja, ka viņam pasprukuši šie vārdi. Tie bija sagatavoti tain gadījumam, ja Staļins, piespiests pie sienas un piekāpies galvenajos jautājumos, mēģinātu sev izkaulēt kaut vai kādu nieku. Sie vārdi būtu bijuši sakāmi tikai tad, bet nepavisam ne tagad.

Zālē iestājās pilnīgs klusums. Delegāciju locekļi pārtrauca vākt kopā papīrus. Bija dzirdama vienīgi nemitīgā odu sīkšana.

— Jūs esat par nogremdēšanu vai par dalīšanu? — Staļins jautāja. Šoreiz viņa balss skanēja skarbi. Sejas izteiksme bija mainījusies. Acis piemiegtas, ūsas mazliet paslējušās.

— Visi kara ieroči ir briesmīgi... — Cērčils dobji teica, galvu noliecis, un pats saprata, ka to saka nevietā un nelaikā. Viņš juta, ka baidās skatīties Staļinam sejā. Bet nepacelt acis uz Staļinu nozīmēja atzīt savu sakāvi šajā pēkšņajā, negaidītajā divkaujā.

Cērčils piespieda sevi pacelt galvu. Staļins joprojām raudzījās viņā ar mierīgu, nesatricināmi labvēlīgu skatienu.

— Flote ir jāsadala, — Staļins pamācoši teica. — Ja Cērčila kungs uzskata par labāku floti nogremdēt, — viņš piebilda, pasmaidīdams un šoreiz pievērsdamies visiem klātesošajiem, — viņš var nogremdēt savu daļu. Ar savējo es nedomāju tā rīkoties.

— Bet pašreiz visa flote ir mūsu rokās! — Cērčils izsaucās.

— Tā jau ir tā lieta! — Staļins uzsvērti sacīja ar gandrīz neslēptu sarkasmu, it kā priecādamies, ka Cērčils beidzot ir sapratis viņa vārdu jēgu. —Tā jau ir tā lieta! —-viņš atkārtoja. — Tāpēc arī mums jāizlemj šis jautājums.

Cērčils palūkojās Trumenā. Prezidents sakārtoja kaklasaiti, pieskārās brillēm ar bieziem stikliem tik tikko saskatāmā ietvarā un stomīgi teica:

— Rīt sēde pulksten četros.

DiVPADSMITĀ NODAĻA. «ŅIPRAIS PUiKA»

Pieņemšanai, ko padomju delegācija rīkoja par godu konferences dalībniekiem, bija janotiek kādā zālē vienā no Cecīlijas pils flangiem.

Kad Trumens sēdi pasludināja par slēgtu, pirmais no galda piecēlās Cērčils. Smagiem soļiem viņš devās uz durvīm, kas veda Anglijas delegācijas darba kabinetā.

Redzēdams, ka Staļins pieklājīgi gaida, kad piecelsies citi sēdes dalībnieki, piecēlās arī Trumens.

Durvis Cērčilam plaši atvēra Tomijs Tompsons. Skotlendjards viņu bija norīkojis Cērčilam par sargu jau toreiz, kad tas vēl bija ierindas ministrs. Pamazām Tomijs kļuva par kaut ko vidēju starp Lielbritānijas premjera palīgu un galveno miesassargu.

Pussoli aiz Cērčila gaja Antonijs Idcns. Allaž laipnais «pirmais dendijs Anglijā», kā viņu kādreiz dēvēja laikraksti, šoreiz tomēr grasījās savam šefam likties virsū ar pārmetumiem.

Lidz šim viņam nekad nebija radusies tāda vēlēšanās. Pa valsts darbinieka karjeras kāpnēm Idens bija devies augšup it kā Cērčila aizvēnī. Visa viņa tagadne un nākotne bija saistīta ar šo valdonīgo, iecirtīgo, godkāro un savā ziņā spilgto cilvēku. īdens jau sen bija samierinājies ar tādu stāvokli un pat nedomāja dumpoties.

Taču pašreiz viņš juta, ka nespēj valdīties. Tiklīdz viņi bija iegājuši angļu delegācijās darba kabinetā, īdens, pievērsies Cērčilam, izsaucās:

— Man trūkst vārdu! Es brīnos par jums, ser!

Cērčils pat nepagriezās uz īdena pusi. Viņš lēnām gāja pa tumšzilo paklāju, kas klāja visu darba kabineta grīdu. Pieiedams pie rakstāmgalda, kas bija novietots uz

vēl viena paklāja — pelēka ar sārtu rakstu —, viņš pēkšņi teica:

— Dīvains galds, Antonij, vai ne?

Galds tiešām izskatījās dīvains. Neliels, gaiši pulēts, virsa no trim pusēm apņemta ar tādu kā kokgriezuma žadzinu-, šim galdam īstā vieta būtu bijusi buduārā, nevis lietišķā kabinetā. Pie galda bija nolikts ar zilu plīšu pārvilkts krēsls, taču nebija nemaz iedomājams, ka resnais Cērčils varētu tajā apsēsties un strādāt pie šī dekoratīvā galdiņa.

Cērčila vārdi tikai vēl vairāk sadusmoja Idenu. «Kā viņš pašreiz var domāt par tādām blēņām!» Idens klusībā izsaucās.

— Es brīnos par jums, ser! — viņš atkārtoja. — Vai tiešām jūs bijāt aizmirsis, ka Vācijas flote ir viens no jūsu lielākajiem trumpjiem?!

— Aizmirsis?... — Cērčils atjautāja. — Ko jūs, Antonij, runājat! — viņš pavīpsnājis teica. — Man vienmēr bijusi lieliska atmiņa. Sava laikā es Herovā dabūju pirmo prēmiju, jo norunāju no galvas apmēram tūkstoš divsimt Makolija rindu. Tā bija grāmata par Seno Romu... Vai jūs to būtu varējis?

— Makoliju esmu lasījis, ceru, ka jūs to neapšaubāt, — Tdens atbildēja, Cērčila ironiju noraidīdams un noskaizdamies vēl vairāk. — Taču pašreiz nav runa par Makoliju, ser! Sājā spēlē mums nav daudz trumpju. Vācijas flote bija viena no tiem. Mēs varējām krieviem izrādīt pretimnākšanu tikai pēc būtiskas piekāpšanās no viņu puses. Es runāju par reparācijām, Poliju, Austrumeiropas valdībām, vārdu sakot, par visu to, kā dēļ mēs esam šeit atbraukuši. Staļins jautājumu par floti izvirzīja rupji, netaktiski, bet jūs nevis ...

— «Netaktiskums ir vīrišķības pazīme», — Cērčils viņu pārtrauca. —• Tas ir citāts, Antonij, — viņš paskaidroja augstprātīgi laipnā tonī. — To ir teicis kāds no Vilhelmam Otrajam tuvākajiem cilvēkiem. Neatceros, kurš īsti. Jums ir taisnība: mana atmiņa sāk uzdot.

«Skaidri redzams, ka viņš negrib runāt nopietni,» Idens nodomāja. «Nekad vēl neviens nav spējis šo patmīlīgo cilvēku piespiest, lai viņš atzītu savas kļūdas.»

Uri tomēr Idens mēģināja vēlreiz ...

— Staļinam izdevās mūs pārsteigt, — Tdens pārmetoši teica. — Viņš uz to arī bija cerējis. Rupjš paņēmiens!

Jums nebija grūti atbildēt, ka tas ir pārāk nopietns jautājums, ko nevar izlemt tā uzreiz.

Cērčils klusēja. Gluži kā Idenu aizmirsis, viņš lēnām piegāja pie kāda no grāmatplauktiem, kas bija salikti gar istabas sienām. Pārlaidis roku pār grāmatu mugurām, Cērčils uz labu laimi izvilka kādu grāmatu. Tā saucās «Sanbernāra portrets». Uz vāka bija attēlots milzīgs suns ar gaišu spalvu un masīvu galvu. Viņam bija kaut kāda līdzība ar pašu Cērčilu ...

Grāmatu neatvēris, Cērčils nolika to atpakaļ vietā un paņēma no plaukta citu. Stāvēdams viņam aiz muguras, Idens izlasīja nosaukumu: «Marvica dzīve».

Marvics bija ģenerālis, un Idens to zināja. Taču pašreiz viņu neinteresēja ne Marvics, ne sanbernārs. Viņš gribēja panakt, lai Cērčils atzītu savu kļūdu.

— Un tomēr man viņš patīk, — Cērčils klusi teica.

— Patīk? — Idens neizpratnē vaicāja. — Kas jums patīk? Vai Marvics?

— Tēvocis Džo, — Cērčils atbildēja, rūgti pasmaidījis. — Zināt, Antonij: ja šis cilvēks nokļūtu manā varā, cs ar viņu ... izrēķinātos. Un tomēr ... Man nebūtu viegli to izdarīt.

Tagad Idens raudzījās Cērčilā nevis sašutis, bet drīzāk izbijies.

«Vai tiešām šis cilvēks ir sabrucis? Droši vien sirds dziļumos viņš smagi cieš savas kļūdas dēļ un cenšas to noslēpt aiz sentimentāli elēģiskiem spriedelējumiem.»

Idens nevilšus atcerējās Herberta Velsa vārdus kādā viņa rakstā par Vinstonu Cērčilu. «Sis cilvēks,» Velss apgalvoja, «naivi tic savai piederībai pie īpašas šķiras, kurai spiesti pakļauties visi pārējie cilvēki. Viņa iztēli sagrābuši savā varā sapņi par varoņdarbiem un karjeru. Viņš atgādina itāliešu profašistisko rakstnieku D’Annun-cio. D’Annuncio Anglijā būtu bijis Cērčils, bet Cērčils Itālijā — D’Annuncio ...

Kādreiz izlasījis šīs Velsa rindas, Idens bija nospriedis, ka rakstniekam būtībā ir taisnība. Protams, nedrīkstēja aizmirst, ka Velss ir liberālis, fabiānis. Tādi cilvēki kā Cērčils, dabiski, modināja viņā antipātijas.

Tomēr Vclsam neapšaubāmi bija sava taisnība. Ne velti Cērčils tik rūpīgi studēja visu, kam bija sakars ar Napoleonu.

Tas, kas pašlaik Idcnam stāvēja pretim, nepavisam ne-

bija Napoleons, tas bija tikai vecs, noguris cilvēks, ģērbies slikti pieguļošā formas tērpā.

So cilvēku kaut kas nomāca. Nē, īdens sprieda, nupat pieļautā kļūda — faktiskā piekrišana atdot krieviem daļu vācu flotes — tomēr nevarēja viņu tik ļoti satraukt. Viņš bija nonācis laika trūkumā — lūk, kur tā nelaime! Drīz, pavisam drīz kļūs zināmi vēlēšanu rezultāti. Vai tiešām viņš pieļauj iespēju, ka ir cietis neveiksmi?

Strādādams plecu pie pleca ar Čērčilu, Idens bija redzējis to, ko nespēja saskatīt cilvēki, kuri atradās tālu no parlamenta un no premjera rezidences Dauningstrītā 10. Viņš zināja, cik briesmīgi iedomīgs ir Cērčils, kā viņš nicina masas, cik nesatricināmi tic tam, ka vēsturi veido varoņi.

Labi zinādams visas šī premjerministra galējības, Idens tomēr juta ļoti spēcigu viņa ietekmi uz sevi.

Cērčils bija stipra personība, īdens — ne vairāk kā izglītots, labi audzināts diplomāts. Viņš saprata, ka ne jau mūžīgi Cērčils pārvaldīs Lielbritāniju, tomēr nespēja ticēt, ka cilvēku, kas valsti novadījis līdz uzvarai, tauta tagad varētu atstumt malā.

Taču, redzēdams Cērčilu tik nomāktā, tik nospiestā garastāvokli, Idens gribot negribot satraucās arī pats. Cēr-čila noriets nozīmēja arī viņa norietu. Idens bija pārāk cieši saistīts ar Cērčilu, lai sāktu patstāvīgu cīņu par varu. Cerēt, ka to vēlreiz darīs Cērčils, kam gadu skaits jau sniedzās pāri septiņdesmit, bija grūti. Uz mirkli īdc-nam kļuva Cērčila žēl. Viņš jau norāja sevi par skarbumu. Viņam gribējās izlīdzināt savu vainu un uzmundrināt Cērčilu. Viņš drudžaini domāja, kā to izdarīt.

— Jums taisnība, Antonij, — Cērčils pēkšņi sacīja. •— Es pārrēķinājos. Taču tas nav nekas salīdzinājumā ar...

Viņš nepateica līdz galam un šķita iegrimstam domās.

— Salīdzinājumā ar ko, ser? ■— Idens neuzstājīgi vaicāja.

— Salīdzinājumā ar visām tām kļūdām, ko mēs esam pieļāvuši! — Cērčils izsaucās sarūgtinājuma pilnā balsī. — Atcerieties kaut vai piekto jūniju! Tā ir liktenīga diena mums visiem, liktenīga Rietumu civilizācijai! Piektajā jūnijā mēs samierinājāmies ar padomju prasību un piekritām savu karaspēku atvilkšanai. Vai jūs zināt, uz kurieni mēs tos atvilkām?

— Uz robežām, ko paredzējusi Konsultatīvā komisija un apstiprinājušas mūsu valdības.

— Nē! — Cērčils strauji pamāja ar roku, gandrīz aizskardams Idcnu. — Mēs atkāpāmies aiz dzelzs aizkara, ar kuru Staļins mūs nošķīris no visa, kas atrodas Austrumos! Piektais jūnijs, kad atkāpšanās tika izlemta, un pirmais jūlijs, kad tā sākās, ir liktenīgas dienas pēckara vēsturē!

Noliecis galvu, Cērčils klusi turpināja:

— Kad Trumens paziņoja, ka ir ar mieru atvilkt savu karaspēku, viņa lēmums manā sirdi atbalsojās kā kapu zvans. Es sapratu, ka no šī laika Padomju Krievija iekārtojas uz palikšanu Eiropas centrā. Tā gan ir traģiska kļūda, Antonij, nevis tā, ka es biju ar mieru krieviem atdot daļu Vācijas flotes. Parciālās kļūdas izriet no vispārējās kļūdas. Un tomēr es cīnīšos. Cinīšos līdz galam!...

Idens gribēja vēlreiz Cērčilam atgādināt, ka okupācijas zonas bija jau agrāk noteiktas ar sabiedroto vienprātīgu lēmumu. Trumens, kas bija ieinteresēts, lai Padomju Savienība piedalītos karā ar Japānu, nevarēja pārkāpt agrāk pieņemto lēmumu.

Taču pašreiz to atgādināt būtu tikai nozīmējis liet eļļu ugunī, kas plosījās Cērčila sirdī.

— Es nespēju saprast Trumenu, — īdens teica, novirzīdams sarunu uz citu tematu. — I\ad Staļins bija uzdevis savu jautājumu, prezidents varēja pazinot, ka āēde ir jau slēgta.

Izdzirdis pieminam Trumena vārdu, Cērčils sarosījās. Izņēmis no krūšu kabatas cigāru, viņš nokoda tam galu un sacīja:

— Kad man bija ar viņu saruna, viņš atstāja uz mani noteikta, enerģiska, uz cīņu gatava cilvēka iespaidu. Visos galvenajos jautājumos mums izveidojās vienāds viedoklis. Taču šodien viņš izturējās dīvaini.

