Čakovskis Aleksandrs

Uzvara. Otrā grāmata

Aleksandrs Čakovskis

Uzvara. Otrā grāmata

Politisks romāns

/

PIRMĀ NODALA. VIESI NO PAGĀTNES

Viņš joprojām stāvēja uz sliekšņa un nepavisam neizskatījās līdzīgs tam Cārlijam Braitam, ko jau pirms daudziem gadiem, šķiet, biju aizmirsis uz visiem laikiem, bet nupat vienā mirklī atcerējos, tiklīdz biju sapratis, kas ar mani runā pa telefonu.

Cilvēkam, kas pašreiz stāvēja uz manas istabas sliekšņa viesnīcā «Tele», bija tikai attāla līdzība ar to Cārliju. Kad pirms trīsdesmit gadiem viņu satiku žurnālistu drūzmā Gatovas lidlaukā Berlīnē, viņš bija jauns, kustīgs, allaž smaidīja un neapklusa ne uz brītiņu.

Sis Braits izskatījās pilnīgi citāds. Viņa kādreizējie linu baltie mati bija kļuvuši dzeltenīgi sirmi, puicisko, vasar-raibuinaino seju izvagojušas dziļas grumbas.

Vai viņš bija stipri novecojis? Jā, protams. Taču pārmaiņa slēpās ne tikai tur vien. Braits nemaz nebija tik vecs. Viņš izskatījās ne tikai novecojis vien, bet ari izbalējis, noplucis, apdzisis. Pat viņa kokvilnas jaka likās jau kāda cita cilvēka valkāta, un šķita, ka viņš to nonēsā galīgi, nemaz nepamanīdams, ka ari tā sen izbalējusi un noplukusi. Spilgta bija vienīgi ar celofānu pārvilktā un pie jakas uzšūtās kabatas piestiprinātā zaļā kartīte.

Cārlija acis, kas agrāk mēdza būt te bezrūpīgi zilas un aizraujoši jautras, te dzedras un bargas, tagad man likās apdzisušas un neizteiksmīgas.

Vārdu sakot, tas bija un it kā reizē nebija Cārlijs Braits.

— Vai tu nemaz nepriecājies par mūsu tikšanos, Maikl? — līdz manim atskanēja viņa balss. Tā bija dobja un klusa, it kā nāktu no tāluma.

Es piespiedu sevi atgriezties no pagātnes tagadnē. Lai gan sirmajam amerikānim, kas stāvēja man pretim, bija maz līdzības ar gados jauno Cārliju Braitu, tas tomēr bija viņš — tas pats Cārlijs, ar kuru mani saistīja daudz kas.

Viņš ir mani sameklējis, ieradies šeit no manas jaunības, bet es stāvu kā zemē iemiets, klusēju un prātoju par to, cik stipri viņš ir novecojis, it kā es pats šajos trīs gadu desmitos būtu kļuvis jaunāks...

— Sveicināts, Cārlij! — es gandrīz vai iekliedzos. — Ko tu tā stāvi? Nāc iekšā, apsēdies, lūk, te, te...

Es satvēru viņa roku un ar varu apsēdināju viņu krēslā, it kā viņš pretotos.

Vajadzēja kaut ko runāt, sacīt vārdus, kas būtu piemēroti, tiekoties pēc tik ilgas šķiršanās: «Nu, kā tev klājas?... Kā dzīvo? Kā aizvadīji visus šos gadus?...» Taču es joprojām klusēju. Cārlijs vēl nodomās, ka es patiešām nepriecājos par mūsu tikšanos. Taču tā nebija. Es no sirds priecājos, ka Braits ir mani sameklējis, ka viņš atrodas šeit, man līdzās. Man šķita, ka aiz šī novecojušā, nē, ne tikai novecojušā, bet arī iekšēji apdzisušā, sagumušā cilvēka stāv un manī nolūkojas gados jaunais Cārlijs Braits, enerģijas pārpilns, šodien — draugs, rīt — ienaidnieks, parīt — atkal draugs, naivs un viltīgs, taupīgs un devīgs, dzīvespriecīgs un rūgtu skumju mākts...

Velns parāvis, pagājuši taču trīsdesmit gadi!... Droši vien arī Cārlijs pašreiz domā, ka nekad nebūtu mani pazinis, ja būtu saticis uz ielas...

Taču — prom skumjās domas! Mēs esam satikušies, un tas ir pats galvenais!

Un tomēr — kā lai sāk sarunu?

Anglosakši tādos gadījumos parasti piedāvā iedzert. Ak vai! — man nekā nebija līdzi. Ja kabata būtu atļāvusi, es būtu pa telefonu pasūtījis pudeli skotu vai amerikāņu viskija. Varbūt piedāvāt Cārlijam kafiju?...

— Tātad tu nepriecājies par mūsu tikšanos? — Braits bēdīgs atkārtoja.

— Kur tu to rāvi? — es dedzīgi iebildu. — Kā tev tas varēja ienākt prātā?!

Cārlijs jau no tāluma ar savu zvanīšanu bija licis man atgriezties pirmajās «miera radīšanas» dienās. Tagad manu acu priekšā stāvēja reālais misters Čārlzs Elans Braits.

Spriežot pēc tā, ka viņam bija tāda pati ar celofānu pārvilkta zaļā kartīte kā man, arī viņš bija akreditēts Helsinku Preses centrā. Ierazdamies viņš bija pārtraucis manu ceļojumu pagātnē. Un es joprojām vēl nespēju atjēgties.

— Piedod man, Čārlz, — es beidzot sacīju. — Kad tu piezvanīji, es it kā pārcēlos tajā laikā ... Mūsu jaunībā ... Potsdamā. Man grūti izkļūt ārā no turienes. Joprojām redzu tevi tādu... saproti, tādu kā...

— Vai esmu kļuvis stipri vecs? — Braits zobgalīgi jautāja.

Ak mans dievs, vai tiešām man būtu jāpārliecina, ka viņš nemaz nav pārvērties! Vai tiešām no tās aukainās, priecīgās, briesmīgās, rūgtuma un eeribu pilnās pasaules, uz kuru es tik negaidot biju pārcēlies, man jāatgriežas tāpēc, lai risinātu tukšu labāko aprindu sarunu!

— Par ko tu domā, Maikl? — atbildi nesagaidījis, Braits atkal ievaicājās.

— Redzi, čārlij... Vēl no studiju laikiem es atceros kādu senu islandiešu sāgu.

— Kādu?

— Sīkumus esmu jau piemirsis. Atceros tikai to, ka vikings dodas, šķiet, jūras braucienā. Vēlāk, atgriezies dzimtajā krastā, viņš redz, ka tur viss ir mainījies. Viss kļuvis citāds. Neviens viņu nesagaida. Viņš sauc: «I<ur ir mana māte? Kur sieva? Kā klājas maniem bērniem?...» Sī miesta iedzīvotāji vienmēr bija ļoti labi pazinuši cits citu. Viņam atbild: «Mēs par tādiem neesam dzirdējuši. Kad viņi te dzīvoja?...» Noskaidrojas, ka pa to gadu, kurā vikings bija šķērsojis jūras, krastā bija pagājuši tūkstoš gadu. Tomēr, Cārlij, izkāpsim krastā!...

— Lai sairtu pīšļos? — Braits vaicāja. Viņa balss skanēja negaidīti skarbi.

Mani pārsteidza tas, ka viņš zina šo sāgu: tās nobeigumā vikings, izkāpis krastā, tiešām sairst pīšļos. Tas bija Braitā kaut kas jauns: es taču viņu atcerējos kā neizglītotu, lai gan pašpārliecinātu puisi. «Sopinhoorstresi... »

— Ko tu darīji, atgriezies mājās? — es vaicāju.

— Daudz ko. — Cārlijs paraustīja plecus. — Pabeidzu Žurnālistikas koledžu. Kolumbijas universitātē. Veterāniem toreiz maksāja pabalstu.

«Un tas ir viss?» es neizpratnē domāju. «Cik vienkārši — trīsdesmit mūža gadi izteikti dažos vārdos!»

— Vai Potsdamu atceries? — es jautāju.

— Reti. — Braits nez kāpēc sadrūma.

Man šķita, ka viņš grib sevi it kā nošķirt no manis un mūsu kopīgās pagātnes.

— Kā tomēr veidojās tava dzīve? — es atkal vaicāju. — Ceru, ka esi precējies?

— Jā.

— Apsveicu! Pag, pag, ļauj atminēties... Ar DŽcinu?

— Jā.

— Vai bērni ir?

— Dēls.

Braits izvilka no jakas krūšu kabatas mazus vāciņus, atvēra tos un sniedza man kartīti — kā sargam caurlaidi.

— Te ir.

Nelielā, ar celofānu pārklātā fotouzņēmumā Čārlzs bija nofotografēts kopā ar meiču, kuru kādreiz tiku redzējis Bābelsbergā, un septiņus astoņus gadus vecu zēnu. Fotogrāfija acīmredzot bija veca — Cārlijs un Džeina tur izskatījās vēl gluži jauni. Aparāts viņus bija iemūžinājis uz maza peldbaseina fona. Aizmugurē bija redzama vienstāva mājiņa, kaut kas līdzīgs bungalo. Tas viss, jādomā, piederēja Braitam.

Cārlijs manī raudzījās ar nogaidošu un, kā man likās, izaicinošu skatienu. Varbūt viņš gribēja man padižoties ar saviem īpašumiem? Parādīt, cik daudz dzīvē sasniedzis?

— Kurā avīzē tu strādā? — es jautāju, atdodams viņam vāciņus.

— «Evening Guardian». Zini tādu avīzi? Vadu ārzemju nodaļu, — viņš piebilda ar neslēptu izaicinājumu.

«Oho!» es nodomāju. «Tātad Cārlijs tiešām izsities uz. augšu. Sis puisis arī agrāk izcēlās ar žurnālista ķērienu, un arī enerģijas viņam bija atliku likām. īsts Amerikas Rietumu bērns, dīvains kovboja un biznesmeņa mistrojums. Var gadīties, ka izpalīdz biedram, bet arī sevi nekad neaizmirsīs. Trīsdesmit gadi acīm redzami nav viņam pagājuši bez sekām. Viņš ne tikai kļuvis daudz vecāks, bet, kā rādās, šo to arī iemācījies. Ko tur teikt — esmu priecīgs par viņu! «Evening Guardian» nav gan diez cik populāra avīze, tomēr dzirdējis par to esmu. Šķiet, tā ir diezgan reakcionāra. Bet kur gan citur lai strādātu tāds puisis kā Cārlijs Braits! Taču ne jau komunistiskajā «Daily World»!»

Kaut kas tomēr aptumšoja manu prieku un neapzināti man derdzās. Es nebūtu varējis skaidri pateikt, kas tas īsti ir. Braits visu laiku it kā centās rādīt savu dzīvi no labākās puses. «Kādreiz es tev likos derīgs tikai tam, lai bosu uzdevumā skraidītu apkārt mēli izkāris un klikšķinātu fotoaparātu,» viņš it kā teica. «Tagad es pats esmu kļuvis par bosu. Vai redzi?!»

— Nu, un tu, Maikl? ... Kā dzīvo tu? — Čārlijs jautāja. Šoreiz viņa balss skanēja tik draudzīgi, ka es nokaunējos. Tiešām — kāpēc es viņam tā piekasos? Ko tad viņš īsti ir pateicis?

Es pasmaidīju, paplātīju rokas un sacīju:

— Bungalo man nav, peldbaseina arī ne. Un nodaļu es nevadu.

— Rimsties, Maikl, es tev nejautāju par to! — Braits teica ar neviltotu pārmetumu balsī.

— Piedod, Čārlij, es pajokoju. Esmu tikai ļoti priecīgs par tevi.

— Paldies. Bet vai par sevi tu vari ko pastāstīt? Kā tu esi dzīvojis visu šo laiku?

— Strādāju. Tā teikt, neesmu nedz augstu ticis, nedz zemu kritis.

— Esi precējies?

— Jā.

— Ar Mariju? — So vārdu viņš izrunāja pa pusei amerikāniski, pa pusei krieviski: Meria.

— Jā.

— Bērni ir?

— Dēls.

Nu mēs bijām mainītās lomās — tagad jautāja viņš.

— Vai jau liels? — Braits steidzīgi vaicāja, it kā tas viņam būtu sevišķi nozīmīgi.

— Divdesmit astoņi gadi. Gandrīz vai vecis.

— Arī žurnālists?

— Nē. Dievs bija žēlīgs. Strādā aviācijā. Civilajā.

Protams, es būtu varējis viņam pastāstīt, ka Sergejs ir

radists lidmašīnā «IL-62», kas uztur regulāru satiksmi starp Maskavu un Ņujorku, bet... Nez kāpēc es klusēju par to. Pats nezinu iemeslu. Varbūt tāpēc, ka saruna ar Braitu tā īsti neraisījās. Dzīvē bieži gadās, ka nepacietīgi gaidām tikšanos ar, šķiet, dārgu cilvēku no pagātnes, bet, kad beidzot satiekamies, šis cilvēks izrādās tikai rēgs...

Tāds rēgs man pašreiz likās arī pretim sēdošais Braits. Man pārāk daudz kas bija saistīts ar Potsdamu. Un, pēc visa spriežot, ļoti maz kas Braitam...

— Bet tu pats — kā tu pats? — Braits steidzīgi vaicāja, it kā gribēdams izvairīties no manis uzdotiem jautājumiem. Taču droši vien man tā tikai likās.

— Kas tevi interesē? — Patiesību sakot, man nebija vēlēšanās viņam sīki stāstīt par sevi.

— Karjeru esi taisījis? — Braits nepacietīgi jau* tāja. — Kādu? Tu taču gatavojies kļūt par vēsturnieku, vai ne?

— Jā. Bet tā nesanāca. Strādāju žurnālā «Ārpolitika». Vai esi tādu dzirdējis?

— Nē, — Braits atzinās. — Kur nu! Tik tikko pagūstu izlasīt avīzes.

«Tiešām — nesanāca tā,» nodomāju, juzdams novēlotu nožēlu. «Kad atgriezos no Potsdamas, es, šķiet, vēlējos tikai vienu — būt kopā ar Mariju. Vēlāk piedzima Sergejs. Tad man piedāvāja darbu «Pravdā», starptautiskās politikas nodaļā, vēlāk pārgāju uz žurnālu. Kā speciālkorespondents sāku bieži braukt uz ārzemēm. Aspirantūru atliku no gada uz gadu. Galu galā kļuvu par žurnālistu starptautiskajos jautājumos.»

Taču to visu skaidrot Brailam nebija jēgas. Un nez vai tas būtu viņu interesējis. Mūs abus saistīja tikai divas Potsdamā aizvadītas nedēļas. Bet šķīra veseli trīsdesmit gadi. Tiesa, starp četrpadsmit toreiz Berlīnē, Potsdamā un Bābelsbergā nodzīvotajām dienām divas vai trīs ir tādas, ko nevajadzētu aizmirst. Es arī neesmu tās aizmirsis. Un lai viņš nedomā, ka tās man izgaisušas no atmiņas! Mēs toreiz ari atvadījāmies kā labi draugi.

— Loti priecājos tevi atkal redzēt, Cārlij, — es teicu, neļaudams sevi ilgāk iztaujāt.

— Es arī, Maikl, priecājos, ka esam satikušies, — Cār-lijs atsaucās.

Kad vēlāk atcerējos mūsu tikšanos Helsinkos, man likās, ka Čārlijs šos vārdus izrunāja neparastā tonī, padobji, domīgi, varbūt pat skumji.

Toreiz es tam nepievērsu nekādu vērību.

— Mums abiem, Cārlij, — es jautri sacīju, — ļoti laimējas.

•— Laimējas? — viņš izbrīnījies jautāja. Es nodomāju, ka droši vien neesmu izvēlējies gluži pareizu angļu vārdu.

— Mums veicas, — es paskaidroju. — Jau otrreiz kļūstam par tādu notikumu lieciniekiem, kas izšķir pasaules likteni.

Laikam gan mani vārdi skanēja pārlieku svinīgi. It īpaši cilvēkam, kas ticis augstā amatā amerikāņu avīzes redakcijā, ieguvis bungalo ar peldbaseinu un tikai retumis atceras Potsdamu.

Lai nu kā tas bija, bet Braits uz tiem nereaģēja.

— Ko tu darīji, kad es tev piezvanīju? — viņš vaicāja.

— Ko darīju? — es pārprasīju. — Pārdomāju pirmo rakstu, kas man jānosūta no šejienes.

— Kaut ko sacerēji?

— Patiesību sakot — nē. Tikai nosaukums man ir.

— Kāds?

— Nenočiepsi?

— Neuztraucies! Jūsu virsraksti mums reti kad ir piemēroti. Tāpat kā arī tas, ko jūs iespiežat zem šiem virsrakstiem.

Es atcerējos seno fotouzņēmumu, kura dēļ mēs kādreiz sastrīdējāmies. Taču pašreiz to atcerēties nebija vērts.

— Domāju, ka mans virsraksts noderētu arī tev, — es teicu.

— Kāpēc?

— Es ticu veselajam saprātam.

— Varbūt tev ir taisnība, — Braits pēc brītiņa atbildēja. — Kā tad tu nosauci savu rakstu?

— «Uzvara».

— Stipri teikts! Bet kurš tad ir uzvarējis? Vai atkal jūs?

Tā jau es biju domājis! Ne velti, apdomādams nākamo rakstu, arī pats sev biju uzdevis šo jautājumu.

— Kāpēc tikai mēs? — es aizkaitināts vaicāju. — Mēs, jūs, visi!

— Ari «viņi»?

— Vai tu runā par «aukstā kara» piekritējiem?

— «Aukstais karš»... — Braits atkārtoja ar rūgtumu balsī. — Tā bija realitāte, Maikl! Kā jebkurā karā, arī tajā bija savi kritušie un ievainotie. Savi kareivji un savi ģenerāļi. Vai tu esi pārliecināts, ka, atgriezušies no kara, arī viņi sairs pīšļos? Tāpat kā tas vikings...

Es izbrīnījies palūkojos Cārlijā. Agrākais Braits nebūtu spējis pateikt nekā tamlīdzīga. It vienkārši — nebūtu pratis. Kas viņu ir pārvērtis? Vai Žurnālistikas koledža? Pašizglītība? Pati dzīve?

Viņa vārdos skanēja neapšaubāma nepatika pret «auksto karu». Tas manī modināja jaunu interesi par Brailu.

— «Aukstais karš» tagad beigsies, — es pārliecināts sacīju. — Sājā sakarā mums abiem jāiedzer. — Nolēmu nelikties zinis par to, cik no tā cietīs mana nelaimīgā komandējuma nauda. — Man te istabā nekā nav, bet šajā viesnīcā katrā ziņā ir bārs.

Braits tūlīt atplauka, acīs pazibēja man pazīstamais jauneklīgais mirdzums. Tikai daudz vēlāk es sapratu:

Cārlijs priecājās ne vien par iespēju iedzert, bet arī par to, ka mūsu saruna ievirzās citā gultnē un mēs varēsim nepieskarties tam, kam neesam vēl pieskārušies, bet neatvairāmi būtu to darījuši,

— Uz bāru aicinu es! — Braits pieceldamies pasludināja ar savu agrāko kategorismu. — Mēs brauksim pie manis!

— Tu, protams, dzīvo kaut kādā «Hiltonā», vai ne? — es ironiski jautāju.

— Es mītu viesnīcā «Vaaktma». Tur apmetušies gandrīz visi amerikāņu žurnālisti. Dievs vien zina, ko šis vārds nozīmē somiski. Neiedomājama valoda! Taču es tevi neaicinu uz « Vaakuna». Mēs brauksim uz <zMarski».

— Es tur biju pavisam nesen. Akreditējos.

— Bet es tevi aicinu uz preses bāru! Gaidāmais notikums taču svinīgi jāatzīmē! Starp citu, somi vai pušu plīst aiz lepnuma, tāpēc ka tas notiks viņu galvaspilsētā. Un vispār — visi staigā tādā izskatā, it kā parīt sāktos paradīze zemes virsū.

— Un tu nevari iztikt bez elles?

— Kāpēc ne?! Pēc visa spriežot, tu esi uzvarējis, galile-jieti! — Braits neatzina ne dievu, ne velnu, un šie vārdi viņa lūpās skanēja dīvaini.

— Vai ir jau kāds atbraucis? — es vaicāju.

— Makarijs. Atlidoja lidmašīnā. Kā eņģelis nolaidās no debesīm, lai pirmais dotu svētību šai paradīzei zemes virsū. Tu esi kārtībā?... — viņš aprāvās. — Brauksim!

— Zini ko, Cārlij, — es saudzīgi iebildu, — pārcelsim to uz rītdienu! Man jāapdomā raksts.

— Tu jau ēsi apdomājis. «Uzvara». Lai nu tā ari būtu! Vienīgi šodien mums ir iespējams pasēdēt bārā. Rīt sāksies jandāliņš. Turklāt ir vēl viens iemesls...

— Par ko tu runā?

— Kurš mēnesis ir pašreiz?

— Mēnesis? — es pārjautāju. — Nu jūlijs taču!

Cārlijs manī palūkojās ar klusu Pārmetumu skatienā.

— Vai tiešām esi zaudējis atmiņu, Maikl? — viņš skumji vaicāja.

Tikai tagad es viņu sapratu. Jā, arī toreiz bija jūlijs. Toreiz viņš pēkšņi ieradās Volfu dzīvoklī un tikpat kategoriski paziņoja, ka mēs brauksim uz «Pazemi» jeb «Pagrīdi» ...

Jā, toreiz, tāpat kā tagad, bija jūlija vakars. Trīsdesmit gadi, kas šķir šos vakarus, it kā nemaz nebūtu bijuši...

Tātad viņš nekā nav aizmirsis! Bet kāpēc viņš man sacija, ka pagātni atceroties retumis?

— Es atnācu, lai kopā ar tevi nosvinētu gadadienu, — Braits klusi teica, manī nepalūkodamies.

— «Underground»? — es jautāju, balsij ietrīsoties.

Cārlijs klusēdams pamāja ar galvu.

— Braucam! — es apņēmīgi sacīju.

...Mēs izgājām no viesnīcas.. Mašīnu pie ieejas bija maz, nevis tā kā viesnīcas «Marskfa tuvumā. Pie vienas no tām — šķiet, tā bija krietni lietota zviedru volvo — devās Braits.

— Vai tikai tu savā mašīnā neatbrauci no Statiem? — es pajokoju.

— Kamēr pasaulē pastāv firma «Hercs», to darīt nav nepieciešams, — Braits atbildēja, atvērdams man mašīnas durtiņas. — Vari iznomāt tādu pašu mašīnu. Liec naudu galdā — un ņem ciet! — Viņa balsij atkal radās plātīgas pašpārliecinātības pieskaņa.

Apsēdies pie stūres, Braits ieslēdza motoru, un mašīna tūlīt rāvās uz priekšu. Braukšanas maniere bija tāda pati kā agrāk...

Nebija nemaz tik vēls, bet pilsēta jau likās gu|am. Gājēju bija pavisam maz. Retumis brauca pretim pa mašīnai, daudzām bija ārzemju karodziņi.

— Klusa pilsēta, — es teicu.

— Redzēsi, kas te noliks rīt! — Braits pavīpsnāja.

— Korespondentu vien sabraucis apmēram pusotra tūkstoša. Un tad vēl trīsdesmit piecas delegācijas. Strādā nu tādos apstākļos!

— Vai intervēsi?

— Tas ir melnais darbs. Atradīsies citi, kas to darīsi -— Cārlijs nicīgi atbildēja. — Brežņevu gan es ar prieku intervētu. Vai palīdzēsi? — Braits atkal pavīpsnāja.

— Tu manas iespējas vērtē pārāk augstu, Cārlij, — es viņam atbildēju tādā pašā tonī. — Bet ko tu jautātu Brežņcvam?

— Es uzdotu tikai vienu jautājumu.

— Kādu?

— «Kā jums tas izdevās, ser?»

— Par ko tu runā?

— «Kā jums izdevās sasaukt šo vispasaules koncilu?»

— Vai, pēc tavām domām, to esam sasaukuši mēs?

— Ak dievs! — Cārlijs izsaucās, plecus paraustīdams. — Protams, jūs, komunisti, krievi, vārdu sakot!

Jums gan laikam labāk patīk sevi dēvēt par Padomju Savienību, vai ne? Bet mēs joprojām nespējam pie tā pierast.

— Tātad tu nopietni esi pārliecināts, ka apspriedi esam sasaukuši mēs? — es atkārtoju savu jautājumu.

— Ko tu skaisties? Vai tad es esmu pret? Lielisks pasākums! Varbūt tagad mēs abi iztiksim bez pamatīgas stroncija dozas.

Tas jau izklausījās nopietni.

— Gribētos ticēt, ka ne tikai mēs, bet arī mūsu bērni.

— Arī mūsu bērni, — Cārlijs pievienojās. — Lai nu kā, bet neatlaidības jums pietiek! — viņš piemetināja parastajā bezrūpīgajā un ironiskajā tonī.

Braits, protams, īsti nespēja iedomājies to patiešām milzīgo darbu, kas bija jāveic, lai tādas apspriedes sarīkošanas ideju varētu realizēt. Par mūsu neatlaidību viņš visumā runāja pareizi. Ar nevilšu lepnumu atkal nodomāju, ka apspriedes sasaukšana ir mūsu — padomju, pareizāk sakot, visu sociālistisko valstu kopīgi ierosināta.

Taču es nevēlējos sākt ar Cārliju nopietnu sarunu. Tagad man blakus sēdēja gan cits Čārlzs Braits, nevis agrākais trakgalvis, tomēr...

Es tikai pasacīju:

— Tu pārāk zemu novērtē savu pusi, Cārlij.

— Kādā ziņā?

— Ja rietumvalstu vadītāji nebūtu paklausījuši saprāta balsij, apspriede nebūtu varējusi notikt.

— Tu paliec sev uzticīgs, Maikl! — Braits teica, labsirdīgi pasmīnēdams. — Viss, ko ierosina jūsu partija, ir saprāta diktēts. Bet, ja mēs nepiekrītam, tad ir diktējuši tresti un monopoli. Vai ne?

— Lielākoties tā arī ir.

— Jūtu, ka no intervijas ar Brežņevu man nekas neiznāktu. — Braits nopūtās. — Nez vai viņš piekristu tērēt laiku sarunai ar mani. Taču interesanti būtu viņam pavaicāt: «Kas jūsu uztverē ir galvenais starptautiskajās attiecībās?»

— Varu jau iepriekš iedomāties, ko viņš tev atbildētu. Gandrīz vai par pašu galveno viņš uzskata mierīgas attiecības ar jūsu zemi.

— Ak vai, Maikl, tu tomēr neesi Brežņevs! Ja to teiktu, piemēram, Grorniko...

— Ak tad tevi apmierinātu ari Grorniko! — es pasmīnējis sacīju. — Diez vai arī viņš sāktu tērēt laiku tevis dēļ. Starp citu — domāju, ka viņš atbildētu apmēram to pašu.

Mēs tikmēr jau bijām piebraukuši pie viesnīcas «Mar-skl». Tur novietot mašīnu bija daudz grūtāk nekā pie mana pieticīgā hoteļa. Automašīnas jau tā stāvēja divās rindās, bet pa ielas braucamo daļu lēnām virzījās jaunas un atkal jaunas mašīnas — to vadītāji neapšaubāmi gaidīja, kad atbrīvosies kaut jel kāda vietiņa.

Mums laimējās. Kad atradāmies netālu no ieejas, kāda mersedesa vadītājs mums aiz muguras sāka piesardzīgi izbraukt mašīnu no stāvvietas. Braits nobremzēja, apstādināja mūsu volvo tā, ka mašīna palēcās gaisā, momentāni ieslēdza atpakaļgaitu un it kā uz labu laimi, bet patiesībā ar precīzu aprēķinu iestūrēja mašīnu atbrīvotajā vietā.

Braits aizsteidzās priekšā visiem citiem mašīnu vadītājiem, kas tāpat meklēja, kur piestāt. Kāds no viņiem īranču valodā skaļi izteica savu sašutumu. Cārlija sejā parādījās pašapmierināts smaids.

Kad kāpām ārā no mašīnas, mūs pavadīja skaļa lamāšanās īranču valodā.

— Piespraud savu kartīti! — Braits teica.

Es izvilku no kabatas zaļo plastmasas taisnstūrīti un piestiprināju pie svārku atloka.

Iegājis hallē, gribēju doties uz pazīstamajām beletāžas kāpnēm, bet Braits mani vilka uz citu pusi — tieši pretējā virzienā. Mēs piegājām pie nelielām durvīm. Braits tās atvēra. Aiz tām bija šauras kāpnes, kas veda lejup.

— Atkal «Pazeme»! — es jokodamies teicu.

— Rimsties! — Braits mani pārtrauca ar pēkšņu aizkaitinājumu, gandrīz vai niknumu. — Tagad ir septiņdesmit piektais, nevis četrdesmit piektais gads.

Es neizpratnē paraudzījos viņā. Kas viņam nebija paticis manā pa jokam sacītajā piezīmē? Galu galā mūs abus saistīja vienīgi pagātne. Ja Braits to negribēja atcerēties, kāpēc tad viņš vispār bija sameklējis mani? Un, beidzot, vai tad viņš pats nebija mani aicinājis uz šo bāru?...

Tomēr skaidroties nesāku, jo vairāk tāpēc, ka manu uzmanību saistīja preses bāra kopskats, kas mums pēkšņi pavērās.

Vispirms ieraudzīju vienīgi daudzas cilvēku galvas, kas it kā peldēja zilgani sārtā miglā. Nokāpis mazliet zemāk, jau varēju pienācīgi saskatīt visu, kas bija no turienes redzams. Jāatzīst, ka skats bija iespaidīgs. No griestiem virtenēm nokarājās garas metāla patronas ar matēta stikla kupoliem dažādās krāsās. Blāvi lāsoja ar kaut ko tumšzilu

un oranžu pārvilkti ērti, nelieli krēsli. Šeit viss peldēja maigos, mierīgos, acīm tīkamos dzeltenos, zilos un sārtos gaismas viļņos. Visādās krāsās mirdzēja plaukti, kuros no vienas vietas bija saliktas pudeles ar raibām etiķetēm, spīdēja misiņa margas ap tumša, lakota sarkankoka leti. Tās priekšā rindā bija salikti augsti, ar spilgtu ādu pārvilkti ķebļi. Tas viss tinās zilganos un sārtos mākoņos — tur augšā pie griestiem cēlās tabakas dūmi.

Jutu, ka man atgriežas labs noskaņojums. Uti ne tikai tāpēc, ka biju nokļuvis lieliskā, gaumīgi iekārtotā bārā, kurā nebija ne uzbāzīgā amerikāniskā efektīguma, ne tīšā angliskā ikdienišķīguma. Neviļus sajutu svētku pacilātības un mierīgas jautrības atmosfēru, kura, kā man likās, vienoja šeit sanākušos cilvēkus. Svētku izjūtu radīja ne tikai acīm tīkamais apgaismojums vai daudzo pudeļu krāsainais mirdzums, ne tikai platais, viesmīlīgais resnā bārmeņa Smaids. Svētku izjūtu modināja tā netveramā atmosfēra, kas rodas pat starp maz pazīstamiem cilvēkiem, ja viņi jau iepriekš kopā priecājas par kādu izcilu, ārkārtēju, sevišķi svarīgu notikumu.

— Ko tu stāvi? — aiz muguras man atskanēja nepacietīga Brāita balss. — Kāp lejā!

Vilkdams mani aiz svārku piedurknes, viņš sāka kāpt pirmais.

— Sveiki, puiši! — Braits skaļi sacīja, iedams garām galdiņam, pie kura sēdēja četri vīrieši ar tādām pašām zaļām kartītēm pie svārku atloka, kādas bija mums. — Esmu atvedis savu krievu draugu! — viņš teica vel skaļāk.

Pie cita galdiņa dzēra kafiju divi vīrieši un veca sievic'e sidraboti sirmiem matiem (tādā krāsā matus krāso amerikānietes, kas ir jau gados). Braits pret viņiem palocījās un ari kaut ko pateica par savu krievu draugu.