— Atšķirībā no jums es Trumenu redzēju pirmoreiz, — Idens teica. — Man šķiet, ka salīdzinājumā ar mirušo Rū zvel tu ...

—• Nerunājiet ar mani par Rūzveltu, Antonij! — Cērčils izsaucās, cigāru pavicinādams. — Es vienmēr esmu pret viņu izturējies ar cieņu. Tomēr tieši uz viņa sirdsapziņas ir tas, ko Staļinam izdevās izkaulēt Jaltā. Krimā es ne vienu reizi vien paliku mazākumā. Bet par Trumenu var teikt, ka viņš pilnīgi apzinās sarkanās briesmas, kas

savelkas pār Eiropu. Es to secinu no sarakstes, kas man ar viņu sākās, kad viņš bija kļuvis prezidents, un, galvenais, no vakarējās sarunas ar viņu.

Mazliet padomājis, Cērčils piebilda:

— Varbūt viņam saista rokas tas, ka amerikāņiem vajadzīga krievu palīdzība Tālajos Austrumos. Bet varbūt ... Varbūt viņš tikai baidas no Staļina. Viņš taču to redz pirmoreiz.

Tdenam šķita, ka viņš ir uztvēris šo vārdu slēpto jēgu. Premjerministrs laikam gan bija gribējis teikt, ka viņš saprot ASV prezidentu un arī pats mazliet baidās no Staļina, lai gan šī nepavisam nav pirmā reize, kad viņš to redz ...

Ne čērčilam ar viņa neizdeldējamo ticību, ka vēsturi virza varoņi, ne Trumenam ar viņa pārliecību, ka padomju līderis tikai dižojas ar iespējām, kuru viņam patiesībā nav, nebija lemts saprast, kur īsti slēpjas Staļina spēks. Viņi abi Staļinu uzskatīja par personību, kam piemīt gan aziāta viltība, gan pārcilvēciska griba, gan neizdibināma krievu dvēseles noslēpumainība (viņi, protams, zināja, ka Staļins pēc tautības ir gruzīns).

Tomēr ne Cērčils, ne Trumens nesaprata, ka Staļins, lai gan bija gudrs, tālredzīgs, neatlaidīgs, ar spēcīgu gribu apveltīts, savu galveno spēku smēla tajā apstāklī, ka viņš pārstāvēja jaunu sociālo iekārtu, diženas idejas saliedētu sabiedrību, naidīgās šķirās nesašķeltu tautu, partiju, kas ir apbruņota ar objektīvu vēstures likumu zināšanu.

Staļins cīnījās par ideju, kuras galīgo uzvaru bija noteikusi pati Vēsture.

to nebija lemts saprast ne Trumenam, ne Čērčilam...

Kamēr Cērčils sarunājās ar Idenu, pārējie nupat pabeigtās sēdes dalībnieki jau atradās plaša zālē, kur uz balti klātiem galdiem bija salikti dzērieni, auksti uzkožamie, kristāla kausi un glāzītes.

Staļins Molotova, Višinska un tulka pavadībā lēnām staigāja starp galdiem. Reizreizēm viņš apstājās, lai pateiktu viesiem dažus vārdus.

Nepagriezdamies pret pavadoņiem, tomēr uzrunādams tieši viņus, Staļins vaicāja:

— Kur Cērčils?

Taču Cērčils Idena pavadībā jau nāca iekšā zālē. Staļins devās viņam pretim.

— Aiziet mierināt veco vīru, — Birnss zobgalīgi sacīja Trumenam. Viņi stāvēja zāles pretējā pusē pie neliela galda. — Man visu laiku prātā ir pasaka, ko jūs vakar man stāstījāt... Par tām pogām.

— Vai arī jūs domājāt, ka Staļins... — Trumens iesāka.

— Tieši tā! — Birnss viņu pārtrauca. — Tagad arī es esmu pārliecināts, ka visas valodas par viņu ir tipisks blefs. Viņa karavīri kāvās ar Hitleru. Visi, kas bija ieinteresēti Hitlera sakāvē, Staļinam palīdzēja. Viņi nemaz nevarēja nepalīdzēt. Elementāra notikumu loģika! Bet, kad Staļins sāka uzvarēt, starp citu, ar mūsu palīdzību, mēs paši ņēmāmies viņam piedēvēt te dieva, te sātana īpašības.

— Man ir radies iespaids, ka Cērčils viņu ienīst un reizē arī baidās rio viņa, — Trumens teica. — Paskatieties, Džirnmij, — viņš nedroši turpināja, vērodams patālu stāvošo grupu, kuras centrā bija Staļins un Cērčils, — tēvocis Džo, liekas, aizkūpina cigāru. Vai tad viņš smēķē cigārus?

— Nekad neesmu to dzirdējis.

Staļins tiešām turēja mutē cigāru un lika tam klāt aizdegtu sērkociņu ...

— Droši vien vecais būs pavedinājis, — Trumens izteica varbūtību.

Viņam bija taisnība. Uzcienādams Staļinu ar vienu no saviem garajiem un resnajiem cigāriem, Cērčils gribēja viņu samulsināt un bija pārliecināts, ka izdzirdēs atteikšanos. Taču Staļins — it kā tas nekas nebūtu — paņēma mutē cigāru, kas droši vien bija pirmais un pēdējais viņa mūžā. Kamēr Cērčils steidzīgi raudzījās apkārt, meklēdams fotokorespondentus, Staļins uzvilka sērkociņu un mierīgi aizsmēķēja. Taču nebija neviena, kas nofotografētu Staļinu ar Cērčila piedāvāto cigāru mutē, — žurnālisti pieņemšana nebija uzaicināti. Cērčila iecere palika nepiepildīta ...

— Vienu cigāru par Vācijas floti var arī izsmēķēt! — Birnss zobgalīgi sacīja Trumenam. — Nav jau diez cik

dārga maksa! Cērčils acīm redzami nošāva greizi, — viņš turpināja. — Palaida vaļīgāk atsperes un ļāva, lai Staļins viņu piespiež pie sienas. Pārāk ieildzināja spēli un pats kļuva par tās upuri. Un tomēr, Harij, — palicis ar prezidentu divatā, Birnss atļāvās viņu saukt vārdā, — es esinu pārliecināts, ka Staļins ir parasts mirstīgais. Šķiet, viņam pat nepietiek enerģijas un neatlaidības. Es viņu uzmanīgi vēroju sēdes laikā ...

— Viņš bija piekāpīgs, — Trumens piebilda.

— Pat vairāk! — Birnss apstiprināja pārliecības pilnā balsī. — Es mēģināju saskaitīt, cik reižu viņš saka vārdu «piekrītu». Reizes piecas, ne mazāk. Es neskaitu tos gadījumus, kad viņš piekrita, nepasakot to tieši.

— Un tomēr viņš Cērčilu ievilināja slazdos un izplēsa no viņa solījumu ...

— Cērčils gluži vienkārši apjuka un pats pasniedza krieviem daļu Vācijas flotes.

— Tagad Staļinam var rasties apetīte.

— Neaizmirstiet, Harij, ka ikvienas sēdes darba kārtību jau iepriekš noteikšu es un īdens!

— Un Molotovs.

— Bet mēs esam vairākumā. Nez vai tagad nav laiks...

Birnss ielūkojās pulkstenī un ar jautājošu skatienu pavērās prezidentā.

Bija divdesmit minūtes pāri septiņiem. Astoņos Tru-mens rīkoja pusdienas par godu augstākajiem militārajiem darbiniekiem, kas viņu pavadīja, — Stimsonam, Le-gijam, Māršalam, Arnoldam, Kingam.

Sājā mirklī Trumens un Birnss ieraudzīja, ka pie viņiem nāk Staļins.

Parastajā — gausajā tīģera gaitā, ar zolēm viegli skardams grīdu, viņš nāca kopā ar savu svītu, kas tomēr sekoja viņam zināmā attālumā; tur bija Molotovs, Višin-skis un citi. Vienīgi tulks no viņa neatkāpās ne soli.

Pienācis pie galda, pie kura stāvēja Trumens un Birnss, Staļins apstājās un, pievērsdamies prezidentam, sacīja:

— Gribu jums pateikties, prezidenta kungs, par jūsu lielisko vīnu. Es to saņēmu. Jūs esat ļoti devīgs.

Birnss, kas jutās mazliet aizskarts, tāpēc ka Staļins pievērsās tikai Trumenam, uz viņu pat nepaskatīdamies, sacīja:

— Jā, es devu rīkojumu aizsūtīt jums vienu kasti. Sagādāt sabiedrotajiem negaidītu prieku vienmēr ir patīkami!

Sos vārdus viņš pateica pa pusei labvēlīgi, pa pusei

ironiski.

It kā atbildēdams Bimsam, tomēr joprojām raudzīdamies acīs Trumenam, Staļins sacīja:

— Tieši tā. Negaidītu. — Viņš tik tikko pavīpsnāja. — Tas vienmēr ir ļoti patīkami. Paldies!

Kad tulks bija pārtulkojis šos vārdus, Staļina pie galda vairs nebija. Viņš gaja tālāk, laipni smaidīdams viesiem, kas stāvēja pie citiem galdiem.

— Viņš gribēja teikt... — Trumens iesāka, bet apklusa un iegrima domās. I<o nozīmēja Staļina smīns? Kāpēc viņš it kā uzsvēra vārdu «negaidīts»? Bumbu taču viņš nebūs domājis? Šķiet, Staļins tomēr nepiešķīra šim vārdam īpašu jēgu. Nē, nevar būt!... Un tomēr..,

Vēlēdamies tikt vaļā no bažīgās domas un pievērsties kam citam, Trumens palūkojās uz galdu, pie kura stāvēja Stirnsons un amerikāņu štābu priekšnieki. Taču Stimsona tur vairs nebija. Bet pirms piecām, augstākais, desmit minūtēm kara ministrs bija stāvējis starp Heriinenu un Deivisu. Trumens to skaidri atcerējās.

Tagad Stirnsons nekur nebija redzams.

«Droši vien aizbraucis agrāk, lai pirms pusdienām atpūstos,» Trumens nodomāja, «galu galā vecajam vīram daudz netrūkst no astoņdesmit.»

Viņam, Amerikas Savienoto Valstu prezidentam Harijam Trumenam, atkal atgriezās labais noskaņojums — doma, ka Staļins būtu varējis piekļūt bumbas noslēpumam, tagad likās absurda.

Pēc vakarējās tikšanās ar Staļinu viņam negribējās ne atcerēties, kā viņš bija baidījies no šīs pirmās tikšanās, kas, paldies dievam, jau bija aiz muguras.

Protams, neviena īsta saķeršanās konferencē vēl nebija notikusi, ja neskaita beigu epizodi. Cērčils tiešām apjuka — Birušam bija taisnība. Citi jautājumi, piemēram, Polijas problēma, bija tikai pieminēti, turklāt it kā starp citu. Trumenam šķila, ka Staļina taktika viņam ir pilnīgi skaidra: padomju līderis nolēmis izturēties pieklājīgi, pat pakļāvīgi. Visas pazīmes liecināja, ka viņš dara, ko vien spēj, lai jautājumu apspriešana nesaasinātos. Apzinādamies, ka viņš vienmēr paliks mazākumā, Staļins acīm redzami vairījās no atklātām sadursmēm un bija ar mieru ielaisties jebkurā kompromisā.

Tomēr — Trumens to Joti labi saprata — bija vajadzīga modrība. Staļins kuru katru mirkli varēja kļūt nelokāms un neatlaidīgs. Iespējams, ka pašreiz viņš tikai cenšas iemidzināt savu «sabiedroto pretinieku» modrību...

Taču Staļins arī pats vēl nebija izbaudījis, cik nelokāms var būt gan Cērčils, gan Trumens.

«Nu,» prezidents sev teica, «to mēs vēl parādīsim! It īpaši, ja ...»

Par šo «ja» viņš tagad centās nedomāt. Stimsons bija atvēsinājis viņa karsto galvu, pievērsdams uzmanību Ile-risona formulējumu piesardzīgumam. Pēc tam Trumens bija devis sev vardu pagaidām savā taktikā neņemt vērā notikumu, kas varbūt grozīs pasaules vēstures norisi. Viņš baidījās priekšlaikus atgrūst Staļinu un zaudēt nākamo sabiedroto karā ar Japānu, iai gan dedzīgi vēlējas turpmāk iztikt bez šī sabiedrotā.

Par šo «ja» Trumens nevēlējās domāt arī pašreiz. Viņš jau iepriekš priecājās par mierīgajām pusdienām savējo vidū. To dalībniekiem viņš bija sagatavojis pārsteigumu. Babelsbergas savrupmājas viesistabā Trumens bija atklājis lielisku «Blītneru» un tūlīt nožēlojis, ka nav paņēmis līdzi no Vašingtonas labu pianistu — tāpat kā jaunības dienās, mūzika joprojām bija prezidenta iemīļotā izklaidēšanās.

Tajā pašā dienā Trumens bija uzzinājis, ka tuvumā atrodas jauns, talantīgs Ņujorkas pianists, ar iesauku «lēkājošais zīdainis». Ģērbies seržanta formas tērpā, viņš savā džipā apbraukāja Eiropu, spēlēdams amerikāņu karaspēkam.

Dīvainas sagadīšanās dēļ šim seržantam bija dižena komponista un pianista uzvārds. Viņu sauca par Jūdžīnu Listu.

Trumens bija devis rīkojumu nekavējoties sameklēt šo Listu un atvest uz Babelsbcrgu. Tas arī bija pārsteigums, ko viņš bija sagatavojis pusdienu dalībniekiem...

— ...Mums ir laiks iet, — Trumens sacīja, ielūkodamies pulkstenī. — Vēl jānomazgājas dušā un jāpārģērbjas. Stimsons darīja pareizi, aizbraukdams agrāk...

Taču Amerikas Savienoto Valstu kara ministrs nepavisam nebija pametis Cecīlijas pili tāpēc, lai atpūstos pirms pusdienām pie prezidenta.

Braukdams uz konferenci, Stimsons bija pavēlējis sakaru mezgla priekšniekam: ja pienāk kāds kodēts ziņojums no Herisona vai Grovsa, tūlīt sūtīt virsnieku uz Cecīlijas pili. Amerikāņu apsardzes darbiniekam, kam bija atjauts ieiet sēžu zālē, vajadzēja par to nekavējoties ziņot tālāk Stimsonam.

Sēdes laikā Stimsons ik brīdi raudzījās uz durvīm. Ru-

Inātājos viņš klausījās izklaidīgi, izņemot gadījumus, kad vārdu ņēma Staļins.

Katrreiz, kad atvērās durvis un zālē ienāca cilvēks amerikāņu formas tērpā, Stimsona vecā, nolietotā sirds sāka strauji pukstēt.

Taču allaž izrādījās, ka šis cilvēks ienācis tikai tāpēc, lai kādam no amerikāņu delegācijas locekļiem pasniegtu papīrus vai paņemtu un aiznestu sev līdzi mapi, uz kuras iespiests Amerikas Savienoto Valstu prezidenta ģerbonis.