Tomēr šeit Braitu uzņēma pavisam citādi nekā bārā «Underground». Kad viņš parādījās tur, visās malās bija dzirdami laipni saucieni: Hallol

Viņa ierašanās šeit palika gandrīz nepamanīta. Tā Berlīnes iestādījuma pastāvīgie apmeklētāji gan bija vienīgi amerikāņi un angļi — dabiski, ka viņi jau sen pazina cits citu. Turpretim te bija sapulcējušies žurnālisti no daudzām zemēm, un viņi, jādomā, nepazina Braitu, tāpat kā Braits nez vai pazina viņus. Droši vien tāpēc Braits it īpaši gribēja pievērst sev uzmanību. Mani tas kaitināja. Un ari «savu krievu draugu» viņš tik bieži pieminēja nevis aiz

pieklājības, bet tikai tāpēc, ka «dižojās» ar mani, — gluži tāpat ka tad, ja būtu atnācis šurp kopā ar kinozvaigzni, populāru sportistu vai kādu citu slavenību.

Bet es nebiju ne kinozvaigzne, ne sportists. Nez vai kaut viens cilvēks te bija dzirdējis manu uzvārdu. Tāpēc Braita uzvešanās mani kaitināja.

Taču aizkaitinājums man pārgāja joti ātri. Neviens no tiem cilvēkiem, ar kuriem Brails runāja par māni, izdzirdīs, ka esmu krievs, nepalika vienaldzīgs. Man uzsmaidīja, laipni māja ar galvu, meta ar roku, kad gāju projām, bet vecā dāma ar sidraboti sirmajiem matiem — viņa neizskatījās jaunāka par nemirstīgo Ženevjevu Tahut, ar kuru biju ticies Parīzē, — pat pacēla kausu un sauca: Cheeriol — kas angļu valodā nozīmē «Uz jūsu veselību!» vai kaut ko tamlīdzīgu.

Kamēr mēs spraucāmies uz brīvu galdiņu, viņas paraugam sekoja vēl daži cilvēki. Bija dzirdami paklust saucieni: HU, Salūti, Willknmmenn!... — jaucās sveicieni angļu, franču, vācu un dievs vien zina kādā valodā vēl...

Es nebiju tāds muļķis, lai šos ievērības apliecinājumus uzņemtu kā man pašam domātus. Manā personā, protams, sveica krievu, tas ir, padomju cilvēku.

Pieklājīgi atbildēdams ar palocīšanos, reizē aplūkoju zāli un pārliecinājos, ka tur nav neviena mūsējā. Tāpēc pašreiz biju drīzāk tāds kā simbols, nevis reāls, dzīvs cilvēks ...

Tomēr es jutos neveikli un atviegloti uzelpoju, kad beidzot bijām aizkļuvuši līdz brīvam galdiņam un apsēdušies krēslos.

— Ko mēs dzersim? — Braits lietišķi apvaicājās. — Vai degvīnu?

Dzert degvīnu pēc rietumnieku paraduma — nelieliem malkiem, bez uzkodas — man nepavisam negribējās. Bet, tā kā uzaicinātājs bija Braits, es sacīju:

— Vienalga. Kā tu vēlies.

Tikai tagad izdzirdu, ka bārā spēlē klusa mūzika. Tā skanēja nepārtraukti, tomēr apslāpēti un itin nemaz netraucēja cilvēkus sarunāties.

Pēkšņi mūzika aprāvās. No neredzama mikrofona atskanēja paklusa, pieglaimīga balss:

— Mister Benton, jūs izsauc pie telefona. Pateicos! Lūdzu — astotā kabīne. Mesjē Arnū, jūs aicina pie teleksa. Pateicos!

Neredzamais diktors misteru Bentonu uzrunāja angliski, mesjē Arnū — franciski. Divi vīrieši katrs savā bāra galā piecēlās un devās uz kāpnēm.

Braits tolaik jau nāca atpakaj no letes, aiz kuras, joprojām tāpat smaidīdams, stāvēja resnais bārmenis ar žilbinoši baltu jaku mugurā. Cārlijam rokās bija augstas glāzes.

— Sākumam paņēmu pāris porcijas skotu viskija, — viņš teica. — Vēlāk izlemsim, ko darīt turpmāk.

Braits nolika glāzes uz galda.

— Tā nu mēs atkal esam kopā, Maikl! — viņš smaidīdams sacīja. — Iedzersim uz tavu «Uzvaru»!

— Uz mūsu kopīgo uzvaru, Cārlij! — es iebildu un pacēlu glāzi.

Uz mirkli Braita seja apskaidrojās.

Mēs iedzērām pa malkam.

— Un tomēr... — Braits domīgi teica. — Un tomēr es nekādi nespēju ticēt, ka tas ir kļuvis iespējams.

— Kas īsti?

— Sī apspriede. Pirms desmit gadiem es nebūtu bijis ar mieru par to derēt pat uz centu pret dolāru.

— Tātad tu esi slikts biznesmenis, — es jokodamies sacīju.

Kādreiz viņš bija man pārmetis, ka es esot nekur nederīgs biznesmenis. Tagad es it kā revanšējos.

Taču, spriežot pēc jautājošās un vērīgās sejas izteiksmes, Braits manu joku nebija sapratis.

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņš bažīgi vaicāja.

Mūzika atkal apklusa, un no radio atkal atskanēja samtainā balss. Šoreiz diktors runāja vāciski:

— Bolendorfa kungs, pie ieejas jūs gaida taksometrs. Pateicos!

Resns vīrietis, kas sēdēja netālu no mums, steidzīgi piecēlās no galda un, ejot pogādams ciet žaketi, ašiem soļiem devās uz kāpnēm.

— Tomēr — ko tu gribēji ar to teikt? — Braits atkārtoja jautājumu.

Es izbrīnījies palūkojos Cārlijā. Kāpēc mans teiciens tā saistījis viņa uzmanību? Un vispār — kas ar viņu galu galā noticis? Kur palicis viņa agrākais tiešums? Es nespēju saprast, kāda ir šī pašreizējā Braita attieksme pret mani. No vienas puses, Cārlijs katrā ziņā ir gribējis mani satikt. Kad viņš piezvanīja pa telefonu un viņam šķita, ka man nav sevišķas vēlēšanās redzēties, viņa balsī ieskanējās sarūgtinājuma pilns aizvainojums.

I

Bet kāpēc tagad, kad tomēr esam satikušies, laiku pa laikam viņa tonī pavīd tāds kā aizdomīgums? Kāds tam ļ cēlonis? Mūsu senais strīds fotouzņēmuma dēļ? Pēc tam taču bija noticis daudz kas cits, kas mūs atkal tuvināja...

No pirmā acu uzmetiena gan likās, ka Braits izturas kā parasti: viņš bija rosīgs, jautrs, centās jokoties.

Nākdams iekšā bārā, biju cerējis šeit sastapt kādu no brālīgo zemju žurnālistiem. Viņu vidū man bija daudz labu paziņu, pat draugu. Taču neviens nebija redzams.

Kamēr es lūkojos apkārt, ar Cārliju bija notikusi pārsteidzoša pārmaiņa. Tagad viņš ar acīm redzamām bailēm sejā raudzījās uz kāpnēm, pa kurām mēs nupat bijām nokāpuši. Man šķila, ka viņš pat mēģina paslēpties aiz manis.

Es arī paraudzījos uz kāpnēm. Sārti dzeltenajā dūmakā, kurā tinās bārs, redzēju, ka pa tām kāpj lejā gaužām resns neliela auguma cilvēks. Manī pamodās interese, kāpēc Cārlijs tā reaģē uz viņa parādīšanos. Es saskatīju, ka ienācējs vairs nav nekāds jaunais — tā ap gadu sešdesmit, ne mazāk. Viņam bija brilles masīvā ietvarā un — lai cik dīvaini tas izskatījās — smokings ar atlasa atlokiem. No smokinga raudzījās ārā sniegbalts krekls un tauriņš. Mati bija apgriezti ļoti akurāti, es teiktu — konservatīvi. Nez kāpēc viņu uzreiz noturēju par amerikāni, kas ar visu savu izskatu vēlas uzsvērt, ka viņam nav itin nekā kopīga ar daždažādiem hipijiem un viņš pieder pie pavisam citas pasaules. Viņa sejas izteiksme bija nicīgi valdonīga. Visžēlīgi ielaizdamies sakaros ar šeit sēdošajiem cilvēkiem, viņš it kā lūdza tomēr neaizmirst, kas viņš tāds ir.

Nokāpis pa kāpnēm, šis cilvēks apstājās un pacēlās pirkstgalos, acīmredzot meklēdams brīvu galdiņu.

Mirkli — tikai mirkli! — man šķita, ka reiz esmu jau ticies ar šo amerikāni. Viņa sejā pavīdēja man kaut kas pazīstams. Bet kas — kas īsti? Nē, varbūt šis cilvēks bija kaut kam līdzīgs, taču viņu es redzēju pirmo reizi.

Brīvu galdiņu bārā nebija. Amerikāni ievēroja. Vairāki cilvēki māja ar roku, viņu aicinādami pie sevis.

Palūkojies uz mūsu pusi un droši vien ieraudzījis Cārliju, viņš sāka spraukties uz mūsu galdiņu un, pienācis klāt, skaļi jautāja Braitam:

— Kāda velna pēc jūs kvernat te?

— Es domāju, ser, — Cārlijs murmināja, pieceldamies kājās, — ka jūs šodien esat pieņemšanā...

— Un jūs tāpēc varat lāpīt slinkumu?

Pat sārti zilajā bāra dūmakā es redzēju, kā nosarkst nabaga Cārlijs.

— Es nejauši satiku ...

— Satikt jums vajag nevis šeit, bet lidostā. Jūsu vieta ir tur!

— Bet, ser, — Braits žēli ierunājās, — pašreiz ir jau pāri desmitiem. Nevienu lidmašīnu šodien vairs negaida.

— Ak jūs negaidāt! — amerikānis sarkastiski teica.

— Taču Ziskārs un Gereks ir mainījuši ierašanās laiku, ar jums par to nevienodamies. Vārdu sakot, tūlit dodieties uz lidostu!

— Klausos, ser, — Braits padevīgi sacīja. — Lūdzu man piedot. Satiku kolēģi, padomju žurnālistu, vecu paziņu.

— Kādu kolēģi? — amerikānis pēkšņi ierunājās pavisam citādā — ieinteresēta un labvēlīga cilvēka tonī. — Padomju žurnālistu? — Pagriezies pret mani, viņš jautāja: — Vai jūs runājat angliski?

— Tad, kad man gribas to darīt, — es atbildēju, viņā neskatīdamies. Manī bija radījis sašutumu tonis, kādā šis tips runāja ar Čārliju — turklāt sveša cilvēka klātbūtnē.

Manas atbildes skarbums tomēr neatstāja uz amerikāni nekādu iespaidu.

— Lieliski! — viņš labsirdīgi sacīja. Pievērsdamies Braitam, kas jau bija piecēlies, lai ietu projām, viņš pasmaidījis lūdza: — Iepazīstini taču mūs, Cārlij!

— Bet jūs, ser... —Braits stomīdamies iesāka, tad, pēkšņi uz mirkli apklusis, turpināja, gluži kā ar pūlēm atgūdams valodu: — Es gribu teikt, ka jūs, mister Stjuart, kādreiz jau esat ticies ar manu paziņu. Tiesa, tas bija loti sen. Pagājuši trīsdesmit gadi. Droši vien esat aizmirsis. Potsdamas konference, padomju korespondents misters Voronovs...

«Misters Stjuarts!» Es gandrīz vai iesitu sev pa pieri. Protams, tas bija viņš, tas nelietis un provokators, kura dēļ es gandrīz dabūju ciest. Uz mirkli manā acu priekšā parādījās agrākais Stjuarts — ar man atmiņā palikušajām brillēm zelta ietvarā un laipni augstprātīgo skatienu. Protams, tas bija viņš, tas nolāpītais anglis, kuru es tagad nez kāpēc biju noturējis par amerikāni. Ir nu gan novecojis! Taču arī toreiz Potsdamā viņš bija vai vismaz izskatījās vecāks par mani un Braitu.

Dabiski, ka nebiju sevišķi sajūsmināts par šo tikšanos.

Bet kāpēc Braits tā nobijās? Kāpēc viņš tā luncinājās šī Stjuarta priekšā?

— Ak misters Voronovs! — Stjuarts izsaucās pārspīlētā, cs teiktu — saldā laipnībā. — (.oti, ļoti priecājos jūs redzēt. Esat ieradies uz apspriedi?

Es negribīgi pamāju ar galvu.

— Tu, Cārlij, drāz uz lidostu, bet es pasēdēšu ar mūsu krievu kolēģi, — Stjuarts sacīja jau pavisam miermīlīgi un, negaidījis aicinājumu, apsēdās man blakus. — Ņem vērā, — viņš atkal pievērsās Braitam, — ka visas atlidojušās delegācijas tūlīt dodas uz augsto viesu istabu. Žurnālistus tur iekšā nelaidīs. Tev būs jāslaistās biakustelpā. Visu laiku jātur acis vajā: ja nu pēkšņi kādam delegācijas vadītājam vai loceklim ienāk prātā kaut ko paziņot presei? Saprati?

— Bet man ir skaidri zināms, ka šodien... — Braits atkal iesaka. Acīmredzot viņam briesmīgi negribējās iet projām.

— Tā nav tava darīšana, — Stjuarts viņu pārtrauca pirmītējā — rupjajā, aizvainojošajā tonī. — Var gadīties visādi pārsteigumi. Vai tava vecā kaste ir te?

Tikai tagad ievēroju, ka, pievērsdamies Braitam, viņš uzsvērti cenšas spīdēt ar amerikāņu sarunvalodu. Tieši ar amerikāņu sarunvalodu. Potsdamā viņš bija izcēlies ar nevainojamu anglisku izrunu, ko pieņemts dēvēt par Oksfordas izrunu. Ar to viņš sevi it kā nostādīja pretim Braitam, amerikāņu plebejam ar raksturīgu vulgāru žargonu.

Tagad viss bija otrādi. Ne tikai ar ārieni, bet arī ar runas veidu Stjuarts neapšaubāmi centās būt līdzīgs simtprocentīgam jenkijam.

— Mašīna ir te, ser, — Braits bēdīgi atbildēja.

— Sēdies iekšā un dragā uz lidostu!

— Atļaujiet man vismaz norēķināties...

— Norēķināšos es. Dodies ceļā! Es ceru, misters Voronovs neatteiksies brītiņu pasēdēt kopā ar mani...

— Piedod man, Maikl, — Braits mulsi sacīja. — Pats saproti — darīšanas... Es tevi vēl sameklēšu. Piedod!

Braits aizgāja sagumis, ar zemu noliektu galvu. Es viņu vēroju, kamēr viņš uzkāpa augšā pa kāpnēm un pazuda manam skatienam.

«Tagad ir mana kārta!» es sev teicu, nolēmis tūlīt iet projām.

— Man žēl, ka izjaucu jūsu kompāniju, ser, — Stjuarts laipni sacīja. — Bet jūs taču Braitu pazīstat: iesācis dzert,

viņš var iziet no ierindas uz vairākām dienām. Tādā laikā! Vardu sakot, es Carliju glābu no viņa paša.

To visu viņš pateica labsirdīgā, labvēlīgā tonī. Bet es atkal briesmīgi noskaitos. Cārlijs Braits taču nepavisam nebija žūpa! Es atcerējos: ja tā gadījās, viņš labprāt iedzēra kādu malku viskija, bet tas arī bija viss. Sevišķu alku pēc alkohola nekad nebiju viņā manījis.

Turklāt es nekādi nespēju saprast, kāpēc šis anglis, ko pazinu kā Londonas avīzes korespondentu, tā izturas pret Brailu. Varbūt Cārlijs tagad strādā Londonā? Bet viņš man pats stāstīja, ka vadot ārzemju noda|u laikrakstā «Evening Guardian», kas ir amerikāņu izdevums. Kas Stjuartam devis tiesības tā apieties ar žurnālistu, kurš ieņem tik augstu posteni savā redakcijā? Un, beidzot, kāpēc Stjuarts izliekas par amerikāni?...

— lešu projām, — es skarbi teicu. — Ardievu! — Galu galā — kāda velna pēc es sēžu kopā ar šo cilvēku? Man ar viņu nevajadzēja pat sasveicināties!

— Kāpēc? — Stjuarts izbrīnījies jautāja, taču viņa izbrīna patiesīgumam bija grūti ticēt.

— Tāpēc, ka nevēlos ar jums ielaisties nekādās darīšanās. Pēc tā, kas notika toreiz...

— Stopi — Stjuarts mani pārtrauca. — Jūsu rīcībai, mister Voronov, trūkst loģikas.

— Kas te, pie velna, var būt par loģiku!

— Vēl vairāk, — Stjuarts mierīgi turpināja, — atļaušos aizrādīt, ka jūsu rīcība nesaskan ar laika garu.

— Kāpēc tad tā?

— Cik es saprotu, jūs nevēlaties ar mani ielaisties darīšanās tās pašas polietes dēļ. Piekrītu, tā bija tipiska «aukstā kara» epizode. Taču starptautiskajā dzīvē tādu epizožu ir bijis simtiem. No tām patiesībā arī veidojās «aukstais karš». Tagad situācija ir mainījusies. Neaizmirstiet, ka mēs atrodamies Helsinkos! Esam atbraukuši šurp, lai pārvilktu svītru «aukstajam karam». Bet jūs, mister Voronov, esat nodomājis to turpināt, tā teikt, vienpersoniski. Varbūt jūs gaidāmo apspriedi uzskatāt par kļūdu un esat atbraucis, lai vandītu augšā vecus notikumus?

Lai cik |oti man nepatika Stjuarts, bija jāatzīst, ka viņa vārdos ir saklausāms veselais saprāts. Es sēdēju, nespēdams izšķirties, ko darīt.

— Ko mēs dzersim? — Stjuarts jautāja, derdzīgi pabīdīdams tālāk Braita glāzi.

— Piedodiet, — es dzedri sacīju, — man tiešām jāiet.

— Kāpēc? Vēl taču nav ne vienpadsmit. Droši vien jūs tomēr aizvainojusi šī Braita padzīšana. Acīmredzot jūs viņu uzskatāt par draugu.

— Braita vietā ... — es īgni iesāku.

— Nespēju jūs iedomāties Braita vietā, — Stjuarts mani pārtrauca, delikāti pasmaidīdams. — Viņš ir tikai sīks, slinks reportieris. Kā tās avīzes redaktors, kurā viņš strādā, es...

Viņš nepateica līdz galam, jo balss pa radio, atkal pārtraukdama mūziku, nosauca viņa uzvārdu:

— Mister Stjuart, jūs aicina pie telefona. Preses centrs, ceturtā kabīne. Pateicos!

«Nu ir labi,» es nodomāju. «Viņš tūlīt ies pie telefona, bet es samaksāšu un bēgšu projām.»

Bet kas to deva!

— Bārmeni — Stjuarts sauca.

Resnais bārmenis ieradās negaidīti ātri.

— Paziņojiet uz komutatoru, — Stjuarts sacīja tikpat skaļi, — lai mani netraucē! Manis šeit nav. Lai meklē kas meklēdams! Kaut vai Savienoto Valstu prezidents!

Tas bija teikts ar tādu aprēķinu, lai dzirdētu visi apkārtējie.

Bārmenis palocījās, aizsteidzās nie letes un pazuda aiz tās. Droši vien viņam tur bija telefons.

Stjuarts brīdi raudzījās apkārt, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai viņa rīcība atstājusi kādu iespaidu. Pēc tanī viņš pievērsās man.

— Jūs esat avīzes redaktors? — es izbrīnījies vaicāju, atgriezdamies pie pārtrauktās sarunas.

— Vai jums šķiet, ka tādai lomai es nederu? Man jāsagādā jums vilšanās. Esmu tās avīzes redaktors un izdevējs, kurā strādā Brails. Vārdu sakot, man pieder avize un tātad arī viņš.

— <rEvening Guardian»?!

— Jā, tieši tā.

— Tā taču ir amerikāņu avīze!

— Jūsu padevīgais kalps jau ceturtdaļgadsimta ir Amerikas Savienoto Valstu pilsonis, — Stjuarts svarīgi noteica, tīksmi izbaudīdams manu neizpratni.

— Kā tas notika? — es murmināju.

— Kad būsiet noskaņots mazāk agresīvi un būsiet ar mieru aizmirst Potsdamas Stjuartu, es labprāt jums to izstāstīšu.

Izmantodams manu apjukumu, Stjuarts viegli — un nepavisam ne familiāri — pieskārās manam plecam un jautāja:

— Vai pēc Potsdamas laikiem jūs esat ticies ar Braitu?

— Ne. Tomēr mēs esam veci draugi. Potsdamu nav iespējams aizmirst.

Nevilšus biju pārspīlējis savu tuvību ar Cārliju. Man gaužām gribējās šim Stjuartam parādīt, ka viņa izturēšanās pret Braitu nekādā ziņā nespēj ietekmēt manu attieksmi pret šo cilvēku.

— Jums ir pilnīga taisnība, — Stjuarts saprotoši apstiprināja. — Arī Braits nav aizmirsis Potsdamu. Viņš par to pat uzrakstījis grāmateli. šķiet, tā saucas «Aculiecinieka stāsti».

— Cārlijs? — es izbrīnījies pārvaicāju. — Jūs gribat teikt, ka Cārlijs kaut ko uzrakstījis par Potsdamas konferenci?

— Jā, tieši tā. Piecdesmitajos gados viņš izdeva grāmateli par Potsdamu.

Cārlijs — grāmatas autors, turklāt šī grāmata ir par Potsdamu?! Tas bija neticami.

— Nav gadījies lasīt, — es nomurmināju.

— Arī Statos maz ir tādu, kas to lasījuši, — Stjuarts nicīgi teica. — Man pašam gadījās to pāršķirstīt krietni vēlāk. Kad pieņēmu šo puisi savā avīzē. Bet ko tad mēs dzersim?

Atbildi negaidīdams, Stjuarts atkal pieaicināja bārmeni.

Es sēdēju pārsteigts. Ko Cārlijs varēja uzrakstīt par Potsdamu? Un piedevām — kā aculiecinieks! Viņš taču nekā īsti nezināja un neredzēja! Par to, kas notika Cecīlijas pilī, pat es zināju vairāk nekā viņš. Turklāt — kāpēc tagad, kad mēs atkal bijām satikušies, viņš ne ar vienu vārdu nepieminēja to, ka uzrakstījis grāmatu par Potsdamu? Viņš gan vispār bija man melojis. Stāstījis, ka vadot ārzemju nodaļu...

Pienāca bārmenis. Stjuarts pasūtīja sev degvīnu ar ledu.

— Vai jums arī? — viņš jautāja.

Es atbildēju, ka man vēl ir viskijs.

— Pasaulē viss mainās, — Stjuarts sacīja ar labsirdīgu ironiju, kad bārmenis bija aizgājis. — Vai jūs zināt, kas pašreiz Statos ir visiecienītākais dzēriens? Jūs domājat, ka viskijs?

— Degvīns. Es esmu bijis Štatos.

— Un pat ne Smirnova degvīns, bet tieši jūsējais. «Stojičnaja». Tas tiek vērtēts augstāk. — Vārdu «Stoļič-naja» Stjuarts izrunāja gandrīz krieviski un plati pasmaidīja. — Piedodiet, — viņš turpināja, — kādu laikrakstu jūs šeit pārstāvat?

— Es pārstāvu žurnālu. Tas saucas «Ārpolitika», — es atbildēju un biju pārliecināts, ka šo žurnālu Stjuartam nekad nav gadījies redzēt.

— Zinu, — viņš negaidīti sacīja. — «Ārpolitika», Iznāk Maskavā reizi mēnesī. Vai ne?

Ikviens žurnālists ir mazliet godkārīgs. Tas, ka Stjuarts zināja par mana žurnāla pastāvēšanu, mani noskaņoja viņam kaut cik labvēlīgi. Es pamāju ar galvu.

— Visi krievi, šķiet, dzīvo uz kuģa, — Stjuarts teica. — Jūs arī?

— Es dzīvoju viesnīcā. Tikai šodien atlidoju.

— Bet es — vakar.

Brīdi mēs klusējām.

— Mister Voronov, — Stjuarts ierunājās, cenzdamies, lai viņa vārdi skanētu sirsnīgi, — aizmirsīsim visu veco! Pagātnes karietē nekur nevar aizbraukt. Jūs atceraties, kas to saka?

— Jā.

— Es redzēju lugu «Dibenā», kad biju vēl zēns. Jūsu Dailes teātris toreiz viesojās Eiropā. Tātad — pārvilksim pagātnei krustu! Pasaulē viss ir mainījies. Šo pārmaiņu simbols — Helsinki. Pieņemsim, ka esam tikušies pirmo reizi. Amerikāņu redaktors un krievu...

— Politiskais komentētājs.

— Lieliski! Mēs abi tagad dzīvojam pārvērtību skartā pasaulē.

— Jā, draugs Horācij, — es pasmīnējis piekritu.

— Jūs man ar Šekspīru atlīdzināt par Gorkiju. Pateicos. Nu tad tā: var jau būt, ka esmu bijis pārāk neatlaidīgs, vēlēdamies jūs aizkavēt šeit. Neslēpšu — gribu parunāt ar jums. Tā sacīt, jaunajā laika posmā. Apspriedes priekšvakarā amerikāņu redaktors vēlas aprunāties ar padomju politisko komentētāju. Vai tad tas nav dabiski?

Es klausījos Stjuartā, atbildēju, taču joprojām domāju par Braitu un viņa uzrakstīto grāmatu. Beidzot neizturēju un, pārtraucis Stjuartu, vaicāju:

— Jūs stāstījāt, ka Braits esot kaut ko uzrakstījis par Potsdamu, vai tā? ...

*— Tur blēņas vien ir! — Stjuarts nicīgi atmeta ar roku.

— Mēs Potsdamā bijām kopā, un man ir interesanti zināt, ko viņš tur uzrakstījis, — es neatlaidos.

— Ko Braits varēja uzrakstīt? — Stjuarts teica, plecus paraustījis. — Atklāti sakot, es pats ari neatceros.

— Un tomēr?

— Apsolu viņa grāmateli sameklēt kādā Ņujorkas izgāztuvē un aizsūtīt jums. Dodiet man savu vizītkarti! Mums gan ir jūsu adrese uz žurnāla vāka. Mani referenti to saņem.

— Pateicos. Bet vai jūs nevarētu mazliet sīkāk...

Stjuarts piesauca klāt bārmeni un pasūtīja skotu viskija

«Melnā etiķete» dubultporciju. Tā bija viena no visdārgākajām skotu viskija šķirnēm, varbūt pat visdārgākā.

Stjuarts jautājoši pavērās manī.

— Apelsīnu sulu, — es sacīju.

— Mēģināsim atcerēties, — Stjuarts, redzēdams manu nepacietīgo skatienu, teica komiskās sprukās nokļuvuša cilvēka tonī. — Ja atmiņa mani neviļ, Braits savā grāma-telē apgalvo, ka ar jums sadzīvot draudzīgi neesot iespējams. Ka attiecībā uz jums neesot pielāgojami civilizētās pasaules kritēriji. Viņš, piemēram, aprakstījis, kā Staļins pūlējās Rietumiem uzspiest savas valdības Austrumeiropā. Klausieties, mister Voronov! — Stjuarts pēkšņi pārtrauca stāstījumu, smaida atsegdams žilbinoši baltus zobus, protams. mākslīgus. — Es nepavisam negatavojos aizstāvēt to, ko viņš kādreiz uzskribelējis. Jūs to gribat nosaukt par pretpadomju smērējumu? Piekrītu. Pirms gadiem divdesmit tas gan tika uzņemts citādi. Tagad tas jau ir anahronisms.

— Vai, pēc jūsu domām, pretpadomju smērējumu jūsu avīzēs vairs nav? — es pieklājīgi apjautājos.

— Nemeklējiet kašķi! — Stjuarts atsaucās komiski pamācošā tonī. — Mēs taču vienojāmies — sākusies jauna ēra! Pagātnē arī jūs ne mazums esat svaidījušies ar tādiem vārdiem kā «imperiālisma trubadūri» un «kara kurinātāji», tiku tikām izrakstījušies par Pentagonu un militāri rūpnieciskajiem kompleksiem...

•— So nosaukumu neesam izdomājuši mēs.

— Kas tad?

— Prezidents Eizenhauers. Viņš labāk zināja, kā nosaukt.

— Labi, tai paliek tā, — Stjuarts atkal pasmaidīja. — Līdz septiņdesmit trešajam gadam starptautisko konvenciju par autortiesībām jūs nebijāt parakstījuši. Va-

rējāt arī aizņemties. Pāršķirsim lappusi un sāksim dzīvot kā cilvēki, iztiksim bez apnikušās ķīvēšanās! Septiņdesmit piektā gada jūlijam taču būtu jāieiet vēsturē un kaut kas jādod! No šī laika Helsinki ir ne tikai Somijas galvas» pilsēta vien. Tas ir simbols. Jūs piekrītat?

Tagad šis Stjuarts runāja pareizi. Saprātīgi! Dievs ar viņu — ar Braitu un viņa grāmatu! Galu galā Potsdama ir jau vēsturē. Par starptautisko attiecību jauno kritēriju tagad kļūst Helsinki. Sis vārds stabili ieies miera cīņas arsenālā. Jāskatās uz priekšu, nevis atpakaļ. Uz priekšu un tikai uz priekšu!

— Piekritu, — es atbildēju jau draudzīgāk. — Aizmirsīsim mūsu veco strīdu! Galu galā tā ir jau tāla pagātne. Uz šejieni cilvēki brauc tādēļ, lai veidotu nākotni...

— Jā, tieši tā! — Stjuarts izsaucās. — Un kāds, pēc jūsu domām, izskatīsies Nobeiguma akts?

— Es varu tikai iedomāties...

— Nu tad izklāstiet savu variantu! Es jums pastāstīšu savu, bet vēlāk varēsim pārbaudīt.

Stjuarts , pasmīnēja un iedzēra malku no glāzes. Dzert viņš acīmredzot mācēja: vispirms degvīns bez jebkādas uzkodas, pēc tam — neatšķaidīta viskija dubultporcija. Cits viņa vietā jau sen būtu ieskurbis.

— Nekādu savu variantu, protams, nevaru dot, — es teicu. — Taču dokumenta painatjēgu, man šķiet, var paredzēt.

— Pamēģiniet!

— Galvenais, manuprāt, ir pārliecība, ka tā turpināties nevar. «Aukstais karš» savu laiku ir pārdzīvojis, deģenerējies, un tam vai nu jāizbeidzas, vai jāpāraug «karstā karā». Bet «karstais karš» nozīmē dot pērtiķiem iespēju sākt visu no gala! Protams, ja viņi būs saglabājušies.

Stjuarts vērīgi raudzījās manī.

— Un tālāk?

— Kas var būt tālāk? — es paraustīju plecus. — Pārējais ir tehniskas dabas jautājums. Nepieciešams praktiski nodrošināt mierīgu līdzāspastāvēšanu, bruņojuma samazināšanu, pastāvošo robežu stabilitāti, ekonomisko attiecību un kultūras sakaru attīstību.

— Vai no pirmā acu uzmetiena tas neliekas pārāk vienkārši? — Stjuarts pasmīnējis jautāja.

— Diženais vienmēr ir vienkāršs, — es atjokoju.

Taču Stjuarts pat nepasmaidīja. Viņa acis joprojām

raudzījās manī vērīgi un zinātkāri.

— Kā zināms, fizika nav šķiriska zinātne. Visās pasaules skolās vienādi māca, ka, satuvinoties pretējiem elektriskiem poliem, notiek izlādēšanās. Nosauksim to par sprādzienu. Un man nu gribas jums jautāt, kas tad notiks ar mūsu sistēmām.

— Kādā ziņā?

— «Divas pasaules — divas sistēmas»! Tā jūs rakstāt savās avīzēs, vai ne?

— Jā, pareizi.

— Bet tad jūsu secinājumi, kā lai to saka... — Stjuarts pakustināja pirkstus, it kā cenzdamies notvert vajadzīgo vārdu. — Lietojot marksistisko terminoloģiju, jātcic, ka jūsu secinājumi ir mazliet ideālistiski.

«Somu viesnīcas bārā,» es nodomāju, «amerikāņu preses boss māca man marksismu. Tik tiešām — tas nu gan ir skats!»

— Kāpēc tā? — es mierīgi jautāju.

— Tāpēc, ka, ja nemainīsies cēloņi, nemainīgas paliks arī sekas, — Stjuarts atbildēja. — Ja jūs nemainīsieties, viss paliks pa vecam.

Strīda karstumā nebiju pamanījis, ka pie blakusgaldi-ņiem sēdošie cilvēki vērīgi klausās mūsu sarunā. Es to sapratu, kad man pretim pēkšņi nostājās džinsos un kovboja kreklā ģērbies jauns puisis. Rokā viņš turēja viskija glāzi.

— Piedodiet, — puisis teica, pievērsdamies man, — es gribētu iedzert uz jūsu veselību. Un, lūdzu, neticiet viņam! — puisis pamāja uz Stjuarta pusi, pastiepa uz priekšu glāzi un piebilda: — Freds Eljots. «Daily World».

— Mūsu «kommi» avīžele. Tirāža nesasniedz ne piecdesmit tūkstošu, — Stjuarts nicīgi noteica caur zobiem.

— Kas jūs tāds esat, ser? — puisis pieklājīgi apvaicājās.

— «Electric Machinery Corporation». Vai esat dzirdējis? — Stjuarts pietvīkdams atbildēja.

_ — Es spļauju virsū jūsu... — puisis rupji izlamājās, — «corporation». Šeit ir vieta žurnālistiem!

— Es esmu «Evening Guardian» redaktors! — Stjuarts sašutis izsaucās. Viņš izrāva no kabatas zaļo plastmasas kartīti un nometa uz galda.

— Tātad takša uti buldoga krustojums, — puisis mierīgi konstatēja.

Es raudzījos viņā izbrīnījies. Pirmkārt, viņš bija lietojis rupju vārdu, ko tagad gan aizvien biežāk sastop ameri-

kāņu mūsdienu beletristikā. Otrkārt, kāds tam sakars ar «corporation»?

Puisis ar glāzi rokā joprojām nogaidoši stāvēja pie mūsu galdiņa.

Es piecēlos un skaļi pieskandināju ar savu kausu, kurā • vēl bija mazliet sulas.

— Pateicos, — es sacīju. — Gan par tostu, gan par padomu.

Puisis aizgāja. Kad viņš sēdās pie sava galdiņa, viņa blakussēdētāji skaļi iesmējās.

— Turpināsim mūsu sarunu, — Stjuarts teica, it kā nekas nebūtu noticis, un savu kartīti iebāza kabatā; droši vien viņš to nenēsāja pie atloka tādēļ, lai neizskatītos pēc «parasta žurnālista». — Tā taču mums ir draudzīga, vai ne, mister Voronov? Atklāta, draudzīga saruna, vai tad ne?

— Pieņemsim, ka tā, — es izvairīgi atbildēju. — Tikai es gribētu zināt, kādas pārmaiņas jūs gaidāt no mums.

— Tādas, kas nāktu par labu jums pašiem, — Stjuarts paskaidroja. — Tikai tādas.

— Piemēram?

—-Tas viss ir labi zināms, mister Voronov, — Stjuarts labsirdīgi sacīja. — Lai dzīvotu mierā, ir labāk jāpazīst citam citu. Bet vai tad jūsu zemes laikrakstu kioskos var atrast kaut vienu amerikāņu laikrakstu? «Daily World» nav ko rēķināt, arī Statos to lasa vienīgi komunisti.

«Vecā dziesma,» es skumji nodomāju. ««Jums nav preses brīvības...», «Jums ir tikai viena partija...». Cik garlaicīgi!»

— Kas vēl?

— Es varētu, — Stjuarts atbildēja tikpat labsirdīgi,

— izgāzt pār jūsu galvu visu «trešo grozu», kā amerikāņi dēvē cilvēka tiesību jautājumu. Tomēr es negatavojos to darīt. Kā mūsu, tā jūsu birokrāti ir jau aizsmakuši, šī «groza» saturu apspriezdami Zenēvā. Ja jau viņi ir nonākuši pie vienošanās, kāpēc tad nevienoties mums? Galu galā savstarpējā saprašanās ir daudz vairāk atkarīga no biznesmeņiem un žurnālistiem nekā no Valsts departamenta vai Ārlietu ministrijas ierēdņiem.

— Jūs, šķiet, sevi pieskaitāt pie biznesmeņiem?

— Zināmā mērā — jā. Jūs neesat nekā dzirdējis par firmu «Electric Machinery Corporation»?

— Nē, — es atzinos.

— Starp citu — tā nav no vājākajām.

— Kāds sakars jums ar šo firmu?

— Firma pieder mūsu ģimenei. Kādreiz es jums pastās-, tīšu par savu odiseju.

«Vel viens pārsteigums!» es nodomāju. «Tātad šis tips tiešām ir ne tikai laikraksta redaktors, bet arī biznesmenis. «Firma pieder mūsu ģimenei»... Zili brīnumi!»

— Nekādi nevaru saprast, — es teicu, — ko jūs tomēr gaidāt no mums. Lai mēs pārdotu jūsu avīzes?

— Tas taču, mister Voronov, ir tikai simbols! — Stjuarts iebilda. — Protams, daudz svarīgāk ir tas, lai jūsu tanki atstātu Eiropu.

— Un ko jūs piedāvājat no savas puses? Vai likvidēsiet savus priekšbāzēšanās līdzekļus? Tā, šķiet, tos sauc? Nu labi, tirgosimies! Veikali paliek veikali!

— Labi, tirgosimies. Pirmkārt, jūsu dzīves līmenis ir vēl ļoti zems. Mēs palīdzēsim jums to paaugstināt. Pārdosim jūsu zemes iedzīvotājiem vajadzīgās preces. Jums ir sliktas viesnīcas, restorāni, veikali. Sakiet atklāti — vai jums ir kas līdzīgs, teiksim, kaut vai šim bāram? Pakalpojumu līmenis jūsu zemē ir gaužām zems. Es atļaujos runāt pilnīgi atklāti...

— Speriet vien va]ā, speriet vien! — es atsaucos ar Cār-Iija žargona vārdiem.

Mūsu saruna pārtrūka, jo mūzika atkal apklusa un diktora maigā balss sacīja:

— Attention, attention, Achtungf Ladies and gentlemen, mesdames el messiers, meine Damen und Her rent

Stjuarts negribot sāka klausīties.

— Kārtējais presei sniegtais paziņojums par delegācijām, kas ieradušās uz apspriedi, žurnālistu kungu rīcībā būs rīt Preses centrā, sākot no deviņiem ritā. Thank you, mērci, danke schdn, спасибо, kiitos!

Paziņots tika vispirms angliski, pēc tam atkārtots franciski, vāciski, krieviski un, beidzot, cik nojautu, somiski.

— Kas to būtu domājis, ka somu valoda kļūs par oficiālu valodu tādā apspriedē! — Stjuarts teica, ironiski pasmaidīdams.

— Man šķiet, jums te būs vēl ļoti daudz kā tāda, ko derēs pārdomāt, — es atbildēju tādā pašā tonī, kādā runāja viņš.

— Redz, kā! — Stjuarts gari novilka. — Tomēr, kā saka franči, atgriezīsimies pie saviem auniem. Tātad, mister Voronov, mēs varētu jums palīdzēt ļoti efektīvi. Un ne tikai jums vien. Arī Austrumeiropas zemes dzīves līmeņa ziņā stipri atpaliek no Rietumeiropas. Dodiet šīm

zemēm padomu atteikties no ekonomikas plānošanas! Tām mūsu palīdzība vajadzīga, ne mazāk kā jums. Tad gan, mister Voronov, mūsu mierīgā līdzāspastāvēšana būtu ne tikai lozungs, bet kļūtu par reālu faktu. Par ko jūs smaidāt?

— Atcerējos vecu anekdoti.

— Kādu?

— Kupcis... nu, komersants, biznesmenis, piedāvā otram biezeni un... pulksteņu sekunžu rādītājus.

— Kas tas par biezeni?

— Tas ir kaut kas līdzīgs džemam vai ievārījumam.

— Kāds biezenim sakars ar pulksteņu rādītājiem?

— Gluži tādu pašu jautājumu otrais tirgonis uzdod pirmajam un paziņo, ka biezeni viņš ņemšot, bet rādītāji viņam neesot vajadzīgi. Tad pirmais atbild, ka tāds variants neesot iespējams.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka rādītāji un biezenis sajaukti kopā. Jāņem vai nu abi, vai nekas.

— Es nesaprotu analoģiju.

— Kas tur ko nesaprast? Jūsu bizness, mister Stjuart, jaucas kopā ar politiku. Jūsu pārticībai klāt piejauktas asinis.

— Mister Voronov!...

— Piedodiet, es negribēju jūs aizvainot. Mums taču ir atklāta, draudzīga saruna. Es gribēju teikt, ka jūsu pārticība nav nošķirama no bezdarba, rasisma, terora. Tā ir saistīta ar vienu cilvēku bagātību un citu nabadzību. Es nenoliedzu jūsu panākumus tehnikā un pakalpojumu jomā. Mums ir ko mācīties no jums.

— To es arī piedāvāju!

— Vai nesavtīgi?

— Nesavtīga biznesa nav. Nesavtīga ir tikai labdarība! Par palīdzību jāmaksā!

•— Ar ko, mister Stjuart? Ja ar naudu un precēm — mēs esam ar mieru. Jūs taču prasāt citu maksu.

— Kādu? Vai tikai jūs negribat teikt, ka mēs tiecamies jums laupīt jūsu sociālo sistēmu?

— Vārdos — nē. Tas būtu pārāk naivi. Taču man šķiet, ka patiesībā jūs gribat iegūt sviras, ar kuru palīdzību to varētu grozīt. Vārdu sakot, mēs abi dažādi izprotam vārdu «Helsinki». Jūsu bizness mums reiz jau ir piedāvāts. Tikai tad tas saucās citādi.

— Kā?

— Par Atāršala plānu.

— Jus atkal tiecaties tālā pagātnē.

— Vēsturēs mācības nepaliek bez sekām. Savā laikā mēs no ši plāna atteicāmies, lai gan mūsu zeme bija kara izpostīta. Tūkstošiem pilsētu un ciemu bija pārvērsti drupās. Vai tiešām jūs domājat, ka tādu pašu plānu mēs pieņemsim tagad, kad skatāmies uz pasauli no kosmosa kuģu augstumiem?

— Neviens bizness nav iespējams bez kompromisa! — Stjuarts iebilda.

— Bet tas paredz abpusēju izdevīgumu. Kāda runa var būt par partneru līdztiesību, ja viens no viņiem iegrimst parādos līdz ausim?

— Jūs dramatizējat notikumus, mister Voronov.

— Nepavisam rīc. Esmu optimists un ticu veselā saprāta uzvarai.

— Tas ir jau uzvarējis! Jūsu sirdij tik dārgā Potsdamas konference ilga divas nedēļas. Tās dalībnieki it kā lauzās cauri necaurejamiem džungļiem. Turpretim apspriede Helsinkos ilgs tikai divas dienas.

— Jūs neprotat labi skaitīt, mister Stjuart. Lai Potsdama kļūtu par realitāti, bija jāsagrauj fašisms. Tam bija vajadzīgi četri gadi. Lai notiktu pašreizējā apspriede, bija vajadzīgs vēl daudz ilgāks laiks. Mūsu valstij un tās draugiem bija ne mazums jāpūlas, lai liktu realizēta tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestā gada Deklarācija.

— Vai šīs apspriedes sasaukšanu jūs uzskatāt vienīgi par savu nopelnu?

— Nepavisam ne. Gribu tikai atgādināt, ka ceļš uz to bija ilgs un grūts. Rietumi gaužām nelabprāt nāca mums pretim.

— Tātad jūs esat mūs piespieduši?

Es papurināju galvu.

— Jūs piespieda pavisam kas cits: Vjetnamas karā piedzīvotais negods, augošais bezdarbs un aizvien lielākā inflācija, tautu miera griba un, beidzot, veselais saprāts. Jūs taču domājat, ka tas ir jau uzvarējis...

— Mister Voronov, nevajag ironizēt! — Stjuarts pārmetoši sacīja. — Sakiet atklāti — vai tad jūsu tautiešiem nav apnikušas rindas, hroniskais deficīts un citas tamlīdzīgas lietas? Bet varbūt jūs teiksiet, ka jums tas patīk un jūs neapskaužat mūsu pārticību?

— Nē, neteikšu vis... — pēc brītiņa es atbildēju. — Taču jūsu pārticība ir runga ar diviem galiem. Trīs-

desmitajos gados jūs gāzāt okeānā kviešus, lai nepazeini-nātos to cenas... Vai ne?

— Toreiz bija depresijas gadi, — Stjuarts teica, paraustīdams plecus.

— Tas ir zināms. Tātad — pārticība un nabadzība. Un pašreiz? Jums nav kur naudu likt? Tāpēc jūs grūžat to raķetēs un lidmašīnās? Gribat noturēt dolāra kursu?

— Mēs izlietojam daudz naudas bruņošanās vajadzībām, tāpēc ka vēl lielākā apjomā to darāt jūs, — Stjuarts iebilda.

— Padomju militārie draudi? Runas par tiem ir tikai maskēšanās. Jums ir pavisam cits mērķis. Tā vismaz bija līdz šim.

— Interesanti — kāds?

— Vismaz divi mērķi. Pirmkārt, nodrošināt sev militāru pārākumu.

— Un otrkārt?

— Jūs gribat piespiest, lai mēs dzenamies jums pakaļ. Apbruņojuma ziņā. Jūs negribat dot mums iespēju izlietot vairāk līdzekļu tām pašām precēm, viesnīcām, bāriem... Vārdu sakot, jūs mani saprotat.

— Nedibināts aizdomīgums! — Stjuarts izsaucās. — Pacentīsimies nelīst viens otram sirdīl Es jums piedāvāju izdevīgu darījumu! Gaidu jūsu atbildi.

— Kādi ir šī darījuma noteikumi? Moderno tehnoloģiju jūs dosiet mums, bet bezdarbu paturēsiet sev? Piekto avēniju un Taimskvēru — mums, bet Hārlemu — sev? Lieliskās dzīvojamās mājas un veikalus — mums, bet astronomisko īres maksu paturēsiet sev?

— Jūs aizmirstat, ka vidējā izpeļņa mums ir daudz augstāka nekā jums.

— Vai nu to var aizmirst? «Amerikas balss» mums to atgādina katru dienu. Bet turpināsim jūsu piedāvātā darījuma apspriešanu! Tātad visā labajā, kas jums ir, jūs gribat dalīties ar mums, bet visu briesmīgo paturēt sev? Ņematies biezeni atdalīt no sekunžu rādītājiem? Bet, ja nu tas ir atdalāms, kāpēc tad jūs paši savās mājās neparādāt, kā to izdarīt? Cik lieliska dzīve sāktos! Veikali pārpildīti ar precēm, un visiem ir nauda, lai tās nopirktu! Modernas jo modernas rūpnīcas strādā ar pilnu jaudu, un valstī nav neviena bezdarbnieka! Turklāt neierobežotas iespējas izpausties katra individualitātei, ielās neviens nešauj, cilvēkus nelaupa, lidmašīnas gaisā neuzspridzina. Gangsteri pārkvalificējas par svētdienas skolu skolotājiem.

Pornobizncsa saimnieki sāk ražot bērnu knupīšus. Militāri rūpnieciskie kompleksi izgatavo atrakcijas Disnejlendai. Mister Stjuart, vai jūs atceraties leģendu par valdnieku Midu?

— Kādu, kādu?

— Sengrieķu valdniekam Midam piemita spēja pārvērst zeltā visu, kam viņš pieskārās. Arī dienišķu maizi. Sekas bija tās, ka viņš nomira badā. Vai, gatavojoties mūs apzeltīt, jūs atstājat mums izvēles tiesības?... Starp citu — jūs pieminējāt mūsu tankus. Bet kā būs ar jūsu bāzēm, kas izvietotas ap mūsu zemi?

— Kāds tam sakars ar bāzēm? — Stjuarts paraustīja plecus. — Kamēr Varšavas līguma valstis, vārdu sakot, kamēr jūsu bloks...

— Varšavas līgumu noslēdza pēc tam, kad jūs bijāt nodibinājuši NATO. Vairākus gadus pēc tam.

— Labi, lai tas paliek, — Stjuarts teica, enerģiski pabīdīdams sāņus savu jau tukšo glāzi. — Tātad jūs domājat, ka viss šis politisko bosu bars brauc uz šejieni, lai apliecinātu jums Eiropas robežu neaizskaramību? Tas ir, pēc trīsdesmit gadiem viņi piekritīs tam, kam nepiekrita ne CērČils, ne Trumens? Piedāvās jums izdevīgus ekonomiskus darījumus un kredītus uz atvieglotiem noteikumiem, pateiksies, ka esat to visu pieņēmuši, un brauks uz mājām? Vai tikai jūs nedomājat, ka amerikāņu valdības priekšgalā atrodas Gess Hols?

— Manuprāt, neviena puse necer uz otras puses labdarību, — es iebildu. — Tikai uz veselīgu saprātu.

— Bet es nešaubos, — Stjuarts sacīja kategoriskā tonī, — ka apspriedes galvenajā dokumentā būs skaidri teikts, ko jūs apņematies darīt no savas puses, atbildēdami uz maksimālās labvēlības statusu.

— Ko tur teikt, mister Stjuart: dzīvosim — redzēsim, — es atbildēju, — nu jau vairs ilgi nav jāgaida. Divas naktis un viena diena.

Pēkšņi atskanēja sauciens:

— Mihail! Miša!...

Pie kāda no tuvējiem galdiņiem stāvēja cilvēks un laipni māja man. Tas bija Verners Klauss, žurnālists no VDR. Pēc iepazīšanās Potsdamā biju ar Verneru ticies ne vienu reizi vien gan Maskavā, gan Berlīnē.

«Būtu viņš ieradies pusstundu agrāk!» es ar nožēlu nodomāju. «Būtu bijis ērts iegansts atsveicināties no šī Stjuarta. Tomēr labāk vēlu nekā nekad!»

Tāpat kā es, arī Klauss sen vairs nebija nekāds jaunais, tikai viņš vai nu nodarbojās ar sportu, vai ieturēja diētu, vai ari tāpat vien pēc dabas bija stalts, kalsns un iznesīgs.

Sagaidīdams Klausu, kas nāca pie manis, es piecēlos kājās.

— Vai sen? — Verners īsi jautāja. Viņš diezgan labi runāja krieviski.

— Šodien. Precīzāk — pirms dažām stundām.

Stjuarts ar vaicājošu skatienu raudzījās uz mums.

— Misters Klauss no Vācijas Demokrātiskās Republikas, — es teicu. — Bet tas ir misters Stjuarts no Statiem. Tu taču runā angliski, Verner?

— Mazliet, — Klauss atbildēja.

— Vai jūs nepasēdētu kopā ar mums, mister Kļaus? — Stjuarts ierosināja.

— Baidos jūs traucēt. Turklāt mani gaida, — Klauss parādīja uz savu galdiņu.

— Varbūt tomēr pievienosieties mums? — Stjuarts at- • kārtoja uzaicinājumu.

Mani viņš bija gandrīz vai spiešus piespiedis palikt kopā ar viņu, bet tagad gribēja pievilināt Verneru. Kāpēc Stjuartam tas bija vajadzīgs? Vai viņam tāpat vien patika strīdēties? Šaubos. Visdrīzāk domājams, ka viņš gribēja noskaidrot oponentu argumentāciju, izzināt viņu metodoloģiju. Kāpēc? Droši vien tāpēc, lai spētu paredzēt iespējamos iebildumus pret viņa rakstiem. Jau iepriekš zinātu, kādi argumenti ir nākamo oponentu rīcībā. Informētu par tiem savus diplomātus. Bet varbūt ne tikai diplomātus vien.

Ari es taču gribēju noskaidrot, kādi uzbrukumi mums var sākties apspriedes priekšvakarā. Tas joti noderētu manam nākamajam rakstam.

Tagad Stjuarts droši vien bija nospriedis, ka es viņam neesmu vairs interesants, un gribēja ķerties klāt Verneram.

— Vismaz uz dažām minūtēm, — Stjuarts teica lūdzošā balsī.

Galu galā Klauss atstātajiem draugiem deva ar roku zīmi, ka viņš pakavēsies, un apsēdās pie mūsu galdiņa.

— Tātad, mister Klaus, — Stjuarts tūlīt iesāka, — būs divas Vācijas vienā apspriedē. Tā ir sensācija!

— Ko lai dara, mister Stjuart? — Klauss atturīgi sacīja.

•— Tāda ir objektīvā realitāte.

— Drīzāk tā gan ir vistīrākā mistika!

■— Ko jūs ar to gribat teikt? — Klauss sapīcis vaicāja.

— Divas Vācijas — fā ir pārmērība.

— Vai jums gribētos, lai būtu piecas? — Klauss ironiski jautāja.

— Gluži otrādi. Es dotu priekšroku vienai, — Stjuarts smaidīdams atbildēja. — Domāju, ka man piekristu daudzi vācieši.

— Jūs neko lielu vis neraizējāties par vāciešiem toreiz, kad ierosinājāt Vāciju sadalīt trijās vai pat piecās valstīs.

— Ko jūs ar to domājat? — Stjuarts jautāja mazliet apjucis.

— Es domāju amerikāņu un angļu priekšlikumus Tehe-rānā un Jaltā, — Klauss zobgalīgi atbildēja. — Morgen-tova, Vollesa, valsts sekretāra Hella plānus... Esat dzirdējis par tādiem?

— Iespējams, ka esam kaut ko tādu arī ierosinājuši. Tomēr pienācīgi novērtēsim valsti, ko šeit pārstāv mūsu draugs — padomju žurnālists. Ja mēs runājam par reālo, nevis par iedomājamo Vācijas sadalīšanu, uzvaras lauri pienākas Padomju Savienībai. Vai tā nav?

— Padomju Savienība nepiekrita Vācijas sadalīšanai, — Klauss mierīgi sacīja. — To panācāt tieši jūs. Savās zonās. Viss pārējais ir tikai jūsu politikas loģiskās sekas. Neaizmirstiet, mister Stjuart, ka esmu vācietis, dzīvoju Berlīnē un labi atceros, kā tas viss notika. Piedodiet, — viņš sacīja un piecēlās kājās. — Man tomēr jāiet. Kur tu dzīvo? — Klauss pievērsās man. — Uz «Kaļiņina»?

— Viesnīcā «Tele».

— Es tevi sameklēšu, — viņš pieskārās manam plecam un devās uz savu galdiņu.

— Arī man ir laiks iet, — es pieceldamies teicu.

— Gaužām žēl, mister Voronov, — Stjuarts sacīja — arī pieceldamies, — ka saruna ar mūsu draugu — vācu žurnālistu zināmā mērā bija pretrunā ar to miera un saprašanās situāciju, kura būtu jāsimbolizē gaidāmajai apspriedei.

— Tā nav viņa vaina, — es dzedri atbildēju.

— Bet kā tad ir ar mūsu strīdu? Tas tā arī paliks nepabeigts?

— Nesteigsimies priekšā notikumiem, mister Stjuart! Pirmajā augustā viss kļūs skaidrs. Piedodiet man, bet es atvadoties gribētu jums uzdot vienu personiskas dabas jautājumu. Angļiem, šķiet, ne sevišķi patīk tādi jautājumi, bet pie amerikāņiem tos uzdot ir pilnīgi pieņemts. Sakiet, lūdzu, — vai jutns nebija žēl pamest Angliju?

I

| Stjuarts atbildēja tikai pēc brītiņa. Viņa acis aiz ma

sīvo hrijļu stikliem piemiedzis smīnā,

— Zemes, kas kļūst vecas, — viņš teica, — jāpamet l.ipat kā novecojošas sievietes.

— Skaidrs, — es atbildēju. — Paldies. Ar labu nakti!

Piegājis pie letes, samaksāju par viskiju un sulu, izgāju

uz. ielas un tikai tad atcerējos, ka man nav mašīnas. Stjuarts, protams, britu mani aizvedis uz viesnīcu, taču man nepatika atgriezties un lūgt viņu to darīt. Gribot negribot būtu jāturpina saruna. Būtu gan bijis interesanti viņu sīkāk iztaujāt, kā viņš pārvērties no angļu žurnālista par amerikāņu biznesmeni, pēc visa spriežot, pamatīgi turīgu. II īpaši rnani nodarbināja simtprocentīgā amerikāņa maska, kuru Stjuarts bija sev uzlicis. Ko viņš īsti pārstāv? Vai viņš nav no tiem, kas tikai pagaidām formāli samierinās ar Helsinku apspriedes neatvairāmību un jau nākamajā dienā pēc tās sāks rīkoties sava paša interesēs, kas nepavisam nav miermīlīgas?

Labi. Būtu nepiedodama naivitāte domāt, ka visi vakarējie vanagi šodien kļuvuši par baložiem.

Pēc sarunas ar Stjuartu jutos ārkārtīgi nepatīkami. Tas bija kaut kas vairāk nekā aizkaitinājums — tas bija sarūgtinājums. Es sapratu cēloni, lai gan sākumā negribēju to atzīt pat klusībā. Nelaime bija tā, ka Stjuarts bez žēlastības bija man atmaskojis Cārliju Braitu.

Nebiju gaidījis, ka rūgtā patiesība par Braitu spēs mani ievainot tik dziļi. Galu galā — ko nozīmē tāds Braits uz vēsturiskajā nozīmīgumā tik milzīgi svarīgā notikuma fona?! Bet Potsdama jau sen ir nogrimusi laika dzīlēs.

Tomēr es nespēju aizmirst Braitu. Nodevībai nav noilguma termiņa!

Atcerējos mūsu atvadu sarunu Berlīnē. Lai gail Cārlijs visādi mēļoja par biznesa liktenīgo un nepārvaramo spēku, es domāju, ka uz nodevību viņš nav spējīgs. Manā uztverē viņš zināmā mērā personificēja sabiedroto attiecības tūlīt pēc kara. So attiecību simbols bija Potsdama, un Braits manā atmiņā bija palicis nesaraujami saistīts ar Pots-darnu.

Tagad, ja varēja ticēt Stjuartam, Cārlijs bija Potsdamu nodevis. Ko viņš īsti uzrakstījis, šis nelietis? Pārsviedies uz «aukstā kara» nometni? Dezertieris, pārbēdzējs!

Palūkojos pulkstenī. Bija ceturksnis pāri divpadsmitiem. Vai pilsētas transports vēl darbojas? Varbūt kājām aiz-

staigāt līdz viesnīcai? Taču kājām, turklāt svešā pilsētā es ātri līdz turienei nenokļūtu. «Labi,» es nospriedu, «lai put manta, ja klāt nenāk, paņemšu taksīti!»

Ap vieniem naktī iegāju savā viesnīcas istabā. LJz galdiņa noliktā tīrā papīra lapa man atgādināja, ka šodien tomēr neesmu uzrakstījis ne rindas.

Ātri noģērbies, ielikos gultā un nodzēsu gaismu.

«Gulēt, gulēt!» es sev pavēlēju. Taču laiks gāja, bet aizmigt man neizdevās. Atcerējos aizritējušo dienu, kas man likās bezgalīgi gara, domāju par Stjuartu, Cārliju, Pots-damu...

Nē, Potsdamu aizmirst nedrīkst! Pastāv neredzama saite starp to, kas bija Toreiz, un to, kam jānotiek Rīt. Lai ko vēlāk rakstīja stjuarti un braiti, Potsdama tomēr ir pierādījusi, ka kompromiss iespējams un saskaņa sasniedzama, ja to grib sasniegt. Ko teica šis Stjuarts, kas tik nesaprotami pārvērties no angļa par amerikāni? Ka Pots-dāmā nekas nav panākts? Ka dalībnieki ne par ko nav vienojušies? Tie taču ir meli, salti meli! Tas, ko es pats biju redzējis Potsdamā, ko biju dzirdējis, ko vēlāk uzzinājis no konferences protokoliem, tagad manas atmiņas dzīlēs saplūda vienkop.

To tālo dienu atmiņas satvēra mani savā varā un ar ncpieveicamu spēku vilka atpakaļ Pagātnē.,,

OTRĀ NODAĻA "KAS TAGAD IR VĀCIJA"

Trijos četrdesmit piecās minūtēs pēc pusdienas apklusa grants švirkstoņa zem smagajiem limuzīniem, kas konferences dalībniekus no Bābelsbergas nogādāja Cecīlijas pili. Galvenā apsardze jau bija ieņēmusi savas vietas visapkārt pilij.

Bez trim minūtēm četros Trumens, Cērčils, Staļins, kā arī delegāciju locekļi un tulki ienāca sēžu zālē. Tieši četros viņi apsēdās pie apaļā galda.

— Turpināsim apspriešanu, džentlmeņi, — Trumens sacīja, paraudzīdamies Staļinā un laipni pasmaidīdams.

...Viņi bija šķīrušies pavisam nesen. Trijos, vārda pilnā nozīmē tieši pirms konferences šīsdienas sēdes atklāšanas, Trumens Bimsa un Bolena pavadībā apciemoja Staļinu. Vizīte bija pavisam īsa. Pēc Birnsa padoma Trumens ieradās pie Staļina ar tādu aprēķinu, lai ilgām sarunām nebūtu laika.

Pie sēžu galda Trumens bija juties stāvokļa noteicējs. Turklāt viņam tur līdzās sēdēja Cērčils. Anglijas premjers nelaida garām nevienu iespēju iepīties kādā strīdā, parasti, protams, nostādamies Trumena pusē.

Taču, kad ASV prezidentam atkal vajadzēja stāties aci pret aci ar padomju līderi, viņā modās zināms nemiers. Sevišķu iemeslu tam it kā nebija. Aizvakar pirmoreiz ierazdamies «mazajā Baltajā namā», Staļins bija izturējies kā pieklājīgs un taktisks viesis. Tikai reizi viņš bija atļāvies ironisku piezīmi, un tā pati attiecās uz Cē’rčilu. Konferences vakardienas sēdē Staļins arī bija izturējies mierīgi, ja neņēma vērā īso, pēkšņo uzbrukumu, kurā viņš pārgāja, kad apspriešanās jau bija gandrīz beigusies. Taču ari toreiz uzbrukuma objekts bija bijis Cērčils.

Tomēr Trumens labprāt piekrita Bimsam, kad tas ierosināja, lai šodien paredzētais ģenerālisimusa rezidences apmeklējums būtu vienīgi formāla atbilde uz Staļina pieklājības vizīti. Prezidents baidījās, ka tikai Staļins viņu nepiespiež pasacit kaut ko lieku, kaut ko atklāt vai apsolīt, vārdu sakot, izdarīt kaut ko tādu, kas vēlāk būtu jānožēlo.

Taču bija vēl arī cits iemesls, kas Trumeņam lika satraukties. Viņš baidījās, vai tikai Staļins pēc kaut kādām pazīmēm neuzminēs: amerikāņiem radies jauns, izšķirošs trumpis, viņi ieguvuši sviru, ar kuras palīdzību zemeslodi var piespiest, tā teikt, griezties pretējā virzienā. Klusībā par to pašu baidījās arī Birnss. Tāpēc viņš deva Trutne-nam padomu tikšanās laiku ierobežot līdz pēdējai iespējai.

Turklāt Savienoto Valstu valsts sekretārs darīja visu, kas bija no viņa atkarīgs, lai neviens svarīgs jautājums, kurš prasa tūlītēju risinājumu, netiktu apspriests un — vēl jo vairāk — izlemts privātās valstu vadītāju sarunās.

Pēc Trumcna aprēķiniem, Grovsa pārskata ziņojums bija jāsaņem tuvākajās stundas, sliktākajā gadījumā — tuvākajā diennaktī. Tātad tikai kāda diennakts Trumenu šķīra no tā brīža, kad viņš kļūs par neierobežotu pasaules saimnieku.

Cērčils alka, lai konference viņam kļūtu par jaunu slavas avotu, lai tā vēlreiz apstiprinātu, ka tas ir viņš, kas izglābis Lielbritāniju no fašistu iebrukuma.

Par sešdesmit gadu veco Džeimsu F. Bimsu jāteic tā: šis nelielā auguma cilvēks, kas bija ārkārtīgi stiegrains un muskuļots, domāja, ka tieši viņam vēsture lēmusi kļūt par galveno, noteicošo konferences spēku, par tās no citu acīm slēpto vareno virzītāju.