Pēc sēdes Stimsons kopā ar citiem amerikāņiem stāvēja pie ēdienu un dzērienu galda, paturēdams prātā gaidāmās pusdienas pie prezidenta un nekam nepieskardamies. Te pēkšņi viņš izdzirda čukstus teiktus vārdus:

— Ziņojums, ser.

Stimsons pagriezies ieraudzīja amerikāņu virsnieku, kas steidzīgi gāja projām.

Pakāpies soli atpakaļ, Stimsons nemanāmi atgāja no galda un ašiem soļiem devās uz durvīm.

Pēc brīža mašīna, ko pavadīja divi virsnieki uz motocikliem, strauji uzņēma ātrumu. Amerikas Savienoto Valstu kara ministrs steidzās uz Bābelsbergu.

Kad Stimsons iegāja Trumena savrupmājā Ķeizara ielā 2, prezidents un viņa viesi jau sēdēja pie pusdienu galda. Durvis uz blakusistabu bija līdz galam vaļā. No turienes plūda klaviermūzikas skanas.

— Jūs esat novēlojies, Henrij! — Trumcns viņam jautri sauca, bet tūlīt aprāvās. Viņš ieraudzīja, ka Stimsons tur rokā mapi. Protams, tur varēja būt viss kas: karadarbības pārskats no Tālajiem Austrumiem, Eizenhauera ziņojums ... Taču nojausma Trumenam sacīja, ka uz privātām pusdienām pie prezidenta kara ministrs varēja ierasties ar lietišķu mapi rokā tikai sevišķā gadījumā.

— Vai esmu jums vajadzīgs, Siiinson? — Trumcns aši vaicāja.

— Jā, ser.

— Džentlmeņi mums piedos, — Trumens sacīja, pieceldamies no galda. Viņš vairs neredzēja nekā un neviena, viņa acu priekšā bija tikai melnā ādas mape, ko turēja rokā kara ministrs.

Viņi ātriem soļiem izgāja cauri viesistabai, kur slaids, jauns cilvēks ar nesamērīgi garām rokām, ģērbies amerikāņu seržanta formas tērpā, klusi spēlēja klavieres. Ieraudzījis prezidentu, viņš sakustējās, lai pieceltos. Bet Trumenš neapstādamies pateica: «Nē, nē, lūdzu, turpiniet!» — un strauji devās viņam garām uz kabinetu.

Tūlīt aiz viņa kabinetā ienāca Stimsons, attaisīja mapi un nolika Trumenam priekšā uz galda zīdpapīra lapiņu.

Trumens šo lapiņu ķeršus paķēra.

Pilnīgi slepeni Ārpus jebkuras kārtas Militārā 33556

KARA MINISTRAM NO HERISONA

DOKTORS NUPAT ATGRIEZĀS ENTUZIASMA PILNS UN PĀRLIECINĀTS, KA PUIKA IR TIKPAT ŅIPRS KA VIŅA VECĀKAIS BRĀLIS. VIŅA ACU GAISMA SNIEDZAS NO ŠEJIENES LĪDZ HAIHOLDAI, UN VIŅA BĻĀVIENUS ES VARĒJU DZIRDĒT SAVĀ FERMĀ.

Trumens vairākkārt pārlasīja Herisoria telegrammu. Viņš saprata, ka tā liecina par veiksmi, tomēr noprasīja:

— Ko tas nozīmē, Henrij?

— Tas ir ļoti vienkārši, ser. «Vecākais brālis» — tā ir bumba, ko uzspridzināja aviācijas bāzē pie Alamogordo. «Puika» — tā ir otrā bumba, jau noderīga izmantošanai. «Haiholda» — tā ir mana ferma. Atrodas Longailendā, diezgan tālu no Vašingtonas ...

— Bet tur minēta vēl viena ferma, — Trumens viņu nepacietīgi pārtrauca.

— Runa ir par Ilerisona fermu Apervilā, kādas četrdesmit jūdzes no Vašingtonas.

— Tātad«,, — Trumens nedroši ierunājās, skatīdamies Stimsonā trauksmaini, ar slēptu prieku.

— Tas ir panākums, ser! —• Stimsons paklusi atbildēja. — Mēs esam pie tās tikuši!

Trumenam šķita, ka Stimsons baidās skaji izrunāt va« rēnās dievības vārdu, lai nemodinātu tās dusmas.

Iestājās īss klusuma brīdis.

Beidzot Trumens jautāja:

— Pie kā mēs tomēr esam tikuši, Stimson?

— Pie bumbas, ser! Pie bumbas!

— Bet pie kādas?! — Trumens izsaucās, jau atžirgdams no šoka. — Kāds ir tās spēks? Kādā veidā to var izmantot? Kas tā īsti ir? Kāda izskatās?

— To visu mēs uzzināsim pavisam drīz.

— Kad?!

— Kad būsim saņēmuši sīku Grovsa ziņojumu. Tas ir gaidāms kuru katru dienu. Tomēr skaidrs, ka bumba mums jau ir. — Stimsons pasmaidīja. — Šifrētāji, kas strādāja ar šo telegrammu, apsveica mani. Viņi bija nosprieduši, ka es septiņdesmit astoņu gadu vecumā esmu kļuvis tēvs ...

Trumens viņā vairs neklausījās.

«Kāds tomēr ir šis jaunais, draudīgais ierocis?» prezidents sev vaicāja. «Kāda izskatās šī bumba?»

Parastās aviācijas bumbas viņš, protams, bija redzējis ne vienu reizi vien. Pirmā pasaules kara laikā, kad aviāciju izmantoja vēl samērā maz, tās nebija nekādas lielās. Moderno bumbu spēku Trumens varēja iedomāties pēc milzīgajām bedrēm, kuras viņš nesen bija vērojis, braukdams uz Vāciju, un redzējis arī nopostītajā Berlīnē.

Pašreiz Trumens nespēja neko aprēķināt un izrēķināt. Kāds ir bumbas spēks, izsakot to trinitrotoluola ekvivalentā, un kāds variants tiks izraudzīts tās praktiskai lietošanai — atbildes uz šiem jautājumiem būs vēlāk.

Līdzīgi viduvējam biznesmenim, kurš gaidījis, kāds iznākums būs finanšu operācijai, kas veiksmes gadījumā var viņam dot nedzirdētu bagātību, tagad, kad šī bagā-liba bija iegūta, Trumens vēl nespēja domāt par to, kur būtu visizdevīgāk ieguldīt fantastisko kapitālu. Apziņa, ka viņa rīcībā ir maģisks spēks, kaut kas tāds, kam agrāk nav bijis pat nosaukuma, reibināja un reizē biedēja viņu. Uz mirkli Trumens iztēlojās liesmojošu pasauli. Visu bija apņēmusi uguns, pilnīgā drošībā atradās vienīgi milzīga sala. Vienīgi Amerikas Savienotās Valstis. Tā bija pastardiena. Vīzija, kuras priekšā nobālēja baismie apokalipses pravietojumi.

Sl doma pašreiz biedēja Trumenu. Taču paies pavisam neilgs laiks, un Savienoto Valstu prezidents paziņos, ka Hirosimu un Nagasaki viņam vajadzējis lemt bojāejai ugunsjūrā, lai glābtu dzīvību simtiem tūkstošu amerikāņu kareivju...

Tas notiks pēc dažām nedējām. Pašreiz Trumens jutās tikai laimīgs — viņam piederēja tāda vara, kādas vēl nav bijis nevienam mirstīgajam. It kā transā viņš klusībā atkārtoja telegrammas vārdus «ņiprs puika... ņiprs... ņiprs!...».

... No viesistabas plūda klusas mūzikas skaņas. 3ū-džīns Lists joprojām spēlēja. Tagad viņš atskaņoja So-pēnu — prezidenta iemīļoto komponistu.

Aizvēris acis, Trumens dažus mirkjus aizgrābts klausījās Sopēna pirmo etīdi.

Stimsons visu laiku klusēja, saprazdams prezidenta noskaņojumu.

Beidzot Trumens atvēra acis.

— I<ā jūs domājat, Henrij, — viņš jautāja, atgriezdamies reālajā pasaulē, — vai mums būtu Cērčilam jāpaziņo, ka izmēģināšana notikusi veiksmīgi? Manuprāt, vajadzētu, — viņš piemetināja, atbildi negaidīdams. —Agrāk vai vēlāk tas kļūs zināms. Mums var rasties neērta situācija.

— Varbūt pagaidīsim Grovsa ziņojumu? — Stimsons nedroši jautāja.

— Nē, — Trumens stingri noteica. — Cērčils sapratīs, ka mēs neesam viņam noslēpumu atklājuši tūlīt. Var rasties sarežģījumi. Vecajam jau tā nervi ir sasprindzināti līdz pēdējam. Parādiet viņam telegrammu, atšifrējiet tās jēgu un pasakiet, ka mēs paši nezinām vairāk kā to, kas tajā teikts! Ja viņam radīsies jautājumi, atbildiet, ka mēs gaidām turpmākas ziņas no Vašingtonas. Tikai tās saņēmuši, mēs varēsim apspriest, kas mums būtu darāms praktiski.

Stimsonam gribējās vaicāt, vai prezidents nedomā informēt arī krievus.

Vēl pirms mēneša, vēl pirms nedēļas tāds jautājums būtu skanējis bezjēdzīgi. Jaunā ieroča radīšana bija ārkārtīgi stingri glabājams valsts noslēpums. Ja jau angļi nekā lāgā nezināja, par krieviem nebija pat ko runāt.

Bet tagad Trumens bija nolēmis Cērei 1 u informēt par sprādzienu. Tāpēc ari jautājums par krieviem bija pilnīgi

vietā — līdz kopīgai karadarbībai pret Japānu bija taču palicis nepilns mēnesis ...

Tomēr doma, ka Sta|ins varētu uzzināt atomnoslēpumu, Stimsonam likās ķecerīga, un viņš nekā neteica.

Trumens viņa klusēšanu iztulkoja kā piekrišanu izpildīt nupat saņemtos norādījumus.

— Atgriezīsimies pie viesiem, Henrij! — Trumens sacīja. — Galu galā amerikāņiem, kas ieņem tik augstus amatus, ir jāzina, par kādiem noslēpumiem mēs te spriežam ...

Viņš pirmais izgāja viesistabā un apstājās pie klavierēm.

— Lieliski, mister List! — Trumens teica, atzinīgi smaidīdams. — Man ir jums lūgums: lūdzu, nospēlējiet Šopēna valsi! To pašu opuss četrdesmit divi.

— Baidos, scr, ka no galvas es to īsti labi neatceros, — Lists pieceldamies atbildēja. — Bet nošu man nav līdzi.

— Es došu rīkojumu, lai tās sagādā pēc iespējas drīzāk. Jūs spēlēsiet šo valsi, kad pie manis ciemos būs Staļins. Lūdzu, sastādiet programmu, kas varētu patikt krieviem! Kā jūs domājat, Henrij, — Trumens smīnēdams jautāja Stimsonam, kas stāvēja viņam aiz muguras, — vai tēvocim Džo patīk mūzika?

— Nezinu, prezidenta kungs, — Stimsons atturīgi atbildēja.

— Sopēns nevar nepatikt. — Trumens laipni pamāja Listam un devās uz ēdamistabu.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. PIRMĀS SALNAS

Astoņpadsmitajā jūlijā pamodos pretīgā noskaņojumā. Sākumā, kā bieži mēdz gadīties, nespēju saprast, kāpēc tas īsti tā. Vēlāk sapratu: tāpēc, ka mani pēdējā laikā vajā neveiksmes.

Vakar žurnālistu kompāniju iztrieca no Cecīlijas pils. Tagad nez vai vēlreiz redzēšu «Lielo trijotni». Tiesa, ģenerālis Karpovs bija man jau teicis, ka konferences sēdēs žurnālistus nelaidis. Tomēr es biju cerējis uz brīnumu, uz laimes gadījumu, uz to, ka priekšnieku vidū sastapšu kādu paziņu no frontes laikiem vai pierunāšu apsardzes virsniekus, lai palīdz man iekjūt sēžu zālē; galu galā Cecīlijas pils, tāpat kā pati Bābelsberga, atrodas padomju okupācijas zonā ...

Taču vakar es sapratu, ka visas cerības ir veltīgas. Apsardzes puišu sejas pārakmeņojās, tiklīdz es liku noprast, ka gribētos nokļūt kaut vai sēžu zāles antresolā un katli vai pa ausu galam dzirdēt, par ko runā pie apaļā galda.

Gulēdams gultā, no karstuma nosvīdis slapjš, jo biju apsedzies ar vāciešu iecienīto dūnu pēli, sāku apdomāt savu stāvokli.

Labi, es teicu pats sev, pirmajās divās korespondencēs acīmredzot esmu spējis iztikt ar vispārīgiem spriedumiem, tos izpušķojot ar šādām tādām detaļām, kas rada klātbūtnes efektu.

Taču tagad visas šīs detaļas katrā ziņā izmantojuši arī sabiedroto žurnālisti. Par ko nu rakstīt turpmāk? Pirmā konferences diena ir pagājusi, bet ko es zinu par to? Starp citu, padomju avīzēs nupat iespiesta pirmā ziņa par konferenci —• paziņots par tās sākšanos, bet Rietumu pasaulē to, ka notiks šī konference, zināja jau agrāk — no informācijas par Trnmena došanos uz Eiropu.

Kad pamodies Ielūkojos pulkstenī, tas rādīja divdesmit minūtes pāri sešiem. Piecēlos, lēnām apģērbos, noskuvos un iegāju ēdnīcā desmit minūtes pēc tās atvēršanas.

Lielā zāle pirmajā stāvā tomēr bija gandrīz pilna. Kinematogrāfisti vēl nebija atnākuši — tātad, es nodomāju, nekādi protokolā paredzēti pasākumi no rīta nav gaidāmi. Tomēr dažas pazīstamas sejas es ieraudzīju.

Pie kāda galdiņa sēdēja jauns, slaids tumšmatis ar domīgu, nopietnu seju, bet viņam pretim — gados vecāks cilvēks ar platu seju un platiem pleciem. Abiem bija pelēkie Ārlietu Tautas komisariāta formas tērpi. Tagad, pēc vakarējās fotografēšanas, es jau zināju, ka tie ir mūsu vēstnieki Savienotajās Valstīs un Anglijā — Gromiko un Gusevs.

Pie tā paša galdiņa sēdēja Podcerobs, Molotova pirmais palīgs.

Viņi sarunājās, bet tik klusu, kā, pat blakām stāvot, nevarēja sadzirdēt neviena vārda. Es nodomāju, ka jebkurš teikums no viņu sarunas droši vien varētu kjūt par manas nākamās korespondences tematu.

Uz mirkli man radās vēlēšanās pieiet viņiem klāt, stādīties priekšā un pavaicāt, kas vakar noticis konferencē. Taču tas, protams, būtu bijis muļķīgi. Slepenības atmosfērā, kāda apņēma Cecīlijas pili, es it vienkārši nesaņemtu nekādu atbildi, bet vēlāk varbūt dabūtu vēl brāzienu par jautājumiem nevietā.

«Karpovs!» es nospriedu. «Vienīgi Karpovs spēj man palīdzēt! Jātiekas ar viņu labi drīz!»

Apēdis ceptas olas un izdzēris glāzi kafijas ar krējumu, es izgāju uz ielas.

Mans pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm astoņi.

Ašiem soļiem devos uz savrupmāju, pie kuras pirms trim dienām mani bija pievedis Karpovs. Ar pūlēm novaldīdamies, lai militāri nesveicinātu sastaptos virsniekus, piegāju pie sarga, parādīju viņam savu «CAURLAIDI IEEJAI OBJEKTA» un uzkāpu otrā stāvā.

Karpovs runāja pa vienu no diviem telefoniem, kas bija nolikti uz galda. Man pamājis ar galvu, viņš brīdi vēl klausījās sarunas biedrā, tad īsi pateica:

— Sapratu. Uz redzēšanos! — un nolika klausuli.

— Sveiks, Mihailo! — Karpova neoficiālā uzruna mani iepriecināja. Es cerēju uz konfidenciālu sarunu ar ģenerāli.

Baidīdamies, ka viņu kaut kur izsauks vai kāds viņam piezvanīs pa telefonu, es tūlīt sacīju:

— Vasilij Stepanovič! Esmu izmisumā!

— Izmisumā? — Karpovs jautāja un izbrīnījies sarauca biezās uzacis. — Kā tad tā?

— Tam nav itin nekādas jēgas, ka es te atrodos. Mani nekur nelaiž. Cecīlijas pilī man izdevās uzturēties dažas minūtes un arī tās pašas — pirms konferences sākuma. Kinematogrāfistiem un fotogrāfiem ar to pietiek, bet man gan ne ... Man taču jāraksta!

— Tātad tu gribi sēdēt pie sarunu galda? — Karpovs līdzjūtīgi vaicāja.

— Nejokojiet, biedri ģenerāli!

— Vai nožēlo, ka esi atbraucis? — Šoreiz ģenerāļa tonī līdzjūtība neieskanējās.

— Kā lai to saka, Vasilij Stepanovič? Pirmajās divās trijās dienās es redzēju diezgan daudz interesanta. Sagaidīju Trumenu un Cērčilu. Redzēju tuvumā Staļinu. Saķēros ar angļu korespondentu. Iepazinos ar interesantu vācieti. Vārdu sakot, iespaidu netrūka. Nosūtīju uz Maskavu divus rakstus. Bet tagad, kad sācies pats galvenais, es nekā nedz redzu, nedz dzirdu ...

Man pievērstais ģenerāļa skatiens kļuva aizvien bargāks un atturīgāks.

— Vasilij Stepanovič, — es lūdzošā balsī turpināju,

— iedomājieties, ka jūs esat divīzijas komandieris, es — divīzijas avīzes redaktors. Man ir jāizlaiž kārtējais numurs, bet es netieku klāt ne jums, ne komisāram!

— Gribi mani iemānīt slazdos, Voronov? — Karpovs pasmīnēja. — Pievilināt ar mūsu agrāko dzīvi? — Viņa skatiens tomēr atkal kļuva sirsnīgāks. — To darīt gan ir velti. Nedz es esmu noteicis konferences kārtību, nedz es to varu grozīt.

— Runa taču nav tikai par mani! — es izsaucos. — Rietumu žurnālisti arī kurn, ka viņus nekur nelaiž!

— Skat, skat! — Karpovs tūlīt pieķērās šiem vārdiem.

— Un tu gribētu, lai mūsējos laistu, bet viņus — ne. Vai tu vari iedomāties, kāda brēka tad, saceltos?

— Bet ja nu laistu gan viņus, gan mūs? — es nedroši jautāju.

— Konferencē var gadīties viss kas, — Karpovs iebilda jau īgni. — Gan strīdi, gan domstarpības. Vai tu doma.

ka tavi Rietumu kolēģi gaidīs, kamēr tiks panākta vienošanās? Tiklīdz gadīsies pirmā saķeršanās, viņi to izbazū-nēs pa visu pasauli!...

Šiem vārdiem bija sava jēga.

— Vai jūs pats vakardienas sēdē bijāt? — es mēģināju piekļūt Karpovam, tā teikt, no citas puses.

— Nē.

— Jus nezināt, kas tur notika?

— Nē.

— Tatad jums nekas, itin nekas nav zināms?

— Man ir zināms, — Karpovs atbildēja, atkal saīgdams, — ka konferencei jāizlemj Vācijas nākotne. Jānoteic Polijas robežas. Jānodrošina stabils miers Eiropā ...

To es labi zināju jau no Jaltas konferences lēmumiem.

— Tas, Vasilij Stepanovič, ir elementāri, — es teicu, lai gan baidījos, ka mani vārdi viņu aizvainos.

— Taču to izdarīt nav nemaz tik viegli. Bet par to, kas vakar notika konferencē ... Varu tev pastāstīt... Vienojās, ka dienas pirmajā pusē tiksies ārlietu ministri un sagatavos darba kārtību katrai konferences sēdei. Pat vislabāk informētais cilvēks nevar iepriekš pasacīt, ko tieši apspriedīs rīt, ko — parīt.

— Bet kā lai tad orientējos?! — es izsaucos, atkal krizdams izmisumā.

— Ja būs tādas tikšanās, kurās laidīs arī korespondentus,_ tu par to uzzināsi padomju delegācijas protokolu daļa, — Karpovs dzedri atbildēja. — Iegriezies tur katru ritu! Ja radīsies sevišķa vajadzība, tevi izsauks.

— Uz kurieni?

— Pie ģenerāļa Karpova, Vasilija Stepanoviča. Pazīsti tādu?

— Kāpēc tad jūs līdz šim ...

— Līdz šim nav bijis vajadzības. Bet, ja tā radīsies, mēs tevi sameklēsim. Vai nu šeit, vai Potsdamā. Tu esi tur ierīkojis savu novērošanas punktu?

— Jā. Paldies par palīdzību!

— I\as ir tavs saimnieks?

— Kāds vācietis.

— Skaidrs, ne jau nu turks. Pieklājīgs cilvēks, vai?

— Stāsta, ka jā.

— Stāsta!,,. Bet kādas ir tavas domas par viņu?

Pašreiz man nemaz negribējās runāt par Volfu un viņa pļāpīgo lauleni. Taču Karpovs acīmredzot tīšām mani vedināja tālāk no temata, kas mani satrauca. Tāpēc nolēmu viņam nekā nestāstīt par Voltu.

— Viņš mani interesē maz, — es drūmi atbildēju. — Ar vāciešiem mēs esam rēķinus noslēguši. Devītajā maijā. Pašreiz man galvenais ir konference.

— Konference? — Karpovs jautāja. — Bet tai, tavuprāt, ar vāciešiem nav nekāda sakara?

Ak dievs! Es-taču to visu sapratul

— Vasilij Stepanovičl... — es iesāku ar netīšu pārmetumu balsī.

— Kāpēc «Vasilij Stepanovič»? — Karpovs mani pārtrauca, pēkšņi dusmīgi pasmīnēdams. — Es tā varētu arī domāt. Esmu karavīrs, ierindas komandieris. Ja nu karš ir beidzies, tad tas nozīmē, ka savu darbu esmu padarījis. Ir ļoti viegli tā spriest: hitleriskā Vācija sodu saņēmusi, miljoni mūsu cilvēku atriebti, un tagad lai notiek kas notikdams! Tā tomēr nedrīkst, Mihail, nedrīkst! Kā tev var būt vienaldzīgi, kas pašreiz notiek vāciešu sirdīs? Kurp, uz kādu pusi viņi ies? Mums taču arī turpmāk būs jādzīvo ar viņiem blakus!

Karpovs runāja neparasti dedzīgi.

— Kāpēc tu klusē? — viņš jautāja.

— Domāju.

— Par ko?

— Par to, cik ātri krievu cilvēkam pāriet dusmas.

— Hitleram viss likās vienkārši, — Karpovs turpināja tikpat dedzīgi, par manu piezīmi nelikdamies zinis, — sakaut Krieviju, nosēdināt Kremlī savu gauleiteru, padarīt mūsu cilvēkus par jūga lopiem un tā tālāk tādā pašā garā. Nu, mēs viņam atbildējām. Bet tagad mums ir cits karš. Cīnāmies par vāciešu dvēselēm. Starp- citu, tu teici, ka esot saecējies ar kādu angli. Kāda iemesla pēc?

— Tā paša. Kāpēc viņus nelaiž Cecīlijas pilī.

— Pārcietīs! — Karpovs pavīpsnāja un paraudzījās pulkstenī.

— Paldies, Vasilij Stepanovič! —- es teicu, smagi nopūzdamies un pieceldamies.

— Paliec sveiks! •— Karpovs sniedza man roku pāri galdam.

Padomju delegācijas protokolu daļā man iedeva divus dokumentus. Pirmā bija Lozovska telegramma.

PADOMJU INFORMĀCIJĀS BIROJA KORESPONDENTAM VORONOVAM. PĒDĒJAS DIENAS RIETUMU PRESE SAKARĀ AR KONFERENCI PARĀDĪJUSIES DAUDZI PRETPADOMJU RAKSTI. GALVENO UZMANĪBU PIEVĒRSIET TAM, LAI ATMASKOTU BURŽUĀZISKO IZDOMĀJUMU, KA MĒS CENŠOTIES PA-KĻAUT SEV AUSTRUMEIROPU! MOSU POZĪCIJA: DEMOKRĀTISKĀ, DEMILITARIZETA VACUA UN SUVERENA POLIJA AR PAPLAŠINĀTĀM ROBEŽĀM ZIEMEĻOS UN RIETUMOS, KA PAREDZĒTS JALTA. ABAS JOSU KORESPONDENCES ATZĪTAS PAR LABAM UN NODOTAS RIETUMU TELEGRĀFĀ AĢENTORAM. VĒLAM PANĀKUMUS! LOZOVSKIS.

Otrs dokuments bija vēstule garā un šaurā baltā aploksnē. No tās es uzzināju, ka Padomju Informācijas biroja korespondents misters Voronovs ir uzaicināts jebkurā viņam izdevīgā laikā no desmitiem rītā līdz vienpadsmitiem vakarā apmeklēt sabiedroto preses centru, kas atrodas Rietumcellendorfār

Vakar, kad mēs abi ar Braitu devāmies uz «Underground», mēs pabraucām garām ēkai, par kuru Cārlijs sacīja: «Tas ir mūsu preses centrs.»

To bija pieminējis arī Stjuarts ...

Iebāzis vēstuli kabatā, vēlreiz pārlasīju Lozovska telegrammu. Tā skanēja trauksmaini un reizē asi. «Daudzi pretpadomju raksti»... Kāpēc tā? Varbūt Rietumu žurnālistiem par konferenci ir tādas ziņas, kādu te nav pat Karpovam?

Es sen nebiju redzējis amerikāņu un angļu avīzes. Pēdējo reizi tās pārskatīju, kad biju izsaukts uz Padomju Informācijas biroju vēl labu laiku pirms kara beigām.

Pēc uzvaras atgriezies Maskavā, es gan aizgāju uz Ļeontjeva Šķērsielu, bet, tā teikt, pieklājības pēc — man jau bija zināms, ka kuru katru dienu mani demobilizēs. Galva bija pilna ar nākotnes plāniem, ar domām par Mariju. Vārdu sakot, ārzemju laikraksti man nebija ne prātā.

Lasot mūsu avīzēs iespiestās ārzemju ziņas, es gan, protams, jutu, ka Rietumu prese sākusi par Padomju Savienību rakstīt mazliet citādi nekā kara laikā. «Pravda»,

piemēram, minēja turku žurnālistu Jalēinu, kas pārspīlē mūsu domstarpības ar Angliju Sanfrancisko konferencē. Bija minēts arī amerikāņu militārais žurnāls, kas cenšas lasītājus iebiedēt ar padomju «militārajiem draudiem» — ar augošo Sarkanās Armijas varenību.

Laikam gan, es nodomāju, tas ir neizbēgams vēstures likums: katrreiz, kad apklususi,zobenu šķinda un pārstājuši sprāgt šāviņi, ir sācies jauns strīds, ko vairs neizšķir kauju laukos. Uzvarētie centušies no uzvarētājiem izkaulēt piekāpšanos, un arī pašu uzvarētāju vidū bieži vien radušies konflikti. Tā tas ir bijis no laika gala.

Nesenajā karā pret kopīgu ienaidnieku bija apvienojušās valstis ar ļoti atšķirīgu sociālo iekārtu — Padomju Savienība, Anglija un Savienotās Valstis. Tur nebija ko brīnīties, ka pēc uzvaras starp tām ir radušās pretrunas un strīdi.

Tomēr Teherānas un Jaltas pieredze pārliecināja, ka cilvēku saprāts progresē. Kad runa ir par dzīvību vai nāvi, atšķirība sociālajās sistēmās nav vairs nepārvarams šķērslis, kas neļauj apvienoties cīņā par dzīvību.

Bet tagad, kad karš bija beidzies ...

Nē, diženajam Servantesam tomēr bijusi taisniba: neviena spēkos nav apturēt laiku vai piespiest, lai tas aiziet, neatstādams pēdas. Nesen apklusušais karš ir bijis pārāk briesmīgs, lai no tā nekā nemācītos.

Taču, spriežot pēc Lozovska telegrammas, tagad runa bija nevis par atsevišķiem buržuāziskās preses rakstiem, tādiem kā Jalčina raksti, bet par veselu kampaņu pret Padomju Savienību sakarā ar konferenci Potsdamā.

Bet vai tad konference ir sasaukta pret Savienoto Valstu un Anglijas gribu? Kādi argumenti tiek minēti tajos pašos pretpadomju rakstos? ...

Vēl pirms mēneša visās padomju avīzēs taču bija publicēts Truinena paziņojums preses konferencē Vašingtonā. Prezidents apgalvoja, ka vienotībai un savstarpējai uzticībai, kas starp sabiedrotajiem pastāvēja kara laikā, vēl vairāk jānostiprinās stabila miera labā. Sājā sakarā Tru-mens izteica savu apmierinātību ar Deivisa misiju Londonā un Hopkinsa misiju Maskavā.

Polija?... Tajā pašā paziņojumā Trumens taču apgalvoja, ka Hopkinsa brauciens bijis veiksmīgs arī no šī viedokļa.

Vispār, spriežot pēc mūsu preses, vēl pavisam nesen attiecības starp sabiedrotajiem bija veidojušās gluži labvēlīgi.

Es izjutu seno dienu niknumu — to pašu, ko pirmajos grūtajos kara gados jutām mēs, frontinieki, domādami par to, ka sabiedrotie nepilda solījumu un visādi vilcina otrās frontes atklāšanu Eiropā. Bet tas viss jau sen bija aiz muguras. Galu galā mēs taču panācām vienotību! Vai tad padomju avīzes nerakstīja par sabiedroto karaspēka varonību pēc izcelšanās krastā Normandijā? Vai tad tikšanās Torgavā nekļuva par sabiedroto karavīru draudzības svētkiem? Vai šis pats Lozovskis toreiz nesūtīja man telegrammas, kurās prasīja pēc iespējas vairāk materiālu par šo karavīru draudzību? ...