So savu lomu Birnss nevēlējās atdot nevienam — ne Trumeņam, ne Cērčilam, ne Staļinam.

Kopā ar Staļinu, ja neskaita tulku, bija tikai Molotovs. Bimsam par prieku valstu vadītāju saruna vispār neskāra konferenci.

Staļins iepazīstināja Trumenu ar Maskavā saņemtām ziņām par japāņu gatavību sākt pamiera sarunas. Taču bezierunu kapitulāciju Japānas imperators noraidīja. Tā viņš bija rakstījis savam vēstniekam Maskavā. Sī dokumenta kopiju Staļins parādīja Trumeņam.

. Ai, kā ASV prezidentam gribējās saņurcīt un saplēst driskās Staļina sniegto papīru! Drīz, pavisam drīz pienāks laiks, kad viņš spēs japāņu salas it vienkārši izdzēst no pasaules kartes, tās nogremdēt okeānā...

Trumens, protams, savaldījās, uzmanīgi izlasīja dokumentu un pasniedza tālāk Birnsain.

Negaidīdams, kamēr ASV valsts sekretārs izlasa Japānas imperatora vēstuli, Staļins lēnām, gluži kā skaļi domādams, sacīja:

— Sai vēstulei var nepievērst nekādu uzmanību. Izlikties, ka mums tā nav zināma. Var arī, gluži otrādi, likt japāņiem saprast, ka viņiem ir atlikusi vienīgi bezierunu kapitulācija.

— Es domāju, — Trumens steidzās atbildēt, — ka visprātīgākais būs pagaidām nepievērst uzmanību. — Viņš bija norūpējies tikai par to, lai pirms Grovsa pārskata ziņojuma saņemšanas netiktu pieņemti nekādi lēmumi, kas skar Japānu.

Birnsu aizvainoja tas, ka Staļins ne tikai nepainteresējās, kādas ir viņa domas par imperatora vēstījumu, bet pat nepagaidīja, kamēr viņš to izlasīs.

Vēlāk, mašīnā braucot uz Cecīlijas pili, Bimss sacīja Trumenam:

— Staļins droši vien gribēja pārbaudit, cik mēs esam ieinteresēti viņa palīdzībā, vai joprojām tā mums ir vajadzīga.

— Kāds pamats viņam par to šaubīties? — Trumens nervozi vaicāja. — Viņš taēu nezina, ka puika ir piedzimis un izrādījies pietiekami ņiprs...

Tiešām, no trim valstu līderiem, kas sēdēja pie konferences galda, vienīgi Staļins nekā nezināja par sekmīgajiem izmēģinājumiem Alamogordo apkaimē.

Kara ministrs Stimsons prezidenta uzdevumā bija apmeklējis Anglijas premjeru un izstāstījis viņam — tiesa, ļoti vispārīgos vilcienos —, ka projekts, kam kādreiz ir bijis kodēts nosaukums «Cauruļsakausējumi», beidzot ir realizēts.

Kā Stimsons bija ziņojis Trumenam, Anglijas premjeru šī vēsts bija visai iepriecinājusi. Tomēr kara ministram bija radies iespaids, ka Čērčils, kas tik ļoti pieradis atom-projekta realizēšanu uzskatīt par bezgalīgi ilgu darbu, it vienkārši nav spējīgs aptvert, kāda praktiska nozīme ir panākumam Alamogordo. Nesaprot, ka šis panākums ir atombumbas priekšvēstnesis, tā teikt, sācies atomlaikmeta priekšvakars.

Starp citu — kamēr nebija saņemts sīks Grovsa ziņojums, Trumens nemaz negatavojās darīt čērčilam zināmus visus apstākļus. Pašreiz viņu vairāk satrauca kas cits: kā izturēties pret Staļinu? Likt saprast, ka viņš, Trumens, jau ir pilnīgs stāvokļa noteicējs, vai tomēr pagaidīt Grovsa sūtītās ziņas?

Galu galā Trumens nolēma pagaidīt. Taču sirds dziļumos viņš sevi jau uzskatīja par galveno personu konferencē.

Trumens nezināja, ka uz šo lomu pretendē arī cilvēks, vārdā Džeimss F. Birnss, Amerikas Savienoto Valstu valsts sekretārs.

Birnss — kustīgs, nevainojami ģērbies cilvēks ar pastāvīgu labsirdīgi ironisku smīnu garenajā sejā, ar biezām, melnām uzacīm, no kuru apakšas vērīgi un viltīgi raudzījās mazas acis, ar retiem, deniņos iesirmiem matiem — bija nolēmis, ka 1945. gada 18. jūlijā, «Lielās trijotnes» otrās sēdes dienā, viņš pirmo reizi skaļi un atklāti paziņos par savu uznākšanu starptautiskajā politiskajā arēnā.

...No malas varēja likties, ka pasaulē nav tuvāku cilvēku par Trurnenu un Birnsu. Šķita, viņi ir domubiedri visos jautājumos, pirmkārt — uzskatos par amerikāņu ārpolitiku.

Un vai tad maz varēja būt citādi? Kļuvis par Baltā nama saimnieku,, valsts sekretāra posteni — pēc nozīmes valsts vadīšanā tas būtībā bija tūlīt nākamais aiz prezidenta posteņa — Trumens nepiedāvāja nevienam citam kā Bimsam. Birnss bija galvenais prezidenta padomnieks, kad viņi ilgi ceļoja ar kuģi «Augusta». Un, beidzot, bez Birnsa nesākās neviena pokera partija; šo kāršu spēli prezidents uzskatīja par vislabāko izklaidēšanos, ja neskaita mūziku.

Tikai daudz vēlāk, kad Trumens jau būs atstājis Balto namu, bet Birnss — Valsts departamentu, Vašingtonā sāks runāt, ka Birnss ar prezidentu esot apgājies kā senāta priekšsēdētājs ar pārlieku nasku jaunievēlētu senatoru, bet prezidents ne vienu reizi vien žēlojies, ka valsts sekretārs viņam piedēvējot vārdus, ko viņš nekad nav teicis.

Kā tad bija patiesībā?

Patiesībā Bimsam bija savi slepeni rēķini ar Trurnenu.

Savā laikā Džeimss F. Birnss, toreizējais Dienvidkaro-līnas štata senators, gaužām bija vēlējies kļūt par ASV viceprezidentu. Taču Rūzvelts bija devis priekšroku Harijam Trumenam.

Pretinieki Birnsu bieži dēvēja par tipisku glumu zuti, draugi augstu vērtēja viņa politisko nojautu un prasmi orientēties sarežģītos apstākļos.

Iekarojis sev stabilas pozīcijas Rūzveltam tuvajās aprindās, Birnss senātā bez ierunām atbalstīja prezidenta likumprojektus, un viņu uzskatīja par savējo ne tikai Kapitolija pakalnā, bet arī Baltajā namā.

Vēlāk viņš apgalvoja, ka Ruzvelts esot viņam solījis viceprezidenta posteni, ja gūs panākumus 1944. gada vēlēšanās.

Līdz tam laikam Džeims Birnss un Harijs Trumens bija bijuši tuvi draugi. Pārliecināts par Rūzvelta atbalstu, Džeūnss pat bija lūdzis savu draugu Hariju gaidāmajā demokrātu partijas pirmsvēlēšanu kongresā izvirzīt viņa kandidatūru viceprezidenta amatam. Trumens labprāt esot tam piekritis.

Pēc vairākiem gadiem, jau aizgājis no prezidenta amata, Trumens paziņos — iespējams, arī pamatoti —, ka viņš esot gribējis godīgi izpildīt solījumu un būtu arī vārdu turējis, ja nebūtu bijis Roberta Hanegana. Sis agrākais demokrātu partijas boss Misūri štatā, saņemdams arī aktīvu Trumena atbalstu, bija kļuvis par partijas priekšsēdētāju visas valsts mērogā. Tieši Hanegans negaidīti paziņoja, ka Ruzvelts viceprezidenta postenim izvirza Trumena kandidatūru...

Senators no Dienvidkarolīnas bija sašutis par notikušo un turēja ļaunu prātu gan uz Rūzveltu, gan uz Trumcnu. Taču bijušais prezidents tagad jau gulēja kapā. Bet Trumens, nokļuvis Baltajā namā, tūlīt atsauca Birnsu pie sevis un slepenā sarunā viņu uzaicināja nomainīt Stetini-usu, kas bieži slimoja. Birnss toreiz nodomāja, ka jaunais prezidents nolēmis ar viņu godīgi norēķināties.

Tā nu Džeimss F. Birnss kļuva par Amerikas Savienoto Valstu valsts sekretāru. Ieceldams viņu šajā amatā, Trumens tomēr ne tikai nolīdzināja parādu vien. Birnss, šis rūdītais politikānis, bija nepieciešams jaunajam prezidentam, kam trūka jebkuras pieredzes valsts pārvaldīšanā un kam ārkārtīgi bija vajadzīga palīdzība. Parādīdams Bimsam savas personiskās un politiskās simpātijas, Trumens cerēja uz ilgu laiku viņu iejūgt savos ratos, tā teikt, padarīt par galveno vilcēju. Viņu maz uztrauca tas, ka Birnss neizcēlās ar sevišķi augstu vispārīgo kultūru un agrāk nekad nebija nodarbojies ar starptautiskajiem jautājumiem.

Trumens bija pārliecināts, ka viņa paša kultūras ar uzviju pietiks abiem. Bet diplomātiju viņš neuzskatīja par zinātni un domāja, ka Eiropas kara neskarto Savienoto

Valstu varenība viņam atjaus ar izpostītajām Eiropas zemēm runāt tā, kā liels boss sarunātos ar sīku uzņēmumu īpašniekiem, kas palikuši bez līdzekļiem un nokļuvuši viņa

parādjūgā.

Birnss Trumenu vēl uzmudināja. Pretēji Legijam Birnss ticēja, ka izdosies radīt atombumbu. Izsmēja bailes no krieviem. Nešaubījās, ka jebkuras sarunas ar viņiem var notikt tikai no spēka pozīcijām un tām tā arī jānotiek.

Visos jautājumos atbalstīdams prezidentu, Birnss slepenībā tomēr raudzījās uz viņu no augšas. Par amerikāņu pēckara politikas veidotāju viņš uzskatīja nevis Trumenu, bet sevi. Galvenais prezidenta padomnieks šeit, Bābels-bergā, viņaprāt, bija viņš pats, nevis Deiviss vai Stiin* sons un nekādā ziņā ne jau nu Legijs.

Lidz zināmam laikam Birnss bija samierinājies ar to, ka paliek it kā Trumena ēnā.

Taču šodien, astoņpadsmitajā jūlijā, viņš bija nolēmis iziet spožā saules gaismā. Šodien sēdē vajadzēja ziņot viņam — tā bija nolēmuši ārlietu ministri, gatavodami darba kārtību «Lielās trijotnes» sēdei vakarā. Viņam būs pirmoreiz šajā konferencē jāizvirza svarīgākie jautājumi, kuru dēļ tā ir sanākusi. Vakardienas sēde bija tikai sagatavošanās. Šodien vajadzēja runāt par galveno. Tieši šodien Staļins un Cērčils beidzot sapratīs, kas Bābelsbergā pārstāv amerikāņu politiku.

Šīsdienas sēdei bija jākļūst par «amerikāņu sēdi». Birnss jau bija Trumenam paziņojis darba kārtību, ko no cīta bija izstrādājuši ārlietu ministri, un to, ka ziņojumu sniegs ASV valsts sekretārs.

Trumens jutās apmierināts: izvirzīdams avanscēnā

Birnsu, tiesības teikt izšķīrēju vārdu viņš paturēja sev.

Taču Birnss pats nepavisam negribēja būt tikai bosa uzticības persona. Viņš domāja, ka vakar pirmajā sēdē Trumens nav izturējies pietiekami noteikti. Sirds dziļumos viņš par to priecājās, jau iepriekš izbaudīdams iespaidu, kādu šodien viņš pats atstās, sniegdams ziņojumu.

Vakar Džeimsu F. Birnsu pazina tikai Amerika. Šodien viņš nostāsies vienā rindā ar tiem cilvēkiem, kas izlemj pasaules likteņus.

Tātad pulkstenis rādīja bez trim minūtēm četri. Staļins, Trumens un Cērčils vienlaikus ienāca Cecīlijas pils sēžu zālē. Trumens bija ģērbies tāpat kā vienmēr: tumšs uzvalks ar divrindu pogām, balts krekls, punktota kaklasaite, divkrāsainas vasaras kurpes. Staļinam un Cērčilam bija militāri formas tērpi.

Šoreiz kinoreportierus un fotokorespondentus zālē nelaida. Tāpēc bija izgaisusi arī tā pacilātības un svinīguma atmosfēra, kas piemita vakardienas sēdei.

Valstu vadītāji devās pie apa]ā galda. Aiz viņiem nāca tie, kas viņus pavadīja.

Birnss gāja gandrīz blakus Trumenam, kamēr citu delegāciju locekļi turējās zināmā atstatumā no saviem vadītājiem.

Valsts sekretārs jau iepriekš bija nolēmis ieiet zālē tieši

tā.

Piegājuši pie galda, Staļins, Trumens un Cērčils apmainījās īsiem rokasspiedieniem. Pēc tam Trumens devās pie sava krēsla, pagaidīja, kamēr apsēdīsies Staļins un Cērčils, tad apsēdās ari pats un ikdienišķā, lietišķā tonī sacīja:

— Turpināsim sēdes, džentlmeņi!

Tāpat kā vakar, Birnss ieņēma vietu blakus Trumenam.

Viņa lielā stunda tuvojās. Viņš pārlaida ašu skatienu klātesošajiem. Staļinam, tāpat kā vakar, priekšā uz galda bija nolikta balta papīra lapa un tumši zaļa papirosu kārbiņa. Pa labi no viņa sēdēja Molotovs un Višinskis, kas bija ģērbies pelēkā padomju diplomāta formas tērpā. Pa kreisi, arī ģērbies diplomāta formas tērpā, sēdēja tulks Pavlovs, jauns cilvēks ar brillēm.

Cērčils, smagi sagumis, jau turēja zobos neaizdegtu cigāru. Pa labi no viņa sēdēja Idens, pa kreisi — tulks majors Bīrss un Etlijs. Otrajā rindā, kā arī pie maziem galdiņiem gar sienām bija izvietojušies delegāciju locekļi, padomnieki, palīgi, sekretāri. Apsardzes darbinieku šoreiz zālē nebija.

Birnss nepacietīgi palūkojās Trumenā, gaidīdams, ka tas dos viņam vārdu. Taču Cērčils aizsteidzās priekšā.

— Viens jautājums ārpus darba kārtības, džentlmeņi, — viņš teica. — Tiesa, šis jautājums nav diez cik svarīgs salīdzinājumā ar tiem, kas mums būs šeit jāizlemj, tomēr es vēlētos to izvirzīt...

«Kāda velna pēc!» Birnss aizkaitināts nodomāja. Tru-mena rīkotajā lenčā, kas bija ildzis gandrīz divas stundas, Cērčils jau bija nepārtraukti runājis monologus, žēlodamies par Anglijas lielajiem ekonomiskajiem zaudējumiem karā. Tā vien likās, ka Anglijas premjers sirgst ar runas nesaturēšanu.

Kā īsts amerikāņu politiskais biznesmenis Birnss nicināja vājumu. Viņš, protams, zināja, ka Cērčilu uzskata par vienu no mūsdienu visspilgtākajām personībām, bija dzirdējis, ka Cērčils uzrakstījis vairākas grāmatas (viņš gan nevienu no tām nebija lasījis).

Taču, tiklīdz viņš bija sapratis, ka Cērčils — lai cik skaistos vārdos tas būtu ietērpts — gluži vienkārši tiecas tikt pie amerikāņu naudasmaka, viņu pārņēma augstprātīga antipātija pret Anglijas premjeru, tāda pati, kādu bagātnieks jūt pret nabaga radinieku, kas tīko pēc viņa naudas.

Tagad Cērčils acīmredzot bija nolēmis stāties viņam ceļā, izjaukt efektu, kādu vajadzēja atstāt viņa pirmajai patstāvīgajai runai starptautiskajā arēnā. Birnss juta, ka šis pļāpīgais resnis viņu kaitina aizvien vairāk. Taču l'ru-mens nevis ciešāk pievilka grožus, bet nez kāpēc raudzījās apkārt ar neko neredzošu skatienu ...

Cērčils, it kā par spīti Bimsam, turpināja labsirdīgi īdzīgā tonī:

— Daudzi no mums droši vien atceras, ka Teherānā preses pārstāvjiem bija ļoti grūti iegūt kādas ziņas par mūsu tikšanos. Bet Jaltā, — viņš zobgalīgi palūkojās Staļinā, — tas vairs vispār nebija iespējams. Tad nu, džentlmeņi, es gribu jums darīt zināmu, ka pašreiz Berlīnē atrodas apmēram simt astoņdesmit korespondentu. Viņi skraida te apkārt, mēģinādami uzzināt, ar ko mēs nodarbojamies, un ir sašutuši, es pat teiktu — nikni...

Cērčils atkal palūkojās Staļinā, it kā likdams saprast, ka savu pārmetumu adresē tieši viņam.

Taču Staļinu šķita interesējam vienīgi Cērčila minētais skaitlis.

— Simt astoņdesmit? — viņš pārjautāja. — Tā taču ir vesela rota! Kas viņus te ielaidis?

— Protams, viņi atrodas nevis šeit, šajā zonā, bet Berlīnē, — Cērčils paskaidroja. — Turklāt — es nepavisam neesmu pret slepenību. Vēl vairāk — es to uzskatu par ne-nepieciešamu. Taču man šķiet, ka žurnālisti būtu kaut kādi jā nomierina ...

Birnss pārmetoši palūkojās Trumenā, it kā vaicādams, vai priekšsēdētājs domā ilgi ciest šo pļāpāšanu. Pēc tam demonstratīvi paraudzījās pulkstenī.

Taču Cērčils vai nu izlikās, ka nekā nav pamanījis, vai arī vairs nespēja apstāties.

— Tāpēc, — viņš turpināja, — man gribētos izteikt kādu priekšlikumu. Ja kolēģi neiebilstu, es, vecs avīžu vilks, varētu uzņemties mierneša lomu. Esmu gatavs tikties ar žurnālistiem, paskaidrot, kāpēc mēs pagaidām nevaram viņiem sīkāk ziņot par mūsu sarunām, un pie reizes izteikt viņiem līdzjūtību... Vārdu sakot, žurnālisti, tā teikt, jāpaglauda pa spalvai, un viņi nomierināsies.

Bimss, šķiet, visu saprata. Izskaidrojums bija pavisam vienkāršs: Čērčilam gribējās vēlreiz padižoties žurnālistu priekšā...

— Ko šie žurnālisti īsti grib? — Staļins paklusi vaicāja. — Kādas ir viņu prasības?

«Ak dievs!» Birnss izmisīgi nodomāja. «Tagad Cērčils sāks spriedelēt par šīm prasībām!»

Taču izrādījās, ka pacietība izsīkusi arī Trumenam.

— Manuprāt, — prezidents dzedri sacīja, — mums visiem ir svarīgāki darbi. Ar žurnālistiem lai nodarbojas tie delegāciju pārstāvji, kam tas ir uzdots.

Cērčils aizvainots saknieba lūpas. Viņš palūkojās Staļinā, it kā meklēdams līdzjūtību. Bet Staļins, acīmredzot zaudējis jebkuru interesi par notiekošo, cītīgi spaidīja pirkstos papirosu.

— Man nepavisam nav dedzīgas vēlēšanās kļūt par upurjēru, — Cērčils teica, pievērsdamies Trumenam un cenzdamies visu padarīt par joku. — Esmu ar mieru doties uz sarunām ar žurnālistiem, ja ģenerālisimuss Staļins vajadzības gadījumā mani atbalstīs ar artilēriju un tankiem.

Taču Staļins viņa sacīto neuzņēma kā joku vai ari palaida gar ausīm.

To izmantodams, Trumens sacīja:

— Šodien mūsu ministri ir sagatavojuši darba kārtību un ieteic izskatīt tajā minētos jautājumus. Pēc ministru vienošanās ziņojumu sniegs misters Birnss.

Iepriekšējās vārdu cīņas samulsināts, Birnss jutās tā, it kā visu laiku būtu stāvējis uz skatuves un gaidījis, kad pacelsies priekškars. Tagad, kad beidzot tas bija noticis un viņš palicis vienatnē ar pārpilnu zāli, Birnss nezināja, kā viņš izskatās, vai ir kārtībā viņa grims un apģērbs. Taču Birnss, ātri pārvarējis īso apmulsuma brīdi, paņēma Bolcna sniegtos vākus, grasījās celties kājās, bet atcerējās, ka vakar — un arī šodien — delegāciju vadītāji ir runājusi, nepieceldamies no atzveltņiem, un palika sēžam savā vietā.

— Džentlmeni, — Bimss iesāka. — Ārlietu ministru

apspriedē ir nolemts uzņemt šīsdienas darba kārtībā šādus jautājumus...

Atvēris vākus, viņš, ar pūlēm pārvarēdams pieradumu runāt ātri, lēnām nolasīja:

— Pirmais jautājums: par miera sarunu un teritoriālo prasību apspriešanas procedūru un mehānismu. Otrais jautājums: par Vācijā nodibinātās Kontroles padomes pilnvarām politiskajā jomā. Un, beidzot, trešais jautājums: par Poliju. Konkrēti: par poļu emigrantu valdības likvidēšanu Londonā.

Birnss palūkojās vispirms Idenā, pēc tam_ Molotovā, it kā gaidīdams apstiprinājumu. īdens pieklājīgi palocīja galvu, Molotovs sēdēja nekustēdamies. Bimsam gan šķita, ka ari viņš tikko manāmi pamāj.

— Sakarā ar pirmo jautājumu, — Birnss atkal ierunājās, —- es gribētu atgādināt, ka vakardienas sēdē principā tika nolemts dibināt Ārlietu ministru padomi un uzdot tai sagatavot Miera līguma projektu un sasaukt Miera konferenci.

Birnss saskatījās ar Staļinu, un viņam likās, ka padomju iiucris ir mazliet piemiedzis acis.

— Tiesa, — Bimss steidzīgi sacīja, — šajā jautājumā radās dažas domstarpības. Ministru padomes funkcijas netika precīzi noteiktas. Vakardienas sēdē ģenerālisimuss Staļins izvirzīja jautājumu par jaunās padomes attiecībām ar jau pastāvošo Eiropas konsultatīvo komisiju. Netika galīgi izlemts, uzņemt vai neuzņemt padomē Cana Kaisi pārstāvi. Esmu priecīgs ziņot konferences dalībniekiem, ka mūsu sagatavošanas apspriedē amerikāņu delegācijas iesniegtais projekts principā tika atzīts par labu, lai gan pirmajā punktā — par padomes sastāvu — padomju delegācijas pārstāvis rezervēja tiesības ierosināt labojumu un izteikt piezīmes.

Staļins vērīgi klausījās, bet viņa skatiens bija vēss un mierīgs. Tas Birnsu darīja piesardzīgu. Viņam šķita, ka Staļins, kam Molotovs, protams, visu sīki izstāstījis par ministru pieņemtajiem lēmumiem, to vien gaida, kad radīsies izdevība ziņotāju pieķert kādā neprecizitātē. Tāpēc, atgādinādams par domstarpībām sakarā ar dibināmās padomes sastāvu, Birnss visvairāk turēja prātā Staļina vakardienas šaubas.

— Tātad pirmais un vissvarīgākais ministru padomes uzdevums būs, — Birnss turpināja, Staļina klusēšanas nomierināts, — izstrādāt projektus miera ilgumiem ar Itāliju, Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Somiju. Sagatavot miera līgumu ar Vāciju arī ir ļoti svarīgs padomes pienākums.

Viņš atkal nogaidīdams uz brītiņu apklusa. Taču neviens nebilda ne vārda.

Birnss klusībā nopriecājās, ka Staļins — tāpat kā pirms dažām stundām Molotovs — nav pamanījis viņiem izliktos slazdus. Tie bija rūpīgi nomaskēti. Birnss lepojās ar to, ka viņš ir tas, kas izstrādājis šo slazdu mehānismu, savu plānu darīdams zināmu vienīgi prezidentam. Slazdi bija tādi: Austrumeiropas zemes bija apvienotas vienā sarakstā ar tādu tipisku Rietumu zemi, kāda ir Itālija. Ja Staļins pret to neiebildīs, tad pilnīgi likumīgs kļūs secinājums, ka Austrumeiropas valdībām jābūt veidotām pēc Itālijas parauga. Sabiedroto karaspēka atrašanās Itālijā šo paraugu padarīs pilnīgi pieņemamu Anglijai un Savienotajām Valstīm.

Ministru apspriedē Birnss bija darījis visu iespējamo, lai viņa minēto valstu sarakstam būtu it kā vienīgi formāls raksturs, lai tas skanētu tikai kā valstu uzskaitījums. Tomēr viņš bažījās, vai «Lielās trijotnes» sēdē Staļins ļaus sevi apvest ap stūri. Taču padomju līderis, kā redzams, bija norijis ēsmu ar visu āķi.

Cenzdamies tikt tālāk projām no delikātā miera līgumu temata, pēc paraduma atkal vārdus bērtin bērdams, Birnss minēja citas nodibināmās ministru padomes funkcijas: teritoriālo strīdu noregulēšanu miera ceļā, sadarbību ar Apvienotajām Nācijām. Viņš ierosināja likvidēt Eiropas Konsultatīvo komisiju, tās pilnvaras nodot sabiedroto kontroles padomēm Vācijā un Austrijā.

— Tādējādi, — Birnss nobeidza savu garo runu, — amerikāņu delegācijas iesniegtais projekts, kas paredz nodibināt Ārlietu ministru padomi, pamatos ir atzīts pārlabu, pastāv tikai padomju delegācijas iebildums, ko es minēju sākumā. Pateicos jums.

Tātad debija bija notikusi. Debija un benefice reizē. Bimsam tomēr bija izdevies savu vārdu saistīt ar pirmo patiešām reālo jautājumu, kas bija konferencei jāizlemj. Vēl vairāk — pēc visa spriežot, viņam bija izdevies iemidzināt ne tikai Molotova, bet arī paša Staļina modrību.

Tiesa, Birnsu mazliet kaitināja tas, ka prezidents viņa runu bija klausījies it kā ne sevišķi uzmanīgi.

Tiklīdz Birnss bija par to iedomājies, Sta|ins mazliet sakustējās, neapšaubāmi gatavodamies kaut ko bilst. Birnss sastinga: acīmredzot Staļins tomēr būs sapratis, ka viņam izlikti slazdi.

Taču Staļins tikai paklusi teica:

•— Te tika sacīts, ka padomju delegācijai esot iebildums pret ministru padomes sastāvu. Nolūkā sasniegt vienprātību mēs savu iebildumu atsaucam.

Birnss atviegloti pasmaidīja un pamāja Trumenam. Prezidents saprata šī signāla jēgu un svinīgi paziņoja:

— Tātad projekts par Ārlietu ministru padomes dibināšanu ir pieņemts bez iebildumiem. Padomē piedalās ārlietu ministri no Lielbritānijas, Padomju Savienības, Ķīnas, Francijas un Savienotajām Valstīm. Pāriesim pie otrā jautājuma ...

— Mūsu ārlietu ministri ir krietni strādājuši, — atskanēja Čērčila balss.

Staļins, kas acīmredzot joprojām bija noskaņots labsirdīgi, apstiprinādams palocīja galvu.

— Neapšaubāmi, neapšaubāmi, — viņš sacīja.

«Ko tur teikt,» Birnss nodomāja, «viss notiek tā, ka labāk nevar vēlēties. Konference virzās uz priekšu gluži kā vilciens pa labām sliedēm, kad ceļš ir brīvs.»

— Sākam apspriest nākamo jautājumu, — Trumens_ paziņoja, — jautājumu par politiskajām pilnvarām, kādas dodamas Kontroles padomei Vācijā.

Arī par šo jautājumu bija jāziņo Bimsam. Viņš atvēra vākus un drošā balsī, kādā mēdz runāt cilvēks, kas ir pilnīgs stāvokļa noteicējs, sacīja:

— Prezidenta minētā jautājuma apspriešanas procesā mums radās dažas domstarpības. Mēs nolēmām dibināt apakškomisiju, kurā darbotos visu triju delegāciju eksperti. Viņi darbu nav vēl beiguši. Tomēr mēs esam nolēmuši lūgt, lai valdību vadītāji izteiktos par politiskajām pilnvarām, kādas dodamas Kontroles padomei Vācijā. Mēs lūdzam atvainot, ka neesam varējuši sniegt galīgus spriedumus tādos grūtos un sarežģītos jautājumos, kādi ir ar Vāciju saistītie ekonomiskie jautājumi, kā arī jautājums par Vācijas floti...

Birnss gatavojās runāt vēl ilgi. Viņš domāja, ka viņa plāns ir izdevies: šo konferences dienu viņš bija iecerējis padarīt par «amerikāņu dienu», un par tādu tā arī kļuva. Birnss tikai nezināja, ka Cērčilam ir cits plāns.

Anglijas premjers, zināms, saprata, ka turpmāk nevis viņam, bet Trumeham lemts būt par galveno Rietumu politikas paudēju vienmēr un visur, arī Eiropā. Lielbritānijas premjeram vissvarīgākais bija ar Savienoto Valstu svētību nodrošināt Anglijas ietekmi Eiropā un izdzīt no turienes krievus. Ja viņš gribēja sasniegt Šo mērķi, viņam neatlika nekas cits kā visādi palīdzēt Trumenam.

Taču Cērčilam bija ari cits ļoti svarīgs uzdevums — darīt visu iespējamo, lai konferencē rastos sadursmes starp Trumenu un Staļinu.

Cērčils vēl vienmēr gaužām nožēloja, ka viņam nebija izdevies konfrontēt Rūzveltu un Staļinu Jaltā. Nelaiķis prezidents bija sapratis sava jaunākā partnera nodomu. Ak, protams, viņš ne uz mirkli neaizmirsa Rietumu intereses! Taču no strīda ar Staļinu Rūzvelts konsekventi vairījās un pat atsēdināja Cērčilu, kad viņa mēģinājumi iedzīt ķīli starp Savienotajām Valstīm un Padomju Savienību kļuva pārlieku atklāti.

To, ko nebija izdevies panākt Jaltā, Cērčils nolēma katrā ziņā realizēt Bābelsbergā. Taču to vajadzēja darīt tā, lai viņa nodomi nekļūtu skaidri redzami, lai Staļina un Tru-mena konfrontācija notiktu it kā pati no sevis.

Neļaudams Bimsam pabeigt runu, nekautrīgi pārtraukdams pusvārdā, Cērčils teica:

— Es gribu izvirzīt kādu jautājumu. Šeit ne vienu reizi vien ir minēts vārds «Vācija». Es vēlētos vaicāt, ko, pēc konferences dalībnieku domām, pašreiz nozīmē šis vārds «Vācija». Vai var šo jēdzienu lietot tajā pašā nozīmē, kādā to lietoja pirms kara?

Birnss tik tikko valdījās nepateicis asus vārdus. Tomēr viņš palika klusu, cerēdams, ka Trumens neļaus iecirtīgajam Anglijas premjeram konferenci novirzīt sāņus.

Taču Cērčila jautājums acīmredzot bija Trumenu pārsteidzis.

— Kā šo jautājumu saprot padomju delegācija? — prezidents apjucis jautāja.

Staļins nesteidzās atbildēt.

Iepriekšējā vakarā Molotovs bija padomju delegāciju informējis par nākamajai dienai paredzamo darba kārtību. Delegācijas sēde bija ieilgusi krietni pāri pusnaktij. Tajā vēlreiz bija rūpīgi analizēti Vācijas sadalīšanas centieni.

kas joprojām pastāvēja amerikāņu vidū. 1945. gada 9. maijā uzrunājot tautu, Staļins bija paziņojis, ka Padomju Savienība negatavojas Vāciju ne sadalīt, ne likvidēt. Sis skaidrais formulējums iepriekš bija apspriests un slīpēts Politbirojā. Tomēr daži amerikāņu politiskie darbinieki izplatīja baumas, ka Padomju Savienība esot ieinteresēta Vācijas sadalīšanā.

Tagad Stajins klusībā vaicāja sev un reizē savas delegācijas locekļiem, vai Cērčila un Trumena uzdotajam jautājumam ir tikai gadījuma raksturs. Vai šis jautājums un atbilde uz to kaut ko nozīmēs, kad runa būs par Vācijas valsti pēc kara un par Vācijas robežu grozīšanu Polijas un Padomju Savienības labā.

— Vācija — tā ir pašreizējā objektīvā realitāte, — Staļins teica, it kā šo domu izvirzīdams pārējiem apspriešanai. Viņa vistuvākie palīgi tikko manāmi palocīja galvu, apliecinādami piekrišanu. — Vācija ir tā, par ko tā kļuvusi pēc kara, — Staļins turpināja jau noteiktāk. — Nevienas citas Vacijas pašreiz nav. Es tā izprotu šo jautājumu.

— Vai var runāt par Vāciju, kāda tā bija pirms kara, teiksim, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā? — jautāja Trumens, arī iesaistīdamies Cērčila sāktajā sarunā.

— Kāpēc? — Staļins iebilda. — Jārunā par tādu Vāciju, kāda pastāv tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā.

— Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā tā taču ir visu zaudējusi! — Trumens pacēla balsi. — Pašreiz Vācija faktiski nemaz nepastāv!

— Vācija, kā saka pie mums, ir kļuvusi par ģeogrāfisku jēdzienu, — Staļins teica, viegli noplātīdams rokas. — Pagaidām to sapratīsim tā, — viņš miermīlīgi piemetināja. — Nevar taču abstrahēties no kara rezultātiem.

— Protams, tomēr mums jādod jēdziena «Vācija» definīcija! — Trumens atbildēja, skaizdamies un vēl vairāk paceldams balsi.

— Manuprāt, teiksim, tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestā vai tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītā gada Vācija nav tas pats, kas ir mūsdienu Vācija.

Birnss, šķita, bija aizmirsts. Tik tikko valdīdams sašutumu, viņš veltīgi gaidīja klusumbrīdi, lai turpinātu ziņojumu un reizē pārtrauktu, pēc viņa domām, bezjēdzīgo un sholastisko strīdu. Trumens velti bija ļāvis sevi ievilkt šajā tukšajā diskusijā.

— Vācija ir mainījusies kara rezultātā, — Staļins paklusi sacīja. Viņš it kā tīšām centās runāt klusāk, jo skaļāk to darīja Trumens. — Tādu mēs to arī pieņemam.

— Tam es pilnīgi piekrītu, — Trumens teica jau mierīgāk. — Un tomēr — vai tad nav jādod zināms jēdziena «Vācija» definējums?

Tas skanēja lūdzoši vai pat žēlabaini.

«Kāda velna pēc?!» Bimss nikni nodomāja. Lai gan viņam bija liela pieredze, viņš nespēja uzminēt, kāda ir pašreizējā strīda slēptā jēga. Viņš nesaprata, ka nepacietīgajam Cērčilam un izaicinoši mierīgajam Staļinam šajā pēkšņajā strīdā ir tālu izdomāti mērķi.

Staļinam laikam gan bija apnikusi šī vārdu kauja. Viņa sejas izteiksme pēkšņi pārvērtās.

— Varbūt, runājot par Vācijas pirmskara robežām, — Staļins teica, raudzīdamies Trumenā, — pastāv doma, ka Cehoslovakijas Sudetu daļā vajadzētu nodibināt vācu administrāciju? Tas ir apgabals, no kura vācieši padzina čehus, — viņš piemetināja tēvišķīgi pamācošā tonī.

Bimsam beidzot kļuva skaidrs, ka strīds nenotiek vis formāla iegansta dēļ. Atzīt tādu Vāciju, «kāda tā ir 1945. gadā», nozīmēja piekrist tam, ka ievērojama tās daļa jau pieder Polijai, turklāt Polijai, kas ir draudzīga Padomju Savienībai. Tas nozīmēja arī apstiprināt savu piekrišanu tam, ka Austrumprūsija un tās centrs — Kēnigsberga tagad ir padomju teritorija.

Birnss nodomāja, ka Trumens, ko stridā bija ievilcis Cērčils, bet pēc tam Staļins, pilnībā nesaprot, cik nopietns ir šis strīds, un tikai grib, lai viņam paliktu pēdējais vārds.

— Varbūt tomēr runāsim par Vāciju, kāda tā bija pirms kara, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā? — Trumens pa to laiku atkārtoja savu priekšlikumu.

Staļins izdauzīja pīpi masīvā kristāla pelnutraukā.

— Formāli, protams, var pieņemt arī šo gadu, — viņš teica tikpat nesatricināmā mierā kā agrāk. — Taču nez vai tas būtu pareizi pēc būtības. Tā, piemēram, Austrumprūsija tolaik piederēja Hitleram. Bet... — Staļins uz mirkli apklusa un tad pēkšņi pasmaidīja. — Ja Kēnigs-bergā parādīsies vācu administrācija, mēs to padzīsim. Katrā ziņā padzīsim!

Zālē atskanēja smiekli. Trumens un Birnss redzēja, ka smejas ne tikai krievi, bet arī amerikāņi un angļi, un aizvien vairāk zaudēja pašpaļāvību.

Strīds bija tūlīt jāizbeidz.

— Krimas konferencē tika norunāts, ka teritoriālie jautājumi izlemjami Miera konferencē, —■ Trumens aši sacīja un tūlīt saprata, ka ir pāršāvis pār strīpu. Staļina seja kļuva drūmi vērīga. Nevajadzēja tik demonstratīvi kategoriskā veidā apšaubīt Padomju Savienības tiesības, kas turklāt ir jau noteiktas Jaltas lēmumos. Lai vājinātu iespaidu, ko bija radījuši viņa vārdi, Trumens nolēma sarunu ievirzi! atpakaļ agrākajā gultnē. — Kā tad mēs definēsim jēdzienu «Vācija»? — viņš jautāja.

Staļinam acīmredzot tas bija galīgi apnicis.

— Zināt ko, — viņš kategoriski sacīja, — noteiksim Polijas rietumrobežas, un tad kļūs skaidrāks arī Vācijas jautājums. — Uz mirkli viņš iegrima domās. — Man ir ļoti grūti pateikt, kas patlaban ir Vācija. Tā ir zeme, kurai nav nedz valdības, nedz noteiktu robežu... Tā ir sadalīta okupācijas zonās. Pamēģiniet nu tagad definēt, kas ir Vācija! Tā it vienkārši ir sakauta zeme.

Iestājās klusums.

— Varbūt tomēr pieņemsim par izejas punktu Vācijas robežas tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā? — šoreiz Trumens to pasacīja atklāti lūdzošā tonī.

Staļins noplātīja rokas un teica:

— Par izejas punktu var pieņemt visu ko. Tādā nozīmē var ņemt arī tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septīto gadu. Taču, — viņš atkal bridi klusēja, — tikai par izejas punktu. Tas it vienkārši ir pieņēmums, lai mums būtu ērtāk strādāt. Objektīva realitāte ir tā Vācija, kas izveidojusies hitlerisma sakāves rezultātā.

— Tātad mēs esam ar mieru par izejas punktu ņemt tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītā gada Vāciju, — Trumens pasludināja, juzdams atvieglinājumu un izlikdamies, ka dzirdējis tikai Staļina atbildes pirmo pusi.

«Nu, ko tu panāci?» Birnss nodomāja. «So formulējumu izmantot praksē tik un tā neizdosies. Staļins jau iepriekš deklarēja, ka pieņem to tikai par izejas punktu!»

— Mēs neesam pabeiguši izskatīt otro darba kārtības jautājumu, — Trumens atgādināja.

Otrais jautājums bija par Kontroles padomi, pareizāk sakot, par tās pilnvarām politiskajā jomā.

Staļins paziņoja, ka padomju delegācija ir iepazinusies ar ministru priekšlikumiem šajā jautājumā un piekrīt tiein. Viņš ieteica nelielu labojumu: ierosināja no dokumenta izsvītrot dažas rindas; tajās bija palikusi kāda viela, ko nacisti varēja izmantot savās interesēs. Turklāt viņš izteica vēlēšanos, lai dokumenta tekstu izrediģētu Redakcijas komisija.

— Sājā nolūkā ir jau nodibināta apakškomisija, — Bimss norūca.

Viņš nebija apmierināts ar sēdes norisi. Galvenā loma viņam bija laupīta. Visvairāk viņu aizvainoja tas, ka to izdarījis Trumens. Kāpēc bija jāsāk nevajadzīgs strīds ar Staļinu?

— Labi, — Staļins atbildēja uz Biruša vārdiem. — Iebildumu nav.

— Varbūt rit no rīta ministri vēlreiz izskatīs šo dokumentu, kad to būs iesniegusi Redakcijas komisija?

To teica īdens, kas līdz tam bija klusējis.

— Tā, protams, būs labāk, — Staļins labprāt piekrita.

— Šeit projektā, — Cēreils teica, turēdams acu priekšā dokumentu, ko amerikāņi bija visiem izdalījuši, un it kā vēlreiz to pārlasīdams, — ir runa par vācu ieroču un citu karošanas līdzekļu iznīcināšanu. Taču Vācijā ir arī vairākas ļoti vērtīgas eksperimentālas iekārtas. Šīs iekārtas iznīcināt nebūtu vēlams.

— Projektā, — Staļins iebilda, — teikts tā: pārņemt vai iznīcināt.

— Pareizi! — Čērčils atsaucās. — Šeit teikts tieši tā. Bet mēs taču varam atrast, kā šīs iekārtas izmantot! Vai sadalīt savā starpā!

— Varam, — Staļins apstiprināja.

«Atkal sāk savu spēli — šķietamu pakļaušanos!» Birnss dusmīgi nodomāja.

Taču viņš bija kļūdījies. It kā aizmirsis Vāciju, Staļins pēkšņi sacīja:

— Padomju delegācijai ir projekts Polijas jautājumā. Krievu un angļu valodā. Es lūgtu iepazīties ar šo projektu.

Visi redzēja, ka Molotova palīgs Podcerobs tūlīt pasniedz padomju ministram vākus.

Trumens saskatījās ar Cērčilu, kaut ko čukstus pavaicāja Bimsam un tad, Staļinā neskatīdamies, taču acīm redzami vērsdamies pie viņa, teica:

— Es ierosinu noklausīties līdz galam Birnsa ziņojumu par ministru apspriedi un pēc tam iepazīties ar jūsu projektu.

Viņš mazliet palocījās uz Birnsa pusi, dodams viņam vārdu.

Taču Birnss ar šausmām sirdī juta, ka viņam patiesībā vairs nav nekā, ko teikt. Jā, ministri rīta sēdē bija nolēmuši Polijas jautājumu uzņemt darba kārtībā. Kad Bimss šīs sēdes sākumā minēja darba kārtības punktus, viņam nebija atlicis nekas cits kā to paziņot. Viņš domāja, ka tiesības detalizēt Polijas jautājumu, tāpat kā visus citus, pieder viņam — ziņotājam šīsdienas sēdē.

Tagad iniciatīvu bija pārņēmis Staļins. Lai tur vai kas, bet tā bija jāizrauj no viņa rokām!

Kā to izdarīt? Laika pārdomām nebija.

— Ārlietu, ministri, — Birnss steidzīgi iesāka, — ir vienojušies ieteikt valstu vadītājiem Polijas jautājumu apspriest no diviem viedokļiem: pa~r poļu emigrantu valdības likvidēšanu Londonā un par Krimas konferences lēmumu izpildi attiecībā uz brīvām un netraucētām vēlēšanām Polijā.

Birnss nepavisam nezināja, ko viņam teikt tālāk. Ministru apspriedē Polijas jautājums sīkāk nebija pārrunāts. Taču kavēt tā apspriešanu šeit nebija vairs iespējams.

Staļins mazliet pagriezās uz Molotova pusi. Padomju ministrs atvēra Podceroba pasniegtos vākus un lasīja:

— «Triju valdību vadītāju paziņojums Polijas jautājumā.

Sakarā ar to, ka, pamatojoties uz Krimas konferences lēmumiem, nodibinājusies Polijas Nacionālās vienības pa-gaidvaldība, kā arī sakarā ar to, ka Amerikas Savienotās Valstis un Lielbritānija ir nodibinājušas ar to diplomātiskās attiecības, kas jau agrāk pastāvēja starp Poliju un Padomju Savienību, mēs esam vienojušies, ka Anglijas valdība un Amerikas Savienoto Valstu valdība pārtrauks jebkuras attiecības ar Arciševska valdību un sniegs Polijas Nacionālās vienības pagaidvaldībai nepieciešamo atbalstu, lai tai nekavējoties tiktu nodoti visi fondi, vērtspapīri un jebkura cila manta, kas pieder Polijai un pašreiz vēl ir Arciševska valdības un tās orgānu rīcībā, neatkarīgi no šīs mantas veida un neatkarīgi no tā, kur tā pašreiz atrodas un kas ar to rīkojas.»

Molotovs šo garo teikumu nolasīja mierīgā, vienmuļā balsī, gandrīz nemaz nostostīdamies. Tālāk ziņojumā bija runa par to, ka visa Polijas jūras kara flote un tirdzniecības flote, kas vēl atrodas Arciševska valdības pakļautībā, nekavējoties nododama Polijas Nacionālās vienības valdībai.

čērčils sēdēja sadudzis. Nupat dzirdētais viņam nebija nekas jauns. Par spīti visām viņa pūlēm, Jaltā tiešām bija nolemts likvidēt Londonas poļu valdību un dot iespēju

Polijai, kas piedalās karā, nodibināt savu Nacionālās vienības valdību. Cērčils tomēr bija cerējis, ka viņam uzticīgie Londonas poli atradīs kādu iespēju saglabāt savu varu.

Tagad šīs cerības sabruka.

Beidzis lasīt, Molotovs aizsita ciet vākus, nolika tos sev priekšā uz galda un ieņēma parasto — nekustīgo pozu.

«Tā, kauja ir sākusies,» Cērčils nodomāja, juzdams bažas un reizē dīvainu atvieglinājumu. Atvieglinājumu tāpēc, ka gaidīšana bija viņu ļoti nogurdinājusi. Bet bažas tāpēc, ka pār konferences galdu sāka gulties Jaltā pieņemto lēmumu ēna un, pēc viņa domām, šie lēmumi grūda Rietumus postā.

Cērčilam šķita, ka viņš ir izpratis krievu taktiku. Viņi izvirzīs priekšplānā tos Jaltas lēmumu aspektus, kas viņiem ir izdevīgi, un izliksies, ka citu — Rietumiem izdevīgu aspektu nemaz nav. Taču patiesībā tie pastāv!

Jā, Londonā nodibināto Polijas valdību jau Jaltā nolēma likvidēt — par to pašreiz strīdēties vairs nav vērts. Jā, Polijai papildus jāsaņem teritorijas rietumos — ari par to Jaltā viss ir norunāts.

Taču Jaltas lēmumi — tā likās Cērčilam — deva iespēju tiem uzbrukt ja ne frontāli, tad no flangiem. Par pirmo tāda uzbrukuma objektu bija jākļūst jaunajām Polijas robežām. Iebilst pret pēckara Polijas teritorijas paplašināšanu uz Vācijas rēķina nevajag — to Cērčils bija sapratis jau Jaltā. Pirmskara Vācija Poliju pastāvīgi apdraudēja. Fašistiskās okupācijas laikā poļu tautas upuri bija milzīgi. Tas viss katrā ziņā deva Polijai tiesības paplašināt savas rietumrobežas, jo vairāk tāpēc, ka apgabali, uz ko tā pretendēja, kādreiz lai bija piederējuši.

Bet cik lielai ir jābūt jaunajai — Polijas rīcībā nododamajai teritorijai? Tas, lūk, ir jautājums, par kuru vēl var strīdēties.

Jaltā Staļins pastāvēja uz to, lai nākamā Polijas robeža ietu pa Oderu un Rietumneisi.

Galu galā viņi toreiz vienojās, ka Polijas austrumrobeža ies pa tā saukto Kerzona līniju, kas bija noteikta pēc pirmā pasaules kara, dažos rajonos no tās atkāpjoties piecus — astoņus kilometrus par labu Polijai. Par rietumu un ziemeļu robežām viņi nolēma, ka Polijai šeit jāiegūst «jūtams teritorijas pieaugums». Par šī pieauguma reālo apjomu bija paredzēts konsultēties ar jauno Polijas valdību, kas būs ievēlēta pienācīgās demokrātiskās vēlēšanās. Nolēma arī, ka Polijas rietumrobežas galīgi nosakāmas

Miera konferencē. Tādējādi jautājumam par jaunas — «demokrātiskas», tas ir, proangliskas valdības vēlēšanām, pēc Cērčila domām, bija jākļūst par otru uzbrukuma virzienu.

Ar Polijas teritorijas paplašināšanu Cērčils bija samierinājies. Tomēr viņš kategoriski bija pret ievērojamu paplašināšanu. Viņš pret to izmisīgi bija cīnījies jau Jaltā, apgalvodams, ka Polijai nedrīkst dot vairāk par to, ar ko tā spēj tikt galā. «Ja mēs Polijas zosi pārmērīgi pieēdinā-sim ar Vācijas barību,» viņš centās runāt asprātīgi, «tai kuņģis nespēs sagremot.»

Kad Jaltas lēmumi par Poliju tika publicēti, Cērčilu tas sevišķi nesarūgtināja. Polijas robežas tur tomēr nebija noteiktas precīzi. Bija vēl paredzētas konsultācijas ar Polijas valdību. Turklāt galīga jautājuma izlemšana bija atlikta līdz Miera konferencei, kuras sasaukšanas laiks vēl nebija pat apspriests.

Kāpēc Cērčils tik enerģiski cīnījās pret Polijas robežu ievērojamu paplašināšanu? Viņš ilgojās atjaunot tādu Vāciju, kas, atrazdamās pilnīgā atkarībā no Anglijas, reizē tomēr būtu pietiekami stipra, lai, tāpat kā agrāk, pastāvīgi apdraudētu Padomju Savienību. Viņš nevēlējās, lai Vācijai atrautu lielas platības, jo domāja, ka tas Vāciju pārmērīgi-novājinātu.

Cērčils negribēja ari to, ka poļi Padomju Savienību uzskatītu par lielvalsti, ar kuras labvēlību viņu zeme ievērojami paplašinājusi teritoriju un ieguvusi ne tikai jaunas iespējas sekmīgā savas valsts veidošanā, bet arī nodrošinājusi sevi pret jebkuriem Vācijas tīkojumiem.

Cērčils vēlējās, lai Polija būtu pretkrieviska, lai tā atcerētos kolonizatorisko Krievijas carisma politiku. Viņa nodomos Polija palika tāda pati, kāda tā bija bijusi Pilsud-zka, Beka un Ridza-Smiglija laikos, — pret Padomju zemi noskaņota sanācijas režīma valsts, daļa no «sanitārā kordona». Tieši tādu to būtu spējusi saglabāt Londonas poļu valdība, ja tā būtu tikusi Varšavā pie varas.

Nevienu no šīm klusībā lolotajām domām Cērčils nedrīkstēja šeit, Cecīlijas pilī, pateikt atklāti. Taču slepeni viņš cerēja, ka kopā ar Trumenu spēs parakties zem tās pēckara ēkas pamatiem, kuru nelokāmi cēla Padomju Savienība Staļina personā, un ka šl ēka sabruks, iekams tā būs uzcelta.

Cērčils nolēma jau pirmajā konferences posmā pagaidām vismaz daždažādi sarežģīt jebkuru jautājumu, kas skar Poliju, protams, darot to tādā gadījumā, ja jautājumu izvirza Padomju Savienība.

Kad Molotovs bija beidzis lasīt padomju paziņojumu, Cērčils sacīja:

— Prezidenta kungs, cs vēlētos ierosināt dažus papildinājumus. Vispirms es gribu atgādināt, ka Polijas jautājumā galvenais smagums gulstas uz Lielbritānijas valdību. Kad Hitlers uzbruka Polijai, mēs iestājāmies karā pret viņu, bet vēlāk uzņēmām poļus pie sevis, devām viņiem patvērumu. Londonas poļu valdības rīcībā nav nekādas kaut cik ievērojamas mantas, tomēr Londonā ir divdesmit miljoni mārciņu zeltā, ko mēs bloķējam. Sis zelts ir poļu Centrālās bankas aktīvs.

— Divdesmit miljoni sterliņu mārciņu? — Staļins vaicāja.

— Aptuveni tā, — Cērčils atbildēja. — Protams, šis zelts nepieder Londonas poļu valdībai, taču jautājums, kur to bloķēt un uz kādu banku pārvest, jāizlemj normālā veidā. Gribu vēl piebilst, — Cērčils uzmeta skatienu Staļinam, kas viņā vērīgi klausījās, — ka Polijas valdības ēka Londonā tagad ir atbrīvota un Polijas vēstnieks tur vairs nedzīvo. Jo drīzāk Polijas pagaidu valdība iecels savu vēstnieku, jo labāk...

Runādams par Polijas Nacionālās vienības valdību, kas pašreiz darbojās Varšavā, Cērčils lielākoties to dēvēja tikai par pagaidu valdību.

— Tomēr, — viņš turpināja, — rodas jautājums: kādā veidā piecarpus gadus tika finansēta tagad likvidētā Polijas valdība Londonā? To finansēja Lielbritānijas valdība. Mēs, tieši mēs šajā laikā tai izsniedzām apmēram simt divdesmit miljonus sterliņu mārciņu.

Cērčils runāja vēl ilgi. Tā bija viņa visgarākā runa kopš konferences sākuma. Viņš sīki minēja Anglijas valdības izdevumus Arciševska, viņa ministru un Andersa armijas uzturēšanai, kā arī nupat visiem atlaistajiem poļu ierēdņiem izmaksāto kompensāciju trīs mēnešu algas apmērā.

Trumens atzinīgi māja ar galvu, reizēm saskatīdamies ar Birnsu. Viņi saprata Cērčila taktiku. Gar.i stāstīdams par rūpēm, ar kurām saduras Anglijas valdība tagad, kad izlemjams jautājums par Polijas un poļu nākotni, Cērčils visas šīs rūpes it kā novēla uz Staļinu, centās konferenci novirzīt no galvenajām problēmām, kas bija saistītas ar jaunajām Polijas robežām un Nacionālās vienības valdības atzīšanu. Pieredzējušais politiķis Cērčils laiku pa laikam izdarīja atkāpes, domādams, ka Staļinam tās patiks. Tā, piemēram, viņš nosodīja neseno ģenerāļa Andcrsa paziņojumu sava Itālijā izvietotā karaspēka kareivjiem un virsniekiem, ka krievi viņus nosūtīšot uz Sibīriju, ja viņi atgriezīsies Polijā. Cērčils arī novēlēja jaunajai Polijas valdībai panākumus turpmākajā darbā. Taču tūlīt atkal atgriezās pie grūtībām, kas Anglijas valdībai radušās sakarā ar Polijas lietām, un beigu beigās pieprasīja tagadējās Polijas valdības apliecinājumu, ka poļi, kas atgriežas dzimtenē, baudīs pilnīgu brīvību un būs materiālā ziņā nodrošināti.

Vērīgi klausīdamies Cērčilā, Trumens prātoja, kāda pozīcija tagad būtu jāieņem viņam pašam. Stingri viņš bija iegaumējis vienīgi to, ka visi galīgie lēmumi Polijas jautājumā jāatliek līdz Miera konferencei. Līdz tam laikam spēku samērs katrā ziņā būs krasi mainījies. Staļinam pret tādu konferenci nebija nekas pretim, tomēr par tās galveno uzdevumu viņš uzskatīja sankcionēt lēmumus, kas būs jau pieņemti šeit, Cecīlijas pilī.

Klausīdamies Cērčilā, Staļins aizvien vairāk pārliecinājās, ka Anglijas premjers un ASV prezidents negrib pilnīgu Vācijas demilitarizāciju. Tāpēc viņi iebilst pret Polijas jaunās robežas noteikšanu gar Oderas upi līdz tai vietai, kur tajā ietek Rietumneise, bet neiebilst pret šo robežu līdz Austrumncises ietekai. No viņu puses tā nav tikai ietiepība. Pirmajā gadījumā taču Stetīne un Breslava (uzskatīdami šīs pilsētas par savējām no senseniem laikiem, poļi tās sauca par Sčecinu un Vroclavu) paliktu Vācijas teritorijā, daudzējādā ziņā pastiprinādamas tās industriālo un tātad arī militāro spēku.

Sī paša apstākļa dēļ Staļins uzstāja, ka robežai jāiet pa Rietumneisi. Viņš nepavisam negatavojās Vāciju no jauna padarīt stipru un domāja, ka būs labāk, ja Padomju Savienībai kaimiņos atradīsies spēcīga, draudzīga Polija.

«Tur, tieši tur slēpjas būtība!» Staļins sprieda, klausīdamies, kā Cērčils citu pēc cita min skaitļus par Lielbritānijas zaudējumiem. Galu galā virspusē uzpeldēs galvenie jautājumi. Taču pašreiz tos izvirzīt nozīmēja izraisīt liekuļotu sašutumu sabiedrotajos, kas kategoriski paziņos, ka viņiem piedēvē nodomus, kuru viņiem nav...

Tāpēc Staļins nesāka ar Cērčilu strīdēties par Lielbritā-nfjas zaudējumiem naudas izteiksmē, bet nesatricināmā mierā vaicāja Anglijas premjeram:

— Vai jūs esat lasījis krievu delegācijas izstrādāto projektu Polijas jautājumā? Tas tika izdalīts jau pirms šīs sēdes.

Cērčils juta, ka asinis saplūst viņam sejā. Staļins, šķiet, ņirgājas par viņu! Jā, projekts tika izdalīts. Turklāt Molo-tovs nupat bija to skaļi nolasījis.

— Mana runa ir atbilde uz krievu delegācijas projektu! — Cērčils sauca izaicinošā tonī.

— Kādā ziņā?

Staļinam bija pilnīgs pamats to jautāt. Padomju delegācijas projektā bija teikts, ka Arciševska valdība tiek likvidēta, bet poļu bruņotie spēki un pats bruņojums nodots likumīgajai valdībai, kas atrodas Varšavā. Ko Cērčils varēja atbildēt Staļinam? Viņš taču pats bija paziņojis, ka Londonas poļu valdība ir atlaista!

— Tādā ziņā, — Cērčils īdzīgi atbildēja, Staļinā neskatīdamies, — ka principā es tam piekrītu. Bet, — viņš mazliet pacēlās no savas vietas un enerģiski pavicināja roku, — tikai ar noteikumu, ka tiks ņemts vērā tas, ko es nupat sacīju.

Tas skanēja diezgan nesakarīgi. Trumens un Birnss bija pārliecināti, ka Staļins nekavējoties izmantos šo Cērčila atbildes neloģiskumu.

Taču Staļins saudzīgi un līdzjūtīgi sacīja:

— Es saprotu, cik grūts ir Lielbritānijas valdības stāvoklis. Zinu, ka tā ir devusi pajumti poļu emigrantiem. Zinu, ka, nerēķinoties ar to, bijušie Polijas vadītāji sagādājuši daudz nepatikšanu Lielbritānijas valdībai. Es saprotu, cik grūts ir Lielbritānijas valdības stāvoklis, — Staļins atkārtoja vēl līdzjūtīgāk. — Tomēr es lūdzu ievērot, — viņš turpināja, — ka mūsu projektam nav uzdevuma sarežģīt Lielbritānijas valdības stāvokli un tas rēķinās ar Lielbritānijas valdības grūtībām. Ticiet man, — Staļins pagriezās uz Cērčila pusi, — mūsu projektam ir tikai viens mērķis: izbeigt nenoteikto stāvokli, kāds joprojām ir Polijas jautājumā, un uzlikt punktu uz «i».

Viņš uz brītiņu apklusa un jau gluži citā tonī — skarbi un stingri sacīja:

— Cērčila kungs apgalvo, ka emigrantu valdība esot likvidēta. Tomēr patiesībā Arciševska valdība pastāv. Tai ir savi ministri. Tā turpina savu darbošanos, tai ir sava aģentūra, sava bāze un sava prese. Tas viss atstāj nelāgu iespaidu. Mūsu projektam ir mērķis izbeigt šo nenoteikto stāvokli. Ja Cērčila kungs uzrādīs projektā punktus, kas rada grūtības Lielbritānijas valdībai, es esmu gatavs tos svītrot.

Staļins atkal uz īsu brītiņu apklusa, tikko manāmi pasmīnēja un pirmītējā — līdzjūtīgajā tonī pabeidza:

— Mūsu projekta mērķis nav padarīt grūtāku Lielbritānijas valdības stāvokli...

čērčils jutās tā, it kā viņu pārmaiņus iegremdētu te siltā, te ledainā ūdenī.

— Jāglābj Vinijs, — Birnss iečukstēja Trumenam ausī.

Idens savukārt paguva pačukstēt Cērčilam: — Aukstasinību, ser! — un Anglijas premjers savaldījās.

Augstprātīgi pavīpsnājis, viņš ar uzsvērtu pieklājību teica:

— Mēs jums pilnīgi piekritām, ģenerālisimus. Tomēr jūs nevarat liegt tām vai citām personām — es pašreiz runāju par poļiem — dzīvot Anglijā un sarunāties citai ar citu. Jā, šie cilvēki tiekas ar parlamenta locekļiem, un viņiem parlamentā ir savi piekritēji. Bet, — Cērčilam likās, ka Staļins gatavojas izteikt repliku, un viņš nolēma aizsteigties Staļinam priekšā, — mums kā valdībai nav ar viņiem itin nekādu sakaru. Es pats un Idcna kungs nekad neesam ar viņiem tikušies, un kopš tā laika, kad Mikolaj-čika kungs tika uzņemts pašreizējā Polijas valdībā un ir aizbraucis uz Varšavu, es pat nezinu, ko darīt ar atlikušajiem poļiem. Atkārtoju: es neesmu ar viņiem nekad ticies. Es nezinu, ko man iesākt, ja Arciševskis staigā apkārt pa Londonu un pļāpā ar žurnālistiem. Kas attiecas uz mums, mēs Arciševski un viņa ministrus uzskatām par neeksistējošiem, diplomātiskā izpratnē likvidētiem, un es ceru, ka drīz vien viņi kļūs pavisam neefektīvi...

Trumens, Birnss un pat Etlijs — šis cilvēks kopš savas Ierašanās pie konferences galda nebija bildis neviena vārda — raudzījās Cērčilā ar iecietīgi līdzjūtīgu skatienu. Viņi saprata, ka, juceklīgi norobežodamies_ no Arciševska, Cērčils nerunā patiesību. Protams, šī godkārīgā poļa plāni ne vienmēr bija saskanējuši ar Cērčila plāniem. Tomēr viņi abi vienādi vēlējās atjaunot kontrrevolucionāru pret-padomju Poliju, kas atrastos ciešā ekonomiskā un politiskā savienībā ar Angliju. Ja Arciševskim vai Cērčilam būtu jautāts, ko viņi uzskata par labāku — nodibināt Padomju Savienībai draudzīgu jaunu Poliju vai novilcināt Polijas atbrīvošanu ar Sarkanās Armijas spēkiem —, viņi katrā ziņā būtu izvēlējušies otro variantu. Maskavā notikušajā liesas prāvā pilnīgi atklājās Arciševska un viņa emisāru graujošā darbība pret karojošo Sarkano Armiju. Atrazdamies Londonā, Arciševskis, zināms, nevarēja rīkoties neatkarīgi no Anglijas valdības un paša Cērčila. Tāpēc arī Anglijas premjera mēģinājums norobežoties no Arciševska izskatījās gaužām naivs un nemākulīgs. Pēc tam kad Jaltā jau iepriekš bija izlemts likvidēt emigrantu valdību, Cērčilam, protams, neatlika nekas cits kā apstiprināt, ka tas ir noticis. Taču forma, kādā viņš ietvēra šo apgalvojumu, varēja izraisīt vienīgi iecietīgi līdzjūtīgu smaidu.

Sapratis to, Cērčils saduga.

— Tagad, — viņš drūmi turpināja, — es vēlētos jūsu uzmanību pievērst Polijas armijas liktenim. Tas ir ļoti nopietns jautājums. Mums jābūt piesardzīgiem, kad runa ir par armiju. Tā var sadumpoties, un mēs tad cietīsim lielus zaudējumus. Neaizmirstiet, ka prāva daļa poļu armijas atrodas arī mūsu pašu teritorijā, piemēram, Skotijā.