— Nekā cita jums nav, — es izdzirdu sievietes balsi sev aiz muguras. Steidzīgi pateicies, gāju ārā no mājas, kurā atradās protokolu daļa.

...Vai tagad, vairāk nekā pēc trim gadu desmitiem, jau atrazdamies Helsinkos, kur nupat jāsākas vienam no vissvarīgākajiem mūsdienu notikumiem, es pareizi atainoju domas, kas mani toreiz turēja savā varā? Es biju jauns cilvēks, kura ausis vēl dunēja četrus gadus ilgā kara atbalss. Gadījuma pēc biju nokļuvis politiska vulkāna tuvumā, kura krāterī ieskatīties man nebija lemts.

Vai tiešām miljoni cilvēku, tāpat kā es, divdesmit septiņus gadus vecs žurnālists, vakarējais frontinieks, toreiz dzīvoja tādā mūsu lielās uzvaras izraisītā, sakāpināti priecīgā noskaņojumā? Vai tiešām viņi bija pārliecināti, ka visa pasaule saprot, kam jāpateicas par tās glābšanu? ...

Tagad es, jau pavecs cilvēks, kas piedzīvojis «aukstā kara» gadus, redzējis, kā sastingst tā ledus blāķi un cik milzīgas pūles vajadzīgas, lai tie sāktu kust, — tagad es iecietīgās skumjās, ilgodamies pēc dienām, kuras vairs neatgriezīsies, lūkojos jaunajā cilvēkā, kas stāv saules picstrāvotā Bābelsbergas ielā. Sis jaunais cilvēks, neizpratnē apjucis, domā par parādībām, kas viņam šķiet galīgi neprātīgas laikā, kad cilvēce iemantojusi laimi dzīvot miera apstākļos.

...Joprojām domādams par man vēl nezināmajiem pret-padomju rakstiem, ko Lozovskis bija minējis telegrammā,

izsecināju, ka man tie jāizlasa pašam. Varbūt tādējādi es tikšu klāt konferences noslēpumiem? Rietumu avīžu redakcijas taču saņem informāciju ne tikai no saviem korespondentiem, bet arī tieši no valdības aprindām Vašingtonā un Londonā.

Tad pēkšņi man iešāvās prātā; jādodas uz preses centru! Tur katrā ziņā ir jaunākās — gan amerikāņu, gan angļu avīzes.

Izņēmu šauro, balto aploksni: «No desmitiem rītā līdz vienpadsmitiem vakarā ...»

Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri deviņiem. Mašīnu biju izsaucis deviņos. Staršina droši vien mani jau gaidīja. Līdz Cellendorfai bija jābrauc mazāk nekā pusstundu. Bet kur atrodas šis preses centrs? Nekādas adreses vēstulē nebija. Tikai rajons: Rietumcellendorfa. Tiklab ielas, kā māju numuri pašreizējā Berlīnē gan bija relatīvi jēdzieni — droši vien tāpēc arī nebija atzīts par vajadzīgu tos minēt.

Tomēr es nešaubījos, ka, nokļuvis Cellendorfā, atradīšu ielu, pa kuru vakar mani bija vedis Braits.

... Savu emku ieraudzīju jau no tālienes. Staršina bija ne tikai daudz pieredzējis — spriežot pēc tā, cik veikli un nemanāmi viņš bija izsekojis Volfu, — bet arī precīzs cilvēks.

Pateicis viņam, ka brauksim uz Berlīni, uzkāpu otrajā stāvā, lai uzzinātu, vai Gerasimovam nav kādi jaunumi. Sergejs Apolinarjevičs sacīja, ka pēc protokola nekāda filmēšana šodien neesot paredzama.

Pusdesmitos es izbraucu no Bābelsbergas uz Berlīni.

— Kur mēs tagad dosimies, biedri major? — šoferis vaicāja, kad jau tuvojāmies Berlīnei.

— Vai Cellendorfu tu zini?

— Esmu tur bijis. Gan tikai retu reizi. Amerikāņu zona.

— Tieši tā man ir vajadzīga.

— Kura vieta?

— Pats skaidri nezinu. Vakar pa acu galam to māju redzēju, bet ielu neiegaumēju. Pariņķosim pa Cellendorfu, varbūt atcerēšos.

Mana atbilde, rādās, šoferi nesamulsināja. Viņš klusēdams pamāja ar galvu.

Mēs iebraucām Cellendorfā. Tā bija Berlīnes dienvidrietumu daļa. No citiem rajoniem tā krasi atšķīrās ar

koku un krūmu bagātību. Tomēr karš bija atstājis pēdas arī kokos. Galotnes aplauzītas, lapas klātas ar- baltiem kaļķu un akmens putekļiem, daudzi stumbri iedragāti.

— Agrāk te esot dzīvojuši bagātnieki, — pēkšņi ierunājās mans klusais staršina. — Mums lasīja lekciju — kur kas ir bijis. Veda ekskursijā... uz zooloģisko dārzu. Tur bija briesmīgs skats, biedri major! Visi zvēri nogalināti. Dzīvs palicis viens pats zilonis. Bet ziloņmāte guļ beigta. Viņš stāv blakus un raud. Varbūt arī neraud, asaras nav redzamas, bet skumst gan. Čamda ar snuķi un šūpo galvu.

Es viņā klausījos, kā mēdz teikt, pa ausu galam un visu laiku raudzījos apkārt. Braits preses centru bija man rādījis neilgi pirms tam, kad savu vilīti apstādināja strupceļā, no kura mēs devāmies uz pagrabu. Šķiet, pie tās mājas bija ieliekts, kā ar lielu spēku atpakaļ atspiests metāla žogs.

Mēs riņķojām pa Cellendorfu jau apmēram pusstundu. Pie kādas savrupmājas, pie kuras ieejas plīvoja neliels svītrots karogs ar zvaigznēm, es ieraudzīju amerikāņu militārās policijas mašīnu.

— Piebrauc savu karieti pie tās mašīnas! — es teicu staršinam.

— Tā taču ir policija, biedri major! —'šoferis atsaucās ar nepatiku balsī.

— Zinu. Apturi!

Vilītī, pie kura es piegāju, sēdēja, pareizāk sakot, pusguļus zvilnēja, uzcēlis kājas uz cita sēdekļa atzveltnes, . baltmata'ins puisis, droši vien šoferis, ar amerikāņu kareivja vai seržanta formas tērpu mugurā. Laiviņu viņš bija pabāzis zem uzpleča, krēmkrāsas formas krekls bija atpogāts līdz pat jostasvietai.

— Piedodiet, seržant, — es teicu angliski, — vai jūs varat pateikt, kur šeit atrodas preses centrs?

— Sure,’ — amerikānis atbildēja, pozu nemainīdams. Sapratis, ka viņam darīšana ar ārzemnieku, viņš tomēr nolaida kājas lejā un, acis piemiedzis, jautāja: — Kas tu tāds esi, puisi?

Būtu bijis labi šim nekauņām pavēlēt, lai nostājas miera stājā.

— Padomju žurnālists, — es miermīlīgi atbildēju. — Vai parādīt dokumentus? [14]

— Kamēr tu neesi pieternpies un nesāc skandālu, man tavi dokumenti nav vajadzīgi, — seržants atteica, labsirdīgi pasmaidīdams. Ar_ atklātu ziņkārību mani aplūkojis, viņš jautāja: — Tu tiešām esi krievs?

— Vai tu krievu nekad neesi redzējis?

— Kāpēc tā? — seržants apvainojās. — Zinu, kurš ir kareivis, kurš — virsnieks. Divas mazas zvaigznītes — . leitnants, viena lielāka — majors. Vai ne?

Viņš lepni manī palūkojās.

— Pareizi, — es apstiprināju. — Bet kur tad ir preses centrs?

Seržants pabāza roku zem sēdekļa, izvilka četrkārt salocītu Berlīnes karti un, izklājis to uz ce|iem, sacīja:

— Pašreiz mēs esam te. Vai tu saproti?

— Ja.

— Tavi skribenti pulcējas te. — Ar melnu, «sērojošu» nagu viņš ievilka kartē svītru. — Skaidrs?

— Jā. Paldies!

Preses centrs atradās pavisam tuvu — bija jāiegriežas pirmajā šķērsielā un mazliet jāpabrauc taisni.

— Okay! — seržants nevērīgi teica un atkal atzvēlās sēdeklī.

...Kā es nebiju pamanījis šo māju? Mēs taču nupat te bijām grozījušies. Mājai nebija nekādu postījuma pēdu. Tikai režģotais metāla žogs, kas kādreiz to bija norobežojis no ietves, pa daļai bija salauzīts, pa daļai iespiests uz iekšpusi, it kā tam būtu devis triecienu tanks un pārbraucis pāri ar savām kāpurķēdēm. Mājas tuvumā, pie ietves malas saspiedušies, stāvēja mersedesi, vande-reri, vilīši...

Pustumšā halle, kurā es iegāju, man likās tukša. Taču kaut kur malā tūlīt atskanēja balss:

— Your card, sir?[14]

Aiz galdiņa pie durvīm sēdēja pusmūža amerikānis armijas formas tērpā.

— Es esmu padomju žurnālists. Padomju Informācijas biroja korespondents.

— Your card, please! — amerikānis uzstājīgi atkārtoja, tomēr piemetinādams vārdu «lūdzu».

— Padomju žurnālists. No Maskavas. — Es sniedzu amerikānim no rīta saņemto vēstuli. [15]

— Ejiet pie šefa! — amerikānis teica, ieskatījies vēstulē. — Otrais stāvs, otrās durvis pa kreisi.

Kad es, iedams iekšā šajā savrupmājā, biju mēģinājis iedomāties, kādam būtu jāizskatās preses centram, manā iztēlē bija parādījies kaut kas līdzīgs tiem Rietumu klubiem, par kuriem biju lasījis Golsvertija un Moema darbos, — dziļi ādas krēsli, pulēti sarkankoka vai melnkoka galdi, žurnāli un laikraksti veselām kaudzēm. Sēdēdami atzveltņos, džentlmeņi — lēdijas tur iekšā nelaiž — lēnām sūc viskiju vai heresu, smēķē cigārus un pīpes un pilnīgā klusumā pārskata laikrakstus un žurnālus...

Nez vai kaut kas līdzīgs maz varēja pastāvēt pašreizējā Berlīnē. Tomēr stereotips, kas kādreiz bija iegūlis manā apziņā, lika sevi manīt.

Uzkāpis otrajā stāvā, ieraudzīju garu gaiteni, kas veda uz abām pusēm. Pie otrajām durvīm pa kreisi bija piestiprināta kartīte ar uzrakstu: «Preses centra šefs».

Pie neliela galdiņa sēdēja virsnieks ar muguru pret logu. Turēdams vienā rokā šķīvīti, bet otrā tasīti, viņš malkoja vai nu tēju, vai kafiju. No galda apakšas bija redzamas garas kājas krēmkrāsas biksēs. Apjucis nodomāju, ka nezinu, kurā armijā valkā tādu formas tērpu.

— Labrīt, ser, — es sacīju angliski. — Esmu padomju žurnālists Voronovs. Saņēmu jūsu vēstuli.

Ieraudzījis man rokā šauro, balto aploksni, virsnieks — acīmredzot tas bija šefs — piecēlās un vēlīgi teica:

— Laipni lūdzam, mister Voronov!

Viņš sāka runāt tik ātri, ka sapratu viņu tikai ar pūlēm. Neapšaubāmi angļu valoda šim cilvēkam bija dzimtā valoda, taču viņa izruna tik tikko manāmi atšķīrās gan no angļu, gan amerikāņu izrunas.

No viņa diezgan garās runas galveno es tomēr sapratu. Preses centra šefs, Kanādas armijas pulkvedis, — uzvārdu es lāgā nesadzirdēju — sveic pirmo padomju žurnālistu, kas atsaucies uz viņa izsūtītajiem uzaicinājumiem. Preses centrs tomēr apvieno Rietumu žurnālistus. Ja misters Voronovs grib akreditēties šajā centrā, par to jāgādā augstākajai padomju pavēlniecībai, gandrīz vai pašam maršalam Zukovam ...

Pulkvedis laipni vaicāja, vai es nevēlos kafiju vai kopā ar viņu iegriezties bārā. Es nemaz neapjēdzu, vai tur ir jāmaksā un, ja nu ir, tad kādā naudā. Pulkvedim pieklājīgi pateicies, sacīju, ka gribu tikai ieskatīties jaunākajās avīzēs, ja preses centrs tās saņem. Pulkvedis mani aizveda uz gaiteņa galu un plaši atvēra kādas durvis.

Garie galdi istabā bija no vienas vietas apkrauti ar avīzēm.

— Pašreiz te neviena nav, — pulkvedis paskaidroja. — Puiši ir brīfingā. Diemžēl jūs es nevaru uz turieni aicināt, kamēr neesat akreditēts.

Angļi un amerikāņi par brīfingu sauc instruktīvu vai informatīvu apspriedi, kurā klātesošajiem paziņo svarīgus jaunumus.

— Pateicos, pulkvedi, — es sacīju, — ar jūsu atļauju tagad paskatīšos avīzes.

— Es jūs netraucēšu, — kanādietis atbildēja. — Iegaumējiet — bārs atrodas gaiteņa otrā galā, — viņš galanti piemetināja.

— Vai arī tur jābūt akreditētam?

— O nē! Tikai jāmaksā nauda. Pieņem jebkuru valūtu. Arī markas.

Pulkvedis izgāja, cieši aizvērdams durvis.

Uzmetis paviršu skatienu jaunāko avīžu pirmajām lappusēm, tūlīt pamanīju, ka konference atrodas Rietumu preses uzmanības centrā. Mani sagrāba profesionāļa skaudība. Konferenci atklāja vakar dienas otrajā pusē. Bija vajadzīga patiešām neiedomājama operativitāte, lai materiāli par to iekļūtu kaut vai vēlos vakara izdevumos.

Taču jau pēc brīža sapratu, ka visi šie materiāli, izņemot fotoattēlus, tapuši uz vietas Vašingtonā, Ņujorkā un Londonā.

Avīzes <rWashington Post» pirmajā lappusē bija iespiests kāda Novēra raksts par konferenci, šis raksts izcēlās ar nepārprotamu pretpadomju ievirzi. Novērs centās Savienoto Valstu valdību pārliecināt, lai tā nek|ūst par Anglijas un Padomju Savienības starpnieci. Autors apgalvoja, ka Rietumu lielvalstīm neesot izdevies ietekmēt padomju politiku jau Jaltā. Krimas konferences lēmumi par valdībām Eiropā neesot izpildīti Padomju Savienības vainas dēļ. Jaltas vienošanās par Polijas robežām esot nevis kompromiss, bet Savienoto Valstu kapitulācija Padomju Savienības priekšā.