Tas bija nopietns brīdinājums. Pēc bezpalīdzīgās žēlošanās par to, ka Lielbritānijas premjerministrs nezina, ko darīt, ja Arciševskis klīst apkārt pa Londonu un pļāpā ar žurnālistiem, tas skanēja vērā ņemami.

Uztvēris naidīgu Staļina skatienu, Cērčils nodomāja, ka viņa atsaukšanos uz poļu armiju var iztulkot kā mēģinājumu sabotēt vienu no galvenajiem Jaltā pieņemtajiem lēmumiem un, upurējot Arciševski, saglabāt viņa karaspēku.

— Mums ir, — Cērčils steigšus sacīja miermīlīgā tonī, — tāds pats mērķis, kāds ir ģenerālisimusani un prezidentam. Mēs tikai lūdzam uzticēšanos un laiku, kā arī jūsu palīdzību, lai Polijā tiktu radīti apstākļi, kas būtu pievilcīgi šiem poļiem.

Pēdējo teikumu viņš nobēra ātri, it kā starp citu, taču tā jēga tūdaļ kļuva visiem skaidra. Cērčils mēģināja jautājumu par poļu emigrantu valdibas likvidēšanu, par kuru viņš atbildēja, aizstāt ar jautājumu par dzīves apstākļiem pašreizējā Polijā, par ko it kā bija atbildīgs Staļins.

Trumens nebija apmierināts ar to. Jautājums par Londonas poļu valdības likvidēšanu bija paredzēts sēdes darba kārtībā, un par šo darba kārtību bija ziņojis Savienoto Valstu valsts sekretārs. Nevienam nebija tiesību patvarīgi grozīt šo kārtību. Protams, Polijas problēma kopumā ar laiku kļūs par vienu no vissvarīgākajiem jautājumiem. Atgādināt, ka galvenā saruna par Poliju ir vēl priekšā, gan vajadzēja. Tikai tas nebija jādara Cērčilam...

Vārdu sakot, Trumens ar sēdes norisi nebija apmierināts. Kas īsti viņu sadusmoja? Cērčila stūrgalvība? Tas, ka tik daudz laika vajadzēja tērēt sarunām par Londonas poļu likteni vai strīdam par to, «kas tagad ir Vācija»?...

Šīsdienas apspriedē bija vīlies arī Cērčils. Galvenais iemesls tam bija, kā viņam šķita, Trumena dīvainā izturēšanās. Nē, viņš nebūtu varējis Savienoto Valstu prezidentam izteikt konkrētus pārmetumus. Trumens visumā neatkāpās no jau agrāk ar Cērčilu saskaņotajām pozīcijām jautājumā par Vācijas nākotni un Austrumeiropas valstu likteni, konkrēti — par Polijas likteni, lai gan jātcic, ka visi šie jautājumi pa īstam arī nebija apspriesti.

Cērčilam šķita, ka Trumens vainojams citā ziņā. ASV prezidents nebija pietiekami aktīvs un acīm redzami vairījās no konfrontācijas ar Staļinu, pēc kuras alka Cērčils. Viņu darīja piesardzīgu un reizē kaitināja tas, ka Trumens pašreiz izturējās citādi nekā viņu pirmās tikšanās laikā.

Vērodams Trumenu sēdes stundās, Cērčils pamanīja, ka prezidents ik pēc brītiņa palūkojās uz amerikāņu delegācijas istabas durvīm, gluži kā kaut ko gaidīdams. Un katrreiz saīdzis pārliecinās, ka gaidītais atkal nav ienācis...

«Es gan varbūt kļūdos,» Cērčils nodomāja.

Nē, Anglijas premjerministrs nekļūdījās vis.

Vadīdams sēdi un gribot negribot aktivizēdamies, kad sākās kārtējā saķeršanās, Trumens tiešām nespēja tikt vaļā no domām, kas visu laiku neatkāpās no viņa. Viņš domāja par Grovsa pārskata ziņojumu. So ziņojumu viņš gaidīja, uz to viņš lika visas cerības.

Lidmašīnai, kas pašreiz jau lidoja virs Savienoto Valstu dienvidiem vai Atlantijas okeāna bezdibeņiem, vajadzēja atgādāt šurp nevis burvju nūjiņu — visu bērnu kārojumu vai laika pelējuma klātu pudeli ar visvareno džinu, bet kaut ko neizmērojami vērtīgāku, kaut ko tādu, ko vēl nekad nebija iztēlojusies cilvēka fantāzija, — apstiprinājumu tam, ka atombumba no mistiskas pastardienas vīzijas kļuvusi par reālu, lietošanai gatavu ieroci.

Lūk, kāpēc Trumens tik nepacietīgi raudzījās uz durvīm, lūk, kāpēc viņš nemierīgi ielūkojās katrā amerikānī, kas nāca iekšā sēžu zālē, lūk, par ko viņš ilgi prātoja, kad konferences norise neprasīja viņa aktīvu iejaukšanos...

Tagad bija pienācis tādas nepieciešamas iejaukšanās bridis.

— Es neredzu nekādas būtiskas domstarpības starp

ģencrālisimusu un premjerministru, — Trumens sacīja samierinošā balsī. — Cik es saprotu, misters Cērčils tikai lūdz uzticēšanos un laiku, lai pārvarētu šķēršļus, par kuriem viņš runāja. Tāpēc, man šķiet, šī jautājuma noregulēšanā neradīsies lielas grūtības. Jo vairāk tāpēc, ka Staļina kungs teica, ka strīdīgos punktus viņš ir ar mieru izsvītrot. Jaltas konferences lēmumā ir paredzēts, ka pēc jaunas valdības nodibināšanas Polijā iespējami drīzāk jānotiek vispārējām vēlēšanām uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata.

— Polijas valdība negatavojas likt šķēršļus vēlēšanām, — Staļins iebilda, it kā izbrīnījies, ka šeit nez kāpēc radies jautājums tik skaidrā lietā. — Zināt, nodosim šo projektu ārlietu ministriem! — viņš piemetināja.

*— Tā kā mēs esam apsprieduši visu, ko mums iesniedza misters Bimss, — Trumens sacīja, — es gribu vaicāt, vai man jāuzdot ministriem sagatavot darba kārtību rītdienai.

— Būtu bijis labi, — atsaucās Staļins.

Trumens jau gribēja slēgt sēdi, bet pēkšņi atkal ierunājās Cērčils. Viņš jutās dziļi vilies. Jau beidzās otrā konferences diena, taču izšķirošā kauja vēl nebija notikusi. Pagaidām konference tikai fiksēja to, par ko bija panākta vienošanās Jaltā. Bet vai tad viņš tāpēc ir braucis šurp?!

— Man gribētos izvirzīt jautājumu, kas nav uzņemts šīsdienas darba kārtībā, bet, manuprāt, būtu apspriežams rīt, — premjerministrs īdzīgi teica. — Es piešķiru lielu nozīmi politiskajiem principiem, kas piemērojami Vācijā. Galvenais princips, kas mums jāizskala, ir tāds: vai mums jālieto viendabīga kontroles sistēma visās četrās Vācijas okupācijas zonās, vai arī tiks lietoti dažādi principi?

— Tieši šis jautājums taču ir aplūkots projekta politiskajā daļā, — Staļins teica mazliet pārspīlētā neizpratnē. — Es sapratu, ka mēs esam par vienotu politiku.

Trumens nosprieda, ka beidzot viņam ir skaidra Staļina taktika — piekrītot sabiedroto vārdiem, ielikt tajos pašam savu jēgu. «Nu labi,» prezidents nodomāja, «mēģināšu darīt tāpat...»

— Gluži pareizi, — viņš apņēmīgi atbalstīja Staļinu.

— Es gribēju manis sacīto uzsvērt, jo tam ir liela nozīme, — Cērčils teica pēc īsa klusuma brīža, vēlreiz mēģinādams ieildzināt sēdi.

— Pareizi, — Staļins atkārtoja to, ko bija sacījis Tru-inens.

— Rit mēs sapulcējamies četros, — prezidents gurdi paziņoja.

TREŠĀ NODAĻA. VOLFA MĪKLA

Vai Voronovs zināja, kas tajās dienās notiek Cecīlijas pilī? Kādus jautājumus tur apspriež? Kā izturas un ko saka Sta|ins, Trumens un Cērčils? ...

Protams, ne. Tas viss viņam kļūs zināms daudz velak, kad būs publicēti ne tikai konferences nobeiguma dokumenti — tos publicēs tūlīt pēc konferences beigām —, bet tiks darīti zināmi atklātībai arī visu sēžu protokoliskie pieraksti.

Tomēr, atrazdamies notikumu epicentra tuvumā, blakus vulkānam, kura krāterī Voronovam nebija lemts ieskatīties, viņš it kā sajuta lavas mutuļošanu. Kad garām brauca Molotova, Birnsa un īdena mašīnas, viņš saprata, ka notiks kārtējā ārlietu ministru darba kārtības sagatavošanas apspriede. Kad pa Bābelsbergas ielām, kaucinādama sirēnas un mirdzinādama visādu krāsu ugunis, aizjoņoja automašīnu un motociklu kavalkāde, viņš centās saskatīt Trumenu un zināja, ka šajā brīdī uz Cecīlijas pili dodas arī Staļins un Cērčils.

Uzturēdamies Vācijā jau nedēļu, Voronovs bija iejuties apstākļos, cik nu tas vispār bija iespējams. Viņš regulāri lasīja Padomju Savienības un Rietumu laikrakstus un kļuva par biežu viesi Turgarinova vadītajā birojā. Padomju žurnālistiem biroja darbinieki labprāt pastāstīja par «Lielās trijotnes» sēdēm.

Ziņas, protams, bija ļoti vispārīgas. Daudz ko Voronovs jau zināja no padomju avīzēm, kas saņēma informāciju no saviem ārzemju korespondentiem, kā arī no Ārlietu Tautas komisariāta. Kopā ar to, ko retumis Voronovam kā vecam draugam pastāstīja ģenerālis Karpovs, šīs ziņas viņam palīdzēja orientēties situācijā:

Vairākas reizes Voronovs aizgāja uz «Tägliche Rundschau» redakciju. So avīzi vācu valodā izdeva padomju militārā administrācija. Tur Voronovs iepazinās ar jaunu žurnālistu Verneru Klausu. Viņa tēvs un māte, veci komunisti, bija gājuši bojā Hitlera koncentrācijas nometnē, bet viņš pats — par brīnumu — bija izvairījies no aresta, slēpies pie tāliem radiniekiem nomaļā ciematiņā un nodzīvojis tur līdz «trešās lielvalsts» sabrukumam.

Sevišķi noderīga Voronovam bija iepazīšanās ar poļu komunistu Edmundu Osmančiku. Edmunds bija piedzimis un uzaudzis Lejassilēzijā, kļuvis par «Poļu savienības Vācijā» biedru. 1939. gadā licis gestapo nagos, bet izsprucis no tiem; kad fašisti bija okupējuši Poliju, piedalījies Pretošanās kustībā; viņu trīs reizes bija notvēruši gestapovieši, un trīs reizes viņš bija bēdzis ceļa uz koncentrācijas nometni. Vēlāk kļuvis par kara korespondentu, Edmunds bija nostaigājis visu Polijas Pirmās armijas kaujas ceļu.

Staļinu, Trumenu un Cērčilu Voronovs redzēja vēl tikai vienu reizi. Tas notika pēc tam, kad Rietumu laikrakstos bija parādījies «Lielās trijotnes» fotouzņēmums. Valstu vadītāji bija nofotografēti Cecīlijas pils dārzā. Viņi sēdēja pītos krēslos — gaiši dzeltenos, gandrīz vai baltos, taču ar dīvainām melnām bumbām uz rokbalstiem.

Kinematogrāfistu grupas vadītājs Gerasimovs panāca, ka pozēšanu piekrita atkārtot — šoreiz speciāli padomju kinooperatoriem un fotogrāfiem.

Vairākas stundas Gerasimova darbinieki ar smirģeli un vīlēm tīrīja nost krāsu no melnajām bumbām, kamēr tās kļuva tikpat gaišas kā krēsli.

Ari Voronovam iznāca pastrādāt: Gerasimovs jokodamies sacīja, ka tikai par tādu maksu ļaušot viņam piedalīties fotografēšanā.

Cērčils ieradās, ģērbies gaišā militārā tērpā. Viņš smagi nosliga krēslā pa kreisi no Trumena, kuram mugurā bija ierastā žakete ar divrindu pogām. No krūšu kabatas tik tikko manāmi raudzījās ārā pelēks mutautiņš — kaklasaites krāsā. Labajā pusē Trumenam sēdēja Staļins, ģērbies baltos karavīra svārkos ar neiztrūkstošo zelta zvaigznīti pie krūtīm un tumšās biksēs ar sarkaniem lampasiem.

Visi trīs izskatījās tā, it kā pildītu neizbēgamu pienākumu. Viņu sejas atainojās vienīgi nesatricināms, labvēlīgs miers.

...Vakarā Voronovs sēdēja savā kambarītī pie Voltiem un rakstīja kārtējo rakstu. Viņam gan nekas labs neiznāca. Dažās dienās viņš bija nosūtījis uz Maskavu jau piecus materiālus un acīmredzot bija it vienkārši noguris. Kļuva vajadzīgi jauni iespaidi, jaunas tikšanās, jauni temati.

Nolēmis kārtējo rakstu veltīt no pelniem atdzimstošajai Berlīnei, Voronovs juta, ka viņš atkārto vecas patiesības. Viņš jau ne vienureizi vien bija rakstījis par aizsāktajiem pilsētas atjaunošanas darbiem, par to, kā Padomju zeme Berlīnes iedzīvotājiem palīdz ar pārtiku un medikamentiem. Lozovska uzdevumu viņš bija izpildījis — uzrakstījis un nosūtījis polemizējošu rakstu sakarā ar Rietumu presē iespiestajiem pretpadomju materiāliem. Jauni uzdevumi no Maskavas nebija saņemti. Dažādas pārdomas, tā teikt, par notikumiem ap konferenci Voronovs, šķiet, bija paguvis izklāstīt pilnā mērā.

Berlīne jau bija sadalīta četros okupācijas sektoros. Varbūt ir vērts tagad uzrakstīt par šo sadalīšanu?

Voronovs nolika spalvu un iegrima ilgās pārdomās.

Pie durvīm kāds piesardzīgi klauvēja. Kas tas varētu būt? Greta? Volfs? Cārlijs Braits? Cārlijs gan nez vai būs uzdrošinājies braukt šurp pēc tās asās izskaidrošanās pirms četrām dienām. Voronovs nevēlējās Braitu redzēt — tas it kā bija pārstājis viņam eksistēt. Braits, šis amerikānis, kam piemita familiaritāte un atbruņojoša nekaunība, nejauši saticis Voronovu, būtu varējis mākties viņam virsū ar paskaidrojumiem. Vai, gluži otrādi, izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Taču agrāk visuresošais Braits pēkšņi bija tikpat kā akā iekritis. Voronovs viņu vairs nesatika ne preses klubā, ne Bābelsbergā fotografēšanas laikā.

Turklāt piesardzīga klauvēšana pie durvīm neiederējās trokšņainā un uzplijīgā amerikāņa paradumos.

— Nāciet iekšā! — Voronovs skaļi sacīja.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Volfs.

— Nāciet iekšā, Volfa kungs! Sēdieties, lūdzu! — Voronovs pieceldamies aicināja.

Pēc tā dīvainā notikuma viņš savu saimnieku bija redzējis tikai vienu vai divas reizes. Atcerēdamies toreizējo notikumu, viņš veltīgi centās atminēt to, ko klusībā dēvēja par Volfa mīklu. Vairākkārt viņš bija Grētai apvaicājies par vīru. «Hermanis ir rūpnīcā,». Grēta aizvien bija atbildējusi. Vai Volfs mānīja arī sievu? Vai varbūt Grēta mānīja Voronovu? Bet varbūt Volfa pastāvīgā prombūtne bija izskaidrojama ar to, ka viņš vairījās satikties ar savu īrnieku, kas bija padomju cilvēks?

Kā Voltam ievajadzējies tagad? Kāpēc viņš ir atnācis?

To vaicāt būtu bijis nepieklājīgi. Volts droši vien gribēja Voronovu aicināt uz tasīti kafijas. Tas nu būtu bijis īstajā reizē: Voronovam nebija nekas pretim atrauties no sava neraženā darba.

Taču Volts klusēdams stāvēja uz sliekšņa un, šķiet, neuzdrošinājās Voronovam paskaidrot nāciena iemeslu. Mugurā viņam bija parastā garā žakete un daudzkārt mazgāts krekls, kas kādreiz bija bijis balts.

Voronovs neizpratnē raudzījās uz viņu.

— Esmu atļāvies majora kungu traucēt personiskā lietā, — Volts beidzot sacīja.

Volts viņu atkal sauc par majoru! Viņš taču reiz bija lūdzis tā nedarīt! Kopš tā laika Volts nekad viņu nav arī uzrunājis tik oficiāli.

Taču nez vai bija vērts pašreiz piekasīties vārdiem: visā Volta pozā, viņa stājā, garās žaketes noraustīšanā bija jūtams dīvains saspringums.

Kāda personiskā lieta varētu būt pie Voronova kārtojama šim nerunīgajam vācietim, kas allaž uzvedās korekti, bet mazliet atturīgi?

— Klausos, Volta kungs, — Voronovs sacīja un apsēdās gultā. — Sēdieties, lūdzu! — viņš norādīja uz atbrīvoto krēslu.

Volts nedroši apsēdās.

— Es klausos, — Voronovs atkārtoja.

Kādu brīdi Volts klusēja, it kā sakopodams domas.

— Voronova kungs! Es zinu! Es zinu, ka... — viņš iesāka, it kā beidzot sadūšojies, un atkal apklusa, gluži kā mokošas šaubas viņu būtu sagrābušas ar jaunu spēku.

Voronovs klusēdams raudzījās viņā un gaidīja.

— Es zinu, — Volts ar pūlēm turpināja, —• ka jums radušās zināmas aizdomas...

Voronovs izbrīnījies parauca uz augšu uzacis.

— Jūs esat pieklājīgs cilvēks, Voronova kungs, — Volts dobji sacīja, — es biju uzvarētājus iztēlojies mazliet citādus ...

:— Kāds jums ir pamats... i

— Nevajag! — Volts pārtrauca Voronovu. — Nevajag, Voronova kungs! Es labi zinu, kā mēs esam rīkojušies jūsu zemē. Ja jūs.., Ja jūs.,. Vārdu sakot, tas būtu bijis tikai

taisnīgi.

— Mēs abi neesam tikušies kaujas laukā, Volta kungs, — Voronovs vēsi teica.

— Jā, jā, Volts steigšus piekrita. — Un tomēr,,.

Jums bija taisnība, kad jūs pret mani izturējāties ar aizdomām...

— Kāpēc? Tām nav nekāda pamata. Frontē jūs neesat bijis. Turklāt jūs ieteica biedrs Neimanis, kam mēs pilnīgi uzticamies...

— Neimanis ir bijis koncentrācijas nometnē, — Volts sacīja, galvu noliecis. — Bet es dzīvoju brīvībā.

— Vai tad nu visiem bija jāsēž nometnēs!

— Neimanim nav zināms, ko esmu pa to laiku darījis.

Saruna guva dīvainu ievirzi. Voronovs saīga.

Volts it kā lasīja viņa domas.

— Nē, nē, — viņš steidzās pateikt. — Es nekad neesmu bijis ne nacionālsociālistu partijā, rie trieciennieku vienībās ...

— Kas tad īsti ir noticis?

— Jūs man neuzticaties, — Volts atbildēja klusi, ar slēptu pārmetumu balsi.

— Neuzticos? Kur jūs to ņēmāt?!

— Es redzēju, kā jūsu kareivis mani izseko.

Voronovs negribot nosarka. Pēc tam viņš noskaitās:

«Koda velna pēc! Kāpēc man būtu jākaunas par to, ka esmu parādījis dabisku modrību?»

Tomēr viņš savaldījās un teica:

— Es tiešām savam šoferim pavēlēju paskatīties, kādā rūpnīcā jūs strādājat. Potsdamas apkārtnē neesmu redzējis rūpnīcas, kas darbotos. Manu rīcību diktēja vienkārša ziņkārība. Protams, pareizāk būtu bijis pavaicāt jums pašam. Piedodiet, es nožēloju, ka neesmu tā rīkojies.

— Majora kungs! — Volts izsaucās un uz mirkli piecēlās kājās. — Jūs man lūdzat piedošanu?!

Sājā jautājumā nebija lišķibas; Voronovs jau bija paguvis saprast, ka tāda īpašība Hermanim Voltam vispār nepiemīt. Viņa izsaucienā skanēja patiess izbrīns un vēl kaut kas... Kas īsti? Visdrīzāk sarūgtinājums.

— Es rīkojos nepareizi, — Voronovs sacīja dzedrāk, nekā viņam pašam gribējās.

— Vai tagad jums viss ir zināms? — Volts jautāja.

— Kādā nozīmē?

— Jūs tagad zināt, kāda ir tā rūpnīca, uz kuru es eju?

— Tur taču nav nekādas rūpnīcas! — Voronovs īgni izsaucās.

— Jums taisnība, — Volts klusi teica. — Tagad tur nav nekādas rūpnīcas.

— Kāpēc tad jūs katru ritu ejat uz turieni?!

— Tāpēc, ka citādi nespēju!... — Volfs izsaucās negaidīti ska|ā balsī, aprāvās, it kā nobaidījies pats no savas balss skaņuina, un tikko dzirdami piebilda: — Es nevaru neiet...

— Kāpēc?!

— Nezinu. Tā ir man dārga rūpnīca. Esmu gājis uz turieni trīsdesmit gadu. Katru dienu, ja neskaita svētkus... Kara laikā arī. Citādi es nevaru.

Pēdējos vārdus Volfs izrunāja gandrīz čukstus.

Vienu mīklu nomainīja otra.

— Bet kāpēc?! — Voronovs atkārtoja.

— Nezinu. Droši vien tāpēc, ka nevaru... Lūk, viņas, — Volfs pacēla savas lielās rokas — darba cilvēka rokas, — viņas nespēj iztikt bez darba... Es nevaru bez darba dzīvot, Voronova kungs.

— Mans šoferis redzēja jūsu darbu. Tas taču ir bezjēdzīgs!

— Jā, protams. Bet es... nevaru...

— Pagaidiet, Jaujiet man apdomāt... — Voronovs murmināja. — I\ad jūsu rūpnīca tika nopostīta?

— Maijā. Vēl nedēļa, un tā būtu palikusi vesela. Tajā trāpīja divas bumbas. Katra tonnu smaga.

— Un jūs joprojām ejat uz turieni? Katru dienu?!

— Jā. Un es neesmu vienīgais.

— Šoferis tur redzēja vairākus desmitus cilvēku... Vai jūs gatavojaties tādā veidā atjaunot rūpnīcu? Tā taču ir aplama iedoma!

— Droši vien tā ir. — Volfs rezignēti nolieca galvu.

— Bet mēs, vācieši, citādi nespējam.

Voronovam pašreiz uz mēles bija desmitiem jautājumu. Viņš gribēja Volfam pavaicāt, kam ienācis prātā sākt šo bezjēdzīgo darbu, vai kāds par to maksā, kāpēc strādnieki, kas stundām rakņājas metāla lūžņu kaudzēs, nav lūguši viņus izmantot citā — lietderīgākā darbā...

Taču viņš klusēja. Viņu bija ļoti pārsteidzis tas, ka Volfs iet uz savas rūpnīcas drupām bez mērķa, bez reālas jēgas, tāpat vien — pieraduma pēc.

«Vai tikai viņš nemāna mani?» Voronovs nodomāja. Taču ne vien Volfa vārdi, bet arī tonis, kādā viņš tos pa-* sacīja, viņa rezignētā sejas izteiksme, rūgtuma pilnais skatiens — viss liecināja, ka viņš runā patiesību. Pretim Voronovam sēdēja vecs — kā teiktu pie mums — kadru strādnieks. Uzticība savam darbam viņam bija dzīvē pats galvenais.

Tl

Voronovs Vācijā bija ticies ar dažādiem cilvēkiem. Komunisti Neimanis un Verners Klauss Sarkanās Armijas uzvaru izjuta kā savu uzvaru. Voronovs bija redzējis arī pavisam citādus vāciešus — izbadējušos, niknus, lišķīgus, slēpti vai atklāti naidīgus.

Tagad Volta personā viņš sadūrās ar vēl vienu vāciešu kategoriju, ko līdz šim nebija pazinis. Volts nebija ne komunists, ne fašists... Viņš it kā vispār bija tāls jebkurai politikai un vēlējās tikai vienu — strādāt zem mierīgām debesīm. Strādnieka rokas neatzina uzspiestu atpūtu.

— Un tomēr es jūs nesaprotu, Volta kungs, — Voronovs sacīja pēc ilgām pārdomām. — Ja jūs vēlētos, jūs varētu sev atrast īstu darbu. Tūkstošiem jūsu tautiešu strādā Berlīnē, attīrīdami ielas, atjaunodami pilsētas saimniecību...

— Tas ir Berlīnē, — Volts piekrita. — Iespējams, ka arī citās lielās pilsētās. Potsdamas kārta acīmredzot vēl nav pienākusi.

«Bet vai jūs esat kaut kur runājis par to?» Voronovam bija uz mēles. Taču kaut kas viņu atturēja no Voltam adresētiem pārmetumiem. Viņš taču pats nezināja, kas pašreiz notiek Potsdamā, — patiesību sakot, viņam šī mazā pilsētiņa bija tikai vieta, kur noris konference.

— Vai tad jūs domājat, — Voronovs nedroši jautāja,

— ka ar dažu desmitu strādnieku spēkiem, bez tehnikas un transportlīdzekļiem var atjaunot rūpnīcu?

— Ar kaut ko taču jāsāk... —Volts domīgi teica.

— Mūsu rūpnīca ražo darbagaldus. Virpas, frēzmašinas... Vai tad tās nekad vairs nebūs vajadzīgas?...

— Protams, būs. Bet sakiet, lūdzu, — no kā jūs dzīvojat? Vai jums kaut ko maksā par šo darbu?

— Nē, — Volts atbildēja, noliedzoši papurinādams galvu. — Pagaidām ne. Mēs nesaņemam algu kopš tā laika, kad beidzās karš.

— Tātad jūs jau divus mēnešus...

— Jā, Voronova kungs. Mēs pārtiekam no melnā tirgus. Grēta šādas tādas mantas maina pret pārtiku.

— Tā taču nav izeja! — Voronovs izsaucās. — Kā jūs domājat dzīvot turpmāk?

Laikam gan pirmo reizi visā sarunas laikā Volts ielūkojās Voronovam tieši acīs. j !

— Esmu atnācis, lai to vaicātu jums, majora kungs, — viņš sacīja. — Es zinu, jums ir iespējams būt tur... Bābelsbergā. Jūs zināt to, ko nezinām mēs. Saprotu, ka man nav tiesību... Un tomēr es' gribu... Es atļaujos jautāt... Kas ar mums būs turpmāk? Kas notiks ar Vāciju?!

Volfa balsī ieskanējās neviltotas sāpes. Un atkal, izbijies no sava jautājuma, viņš zemu nolieca galvu.

Voronovs klusēja. Atklāti sakot, līdz šim viņš maz bija domājis par Vācijas nākotni. Četrus garus gadus tās vārds viņa apziņā bija saistījies tikai ar vārdiem «uzvarēt», «satriekt». Par šīs zemes turpmāko likteni viņš laikam gan pirmo reizi bija iedomājies tikai pēc sarunas ar Kar-povu — ģenerālis toreiz bija viņam pārmetis vienaldzību pret to, kas notiek uzvarēto vāciešu sirdīs.

Pēc tam Voronovu aizrāva citas svarīgas domas un darbi. Visu viņa uzmanību saistīja konference. Bet Vācija... Viss, kam bija sakars ar Vāciju, viņu nodarbināja tikai tad, ja tas varēja kļūt par apspriešanas objektu konferencē.

— Jūs negribat man atbildēt, majora kungs? — Volfs, galvu pacēlis, jautāja pārmetošā balsī.

Voronovs juta, ka, uzrunādams viņu kā uzvarējušās armijas virsnieku, Volfs gaida atbildi. Viņam bija jāatbild Volfam, jāatbild! Taču viņš vēl nezināja, ko īsti atbildēt.

Tajā mirklī Voronovs pēkšņi saprata, ka līdz šim viņi abi ar Volfu ir runājuši it kā dažādās valodās. Mēģinādams Volfa rīcībā atrast elementāru loģiku, viņš nebija sapratis Volfa dvēseles balsi. Tā bija tās Vācijas balss, ko Voronovs līdz šim nebija dzirdējis, jo to apslāpēja lielgabalu dārdi un bumbu sprādzieni. Tagad šī balss pēkšņi bija izlauzusies — un taja pilna spēkā ieskanējās ilgas pēc miera un darba ...

— Bet jūs pats, Volfa kungs... — Voronovs klusi vaicāja. — Kā domājat jūs, kas notiks ar Vāciju?

—> Nezinu... — Volfs bezcerīgi atbildēja. — Kara laikā mums bija aizliegts klausīties ārzemju radio. Par to draudēja koncentrācijas nometne, bet varbūt arī nošaušana. Tagad... Tagad daži jau klausās. Nopirkuši radioaparātus pie Brandenburgas vārtiem. Tur var dabūt visu ko. Klīst dažādas valodas...

— Kādas?

—- Vai drīkstu runāt atklāti?

— Pilnīgi.

—- Vieni stāsta, ka jūs gribot šeit nodibināt padomju varu,.. Citi — ķa Vāciju sadrumstalošot daļās.,. Aicina bēgt no krievu zonas uz Rietumu zonām,.. Esmu dzirdējis, ka tās ģimenes, kuru piederīgie karojuši Austrumu frontē, apcietināšot un izsūtīšot uz Sibīriju...

— Kādas muļķības! — Voronovs sašutis izsaucās.

— Var jau būt... Bet kur ir patiesība? Kas notiks ar Vāciju? Kam tā piederēs?

— Jums! Tādiem kā jūs! — Voronovs izsaucās ar tik lielu pārliecības spēku, ka pats bija pārsteigts.

— Tādiem kā mēs? — Volfs izbrīnījies vaicāja.

— Velns ar ārā! — Voronovs turpināja. — Vai tad jūs nezināt, ka runa par Vācijas nākotni bija jau šī gada sākumā triju lielvalstu Jaltas konferencē?!

— Mūsu avīzes par to rakstīja. Mums apgalvoja, ka Staļins, Rūzvelts un Cēreils esot vienojušies iznīcināt Vāciju. Apšaut lielāko daļu vāciešu.

— Tās taču bija fašistu avīzes, ko vadīja Gebelss, Volfa kungs!

— Citas pie mums neiznāca ...

— Tās ir nekaunīgi melojušas! Jaltā nolēma pēc uzvaras atbruņot un izformēt Vācijas bruņotos sīpēkus, likvidēt ģenerālštābu, sodīt kara noziedzniekus, iznīcināt kara rūpniecību... Un ne .vairāk! Staļins ir teicis: hitleri nāk un iet, bet Vācija, vācu tauta paliek. Vai tiešām jūs to nezināt? Sabiedrotie nepavisam negatavojas iznīcināt vācu tautu! Likvidēt nacismu un militārismu — tāds ir mūsu mērķis, Volfa kungs! Vai tad jūs esat bijis nacists vai militārists?

— Nē, nē! Pat mans brālis, kas gāja bojā Austrumu frontē, nekad nav bijis nacistu partijas biedrs.

— Kas tad par lietu?! Kāpēc jūs ticat fašistiem, kas vēl nav nolikuši ieročus, bet aizmirstat Jaltā pieņemtos lēmumus?

— Kā lai mēs tos zinām?

— Kā? Kāpēc jūs klausāties provokatorus un neieklausāties, ko runā padomju radio? Tas raida arī vācu valodā!

Volfs klusēja.

— Es saprotu, — Voronovs sarūgtināts teica, — Rietumu propagandisti jums apgalvo, ka mēs nerunājot patiesību un slēpjot savus īstos mērķus. Zinu, pats esmu lasījis. Tātad jūs vaicājat: kam piederēs Vācija? Atkārtoju: jums! Tādiem cilvēkiem kā jūs. Darbaļaudīm, kas grib mierīgi strādāt. Vācu darba cilvēkiem!

— Arī jūsu zemē, Voronova kungs, vara pieder darbaļaudīm. Vai ne? Tātad jūs gribat...

— Padarīt Vāciju komunistisku? Revolūciju mēs nc-eksportējam. Tā ir jūsu da|a — izlemt, kāda iekārta jums būs. Mēs tikai vēlamies, lai pēckara Vācija būtu miermīlīga zeme un tādi cilvēki kā jūs tur justos kā savās mājās... Mēs esam par vienotu Vāciju. Taču negribam, lai tā sviesta vietā ražotu lielgabalus! Amerikāņi un angļi ne vienu reizi vien ir ierosinājuši sadrumstalot jūsu zemi. Padomju Savienība šos plānus ir noraidījusi. Jūs man ticat? Noraidījusi!

— Bet šeit... Bābelsbergā?

Visvienkāršāk būtu bijis Voltam atbildēt, ka Bābelsbergā tiks vienprātīgi apstiprināti Jaltā pieņemtie lēmumi.

«Bet ja nu tā nebūs?» Voronovs domāja. «Vai tad Volfs man nepārmetis melus? Lai gan... Paies dažas dienas, un es viņu vispār nekad vairs neredzēšu!»

Un tomēr... Voronovs negribēja, ka Volfs kādreiz — kaut vai aizmuguriski — varētu viņu saukt par meli. Viņš negribēja, nespēja ar to samierināties.

— Es nezinu, kas notiek Bābelsbergā. Žurnālistus tur neielaiž. Tomēr es nešaubos...

— Par ko? — Volfs jautāja ar cerību un reizē bažām balsī.

— Par to, ka uzvarēs saprāts, — šoreiz Voronovs atbildēja ar pilnu pārliecību. — Par to, ka Padomju Savienības pozīcija paliks nemainīga. Jums nav ko baidīties par nākotni, Volfa kungs!

Iestājās klusums. Tad vācietis piecēlās.

— Pateicos, Voronova kungs, — viņš lēnām sacīja. — Es nekad nedomāju, ka ...

— Ko tad jūs nedomājāt?

— Ka jūs parādīsiet tādu labvēlību un runāsiet ar mani.

— Kas ar jums notiek, velns parāvis! Mans tēvs ir tāds pats strādnieks kā jūs.

— Bet jūs esat vēl arī uzvarētājs. Ja jums rastos vēlēšanās atriebties, tas būtu tikai taisnīgi.

— Atriebties tiem, kas uzvarēti? Nē, mēs neesam tā audzināti, Volfa kungs! Jūsu brālis pacēla pret mums ieroci. Brīvprātīgi vai pēc pavēles, tomēr pacēla. Un gāja bojā. Tas ir nežēlīgi, taču taisnīgi. Bet jūs... Vārdu sakot, es domāju, ka uz jūsu jautājumu esmu atbildējis. Un... Paldies, ka atnācāt!

Voronovs piecēlās un sniedza Volfam roku. Volfs stiepa savu pretim. Sākumā viņa rokasspiediens bija gurds un nedrošs. Tad kļuva stiprāks. Beidzot Volfs cieši saspieda Voronova plaukstu.

CETURTĀ NODAĻA. NAKTS BABEL5EERGĀ

Tādās konferencēs, kāda bija Potsdamas konference, nekas netiek sacīts nejauši. Gandrīz ikvienam vārdam, ko pasaka jebkurš runātājs, galu galā ir kāds mērķis — tuvs vai tāls.

Staļins to saprata ļoti labi. Taču, devis savu pašreizējās Vācijas definīciju, ko klusēdami atzina visi delegācijas locekļi, viņš juta, ka viņam tomēr nav līdz galam skaidrs, kāpēc sācies šis no pirmā acu uzmetiena sholastiskais un it kā nejaušais strīds.

Kad sēde bija beigusies, Staļins nesteidzīgi paspieda roku Trumeņam un Cērčilam, īdenam un Bimsam, gausi aizsmēķēja un devās uz zāles izeju.

Bet, tiklīdz drošības dienesta virsnieks bija aiz Staļina aizvēris durvis, viņš aši sacīja Molotovam:

— Lai Gromiko un Gusevs tūlīt atbrauc pie manis! Tu arī atnāc! Jāizsauc Zukovs un citi karavīri.

Ķeizara ielas pusē māja, kurā bija apmeties Staļins, šķita grimstam pustumsā. Aizlaistajiem zīda aizkariem lauzās cauri tikai vāja gaisma. Toties ezera pusē logi bija spoži apgaismoti.

Tur viesistabā bija sapulcējušies Staļina izsauktie cilvēki. Visi sēdēja, un vienīgi viņš pēc veca paraduma lēnām staigāja šurpu turpu, plaukstā turēdams apdzisušu pīpi.

Visi klusēdami gaidīja, kad Staļins sāks runāt.

— Tātad — kas tagad ir Vācija... — viņš beidzot sacīja. — Apspriezdami šo jautājumu, mēs mīņājāmies uz vietas minūtes divdesmit, ne mazāk. Iesāka Cērčils... Protams, tā nemaz nevar būt, ka viņu neinteresētu jautājums, kas pašreiz ir Vācija. Ķā gan citādi! Bet kāda tur daļa Trumeņam? Taču viņš piezīdās kā ērce. Kāpēc? Sis cilvēks ir jāizprot līdz galam. Kas viņam ir aiz ādas? Kāda ir viņa politika ilgam laika posmam?

Sta|ins apstājās pretim krēslam, kurā sēdēja Gromiko.

Jaunais padomju diplomāts, kas jau vairākus gadus ieņēma PSRS ārkārtējā un pilnvarotā vēstnieka posteni Savienotajās Valstīs, saprata, ka Sta|ins gaida atbildi tieši no viņa.

— Manuprāt, — Gromiko teica, — nekādas patstāvīgas politikas Trumenam nav.

— Kā tā — nav? — Sta|ins jautāja ar tādu kā neizpratnes pieskaņu balsī. — Jūs ne vienu reizi vien esat mums no Vašingtonas ziņojis par jaunā prezidenta visai daudzveidīgiem politiskiem nodomiem un aktīvu darbošanos. Bet tagad sakāt, ka viņam vispār neesot nekādas politikas.

— Atšķirībā no Rūzvelta, biedri Sta|in, — Gromiko turpināja, — Trumens nav liela un patstāvīga personība. Viņš ir godkārs, stūrgalvīgs, pietiekami enerģisks. Taču savas politikas viņam nav.

— Kāda politika tad viņam ir? — Sta|ins vaicāja, mazliet saīgdams. — Sveša, vai?

— Trumena personā, — Gromiko mierīgi atbildēja, — es saskatu vispirms svešas gribas izpildītāju.

— Kādas tad?

— Viņš pilda to mūsdienu Amerikas reakcionāro aprindu gribu, kuras kara laikā kļuvušas bagātas un kurām šķiet, ka tagad, pēc kara, tām pavērušās milzīgi plašas perspektīvas.

— Kādas perspektīvas? īsi formulējiet!

— Ekonomiska kundzība pasaules mērogā un viss, kas ar to saistīts.

Stajins pastaigāja pa istabu, it kā domās iegrimis.

— Tātad, — viņš teica, — šīs reakcionārās aprindas uzstāsies pret mums no atklāti naidīgām pozīcijām?

— Pagaidām ne, — Gromiko atsaucās. — Jo mēs esam tām vajadzīgi, lai ar uzvaru pabeigtu karu pret Japānu.

— Tā... — Sta|ins sacīja, atkal apstādamies pretim Gromiko krēslam. — Tātad «kļuvušas bagātas kara laikā»... Mēs lējām asinis, bet tās iedzīvojās mantā... Tas gan ir teikts precīzi.

Laiciņu pastāvējis, viņš atkal devās savā nebeidzamajā cejā pa viesistabu.

Visi sēdēja, joprojām klusēdami.

— Kāpēc tomēr Trumens šodien parādīja tik lielu interesi par to, kas ir pašreizējā Vācija? — Stajins atkal ierunājās. — Droši vien tāpēc, ka jautājumam par Vāciju ir vai būs ne tikai patstāvīga nozīme, bet tas arī ļoti tieši saistīts ar citiem jautājumiem, kas mums jāapspriež. Ar jautājumu par Polijas robežām. Varbūt sakarā ar Kēnigs-bergu. Varbūt arī ar Kerzona līniju. To nav grūti uz* minēt. Tomēr pats galvenais — mums jānoskaidro, vai sa* biedrotie negatavojas kaut kādi atgriezties pie sava vecā Vācijas sadalīšanas plāna. Lūdzu klātesošos izteikties!

...Bija pagājusi vairāk nekā stunda. Staļins ne reizi nebija nevienu pārtraucis. Viņš joprojām staigāja šurpu turpu pa viesistabu, vērīgi ieklausīdamies katrā vārdā.

Daudz no runātā viņš, protams, jau zināja. Taču padomju delegācijas locekļi atradās Potsdamā ne vairs pirmo dienu. Viņi ik dienas — ja ne ik stundas — tikās ar citu delegāciju locekļiem. Staļinu interesēja, kā sabiedrotie noskaņoti tieši pašreiz.

Pašas pēdējās ziņas no Vašingtonas deva zināmu priekšstatu par to, kāda būs turpmākā amerikāņu administrācijas politika. Atbildīgi valsts departamenta darbinieki, piemēram, domāja, ka pagaidām vēl aptuvenās ziņas par postījumiem Vācijā ir stipri pārspīlētas. Vācijas smago rūpniecību — it īpaši valsts rietumu un dienvidu daļā — sabiedroto aviācija nepavisam nav iznīcinājusi. Amerikāņu žurnāla «Time» redaktors Pērtels apgalvoja, ka Vācijas rūpniecības magnāti, kas agrāk palīdzēja Hitleram, ir gatavi jebkurā laikā atsākt produkcijas izlaidi, ražojot arī ieročus Anglijai un Savienotajām Valstīm. Pērtcla minētie fakti liecināja, ka Vācija lielā mērā ir saglabājusi savu militāro potenciālu. Tā, piemēram, viņš norādīja: Krupa rūpnīca Esenē tiešām ir izpostīta, bet šī paša Krupa galvenā tēraudlietuve Reinhauzenē īstenībā nav cietusi...

Atgādinādams visus šos faktus pašreiz, Gromiko izdarīja no tiem loģiski izrietošu secinājumu: Vācijas rūpnieki nešaubīdamies cer uz sadarbību ar amerikāņu administrāciju un nepieļauj domu, ka Vācijas industrijai varētu dot triecienu, demontējot rūpnīcu iekārtas, tās izmantojot reparācijām vai pilnīgi iznīcinot.

Zukovs pavēstīja svarīgas ziņas, ko bija ieguvusi nupat nodibinātā Padomju militārā administrācija Vācijā. Pēc šīm ziņām, amerikāņi bija gatavi praktiski sākt Vācijas sadalīšanu. Savā zonā viņi, piemēram, bija nodomājuši dibināt «Bavārijas Romas katoļu valsti». Par šī plāna ruporu no vāciešu puses bija izraudzīts viens no lielākajiem Bavārijas rūpniekiem — plaši pazīstams profašists Alfrēds Hūgenbergs,

Pēc tam runāja Gusevs, padomju vēstnieks Anglijā, un citi atbildīgi Ārlietu Tautas komisariāta darbinieki. Visi runāja par to, ka pašā pēdējā laikā sabiedrotie faktiski jau uzsākuši Vācijas sadalīšanu. Vārdos piekrizdami uzskatam, ka Vācijai jāpaliek vienotai un to nepieciešams demilitari-zēt, sabiedrotie cenšas savās zonās radit patstāvīgas valstis ar augsti attīstītu rūpniecību. Par uzņēmumu īpašniekiem joprojām paliek lielkapitālisti, kas ir sadarbojušies ar Hitleru, bet par to vadītājiem — nacistiski noskaņoti ierēdņi.

Sienas pulkstenis nosita trīs reizes. Staļins piegāja pie sava tukšā krēsla un, apstājies aiz tā atzveltnes, sacīja:

— Cik es saprotu, mūsu sabiedrotie — galvenokārt amerikāņi, jo Cērčilain ir vēl pašam savas prāvas rūpes, — gribētu revidēt Jaltā pieņemtos lēmumus par Vācijas nākotni. Kādu laiku viņi nogaidīja. Pēc Teherā-nas gaidīja Jaltu. Vēlāk — kara beigas. Mēģināja uz mums izdarīt spiedienu šīs konferences sagatavošanas posmā. Pašreiz viņi acīmredzot domā, ka situsi viņu stunda. Tagad viss koncentrēsies ap Vācijas un Polijas nākotni. Pārējam ir pakārtota nozīme. Tāds secinājums izriet no šeit notikušās domu apmaiņas.

Staļins pagāja dažus soļus pa istabu.

— Iespējams, — viņš turpināja, — ka sabiedrotie Vācijas un Polijas nākotni gribēs apspriest no spēka pozīcijām. Nu labi — parunāsim tā...

— Nedrīkst viņu spēku novērtēt par zemu, — Molotovs pusbalsī ieminējās.

— Protams, ne. Pietiekami nenovērtēt lielgabalus, lidmašīnas un tankus būtu naivi un pat noziedzīgi. Bet es pašreiz nerunāju par tiem. Ne Trumens, ne Cērčils neizsaka savas tautas gribu. Trumens aizstāv peļņas dēļ sajēgu zaudējušas monopolistu saujiņas intereses. Cērčils ir drošsirdīgs cilvēks, taču vēstures aspektā viņš pašreiz ir rēgs un nekas vairāk. Lielbritānijas kādreizējās varenības rēgs. Vienīgi mēs izsakām savas tautas intereses. Tā ir izbadējusies, smagi savainota, bet diženas idejas virzīta tauta. Tieši tas dod mums spēku, kam nespēj līdzināties neviens cits!

Staļina balsī ieskanējās patoss, kas nebija viņam raksturīgs.

— Būsim tomēr modri, — viņš tūlīt piemetināja stingri un skarbi. — Tauta mūs atbalsta, bet nekad mums nepiedos, ja mēs palaidīsim vējā tās izcīnītās lielās uzvaras augļus.

Staļins palūkojās pulkstenī un teica parastā, ikdienišķā balsī:

— Jau pāri trim. Domāju, ka pašreiz ir īstais laiks ēst vakariņas. Nevienu īpaši neuzaicinu, bet visus, kas vēlas, — laipni lūdzu!

Ar tādiem vārdiem bieži vien beidzās nakts sēdes Staļina kabinetā Kremlī.

Atšķirībā no vakariņām Maskavā šīs te beidzās ātri — ēst nevienam negribējās, visi jutās pārlieku noguruši. Tie, kas bija piedalījušies konferences sagatavošanā un tagad atbraukuši uz Berlīni, jau sen bija pieraduši, ka Staļina darbadiena ietver arī nakts pirmo pusi. Taču pašreiz nogurumam vēl pievienojās doma, ka rīt notiks kārtējā ārlietu ministru apspriede. Tātad gan tautas komisāram, gan viņa galvenajam palīgam Podcerobam, gan visiem citiem palīgiem, nemaz nerunājot par padomniekiem un ekspertiem, jau no paša rīta vajadzēs būt kājās un gatavoties cīņai.

Pēdējais aizgāja ģenerālštāba priekšnieks Antonovs. Viņš bija dažas minūtes uzkavējies, lai Staļinam īsi ziņotu, kā noris demobilizācija un karaspēka pārsviešana uz Tālajiem Austrumiem.

Kad Antonovs bija aizgājis, pulkstenis rādīja ceturksni pāri četriem.

Staļins jau sen bija pieradis strādāt naktīs, un viņam gulēt negribējās. Viņš zināja, ka Molotovs ar ziņojumu par ministru izstrādāto darba kārtību ieradīsies pie viņa ne agrāk kā divos pēcpusdienā.

Aizņemts ar konferenci, Staļins divās pēdējās dienās nebija paguvis ieskatīties laikrakstos. Atvēris durvis uz blakusistabu, viņš paklusi teica:

— Atnesiet avīzes!

IJn apsēdās krēslā.

Pēc maza brītiņa jaunākie «Pravdas» numuri jau gulēja viņam uz ceļiem.

Visos pēcrevolūcijas gados Staļins tikai vienreiz uz dažām dienām bija pametis dzimtās zemes robežas — toreiz, kad devās uz Tcherānu. Kā miera, tā kara laikā Staļins bija pieradis vienmēr just zem kājām savu zemi. Pašreiz viņu pārņēma kaut kas līdzīgs neizpratnei: kā gan viņa zemē var turpināties dzīve, ja viņš pats atrodas tik tālu?..,

Taču dzīve turpinājās ari bez viņa.

«Pravdas» pirmajā lappusē Staļins izlasīja lieliem burtiem saliktu ziņojumu par trīs lielvalstu vadītāju konferences atklāšanu Berlīnē.

Virs ziņojuma bija iespiests ievadraksts, kam nebija nekāda sakara ar konferenci, — «Plašāku vērienu atjaunošanas darbiem laukos!». Blakām bija stāstīts par sociālistiskās sacensības norisi starp Altaja, Harkovas un Vladi-miras traktoru rūpnīcām. Ar virsrakstu «Vissavienības Arodbiedrību Centrālajā Padomē» bija publicēta ziņa par arodbiedrību piedalīšanos ražas novākšanas priekšdarbos.

Tātad: lai gan viņš, Staļins, atradās tālu aiz Padomju Savienības robežām, dzīve valstī ritēja savu ritējumu, it kā viņa prombūtne to nekādi neietekmētu.

Viņu pārņēma dīvaina, prātam gandrīz neaptverama izjūta.

Beidzot Staļins tomēr saprata, ka joprojām atrodas partijas un valsts sabiedriski politiskās dzīves centrā. Tikai pirms dažām dienām viņš bija piedalījies Politbiroja sēdē, kurā bija runa par gaidāmo ražas novākšanu, par traktorbūvētāju sacensību un Sagādes Tautas komisariāta darbinieku apbalvošanu. Dekrēts par šo apbalvošanu tagad bija iespiests tajā pašā pirmajā «Pravdas» lappusē.

Tas nebija nekāds brīnums, ka simti, tūkstoši un miljoni padomju cilvēku nepagurdami turpināja strādāt valsts atjaunošanas darbā neatkarīgi no tā, kur tolaik atradās viņš.

Un tomēr doma, ka valsts kaut vai īsu laiku var pastāvēt un strādāt bez viņa, Staļinam bija neierasta, trauksmaina un viņu neapzināti kaitināja.

«Karš cirtis smagas brūces mūsu zemei,» bija teikts «Pravdas» ievadā. «Hitleriskie iebrucēji nopostījuši un nodedzinājuši simtiem pilsētu un tūkstošiem ciemu, atstājuši bez pajumtes miljoniem padomju cilvēku. Tikai KPFSR rajonos vien, kas bija pakļauti vācu okupācijai, iznīcināts apmēram miljons dzīvojamo ēku un astoņsimt piecdesmit tūkstoši kolhoznieku saimniecības ēku, 22 700 lauku skolu, 7250 slimnīcu un ambulanču, 2250 mazbērnu novietņu un daudz citu saimniecības, sadzīves un kultūras iestāžu ēku...»

Raksts beidzās tā: «Ikvienai partijas un padomju organizācijai ir iedvesmojošs paraugs, kā pastāvīgi rūpēties par kolhoznieku vajadzībām, par dzīves atjaunošanu atbrīvotajā zemē. So paraugu rāda boļševiku partija,

Padomju valdiba, mūsu tautas diženais vadonis un mīļo« tais tēvs biedrs Staļins.»

«Diženais vadonis ..-. mīļotais tēvs...»

Sie vārdi izkliedēja neskaidro nemieru, nomierināja, visu nolika savā vielā.

Dīvainas, pretrunīgas tieksmes mita šajā cilvēkā, kas pašreiz bija iegrimis «Pravdas» lasīšanā. Viņa personības kults bija sācis veidoties divdesmitajos gados, kad notika cīņa pret antipartejiskiem, opozicionāriem grupējumiem, tā rašanās fonā bija vienprātīgā tautas un partijas atzinība, ko guva Staļina aizstāvētā programma, kura paredzēja nabadzīgo, ekonomiski atpalikušo Krieviju pārvērst par varenu industriālu valsti.

Vai Stajins veicināja šo savas personības kultu? Neapšaubāmi. Tā labā viņš izdarīja arī tiešus revolucionārās likumības pārkāpumus. Vai viņš bija pieradis pie sava personības kulta? Vai viņam tas patika? Loģiski spriežot pēc faktiem — jā. Un tomēr ir grūti uz šiem jautājumiem dot viennozīmīgas atbildes.

Skaļie tautas jūtu izpaudumi imponēja Sta|ina valdonīgumam un godkārībai. Tomēr reizē tie bija pretrunā ar viņa vēso, racionālo domāšanas veidu. Varbūt tāpēc viņš arī tik reti — tikai divas trīs reizes gadā — parādījās plašām masām. Sakāpināta emocionalitāte un dedzīga sajūsmas izpausme bija svešas viņa askētiskajam, puritāniskajam raksturam.

Bet, ja nu gaviles būtu kļuvušas klusākas, ja viņa vārds vairs nebūtu minēts gandrīz vai katrā laikraksta lappusē, Staļins to droši vien būtu izskaidrojis ar savu politisko ienaidnieku intrigām.

Vai viņš apzinājās, kaut vai palicis vienatnē pats ar sevi, ka izdara ārkārtīgi lielu netaisnību, piedēvēdams sev, tikai sev vien visus partijas un tautas nopelnus un sasniegumus tiklab miera, kā arī kara laikā?

Drīzāk gan viņš domāja, ka tā arī jābūt, ka pati Vēsture lēmusi viņam kļūt par vienīgo, neapstrīdamo autoritāti visās dzīves jomās, vēl vairāk — lēmusi kļūt it kā par šīs dzīves simbolu.

Taču cīņās ar iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem Staļins bija uzvarējis tikai tad, kad bija atradis sevī spēku uzveikt savu aizdomīgumu, pašpārliecinātību, ticību savai vēsturiskajai mesijas lomai, tam, ka viņš spēj redzēt tālāk par visiem, atrast risinājumus, kurus nespēj atrast neviens cils un kuri ir pareizi jau tāpēc vien, ka pie tiem nonācis viņš.

Staļins guva panākumus tad, kad balstījās uz partiju, uz tautu, kad atrada risinājumus, kas atbilda vēstures attīstības loģikai, objektīvajiem sociālisma celtniecības likumiem.

Jā, tauta ticēja Staļinam. Jā, cilvēkus, ar kuriem viņš tikās, Staļins pārsteidza ar savu pārliecības un gribas spēku, ar lielu iedziļināšanos apspriežamajos jautājumos, ar attapību un specifisku asprātību.

Maz bija tādu cilvēku, kam ienāca prātā, ka Staļins tāds ir nevis tāpēc, ka viņam piemistu kaut kādas ar prātu neizprotamas īpašības, bet tāpēc, ka viņš balstās uz rūpīgu daudzu desmitu un simtu cilvēku darbu. Ikviens no šiem cilvēkiem, ko aizsedza viņa majestātiskā ēna, bija vislabākais, visvairāk zinošais un visvairāk pieredzējušais savā nozarē. Taču šie cilvēki bija ne tikai augsti kvalificēti speciālisti, kādus jebkurā zemē pulcē ap sevi ikviens darbinieks, kas vada valsti. Viņu spēks slēpās ne tikai pieredzē un zināšanās. Tic bija pārliecināti komunisti, kas visu savu mūžu bija veltījuši diženajām Ļeņina idejām, atdevuši tām sevi visu bez atlikuma.

Boļševiki — sevišķa rūdījuma cilvēki, leģendārieMagņit-kas cēlāji un Kuzņeckas baseina apguvēji — bija gan rūpniecības stratēģi, gan izcili inženieri. Jaunās aizsardzības tehnikas konstruktori bija pārāki par imperiālisma kara rūpniecības veidotājiem. Par diplomātiem kļuva vecie boļševiki — agrākie pagrīdnieki ar milzīgu revolucionāru pieredzi — un jaunie komunisti, kas savu talantu starptautiskā stāvokļa analīzē bija noslīpējuši, neatlaidīgi studēdami politikas vēsturi uti šķiru cīņas praksi.

Sava mūža labākajos gados — gan toreiz, kad jaunā republika atdzima no pilsoņkara drupām, gan toreiz, kad tā realizēja savas piecgades, — Staļins ne tikai iesaistīja visus šos cilvēkus aktīvā darbā, bet art tieši — lai gan ne atklāti — balstījās uz viņiem.

Tā bija Lielā Tēvijas kara gados. Tā bija ari pašreiz — miera dienās Potsdamā, kur notika kauja bez asinsizliešanas. Padomju delegācijā bija izcili diplomātijas un kara-mākslas pārstāvji. Vēl ilgi pēc pusnakts ievilkās apspriedes, kurās Staļins atkal un atkal pārbaudīja sevi, lai gan viņa rīcības plāns bija izstrādāts jau sen pirms tam Maskavā.

Tieši tā notika ari šodien...

Daudzi cilvēki, kas bija uzticīgi partijas un tautas dēli un bez atlikuma atdeva sevi diženajai Ļeņina lietai, dabūja smagi ciest Staļinam piemītošā aizdomīguma dēļ.

Staļins nepiedzīvos īsto Vēstures tiesu. Sī stingrā, taisnprātīgā, objektīvā tiesa nicīgi noraidīs sociālisma ienaidnieku mēģinājumus izmantot Staļina negatīvo īpašību kritiku savās interesēs, viņa ļoti smagos nodarījumus pasludināt par neizbēgamu sociālisma un komunisma celtniecības produktu.

Tiesa atklāti un bezbailīgi ierakstīs šos nodarījumus Staļina raksturojumā, taisnīgi saistīdama tos ar viņa personības negatīvajām īpašībām, kuras paredzēja jau Ļeņins.

Taču Vēstures tiesa nevar būt neobjektīva. Tāpēc, atzīmēdama Staļina negatīvās īpašības, tā patiesīgi runās par viņu ari kā par izcilu organizatoru, pienācīgi novērtēs viņa lomu mierīgās celtniecības un lielā kara gados. Netiks aizmirsts arī Staļina ieguldījums partijas cīņā pret troc-kisinu un labējo oportūnismu, valsts industrializācijā un lauku kolektivizācijā.

Miljoni cilvēku nosodīs Staļina cietsirdību, patvaļu un pašpārliecinātību. Taču miljoni cilvēku ari pienācīgi novērtēs viņa prātu, tā asumu, neatlaidību tajās reizēs, kad šīs īpašības kalpoja partijai, tautai, sociālismam.

...Tagad, atrazdamies Vācijā un kavēdamies pie avīzes rindkopas beidzamajiem vārdiem, kas visumā bija standartvārdi, pēdējā pusotrā gadu desmitā kļuvuši pierasti, Staļins nejuta ne labpatiku, ne aizkaitinājumu.

Viņu bija pārņēmušas bažas. Vai tauta, partija, valdiba spēs panākt, lai miljoniem padomju cilvēku atkal būtu jumts virs galvas, lai drupu vietā atkal paceltos tūkstošiem slimnīcu, mazbērnu novietņu un skolu?... Un šahtas? Un rūpnīcas? Viss, tas viss, ar ko Padomju zeme bija lepojusies pirms kara ...

Krievija savā vēsturē ne vienu reizi vien bija karā cietusi sakāvi. Staļins to atgādināja tautai toreiz, kad aizstāvēja plānoto valsts industrializāciju, kas bija saistīta ar grūtībām un trūkumu, bet bija ātra un efektīva. Viņš apelēja pie Krievijas valstiskās un nacionālās pašapziņas, atgādinādams, kā Krievzemi dragājuši un plosījuši iekarotāji, sākot ar mongoļu haniem... Atpalicējus vienmēr sit... ■ i

Staļinam nekad nebūtu izdevies realizēt valsts industrializācijas un kolektivizācijas plānu, ja strīdos ar visādu opozīciju viņu nebūtu atbalstījis Centrālās Komitejas locekļu vairākums, partija un tauta, ja lozungs par atpalikušās Krievijas pārvēršanu varenā industriālā lielvalstī nebūtu iekarojis masas, ja industrializācijas un kolektivizācijas plāns nebūtu pārstājis būt tikai «Staļina plāns» un nebūtu kļuvis par komunistu, par visu jaunās sabiedrības cēlāju dzīves mērķi.

Tagad ievērojama daļa no uzceltā bija izpostīta.

Kas bija palicis nesatricināts un pat izaudzis? Ticība savas zemes neuzvaramībai, padomju tautas nacionālais lepnums. Bija radīta varena armija. Palicis vesels tas, ko nebija paguvis skart karš. Saglabājušās neizmantotas rezerves, neapgūtas dabas bagātības. Bija modusies un kļuva aizvien stiprāka vienprātīga vēlēšanās atjaunot nopostīto.

Bet vai ar to pietiks, lai uzceltu divus tūkstošus pilsētu un septiņdesmit tūkstošus ciemu? Lai liktu atdzimt no pelniem vairāk nekā trīsdesmit tūkstošiem rūpnīcu, kuru vidū bija milzeņi, kas uzcelti Staļingradā, Ļeņingradā, Rostovā, Odesā, Harkovā? ...

Uz ko Staļins bija cerējis, kad karš tuvojās beigām? Uz uzvaras iedvesmoto masu entuziasmu? Jā, protams. Taču ne uz to vien. Viņš domāja, ka prāva daļa zaudējumu ir jāatlīdzina Vācijai. Viņš bija ari rēķinājies ar Savienoto Valstu piešķirtiem ilgtermiņa kredītiem.

Taču sabiedrotie lika viņam vilties aizvien vairāk. Jau Jaltas konferencē Staļinam bija kļuvis skaidrs, ka Cērčils tiecas reparācijas samazināt līdz minimumam — Lielbritānijas premjeram bija savi plāni attiecībā uz Vācijas nākotni ...

1945. gada sākumā Politbirojs uzdeva Molotovam sākt sarunas ar Savienoto Valstu vēstnieku Herimenu, lai noskaidrotu, kādā mērā var rēķināties ar amerikāņu palīdzību. Padomju valsts vadītāji zināja, ka ITerimens, kas tic amerikāņu vispasaules kundzībai pēc kara, domā, ka Krieviju iespējams pakļaut vienīgi ar ekonomikas palīdzību. Taču, kad runa sākās par reālu finansiālu palīdzību, Vēstnieks uzskatīja par labāku aizbildināties ar kongresu. Tas bija tradicionāls paņēmiens. Amerikāņu administrācija bija pieradusi slēpties Kapitolija pakalna ēnā, kad tai gribējās noslēgt izdevīgu darījumu ar Padomēm, reizē saglabājot «politisku nevainību» topošā militāri rūpnieciskā kompleksa acīs.

Jau kara laikā grupa amerikāņu biznesmeņu, kuru vidū bija lielrūpnieks Donalds Nelsons, Maskavā apsprieda iespēju piešķirt Padoznju Savienībai prāvu aizdevumu. Sarunas toreiz k|uva tik konkrētas, ka Padomju valdība jau iesniedza Nelsonam savu sevišķi svarīgo vajadzību sarakstu. Vēl vairāk — Gromiko ziņoja no Vašingtonas: pēc viņa rīcībā esošās informācijas, Savienoto Valstu finanšu ministrs Morgentovs ir centies pārliecināt jauno valsts prezidentu, ka ekonomiskā palīdzība Krievijai ir Savienotajām Valstīm izdevīga ne tikai komerciāli vien, ka, attīstot tirdzniecību ar Padomju Savienību, būs vieglāk pārvarēt daudzās grūtības, ar kurām pēc kara Amerikai būs pašai jāsaduras.

Tomēr Baltajā namā virsroku guva cits viedoklis. Kas pie tā noveda? Cerības uz atombumbu, kurai, pēc prezidenta ieceres, vajadzēja pakļaut Savienotajām Valstīm visu pasauli? Maniakālas bailes no komunisma? Vai varbūt bailes no kara laikā ārkārtīgi izaugušajām amerikāņu tautas simpātijām pret Padomju Krieviju?