Laikrakstā «New York Times» Sulcbergers centās pareģot Potsdamas konferences darba kārtību. Viņš ziņoja, ka konferences uzmanības centrā būšot Ķīna, Turcija un Irāna, nevis Vācija un pārējā Eiropa,

Angļu avīzes bija iespiedušas Reitera aģentūras korespondenta Loida ziņojumu, ka «Lielā trijotne» jau apspriežot jautājumu, kā izveidot unificētu, Sabiedroto kontroles padomei -tieši pakļautu Vācijas centrālo administrāciju. Korespondents apgalvoja, ka krievi vienmēr esot bijuši par teritoriāli samazinātu, tomēr apvienotu Vāciju — atšķirībā no daždažādiem tās sadalīšanas plānu kalējiem.

Gandrīz vienmēr, kad tika pieminēta Padomju Savienība, laikrakstu tonis bija atklāti nelabvēlīgs.

Tonī vēl varēja samanīt dažas nianses, bet pilnīgi vienprātīgi visas avīzes nosodīja to slepenību, kādā notika Potsdamas konference.

Tika ziņots, ka sabiedroto lielvalstu korespondenti ir izvietoti Cellendorfā — gandrīz četrpadsmit jūdzes no Bābelsbergas. Piedraudot ar izraidīšanu, viņiem aizliegts parādīties teritorijā, kur notiek konference. Žēlošanās par slepenās diplomātijas metožu atjaunošanu sekoja cita citai.

Laikraksti piedēvēja Padomju Savienībai nodomu pakļaut sev visu Eiropu. Visvisādi uzpūta nesaskaņas starp Krieviju un Angliju. Tika izteikta pārliecība, ka Potsdamā Trumens un Cērčils nostāsies krasā opozīcijā pret Staļinu, vispirms Vācijas un Polijas jautājumos. Pareģoja neatvairāmu Potsdamas konferences neizdošanos.

Sājos rakstos slēpās kaut kas zaimojošs. Iznāca tā: ja pēc Vācijas sagrāves tomēr vēl pastāv draudi mierīgai cilvēces nākotnei, tad apdraudētāja ir.,, Padomju Savienība.

Jutos tā, it kā netaisni būtu apvainota ne tikai mana zeme, bet arī es pats — frontes virsnieks.

Kāds — es rūgti domāju — būs- konferences liktenis Cecīlijas pilī? Vēl vakar biju svēti ticējis, ka tā nostiprinās kara laikā radušos savienību. Vai tiešām šī ticība bijusi ilūzija, mirāža, kas rēgojusies virs māju drupām, virs izpostītās zemes?

Es sēdēju šaurajā Helsinku viesnīcas «Tele» istabā, ieklausīdamies gaitenī dzirdamajos soļos — vai nenāk Čārlijs Braits? — un manas domas šaudījās starp Pagātni un Tagadni.

Piezvanīdams Čārlijs mani it kā bija atsviedis atpakaļ Pagātnē. Uz brīdi es zaudēju spēju domāt par ārkārtīgi

svarīgo Tagadnes notikumu, kam bija šeit jāsākas parīt. Taču mazpamazām domas par šo notikumu atkal paņēma mani savā varā.

Tikai viena diena un divas naktis cilvēci šķīra no tā ilgi gaidītā brīža, kad valstu vadītāji — tieši to valstu vadītāji, no kurām galu galā ir atkarīgs gan miers, gan karš uz zemes, — parakstīs unikālu dokumentu, kas nodrošinās mieru.

Novērtēt kādas militāras uzvaras nozīmi ir pilnīgi iespējams: šajā ziņā jau sen izstrādāti noteikti kritēriji. Cik daudz ienaidnieka kareivju krituši, cik ievainoti, sagūstīti, kādas trofejas iegūtas, cik daudz verstu, jūdžu, kilometru paiets uz priekšu ...

Bet kā novērtēt cilvēces gūtu uzvaru cīņā par mieru? Tajā nav nedz uzvarētāju, nedz uzvarēto — tās augļus taču baudīs visi, tikai ne atklātie un slepenie miera nīdēji. Tādu uzvaru novērtēšanai cilvēce vēl nav izstrādājusi precīzus kritērijus ...

Dokumentā, ko drīz parakstīs šeit, Helsinkos, — pēc manas pārliecības — atradīs svinīgu apstiprinājumu tieši tas, ko miera ienaidnieki ilgajos gados pēc Potsdamas konferences bija apšaubījuši, — pēc kara radušos robežu neaizskaramība un iespēja mierīgi, un līdztiesīgi sadarboties valstīm ar dažādām sociālām sistēmām. Nākotne rādīs, vai miera ienaidnieki atzīs savu sakāvi, samierināsies ar to vai no jauna mēģinās atgriezties pie «aukstā kara»...

Es vēl un vēl vaicāju sev: vai man jau toreiz Potsdamā ienāca prātā, ka nolādētais «aukstais karš», kura sākumu esam pieraduši saistīt ar Cērčila runu Fultonā, — ka šis nepieteiktais karš patiesībā ir sācies jau agrāk, daudz agrāk — tiklīdz mūsu uzvara bija kļuvusi neapstrīdama?...

Nē, tajās dienās es nedomāju par to. Un kā es to visu būtu varējis zināt?

Valsts, kurā biju dzimis un uzaudzis, jau no pirmajām pastāvēšanas dienām atradās naidīgā kapitālisma ielenkumā. Taču, kad sākās karš, jēdziens «ienaidnieks» mums koncentrējās vārdos «hitlerietis», «fašists», «okupants»...

Kopš pirmajām kara dienām mūsu laikraksti vairs nekritizēja ne Angliju, ne Ameriku — pēdējo jau nu itin nemaz. Protams, arī toreiz šo zemju prese iespieda mums naidīgus rakstus. Taču mēs pārdrukājām tikai to, kas no-

stiprināja mūsu tautā apziņu, ka mēs neesam vieni pret-fašistiskajā cīņā uz dzīvību vai nāvi.

Preses centrā izlasītie raksti modināja manī sašutumu, mani dziji aizvainoja. Taču es nespēju iedomāties, ka tie iezīmē jaunu ledus laikmetu, ko vēlāk dēvēs par «auksto karu».

Ko viņi no mums toreiz gribēja? Lai mēs, apbedījuši savus mirušos, uz paplātes pasniegtu sabiedrotajiem Berlīni un Austrumeiropu, bet paši aizietu? Nodotu tos, kas nekad vairs necelsies? Aizmirstu, kā vārdā ir gājuši bojā miljoni padomju cilvēku, kurus nopļāva automātu un ložmetēju kārtas, saplosīja gabalos šāviņi un bumbas, kuri sadega tankos, tika iznīcināti Osvencimas un Maidane-kas krāsnīs? Aizietu, aizmirsdami ne tikai viņus, bet arī pojus, bulgārus, čehus, slovakus, ungārus, dienvidslāvus, kas plecu pie pleca ar mums cīnījās Pretošanās kustībā, kopā cīnījās un kopā gāja bojā? ...

Lai mēs, sagrāvuši impērijas kanceleju un uzvilkuši sarkano karogu virs reihstāga, būtu ar to apmierinājušies? ... Padzinuši sargus no Būhenvaldes un Osvencimas sargtorņiem, atvēruši vārtus, izlaiduši ieslodzītos un pēc tam aizgājuši?

Lai mēs būtu attīrījuši ceju tiem, kas agrāk bija slēguši līgumus ar Hitleru, rīdījuši viņu virsu Krievijai, — gļēvuļiem, kolaboracionistiem un pretpadomju elementiem? Ļāvuši viņiem atkal uzsēsties uz kakla savām tautām? Aizgājuši, nepagaidot, kad šīs tautas teiks savu vārdu, kad tās pašas izlems, kā dzīvot turpmāk?

Droši vien arī par to es toreiz vēl nedomāju. Mani tikai satrauca un saniknoja meli, ko par mums rakstīja...

Starp daudzajiem fotoattēliem angļu un amerikāņu laikrakstos galveno vietu ieņēma tie, kuros bija redzama Tru-mena un Cērei la ierašanās. Taču ne mazums bija arī citu fotoattēlu: Berlīnes drupas, «melnais tirgus» pie Branden-burgas vārtiem, padomju tanki, kas lielgabalus draudīgi pavērsuši pret lasītājiem...

Kādā fotoattēlā padomju kareivis sēdēja pie lauka virtuves un sniedza bļodiņu rindā stāvošam vācietim. Vai nu neveiksmīgi izraudzīta rakursa, vai speciālas retušas dēļ, vai arī tāpēc, ka šim kareivim tiešām bija nepatīkama seja ar mazām ačelēm, zemu pieri un nesamērīgi lielu

degunu, viņš izskatījās atbaidošs. Nožēlojamam vācietim ar kaut kādiem kankariem mugurā ēdienu viņš sniedza nicīgi, smīnēdams Jaunā priekā. Tiešām, bija vajadzējis ziedot daudz pūju, lai atrastu tādu modeli un tā nofotografētu visu šo ainu.

Fotoattēlam bija paraksts:

LĒCU VIRUMS — NELIELA KOMPENSĀCIJĀ, KO KRIEVI MAKSA PAR VIŅU NOPOSTĪTO BERLĪNI.

Tas bija Jauns, pretīgs fotoattēls. Padomju kareivi Berlīnē tas rādīja atbaidošu, bet Berlīnes iedzīvotāju bezmaksas apgādi ar pārtiku, ko organizēja Sarkanā Armija, attēloja kā nicīgi atmestu žēlastības dāvanu. Turklāt šis zemiskais, provokatoriskais paraksts!

Taču galīgi pārsteigts jutos, kad izlasīju: «Čārlza E. Braita foto.»

Ja šajā mirkli Braits būtu atradies man blakus, es viņam būtu krāvis pa ģīmi. Jutos tā, it kā būtu nodots, it kā uzbrukuma laikā kāds no maniem cīņasbiedriem pēkšņi būtu iešāvis man mugurā.

Patiesībā man gan nebija nekāda pamata Braitu uzskatīt par cīņasbiedru. Es taču viņu nemaz nepazinu, lai gan jutu pret viņu nevilšas simpātijas. Viņa politiskie uzskati man nebija zināmi.

«Atklāts, vienkāršs puisis!... Sirds kā uz delnas!.,.» es klusībā atkārtoju. Mans niknums auga augumā. Tās bija dusmas ne tikai uz Braitu, bet arī pašam uz sevi. «Tavu prieku! Atradi draugu un sabiedroto! Aizdevi savu fotoaparātu! Varbūt tieši tajā dienā, kad es viņam izpalīdzēju lidlaukā, viņš arī sāka skraidīt pa Berlīni, meklēdams šo «sižetu»? Nelietis!...»

«Bet varbūt šis fotoattēls pieder citam Braitam?» es iedomājos. Vārds Čārlzs, Cārlijs, Amerikā taču nav mazāk izplatīts kā Ivans Krievijā. Braita otro vārdu — avīzē tas bija apzīmēts ar iniciāli «E.» — es nezināju. Par -uzvārdu jāteic, ka Statos droši vien atrodams ne mazums Braitu. Varbūt fotoattēls tomēr nepieder «manam» Cār-lijam? ...

Kamēr es tā prātoju, gaitenī atskanēja balsis. Durvis man aiz muguras atvērās, un istabā trokšņaini ienāca amerikāņi un angji ar žurnālistu atšķirības zīmēm uz uzplečiem. Viņi piegāja pie galdiem, uz kuriem bija salik-

tas avīzes. Sākumā neviens man neveltīja uzmanību, lai gan biju šeit vienīgais cilvēks civildrēbēs.

— Hei I — es izdzirdu apsveicināšanās saucienu.

— Tas taču ir tas pats krievu puisis, kas ..,

Balss man šķita pazīstama.

Pacēlis galvu, ieraudzīju garu, kalsnu pusmūža cilvēku ar «ezīša» frizūru un tūlīt pazinu — tas bija viens no tiem žurnālistiem, ko Stjuarts vakar bija atvilcis pie mūsu galdiņa.

— Hallo, seri — garais draudzīgi uzsauca un Jautri atkārtoja: — Tas pats krievs, kam vakar iznāca saķeršanās ar Stjuartu!

Es tūlīt nokļuvu uzmanības centrā.

— .Labdien, džentlmeņi, — es nomurmināju un piecēlos, lai ietu projām.

Žurnālists ar angļu karavīra formas tērpu mugurā sniedza man roku un teica:

— Mani sauc par Holmsu. Un jūs?

— Par Voronovu, — es atbildēju, negribot sniegdams roku pretim.

— Vai jūs bijāt brīfingā? — Holmss turpināja. — Es jūs gan nemanīju.

— Nē, nebiju.

— Nekā neesat zaudējis. Varbūt tikai to, ka nedzirdējāt, kā mēs apstrādājām Rosu.

— Kas tas par Rosu?

— Prezidenta preses sekretārs. Baroja mūs ar vispārīgu frāžu putriņu. Velns viņu zina, kas te notiek..,

— Informācijas trūkums tomēr nav jūs kavējis sacerēt veselu lērumu melu, — es skarbi sacīju, norādīdams uz sev priekšā noliktajām avīzēm.

Istabā iestājās klusums.

— Vai jūs gribat teikt, — Holmss nedroši ierunājās,

— ka mēs ...

— Tieši tā! — es viņu pārtraucu un devos uz durvīm.

Bet durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Braits.

Ieraudzījis mani, viņš plati pasmaidīja.

— Hallo, Maikl, manu bērniņ! — viņš izsaucās. —- Nedomāju gan tevi te satikt!

Viņš kratīja man roku, it kā gribēdams to atraut.

— Zēni, vai jūs redzējāt manus uzņēmumus? — Braits skaļi jautāja. — Ja nebūtu bijis Maikla, es nebūtu

nofotografējis nekā! Es sadauzīju kameru, bet viņš man atdeva savu. Ejam uz bāru, Maikl! Mēs abi ejam uz bāru.

— Nekur neiešu, — es drūmi teicu un, beidzot atbrīvojis roku, izgāju no istabas.

Gaitenī Braits mani panāca.

— Kas n'oticis, Maikl? — viņš bažīgi vaicāja. — Ejam uz bāru! Es tev nopirkšu pāris porciju viskija...

Angliski «nopirkšu» skanēja vietā. Taču es tam piekasījos.

— Tu pats esi jau nopirkts! — es atbildēju un pieliku soli, lai tiktu vajā no Braita.

— Ko tu gribi ar to teikt? — Braits apmulsis murmināja, no manis neatkāpdamies.

Es apstājos.

— Kā tevi sauc? —es jautāju. — Visā pilnībā.

— Čārlzs Elans Braits.

«Čārlza E. Braita foto,» es klusībā atkārtoju avīzes rindu.

— Viss skaidrs! Vairāk jautājumu man nav. — Es pagriezos un sāku iet lejā pa kāpnēm vēl ātrāk.

— Uz kurieni tu pašreiz brauksi? Uz Bābelsbergu? — Braits sauca man aiz muguras.

Sājā jautājumā es saklausīju zemtekstu: viņš man it kā vēlreiz pārmeta, ka es dzīvoju Bābelsbergā, kamēr ār-. zemju žurnālistus tur neielaiž.

— Es dzīvoju Potsdamā un braucu uz Potsdamu, — es skarbi atteicu.

So|i man aiz muguras apklusa. Acīmredzot Braits beidzot bija no manis atkāpies ...

Tagad mani bija apsēdusi viena doma: kā drīzāk uzrakstīt rakstu, kurā būtu atbildēts visiem šiem novēriem, suicbergeriem un braitiem?

Nolēmu braukt pie Volfiem — tur bija mierīgāk nekā Bābelsbergā — un sēsties pie darba.

Atlaidies emkas priekšējā sēdeklī, es sacīju:

— Uz Potsdamu, staršina! Sopenhauera astoņi.

Brītiņu mēs braucām klusēdami.

— Esat par kaut ko uztraucies, biedri major? — staršina pēkšņi vaicāja.

Viņš uzmanīgi vēroja ceļu. Viņam bija domīga, tipiska paveca krievu zemnieka seja.

Manī pamodās siltas jūtas pret viņu. Tieši kopā ar tādiem cilvēkiem es četrus gadus biju staigājis kara ceļus,..

— Ka jūs sauc, staršina? — es jautāju.

— Vai uzvārdā? — viņš atsaucās. — Gvozdkovs.

— Es vaicāju vārdu. Un tēvvārdu.

— Kamēr vēl nebiju zaldāts, mani sauca par Alekseju Petroviču.

— Vai jūs visu kara laiku esat bijis šoferis, Aleksej Petrovič?

— Kāpēc nu visu kara laiku? Divus gadus vizinājos tankā. «Kļimā», vēlāk — «trīsdesmit ceturtajā».

— Bet tagad, tā teikt, esat pārgājis no kāpurķēdēm uz riteņiem?

— Tagad ir miera laiks, biedri major. Kāpēc ar tankiem zemi blietēt? Tā jau tāpat tik tikko elpo — saspiesta gandrīz vai līdz pašam centram ...

— Miera laiks, jūs sakāt?

— Kā tad citādi? — Staršina manī palūkojās izbrīnījies. — Vai tad cilvēki citādi būtu kopā sanākuši? Nu, tajā pašā Bābelē. Vai jūs par to šaubāties?

Viņa balsī ieskanējās bažas.

— Nē, staršina, nešaubos vis, — es teicu, domādams pats savu domu. — Tikai izrādās, ka neliešu pasaulē vēl ir daudz.

— Tas ir pareizi, — Gvozdkovs piekrita. — Pat kara nāve viņus nav pievākusi. Tā biežāk izvēlējās labos cilvēkus.

Taču šie vārdi līdz manim atskanēja kā no tālumā. Es domāju par savu nākamo rakstu.

Ko es varu likt pretim Rietumu avīžu meliem? Ko, ja neskaita apgalvojumus, ka viņi melo? Nu labi, par Eiropas atbrīvošanu, par mērķiem, kuru vārdā tur iegāja mūsu karaspēks, es varu rakstīt kā kara dalībnieks. Rietumu žurnālistu toreiz nebija ne Polijā, ne Bulgārijā, ne Ungārijā. Turpretim es esmu tur bijis. Sājā ziņā man ir neapšaubāma priekšrocība. Bet kad būs runa par konferenci ...

Dedzīgi vēlēdamies apmelotājiem dot pretsparu tūlīt, es aizmirsu, ka apgaismot konferences norisi neviens man nav uzdevis. Man jāraksta par to, kas notiek «ap konferenci» ... Bet ko tad es esmu no tā redzējis?

«Varbūt man vajadzētu aizbraukt uz Karlshorsti,» es iedomājos, «uz to pašu informācijas biroju? Varbūt tur ir kas sīkāk zināms par vakar notikušo konferences sēdi? Droši vien es tur neuzzināšu kaut ko vairāk par to, ko man pastāstīja Karpovs. Un tomēr ...»

— Grieziet atpakaļ, staršinal — es teicu. — Braucam uz Karlshorsti!

...Kad no Karlshorstes atgriezos Potsdamā, bija jau pāri trijiem. Piezvanīju pie Volfu dzīvokļa durvīm. Atklāti sakot, man negribējās tikties ar Hermani. Jutos vainīgs, ka biju organizējis viņa izsekošanu. Protams, Volfs par to nekā nezināja — staršina bija rīkojies pietiekami slepeni. Taču vispār man nebija nekāda pamata izsekot Volfu. Nekāda, ja neņem vērā vienkāršu ziņkārību. Turklāt Volfs bija man simpātisks. Man patika viņa izturēšanās, kurā bija jūtama reizē lēnprātība un pašcieņa. Lai arī bez nolūka, tomēr ar savu aizdomīgumu es biju viņam nodarījis pāri...

Prātā ienāca Karpova vārdi: «Kā tev var būt vienalga, kas pašreiz notiek vāciešu sirdīs? ...» Tobrīd .šos vārdus es palaidu gar ausīm. Bet tagad atcerējos.'

Es zināju, ka Karpova sieva un dēls ir gājuši bojā četrdesmit otrajā gadā. Viņi bija dzīvojuši mazā pilsētiņā uz rietumiem no Minskas un nebija paguvuši evakuēties. Naids pret vāciešiem turēja Karpovu pilnīgi savā varā visu kara laiku.

Tagad viņš par vāciešiem runāja kā par maldu ceļos noklīdušiem bērniem, kuriem jāpalīdz ne tikai atjaunot viņu mājas, bet arī šķīstīt dvēseles.

Atcerējies Karpova vārdus, brītiņu domās pakavējos pie tiem.

Bet tikai brītiņu.

Licis staršinam atbraukt man pakaļ pēc trim stundām, es piezvanīju vēlreiz, tomēr iekšā joprojām bija klusums. Tad es pats atslēdzu durvis — kāpēc es to nedarīju tūlīt? — un iegāju priekšnamā. Uz galdiņa bija nolikta zīmīte: «Majora kungs! Ja Jūs atnāksiet, kad mēs nebūsim mājās, atļaujos atgādināt, ka istaba ir Jūsu rīcībā. Virtuvē stikla burkā ir kafija (pupiņu kafija!). Jūs varat to uzvārīt, ja vēlaties. Jums padevīgā Volfu ģimene.»

Zīmīti, protams, bija rakstījusi Grēta.

Manā istabā viss izskatījās tāpat kā agrāk. Tikai gulta bija rūpīgi uzklāta, spilveni uzčubināti un salikti stingrā kārtībā.

...Pēc sarunas ar informācijas biroja priekšnieku Tu-garinovu raksta plāns man bija vairāk vai mazāk gatavs. Karlshorstē es būtībā neuzzināju nekā jauna, taču Tu-garinovs īpaši skaidri formulēja to, kas man bija jau zināms. Turklāt es dabūju pārskatīt jaunākās padomju avīzes.

Par konferenci tās gan ziņoja vienīgi to, ka konference sākusies. Tomēr «Pravda» bija publicējusi starptautisko apskatu, kurā bija teikts: «Tie, kas alkst pēc sarunu izjukšanas, tīšām izsaka minējumu pēc minējuma par iespējamām vai neatvairāmām domstarpībām.» Galvenais, «Pravda» rakstīja, pašreiz ir «nostiprināt uzvaru, politiski un morāli sagraujot visas fašistu ietekmes paliekas, likvidējot visas fašisma valdīšanas sekas».

Man tad nu vajadzēja parādīt, kā Rietumu prese veicina šo uzvaras nostiprināšanu.

Mpteriāla, kas deva iespēju polemizēt, man tagad bija pārpilnam.

Biju tikko sācis strādāt, kad pie ārdurvīm kāds gari piezvanīja.

Uz sliekšņa stāvēja Braits ar to pašu somu uz pleca, kas viņam vakar bija līdzi restorānā. Pavisam nesen es taču biju licis šim tipam saprast, ka negribu ar viņu ne biedroties, ne vispār sarunāties.

— Man nav laika, — es skarbi sacīju. — Steidzams darbs.

— Tu man arī neesi vajadzīgs, — Braits atbildēja, nekaunīgi smaidīdams, un nāca iekšā. Ja es nebūtu pakāpies sāņus, viņš, šķiet, būtu mani pagrūdis ar plecu. •— Es atbraucu pie tās tavas Fratt, viņas vārdu neatceros.

— Viņa nav mājās, — es teicu, tik tikko valdīdams sašutumu. — Neviena nav.

— Man neviens nav arī vajadzīgs. Kur viņiem te ir ēdamistaba?

Šķiet, Braits atcerējās istabu izvietojumu, jo nekļūdīgi atrada ēdamistabas durvis; viņš devās tur iekšā un iedams noņēma no pleca smago somu.

— Klausieties, mister Brait, — iegājis ēdamistabā tūlīt aiz viņa, es nikni sacīju, — ja jums šķiet pieklājīgi ielauzties svešā mājā ...

Viņš izslējās un, it kā kaut ko atdarinādams, uzpūtīgi teica:

- — Mister Voronov, man, uzvarējušās armijas pārstāvim,

ir tiesības ieiet jebkurā sabiedroto okupētajā teritorijā. Tiesa, šo teritoriju gan esat okupējuši jūs. Taču es kā sabiedroto armijas pārstāvis ...

Aprāvies pusteikumā, viņš iepleta acis un skaļi iesmējās.

— Nedzen nu velnu, Maikl! — Braits sacīja. — Esmu atbraucis norēķināties ar tavu saimnieci. Tagad daru to liecinieka klātbūtnē.

Viņš sāka vilkt ārā no somas un mest uz galda cigarešu blokus, kafijas kārbas un cukura paciņas.

— Četri «Lucky Strike» bloki, trīs kārbas kafijas un sešas mārciņas cukura. To es apsolīju par karotēm. Okay?

Ko es varēju teikt šim pusākstam, pusnekauņam, šim palaidnīga bērna un provokatora hibrīdam!

— Mani neinteresē tavs bizness, — es īgni teicu.

— Tu neesi nekāds biznesmenis, to es esmu jau sen sapratis, — Braits sacīja, iecietīgi pasmīnēdams, — toties tava saimniece droši varētu strādāt Volstrītā.

— Nelaimīga vāciete, kurai nav ar ko ēdināt viru, — es iebildu, domās norādams pats sevi, ka tomēr 'esmu jāvis, lai mani ievelk sarunā.

— Pirmkārt, vīram ir jā uztur sieva, nevis otrādi, — Čārlzs pamācīja, — otrkārt, cik es zinu, jums ar šiem nelaimīgajiem vāciešiem vēl necik sen bija kārtojami šādi tādi rēķini. ,. Labi, Maikl, — viņš aprāvās, — tā tikai vēl trūka, lai mēs sastrīdētos to velna vāciešu dēļ. Starp citu, cik es paguvu ievērot, tu šodien meties virsū katram pretimnācējam. Kas tev lēcies? Vai gadījušās kādas nepatikšanas?

Braits vaicāja ar neviltotu līdzjūtību balsī. Ja tā bija spēle, tad viņam piemita izcilas aktiera dotības.

Es atmetu ar roku un klusēdams sāku kāpt augšā pa

kāpnēm.

Taču tik ātri likt no Braita vaļā nebija iespējams. Viņš uzkāpa augšā tūlīt aiz manis, ienāca manā istabā, pārlaida vērtējošu skatienu spilvenu kaudzei uz gultas, tad pievērsās galdam, uz kura nekārtībā mētājās manis aprakstītās papīra lapas.

— Vai raksti? — Braits jautāja. — No kurienes tu ņem materiālu? No pirksta izzīd?

Mans pacietības mērs bija pilns.

— Padomju žurnālisti, mister Brait, — es skaļi sacīju, — no pirksta neizzīž ne faktus, ne secinājumus. Viņi nemelo un neinusina!

— Vai tu gribi sacīt, ka to darām mēs? — Braits saīgdams noprasīja.

— Tu, ierindas biznesmeni no «melnā tirgus», esi visai atjautīgs, — cs atbildēju, uzgriezdams viņam muguru.

Viņš pienāca man pavisam klāt un ar spēku pagrieza mani uz savu pusi.

— Kāda velna pēc tu tā runā, Voronov? — viņš klusi vaicāja. — Vai tevi kāds aizvainoja preses centrā?

Es sapratu, ka viņš tiešām nekā nenojauš.

«Labi,» es nospriedu, «spēlēsim ar atklātām kārtīm!»

— Jūsu avīzē, mister Brait, — eš iesāku, — ir nofotografēts padomju kareivis, kas izsniedz vāciešiem ēdienu. Kareivim ir kretīna seja, un ēdienu viņš padod kā žēlastības dāvanu. Kā darbs tas ir, mister Brait? Kas to ir fotografējis?

— Fotografējis? — Braits apjucis atvaicāja.

— Jā, jā, fotografējis! — es kliedzu. — Sagādājis provokatorisku fotoattēlu ar tikpat provokatorisku parakstu! Es to redzēju pirms divām stundām... Kā foto tas ir? Vai ne tavs?

Braits noņēma karavīra laiviņu, pārlaida roku pār matiem un atkal uzlika laiviņu galvā. Un ... pasmaidīja.

— Nu, mans foto, — viņš teica tā, it kā nekas nebūtu noticis. — Lauka virtuve un pie tās — mongolisks kareivis. Vai tu runā par to?

— Ja, jā, par to!

— Es nekā nesaprotu, Maikl, — Braits sacīja, paraustīdams plecus. — Es saņēmu uzdevumu sūtīt no Berlīnes nestandarta fotoattēlu par sadzīves tematu. Es taču nevarēju ieģērbt padomju formas tērpā Klārku Geiblu vai Hariju Kuperu ...

— Neāksties! — es viņu pārtraucu..— Tu saņēmi nevis parastu uzdevumu, bet gan speciālu uzdevumu. Vai ne?

— Pieņemsim, ka tas tā ir, — Braits pēc brīža atbildēja. — Bet ne jau es nosaku uzdevuma raksturu. Esmu tikai izpildītājs.

— Netīrus uzdevumus izpildīt nav mazāk riebīgi, kā tos dot.

— Tu esi prātā jucis, Maikl! Es fotografēju un saņemu par to naudu. Esmu zirgs, Maikl, nevis kučieris!

— Paklau, Cārlij, •— es teicu, — tu taču nedzīvo bezgaisa telpā! Pēdējā laikā jūsu avīzes raksta par mums zemiskus melus. īgņojas uz Trumenu un Cērčilu tāpēc, ka viņi piekrituši tikties ar Staļinu. Bet mūs apsūdz Eiropas sagrābšanā! Prasa, lai Amerika mūs piespiestu pie sienas ar savu ekonomisko varenību, padzītu padomju karaspēku no Eiropas. Pareģo sarunu izjukšanu Berlīnē, tas ir, Bābelsbergā!

— Baidos, Maikl, vai tu avīžu mēļošanai nepiešķir pārāk lielu nozīmi. Vai tiešām jūs Krievijā ticat visam, ko raksta avīzes?

— Mūsu avīzes nemeloja pat tad, kad mēs cietām sakāves. Un nekad tās nav nodevušas sabiedrotos ...

Es apklusu un bezcerīgi atmetu ar roku. Bija velti censties kaut ko pierādīt šim pusspekulantam, puszīdai-nim...

Iestājās klusums.

— Tātad... tātad, — Braits beidzot klusi sacīja, — tu vairs nespēj ar mani draudzēties?

Sos vārdus viņš pateica ar tik neviltotām skumjām balsī, ka mans niknums uz mirkli pierima. Man pat kjuva viņa žēl.

•— Paklau, Čārlij, es gribu, lai tu tomēr saprastu mani, — es sacīju. — Droši vien mēs esam pārāk dažādi cilvēki. Aiz tavas muguras ir pasaule, kas patiesībā karu nepazīst. Bet aiz manis — pavisam cita pasaule. Ja tu spēj, pacenties saprast: jūs, mūsu vakardienas sabiedrotie, šodien rakstāt par mums tā, kā mēs nerakstījām par jums pat toreiz, kad slīkām asinīs, bet jūs prātojāt, kā būs — izturēsim mēs vai ne...

— Par laimi, karš taču beidzies, — Braits bikli Iebilda.

— Tātad mēs vairs neesam sabiedrotie?! — es izsaucos. — Bet vai nav par agru nomierināties? Vai tu domā, ka fašisms kaujas laukos ir gājis bojā? Ka ar hitlerisko Vāciju ir tikts galā uz visiem laikiem?

— Vācija ir sakautg, — Braits teica, plecus paraustīdams.

— Pareizi. Bet vai par Alfrēda Hūgenberga «Memorandu» esi dzirdējis?

Kad biju aizbraucis uz Karlshorsti, Tugarinovs man parādīja Bavārijā izdotu avīzi, kurā bija iespiests šis «Memorands». Autors centās pierādīt, ka Rietumiem ir vajadzīga stipra Vācija, «barjera pret boļševismu», «nepārvarams valnis».

Atradis bloknotā savus pierakstus, es tos nolasīju Braitam.

— Vai tad tas neizklausās pēc Hitlera? «Barjera», «ne* pārvarams valnis» ...

— Droši vien es tiešām kaut ko nesaprotu, — Braits domīgi sacīja. — Bet arī tu, — viņa balsī ieskanējās stūrgalvība, — arī tu ne visu saproti!

— Piemēram?

— Amerikāņiem tomēr patīk krievu puiši, lai ko rakstītu mūsu avīzes. Preses centrā puiši, vismaz daudzi no viņiem, jūt patiesas simpātijas gan pret tavu zemi, gan pret tevi pašu. Taču viņiem ir savs bizness. Ne jau viņi ir bosi, tie ir citi puiši — Baltajā namā, Kapitolijā, Pentagonā. Vai tu zini, ko mēs saucam par Pentagonu? Militāristus. Viņiem nesen Vašingtonā uzcēla milzīgu māju. Piecstūrainu. Tāpēc to arī nosauca par Pentagonu. Šie bosi tad nu pasūta mūziku. Ja muzikants sāk spēlēt pēc sava prāta, viņu aiztriec ratā. Bet vai tu zini, ko nozīmē kļūt par bezdarbnieku? — Braita balsī ieskanējās rūgtums. — Ir tāds angļu vārds rush. Vai zini to? Nē, tas nenozīmē tikai strauju skrējienu vien. Tāda ir visa mūsu dzīve: drāzties uz priekšu, neļaut sevi apdzīt, aizsteigties garām citiem, neatskatīties uz tiem, kas pakrīt! Tas tad nu ir rush jeb business. Puiši no preses centra nodarbojas ar savu biznesu. — Pēkšņi viņš pasmaidīja un turpmāk runāja, smaidīdams savu parasto bezrūpīgo, bērnišķīgo smaidu. — Pārējā laikā viņi ir tavi draugi. Daudziem ļoti patika, kā tu vakar apstrādāji Stjuartu.

— Bet, ja bizness to prasīs, viņi taču pārgriezīs man rīkli, vai ne? — es zobgalīgi jautāju.

— Bizness ir nežēlīgs, Maikl, — Braits bezcerīgi sacīja, — bet mana zeme ir biznesa zeme. Lielie bosi cenšas savu biznesu izskaistināt — lūdz dievu, kaut ko sludina, arī kaujas, līgst mieru. Es tur nepiedalos. Man ir pašam sava spēle. Necila. Tomēr labprātīgi es no tās neizstāšos.

— Kas tā ir par spēli? Uz ko tu spēlē?

— Uz ko cilvēki spēlē? Uz naudu, protams! Pašreiz man ir laimējies. Esmu nokļuvis lielās rikšošanas sacīkstēs. Var likt uz spēli centus, bet iegūt pamatīgu žūksni.

— Bet kas būs vēlāk?

— Vēlāk? — Braits neizpratnē atvaicāja. — Vēlāk var būt viss kas! Naudu izdot ir daudz vieglāk nekā nopelnīt. Vēlāk es, piemēram, apprecēšos. Starp citu, manai Džei-nai naudas nav. Viņas tēvs strādāja par ceļa apgaiinieku un pakļuva zem vilciena. Saka — esot bijis piedzēries. Bet viņš nebija dzēris ne pilītes — to apstiprina visi, kas bija viņu redzējuši pirms nāves. Taču akciju sabiedrības bosi apgalvo: «Bija piedzēries.» Tāpēc nekā nemaksā. Bet Džeina ir tikai mašīnrakstītāja. Vārdu sakot, mēs nevarēsim apprecēties, ja nesapelnīšu vismaz desmit tūkstošus baku.

Vienu mirkli man bija vēlēšanās Cārlijam sacīt, ka viņš man šķiet līdzīgs marsietim. Ja viņš tiešām mīl savu Džeinu un Džeina mīl viņu, tad ...

Taču to teikt nebija nekādas jēgas.

— Labi, Brait, — es beidzot gurdi sacīju. — Dzīvo pēc saviem likumiem! Man tie liekas mežonīgi.

— Tu nemīli Ameriku?

Braits raudzījās manī ar vērīgu, nogaidošu skatienu.

— Es nekad neesmu bijis jūsu zemē, tomēr mīlu to, — es atbildēju. — Tikai ne tādu, kādu šodien to redzēju laikrakstos.

— Kādu tad?

Es nesāku Braitam stāstīt, ka gatavojos savu mūžu veltīt Savienoto Valstu vēstures pētīšanai.

— Tādu, kas cīnās, — es īsi atbildēju.

— Tu runā par mūsu kopīgo cīņu?

— Nē, ne tikai par to. Es mīlu to Ameriku, kas ir cīnījusies par taisnu lietu. Par savu neatkarību, pret verdzību. Par rasu vienlīdzību — jūsu pilsoņkarā es būtu bijis ziemeļnieku pusē. Mīlu to Ameriku, kas cīnās pret fašismu. Un neieredzu Ameriku, kas taisa biznesu. Bet tagad atvadīsimies. Man jāstrādā.

— Jātaisa savs bizness? — Braits ironiski jautāja.

Es nekā neatbildēju.

Viņš devās uz durvīm, tomēr pie sliekšņa apstājās un nedroši teica:

— Paklau, Maikl, tu taču nezini, kāpēc es esmu atbraucis uz šejieni.

— Lai taisītu biznesu, — es skarbi atbildēju.

— Ne tikai. Man bija tevi jāsatiek.

— Kāda velna pēc es tev biju vajadzīgs?

— Redzi... Man šķiet, ka Stjuarts kaut ko perina...

— K6 īsti?

— Nezinu. Ja uzzināšu — pateikšu.

— Kāpēc? Tas taču neietilpst tavā biznesā.

— Ārpus darba es esmu brīvs cilvēks.

«— Tātad sirdsapziņa tikai no darba brīvajā laikā?

Braits nekā neatbildēja. Atvadām pamāja ar tukšo somu un aizgāja.

Man vajadzēja ne mazumu laika, lai nomierinātos. Stjuarta pieminēšanu es palaidu gar ausīm. Salīdzinājumā ar to, ko biju lasījis avīzēs, sadursme ar šo angli šķita nenozīmīga. Bet tas, ko Braits runāja par biznesu... Tas mani satrauca varbūt pat vairāk nekā notikums ar fotoattēlu.

Biju dabūjis uzskatāmu mācību socioloģijā...

Labi, pie velna viņu netīro biznesu! Man jāstrādā. Strīdēšanās ar Braitu bija man paņēmusi vismaz stundu...

Taču pagāja vēl kāds laiks, iekāms spēju savaldīties.

«Ek,» es domāju, sēzdamies pie galda, «būtu bijis man iespējams visiem Rietumu avīžu tumšajiem minējumiem, provokatoriskajiem pieņēmumiem likt pretim kaut vienu atsaukšanos uz to, kas pašreiz tiešām notiek Cecīlijas pilī! Citēt kaut vienu teikumu, kas ir pasacīts pie tā apajā galda!...»

Es palūkojos pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm trīs...

Šajā laikā ...

Amerikas Savienotajās Valstīs bija agrs rīts, taču ģenerālis Grovss jau sēdēja pie rakstāmgalda, vēl un vēl pārbaudīdams pārskatu par pirmo atombumbas sprādzienu cilvēces vēsturē.

Pārskatā bija apmēram divi tūkstoši vārdu, un tas bija adresēts ASV kara ministram Stimsonam, lai gan bija domāts, protams, prezidentam. Pārskata pārrakstīšana tika uzticēta tikai Grovsa personiskajai sekretārei un vēl vienai rūpīgi pārbaudītai mašīnrakstītājai.

Aviācijas bāzē, kas atradās turpat blakus, jau gatavoja lidmašīnu, kas šķērsos okeānu un nogādās ģenerāļa Grovsa ziņojumu Potsdamā. Izlasījis ziņojumu, prezidents teiks, ka tas iezīmējot jaunas — amerikāņu ēras sākumu.

Sājā laikā ...

Staļins savā Bābelsbergas kabinetā lasīja kārtējo ziņojumu, ko bija atsūtījis maršals Vasiļevskis, padomju karaspēka virspavēlnieks Tālajos Austrumos; tajā bija stāstīts,

kā noris padomju divīziju pārsviešana uz Mandžūrijas robežu, aiz kuras atradās galvenais Japānas triecien-spēks — Kvantunas armija.

5ajā laikā...

Cērčils kopā ar Trumenu pabeidza lenču «mazajā Baltajā namā». Karalisko jūras kājnieku orķestris, kas bija ieradies kopā ar Anglijas premjerministru, dārzā spēlēja nobeiguma maršu. Cērčils bija labā omā — Trumens savam sabiedrotajam vēlreiz bija apliecinājis, ka atbalsta viņu pilnā mērā. .

Sājā laikā ...

Trumens vairs neklausījās Cērčilā, viņš klusībā meklēja un nevarēja atrast atbildi uz jautājumu: teikt vai neteikt Staļinam, ka Amerikas rīcībā tagad ir neticami varens ierocis?...

Prezidents gan baidījās pat_ iedomāties, ka šis ārkārtējais noslēpums varētu kļūt zināms krieviem. Taču viņš baidījās arī no kaut kā cita — no Staļina bargā, nicīgā, dzedri iznīcinošā skatiena pēc tam, kad ierocis būs laists darbā un nebūs vairs noslēpums.

«Ko es viņam tad atbildēšu?...» Trumens sev jautāja. «Vai to, ka esmu saskatījis un joprojām saskatu šajā ierocī spēku, kas spēj nospiest uz ceļiem ne tikai Japānu, bet arī visu pasauli, pirmām kārtām Krieviju?...»

Trumens nodrebēja. Mirkli viņam likās, ka Staļins pašreiz savā mājā dzird to, par ko ASV prezidents tikai klusībā domā.

«Kā tad nu darīt — teikt vai neteikt?!»

Sājā laikā ...

Amerikāņu un angļu automātisti ieņēma posteņus pie Cecīlijas pils ieejām. Padomju robežsargi, kas stāvēja visapkārt pilij, vēroja viņus klusi un atturīgi.

Pār Bābelsbergu pletās dzidras debesis. Spīdēja saule. Spoguļgludajā Nevainīgo jaunavu ezerā dzirkstīja tās atspulgi.

Četros vajadzēja sākties kārtējai Potsdamas konferences sēdei.

PIRMĀS GRĀMATAS BEIGAS.

SATURS

Pirmā nodala. Priekšvakarā

Otrā nodaļa. Atpakaļ pagātnē

Trešā nodaļa Cerčils

Ceturtā nodala Trumens

Piektā nodala. «Klātbūtnes efekts»

Sestā nodala. Staļins

Septītā nodala Kas viņš būs, rīt pamodies?.,.

Astotā nodala

Александр Борисович Чаковский ПОБЕДА

Политический роман Книга первая Рига сЛнссма» 1982 На латышском языке Перевела с русского Анна Мукина Художник Айварс Спруджс

Aleksandrs Cakovskis UZVARA Pirmā grāmata

Redaktore I. Bērzkalne. Mākslinieci^ kais redaktors A. Galeviuss. Tehniska redaktore 0. Slepkova. Korektore

/. Kalniņa.

Nodota salikšanai 29.09.81 Parakstīta

icsDiešanai 22.01.82. Formāts 84X108/ 32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 17.85 uzsk. iespiedi.: 18.17 uzsk. kr. nov.; 19,87

izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 1829-D. Cena 1 rbl. 40 kap. Izdev-niecība «Liesma», 226047 l

•<C 1«

bulv 24. Izdevn. № 55/3U32iD 30. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lielu komitejas tipogra I

«Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa lel 38/40.

1

Atvainojiet, piedodiet. (AngL, franc.)

2

Nāciet iekšā 1 (Angl.)

3

Ļoti pateicos. (Angl.)

4

«Sveiciens līderim!» (Angl.)

5

Laipni lūdzam, mani kungi! (Vāc.)

6

Ak, mans dārgais! (Angl.)

7

Dolārus, (Amer, žargons.)

8

Privātīpašums. (Angl.)

9

Atļaujiet man, lūdzu, uzlūgt jūsu dāmul (Vāc.)

10

Tas ir jums. Bet tagad lasieties! Saprotams? Arāt Pazūdiet no šejienes! Ejiet pastaigāt! Viss kārtībā? (Angļu un vācu vai. sajaukums.)

11

Tieši tā, mans kungs! (Vāc.)

12

Komentāru nebūs. (Angl.)

13

Ei, mans kungs! Cik vecs jūs esat? Cik? Cik gadu? Jūs, jūs! (Vāc.)

14

Protams. (Angl.)

15

Jusu karte, ser? (Augi)

Content

Čakovskis Aleksandrs Uzvara. Pirmā grāmata

PIRMĀ NODAĻA. PRIEKŠVAKARĀ

OTRĀ NODAĻA. ATPAKAĻ PAGĀTNĒ

TREŠĀ NODAĻA. ČĒRČILS

CETURTĀ NODAĻA. TRUMENS

PIEKTĀ NODAĻA. «KLĀTBŪTNES EFEKTS»

SESTĀ NODAĻA. STAĻINS

SEPTĪTĀ NODAĻA. KAS VIŅŠ BŪS, RĪT PAMODIES!...

ASTOTĀ NODAĻA. NOTIKUMU GAIDĀS ...

DEVĪTĀ NODAĻA. «UNDERGROUND»

DESMITĀ NODAĻA. PIRMĀ IEPAZĪŠANĀS

VIENPADSMITĀ NODAĻA. «TERMINĀLS»

DiVPADSMITĀ NODAĻA. «ŅIPRAIS PUiKA»

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. PIRMĀS SALNAS

1