Acīmredzot viss kopā. Sā vai tā, taču Trumens ne tikai nepiešķīra Padomju Savienībai nekādus kredītus, bet vēl krasi samazināja pēc lendlīzes paredzētās piegādes, turklāt to izdarīja bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma.

Jaunā un neapšaubāmi naidīgā Savienoto Valstu politika no visas tiesas satrauca Staļinu. Doma, ka pēc uzvaras karā viņu varētu sakaut pēckara laikā, viņam bija neciešama. Uzdevums bija nostiprināt uzvaras rezultātus. Tai bija uzvarētājam jāgarantē drošība nākotnē.

Ilgus gadus Padomju Savienību bija nemitīgi apdraudējusi fašistiskā Vācija. Tagad, pēc vācu fašisma satriekša-nas, valsts drošību, šķita, varētu uzskatīt par garantētu. Taču patiesībā tā nebija. Gromiko un Guseva ziņojumi, Centrālajā Komitejā uzrakstītie analītiskie apskati signalizēja par jauniem draudiem.' Sabiedrotie centās atjaunot un saglabāt Vācijas militāro spēku. Viņi negribēja likvidēt prūšu militārisma perēkli, negribēja Polijai atdot tās Vācijas daļas, kas no vēstures viedokļa tai piederēja. Pēc Rietumu pasaules vadītāju ieceres, tieši tādai politikai daudzējādā ziņā bija jānodrošina nākamās «ceturtās lielvalsts» militārais potenciāls. Amerikāņi un angļi gribēja atjaunot agresīvu Vāciju vai «vairākas Vācijas». Tad atkal varētu kļūt par realitāti «sanitārais kordons» ap Padomju Savienību. Tad varētu kļūt iespējams ari tas revanšs, par

8(5

kuru sapņo profašisti, hūgenbergi, — ne velti Gromiko šodien bija runājis par to.

Rietumu lielvalstis atteicās atzīt Austrumeiropu tādu, kāda tā saskaņā ar tautu gribu bija kļuvusi pēc uzvaras pār fašismu.

Lielbritānijas atbalstītie Londonas poļi organizēja niknu pretpadomju propagandu. Pēc viņu pavēles 1945. gada janvārī Armia \Ķrajowa tika pārorganizēta par pagrīdes armiju, kas nodarbojās ar diversijām. Ģenerālis Okuļickis, kas to vadīja, aicināja sākt partizānu karu padomju karaspēka — Polijas atbrīvotāja aizmugurē. Vairāk nekā simt padomju kareivju un virsnieku tika nogalināti — viņiem uzbruka no slēpņiem.

Okuļickis un vēl piecpadsmit pretpadomju pagrīdnieki bija noķerti, nogādāti Maskavā un nodoti tiesai, tomēr amerikāņu un angļu atbalstītie mēģinājumi atjaunot veco panu Poliju nebeidzās.

Pie kā tas var novest? Pie jauna kara? Bet vai Padomju Savienība to pašreiz spētu izturēt? Kā novērst jaunos draudus? Kā ui ilgu laiku nodrošināt stabilu mieru, kas tik ļoti nepieciešams Krievijai?

...Par to visu nakts klusumā domāja Staļins.

Jaunākie «Pravdas» numuri joprojām gulēja viņam uz ceļiem. Pārtraucis pārdomas, viņš turpināja tos pārskatīt. Apvienību «Bašņeftj» un «Azņeftj» un tresta «Ļeņinņeftj» darbinieki aicināja visus valsts naftiniekus nodrošināt rūpniecību ar degvielu. Ļeņingradas rūpnīcas «Eiektrosila» kolektīvs sāka sociālistisko sacensību par godu uzvarai. Krakovā iedzīvotāji bija jūsmīgi sagaidījuši padomju kareivjus — savus atbrīvotājus. Lietuvā bija atjaunoti un jau ražoja produkciju sešdesmit pieci rūpniecības uzņēmumi.

Staļina uzmanību saistīja liels fotouzņēmums: «PSRS, Lielbritānijas un Amerikas Savienoto Valstu valdību vadītāji Berlīnes konferencē». Staļins stāvēja blakus smaidošam Trumenam, kas šķita starojam neliekuļotā sirsnībā. Tikpat plati smaidošais Birnss turēja zem rokas Molotovu.

Laikraksti bija iespieduši vēl vienu fotogrāfiju: lajā bija uzņemti visi tie paši un vēl Cērčils. Šoreiz neviens nesmaidīja. Staļinam rokās bija sērkociņu kārbiņa, zobos — papiross. Trumens raudzījās kaut kur tālumā. Uzkumpu-šais Cērčils spieda pirkstos cigāru. Uz viņa zeltneša bija redzams gredzens...

Par ko viņi pašreiz domā? Ko plāno? Sie plāni pakāpe* niski atklāsies runās un īsās replikās, it kā nejauši iz« mestās frāzēs. Tādās kā šodien — «Kas tagad ir Vācija?».

Šodien Staļins — lai arī ne tūlīt — bija attapies, ko atbildēt. Un bija to darījis pareizi. Bet kas būs rit? Kādi negaidīti priekšlikumi, jautājumi un plāni?,,. Kādas problēmas?

Kad avīzes noslidēja no ceļiem, Staļins saprata, ka jāiet gulēt. Bija jau sestā rīta stunda...

PIEKTĀ NODAĻA «ITĀLIJAS VARIANTS»

Ja kāds nepiederīgs cilvēks brīnumainā veidā būtu iekļuvis divās pirmajās sēdēs Cecīlijas pilī un tagad piedalītos trešajā, viņam būtu radies ārkārtīgi dīvains iespaids.

Zinādams, kādu cildenu mērķu dēļ sapulcējusies «Lielā trijotne», šis cilvēks katrā ziņā būtu sev vaicājis: «Kāpēc šeit nerunā par pašu galveno? Par Polijas robežām, par pēckara Vāciju?... Un cik ilgi vispār viņi gatavojas te sēdēt?» Viņam, šeit nepiederīgajam cilvēkam, būtu radies iespaids, ka, pat pieskārušies šim galvenajam, konferences dalībnieki tūdaļ cenšas novirzīties sāņus.

...Trešajā sēdē, kas notika 19. jūlijā, Trumens jutās novērotāja lomā. Viņš it kā turēja rokās svarus, kuru kausos te Cērčils, te Staļins iemeta visvisāda smaguma svaru bumbas. Svaru bulta svārstījās, novirzīdamās te pa kreisi, te pa labi, te nekustīgi sastingdama skalas vidū.

Tikko sēde bija sākusies, Cērčils teica kārtējo garo runu.

— Vakar, — viņš iesāka, — ģenerālisimuss mūsu sēdē ierosināja jautājumu par incidentu uz Grieķijas un Albānijas robežas...

Zālē sēdošie cilvēki viegli sakustējās. Neviens nebija dzirdējis, ka Staļins vakar būtu par to bildis kaut vienu vārdu. Padomju delegācijas ģenerālsekretārs Novikovs, pārbaudīdams atmiņu, šķirstīja iepriekšējās dienas protokolu.

Neizpratne, kas bija radusies zālē, Cērčilu nesamulsināja.

— Mēs ievācām attiecīgu informāciju, — viņš turpināja, — tomēr nekas neliecināja, ka tur būtu notikušas kaujas.

Nelikdamies zinis par klātesošo neizpratnes pilnajiem skatieniem, Cērčils sāka plaši pierādīt, ka patiesībā nekāda incidenta nav bijis, ka dažās vietās notikusi tikai neliela apšaudīšanās un Grieķijas lauka karaspēka daļu šajā rajonā gandrīz nav, kamēr robežas otrā pusē ir koncentrētas desmitiem albāņu, dienvidslāvu un bulgāru divīziju.

Ļā vis Cērčilam visu pateikt līdz galam, Staļins mierīgi sacīja, ka noticis pārpratums: tādu jautājumu viņš konferencē nav izvirzījis, bet gan ir to pieminējis privātā sarunā un neuzskata par vajadzīgu to apspriest konferencē.

Tikai tagad Čērčils saprata, ka viņa atmiņa izspēlējusi ļaunu joku. Iepriekšējā vakarā pēc «Lielās trijotnes» sēdes Staļins bija viņu uzaicinājis vakariņās. Atgriezies savā rezidencē, Cērčils bija Moranam ilgi stāstījis, kā viņu uzņēmis maršals Staļins (aiz muguras viņš Staļinu joprojām dēvēja par maršalu), kā uzdāvinājis viņam cigāru kārbu un kā, pēc visa spriežot, no sirds vēlējis viņam uzvaru vēlēšanas. Uzvarētāja tonī Cērčils bija pavēstījis, ka Staļins esot cieši nosolijies organizēt patiesi demokrātiskas vēlēšanas visās Sarkanās Armijas atbrīvotajās zemēs un apgalvojis — Padomju Savienībai neesot nekādu nodomu Eiropu «padarīt padomisku».

Cērčilam nebijā patikusi vienīgi mūzika. Citi bija jūsmojuši par pianistu Gilelsa un Sofroņicka, vijolnieces Bari-novas un čellistes Kozolupovas spēli — šie mākslinieki bija speciāli ataicināti no Maskavas —, bet Cērčils bija sacījis, ka viņam vairāk būtu paticis labs kara orķestris.

Incidentu uz Grieķijas un Albānijas robežas — tagad Cērčils to atcerējās — Staļins bija pieminējis tikai sarunā pie galda. Šo jautājumu izvirzīt «Lielās trijotnes» sēdē, protams, nebija vajadzējis.

— Es piekritu ģenerālisirnusam, — Cērčils īdzīgi teica, — šis jautājums sēdē nav apspriests. Tomēr, — viņš piebilda, cenzdamies savam tonim piešķirt kareiviskuma pieskaņu, — ja tas tiks izvirzīts darba kārtībā, mēs esam gatavi to apspriest.

Staļins ar jautājošu skatienu pavērās Trumenā, it kā gribēdams vaicāt, vai tiešām Cērčilam arī šoreiz izdosies konferenci novirzīt sāņus.

šīsdienas sēdē vajadzēja ziņot Tdenam. Trumens sapīcis nodomāja, ka Anglijas premjers droši vien nolēmis jaukties pat sava ārlietu ministra ziņojumā — tik liela ir Cēr-čila vēlēšanās radīt juceklibu konferences darbā.

Beigu beigās tam vajadzēja darīt galu. Ar nosodošu skatienu raudzīdamies Cērčilā un viņu it kā norādams,

Trumens paziņoja, ka konference nedomā apspriest Anglijas delegācijas vadītāja izvirzīto jautājumu, un deva vārdu Idenam.

Anglijas ārlietu ministra ziņojums lika prezidentam vilties. Tas bija pilnīgi protokolisks. No tā izrietēja, ka šodien darba kārtības sagatavošanas apspriedē ministri joprojām rediģējuši politisko dalu nolīgumā par tiem principiem, pēc kuriem jāvadās attiecībās ar Vāciju sākotnējā kontroles posmā, kā ari nodarbojušies ar Polijas jautājumu un nodevuši to redakcijas apakškomisijai. Ministri izteica cerību, ka rītdienas sēdē šo jautājumu beidzot varēs apspriest. Viņi ierosināja konferences šīsdienas sēdē pievērsties Vācijas kara un tirdzniecības flotei, Spānijai, Dienvidslāvijai un to Jaltā pieņemto lēmumu izpildei, kas attiecas uz atbrīvoto Eiropu.

Trumens klausījās fdenā, pieri raukdams. Birnss jau bija prezidentu brīdinājis, ka Lielbritānijas ministra ziņojums radīs vienīgi garlaicību un vilšanos. Tagad, kad ziņojums bija galā, Trumens rūgti nodomāja, ka konferences sēžu vadītāja loma viņam nekā vēl nav devusi. Viņš jutās kā kuģa kapteinis, kuru komanda vairs neklausa un dara visu, kas tai ienāk prātā, bet navigācijas ierīces ir pagalam, un paredzēt kādas pārmaiņas nav vairs iespējams. Sarunā ar Birnsu Trumens jau bija asi izteicis neapmierinātību ar sagatavošanas apspriežu norisi. Divi konferences raundi nav Rietumiem devuši nekādu labumu. Bet vakardienas raundam — Trumens bija uzsvēris — vajadzēja kļūt par amerikāņu triumfu, jo tajā ziņoja Birnss.

Birnss bija lietišķi iebildis, ka ar Molotovu kaut ko kārtot esot apmēram tas pats, kas ar galvu dauzit granita sienu. Padomju ministrs bloķējot visus Birnsa mēģinājumus dabūt cauri tādus lēmumus, kas predestinētu jau uz kuģa «Augusta» izplānoto konferences iznākumu. Par Idenu jāsakot, ka viņš acimredzot esot pilnīgi atkarīgs no sava premjera mainīgā noskaņojuma un uzskatot par prātīgāku būt tikai vērotājam. Labākajā gadījumā viņš piesardzīgi, taču nepavisam ne kategoriski atbalstīšot amerikāņu pozīcijas.

Birnss bija mēģinājis Trumenu pārliecināt, ka iepriekšējā sēdē viņam kā ziņotājam esot izdevies gūt ievērības cienīgu uzvaru. Rezultāti, viņš bija apgalvojis, katrā ziņā parādīšoties tad, kad runa būšot par Austrumeiropas zemēm: Staļins taču esot piekritis tās pielīdzināt Itālijai! Taču tas maz iepriecināja prezidentu.

Vienaldzīgi klausīdamies Idenā, Trumens tagad domās atkal un atkal atgriezās pie tā, kas pēdējās dienās visu laiku viņu balstīja, — pie Herisona telegrammas. Atcerēdamies šo telegrammu, Trumens juta spēku pieplūdumu. «Patiesību sakot,» viņš domāja, «Staļins cenšas panākt tikai vienu — lai šī konference jaunajos pēckara apstākļos apstiprinātu to, ko viņam bija izdevies no Rūzvelta izkaulēt Jaltā. Cērčils ne mazāk par mani grib Jaltai pārvilkt svītru, bet acīm redzami nezina, kā to izdarīt. Visas cerības viņš liek uz mani. Nu, nav vairs tālu tā stunda, kad es, šķiet, spēšu tās attaisnot.»

Trumens apņēmīgi izslējās.

— Tātad, — viņš teica, — kā es sapratu Idena kungu, starp tiem nedaudzajiem jautājumiem, kas mums šodien apspriežami, viskonkrētākais ir jautājums par Vācijas floti. Taču, pirms mēs izlemjam šo jautājumu, man šķiet, mums jāatbild uz kādu citu jautājumu: ko uzskatīt par karā iegūtām trofejām un ko — par reparācijām? Ja tirdzniecības flote ir rcparāciju objekts, šis jautājums jāapspriež tad, kad runa būs par reparācijām. Man par Vācijas floti ir sevišķa interese, jo varbūt izdosies šo floti izmantot karā pret Japānu ...

Runādams Trumens tūlīt saprata, ka izdarījis kļūdu. Viņam, apspriedes vadītājam, tūlīt pēc Idena ziņojuma vajadzēja pateikt: ja, neizlēmusi nevienu no galvenajiem jautājumiem, konference visu uzmanību pievērsīs otršķirīgiem jautājumiem, tādiem kā, piemēram, Vācijas tirdzniecības flotes liktenis, tā var turpināties bezgalīgi. Vajadzēja konstatēt, ka šīsdienas darba kārtību ministri nav sagatavojuši, bija jādod viņiem vēl viena diennakts un jāprasa, lai rītdienas sēdē tiktu apspriesti galvenie jautājumi: par Vācijas ekonomikas nākotni, par Poliju, par miera noregulēšanas jautājumiem un, protams, par to, kā tiek pildita Jaltā pieņemtā Deklarācija par atbrīvoto Eiropu. Taču Trumens to visu saprata pārāk vēlu. Ar savu runu viņš jau bija iesācis īdena ierosināto jautājumu apspriešanu, tādējādi jau noteikdams sēdes turpmāko norisi.

Noklausījies Trumenu, Staļins sacīja: kara flote un visāds bruņojums uzskatāms par trofeju. Vācijas kapitulācijas noteikumos paredzēts kara floti atbruņot un nodot sabiedroto rokās. Par tirdzniecības floti var rasties jautājums, vai tā ir trofeja vai pieskaitāma pie reparācijām.

Cērčils, kas sevi jau sen uzskatīja par lielu speciālistu jūras kara flotes jautājumos, nolasīja veselu lekciju par atšķirību starp virsūdens un zemūdens floti. Staļins laikam gan neturēja šo atšķirību par sevišķi nozīmīgu. Pievērsdamies Trumenam, viņš teica, ka skatoties ļoti labvēlīgi uz ieceri izmantot Vācijas tirdzniecības floti cīņā pret Japānu, taču gribētu, lai konference skaidri un nepārprotami apstiprinātu Padomju Savienības tiesibas uz trešo daļu no Vācijas jūras kara un tirdzniecības flotes.

Galu galā Trumens paziņoja, ka šis jautājums esot pietiekami apspriests, un, ievērojot Idena ieteikto darba kārtību, pārgāja pie jautājuma par Spāniju.

Taču arī šoreiz nekādi galīgi lēmumi netika pieņemti.

Trumens sacīja, ka viņš, nepavisam nejuzdams simpātijas pret Franko režīmu, tomēr neatbalstot aktīvus pasākumus pret Franko, jo tie varētu izraisīt jaunu pilsoņkaru Spānijā.

Staļins, runādams neparasti skarbi, atbildēja, ka Franko režīmu spāņu tautai esot uzspiedis Hitlers un Musolīni un ka šis režīms veicinot profašistisku režīmu pastāvēšanu dažās citās zemēs. Kā viens no «Lielās trijotnes» locekļiem viņš domājot, ka viņam nav tiesību par to klusēt. Staļins uzstāja, lai konference pieņem deklarāciju par savu attieksmi pret Franko režīmu.

Cērčils pret to iebilda tāpēc, ka Spānija neesot piedalījusies karā. Taču bija plaši zināms, ka spāņu «zilā divīzija», piemēram, ir cīnījusies Hitlera pusē pret Sarkano Armiju. Cērčils pats vēlāk sacīja, ka saprotot Staļina viedokli, jo kaudiljo bijis tik nekaunīgs, ka sūtījis uz Krieviju «zilo divīziju». Tomēr viņš kategoriski protestēja pret diplomātisko attiecību pārtraukšanu ar Franko valdību.

Galu galā atkal nolēma jautājumu nodot ārlietu ministriem.

Bez rezultāta beidzās arī Dienvidslāvijas jautājuma apspriešana. Cērčils likās virsū Tito, apsūdzēdams viņu Jaltā pieņemtās deklarācijas pārkāpšanā, kā arī tāp'ēc, ka Tito atstādinājis no valsts pārvaldīšanas Dienvidslāvijas ārlietu ministru Subašiču, bijušo Dienvidslāvijas emigrantu valdības priekšsēdētāju. Staļins atbildēja, ka neuzskatot par iespējamu apspriest Dienvidslāvijas iekšējās lietas, kad nav klāt tās pārstāvju. Cērčils šaubījās, vai cilvēki ar tik atšķirīgiem politiskiem uzskatiem un orientāciju, kāda ir Tito un Subašičam, būs ar mieru kopā braukt uz Bābels-bergu. Staļins piebilda, ka vispirms esot viņiem tas jāpajautā.

. Trumens pēkšņi eksplodēja. Viņš paziņoja, ka esot šeit ieradies nevis tāpēc, lai aplūkotu politisko stāvokli katrā Eiropas zemē, bet tāpēc, lai apspriestu pasaules mēroga problēmas. Staļins mierīgi piekrita: «Tas ir pareizs aiz-rādījums.» Tad nu Trumena niknums vērsās pret Cērčilu un Idenu — šodien taču ziņotājs bija Lielbritānijas ministrs.

Strīda karstumā Cērčils ņēma triecienu uz sevi. Pat pēc prezidenta paziņojuma viņš joprojām apgalvoja, ka Dienvidslāvijas jautājums esot dziļi principiāls un maršals Tito nepildot Krimas konferences lēmumus.

Staļins pasmīnēja.

— Manuprāt, — viņš sacīja, — maršals Tito Krimas konferences lēmumus realizē visā pilnībā.

Pēc viņa priekšlikuma Dienvidslāvijas jautājumu no darba kārtības svītroja.

Pārgurušais Trumens paziņoja, ka nākamās dienas sēde sāksies kā parasti — četros dienā...

Nākamajā «Lielās trijotnes» tikšanās reizē — 20. jūlijā — ziņot vajadzēja padomju ārlietu tautas komisāram Molotovam.

Ar šo sēdi, varētu teikt, beidzās konferences pirmais aplis, jo divās iepriekšējās sēdēs bija ziņojuši Savienoto Valstu un Lielbritānijas pārstāvji.

Birnss jau bija Trumenam pastāstījis, ka šīsdienas ārlietu ministru apspriedē krievi paziņojuši: laiks izbeigt juceklīgās debates, to anarhiju, kuras apstākļos katrs konferences dalībnieks, nerēķinādamies ar darba kārtību, atļaujas runāt visu, kas vien prātā ienāk.

Atklādams sēdi, Trumens zināja, ka šodien krievi grib sākt kauju galvenajos jautājumos, kurus izlemt, patiesību sakot, «Lielā trijotne» ir sapulcējusies.

Prezidents būtu labāk gribējis šos jautājumus apspriest mazliet vēlāk. Viņam bija ziņots, ka šodien, 20. jūlijā, no kara bāzes lidlauka Ņūmeksikā jāizlido lidmašīnai, kas atgādās šurp Grovsa pārskatu. Taču kaut ko grozīt Trumens nespēja, lai kā viņš to vēlējās, — Idens par ziņotāju jau bija bijis. Birnss arī. Šodien bija pienākusi kārta Molotovam.

...Dienas pirmajā pusē Trumens bija aizbraucis uz Berlīni, lai piedalītos nacionālā karoga pacelšanas ceremonijā: karogs bija uzvelkams virs ēkas, kurā bija apmetusies Kontroles padomes amerikāņu grupa. Raudzīdamies, kā zvaigžņotais un svītrotais karogs lēnām ceļas aizvien augstāk, Trumens bija iztēlojies citu amerikāņu karogu, to, kam drīz būs jāplivo pār visu planētu, simbolizējot Savienoto Valstu kundzību visā pasaulē.

Tagad no šīm godkārīgajām domām nebija palicis ne miņas. Noskaņojums bija sabojāts. Drūmi klausīdamies Molotovā, Trumens atcerējās, kā šis boļševiku komisārs bija sēdējis viņam pretim Baltā nama Ovālajā zālē, bet viņš pats, pirmo reizi nolēmis Padomēm parādīt, ka Rūz-velta ēra beigusies, skarbi un augstprātīgi bija pārmetis Padomju Savienībai Jaltā pieņemto lēmumu nepildīšanu vispār, bet it īpaši Polijas jautājumā.

Toreiz Molotovs ne reizi nepasmaidīja, tomēr arī neparādīja nekādas aizkaitinājuma pazīmes. Pat tad ne, kad kategoriski, noteikti, bez aplinkiem noraidīja prezidenta pārmetumus un pats pārgāja uzbrukumā.

Tagad šis cilvēks, kam laikam gan bija svešas jebkādas emocijas, mazliet stostīdamies, sniedza ziņojumu. Tru-menu it īpaši kaitināja mierīgais, pašpārliecinātais padomju komisāra tonis.

Trumens zināja, ka Bimsam ar Idena palīdzību tomēr izdevies Molotovam atņemt tiesības runāt par jebkuru lēmumu kā par galīgi saskaņotu. Tas prezidentu mazliet nomierināja, jo palīdzēja iegūt laiku. Tagad, kad Grovsa ziņojumu jau varēja gaidīt pēc dažām stundām, laika iegūšana kļuva sevišķi nozīmīga.

Molotovs ziņoja, ka ministru apspriedē bijuši izvirzīti jautājumi par ekonomiskajiem principiem attiecībā uz Vāciju, par Poliju, par miera noregulēšanu, tas ir, par miera līgumu sagatavošanu Itālijai, Rumānijai, Bulgārijai, Ungārijai un Somijai... Tomēr, Molotovs turpināja, divos pirmajos jautājumos galīgas rekomendācijas nav izstrādātas, ministri lūdz atļjauju darbu turpināt. Visu, kam sakars ar Itāliju, ar jaunajām Polijas robežām, kā arī ar Austriju un tā dēvētajām aizbilstamajām teritorijām, tiek ierosināts apspriest šīsdienas plenārsēdē.

Trumens ļoti labi saprata, ka Staļinam un Cērčilam galvenie ir divi jautājumi: Polijas rietumrobeža un miera līgumi ar atbrīvotās Eiropas valstīm.

Pirmajā jautājumā viņš jau sen bija nolēmis cīnīties ar krieviem, lai gan apzinājās, ka cīņa nebūs viegla un rezultātu ir grūti paredzēt. Otrajā jautājumā Trumens ar gandarījumu atzīmēja, ka slazdus, ko Bimss bija izlicis aizvakardienas sēdē, krievi lā arī nav pamanījuši. Runādams par miera noregulēšanu, Molotovs Itāliju un Austrumeiropas zemes minēja kopā.

Tiklīdz Molotovs bija beidzis ziņojumu, atskanēja Cēr-čila balss — šis nemierpilnais cilvēks, šķita, bija izvirzījis par savu mērķi katrā sēdē visu uzmanību pievērst tikai savai personai.

«Kas nu atkal būs?» Trumens nodomāja, juzdams jau ierastu aizkaitinājumu.

— Atjaujiet, prezidenta kungs, izvirzīt nelielu jautājumu par mūsu darba procedūru.

Trumens zināja, ka Lielbritānijas premjerministrs ir viņam uzticams un daudz pieredzējis sabiedrotais. Tomēr Cērčila pieradums teikt garas runas jebkurā jautājumā izveda Trumenu no pacietības. Turklāt viņš baidījās, ka Cērčila kārtējā, neparedzētā iniciatīva var viņu pārsteigt nesagatavotu.

— Mūsu ministri, — Cērčils turpināja, — satiekas katru rītu un sagatavo plašu programmu plenārsēdēm vakarā. Tas ir ilgs un |oti rūpīgs darbs. Šodien, piemēram, viņi beidza apspriesties tikai ap diviem dienā. Nezinu, kā ir jums, prezidenta kungs, vai jums, ģenerālisimus, — viņš pieklājīgi palocījās uz Trumena un Staļina pusi, — bet man paliek ļoti maz laika, lai izstrādātu noteiktu viedokli attiecībā uz ministru sagatavotajiem dokumentiem. Tāpēc es ierosinu... — Cērčils uz brītiņu apklusa, it kā pārbaudīdams klātesošo pacietību, — sākt mūsu sēdes nevis četros, kā bija norunāts, bet gan piecos.

«Cik daudz vārdu tāda nieka dēļ!» Trumens īgni nodomāja.

— Ls neiebilstu, — viņš pateica caur zobiem un, negaidījis, ko sacīs Staļins, paziņoja: — Sākam apspriešanu saskaņā ar paredzēto darba kārtību. Tātad pirmais jautājums ...

Taču Cērčilu nomierināt nebija iespējams. Tiklīdz Trumens bija uz mirkli apklusis, Anglijas premjers ierunājās atkal.

— Cik es sapratu, padomju delegācijai ir kāds labojums sakarā ar Ārlietu ministru padomes dibināšanu, — viņš teica. — Vai ne tā?

Trumens bija dziļi ieinteresēts, lai neviens no galvenajiem jautājumiem netiktu izlemts lidz tam laikam, kad būs saņemts Grovsa ziņojums. Tomēr praktiski domājošais Savienoto Valstu prezidents nevarēja ciest tukšu runāšanu.

— Labojums, par kuru runā Cērčila kungs, — viņš sacīja, dusmas apvaldīdams, — tika pateikts jau vakar. Jautājumā par ministru padomes sastāvu mēs panācām vispārēju vienprātību.

— Jā, protams, — Cērčils aši atsaucās, — bet mēs nenoteicām vietu, kurā ministri tiksies! Es lieku priekšā, lai par tādu vietu kļūtu Londona. Sēdes var notikt arī citur, bet pastāvīgajai sekretariāta atrašanās vietai es iesaku izraudzīties Londonu.

Trumens nepacietīgi sakustējās, taču Cērčils, nepamanīdams vai ignorēdams šo kustību, izņēma no kārbiņas cigāru un turpināja:

— Lai pamatotu savu viedokli, es gribētu atgādināt, ka tieši Londona ir tā galvaspilsēta, kas ilgāk par citām bija pakļauta ienaidnieka ugunij. Turklāt, cik man zināms, tā ir vislielākā vai viena no lielākajām pasaules pilsētām.

«Bet Ņujorka? Vai tad tā ir mazāka par Londonu?!» Trumens gribēja izsaukties, bet Cērčils ar labsirdīgu ironiju piebilda:

— Piedevām Londona atrodas pusceļā starp Savienotajām Valstīm un Krieviju.

— Tas, protams, ir pats svarīgākais, — Staļins daudznozīmīgi teica. Zālē atskanēja smiekli. Pat Trumens nevarēja noturēties nepasmaidījis.

Cērčils sarauca pieri, ar to likdams saprast, ka Staļina joku viņš neatzīst.

— Turklāt es domāju, — viņš nopietni sacīja, — ka

tagad pienākusi kārta Londonai.

— Pareizi, — Staļins atsaucās tajā pašā uzsvērti nozīmīgajā tonī.

Tas acīmredzot Cērčilu satracināja galīgi. Viņš nometa uz galda neaizsmēķēto cigāru un paceltā balsī teica:

— Es gribētu piebilst, ka esmu sešas reizes lidojis pāri okeānam, lai man būtu tas gods tikties ar Savienoto Valstu prezidentu, un divas reizes apmeklējis Maskavu! Taču Londona ne reizi nav bijusi mūsu tikšanās vieta. Tas angļus nepelnīti aizvaino, un es domāju, ka arī Etlija kungs par to varētu teikt dažus vārdus.

Cērčila pievēršanās Etlijam radīja pārmaiņu zāles atmosfērā.

Sis neizskatīgais, augumā nelielais topošais plikpauris pagaidām konferencē nebija bildis ne vārda. Ceturto dienu viņš pastāvīgi sēdēja blakus Cērčilain, taču viņu it kā neviens nepamanīja. Tomēr tieši šis nerunīgais cilvēks, kas 1 hlz šim bija atradies it kā Cērčiia masīvā auguma ēnā, zināmos apstākļos varējp ieņemt viņa krēslu.

Izdzirdis savu vārdu, Etlijs manāmi sarāvās.

— Esmu pilnīgi vienis pratis ar premjerministru, — viņš paklusi sacīja. — Atļaujos piebilst, ka angļu tauta ir izpelnījusies tiesību redzēt pie sevis tik izcilas personas...

Etlijs acīm redzami vēlējās uzsvērt, ka atšķirībā no aristokrāta Cērčila viņš, leiboristu partijas līderis, runā angļu tautas vārdā.

— Mēs ļoti priecātos, — Etlijs turpināja. — Turklāt Londonas ģeogrāfiskajam stāvoklim, ari ir svarīga nozīme. — Nupat Etlijs bija sevi it kā nošķīris no Cērčila, bet tagad demonstrēja pilnīgu vienprātību ar viņu. — Es atbalstu premjerministra ierosinājumu, — viņš apņēmīgi pabeidza.

Trumens ziņkārīgi raudzījās cilvēkā, kura klātbūtni līdz šim bija uzskatījis par nenozīmīgu. Prezidentam ne prātā nebija nācis, ka Etlijs varētu Cērčila vietā stāties Lielbritānijas premjerministra postenī. Tagad šī doma viņam pavīdēja prātā* bet viņš to tūdaļ aizgainīja: pēdējos sešos gados prezidents nespēja iedomāties Lielbritāniju, kuru nevadītu čērčils.

— Nu tad, — Trumens teica, — es domāju, ka premjerministra priekšlikums ir pieņemams. — Etiija vārdu viņš nepieminēja. — Tiešām ģeogrāfiskais stāvoklis... — Trumens ar vaicājošu skatienu pavērās Staļinā.

— Labi, — Staļins sacīja bez jebkādas ironijas. — Es neiebilstu.

— Bet es gribu atstāt sev tiesības uzaicināt valdību vadītājus apmeklēt Ameriku, — Trumens pasmaidījis piemetināja, pievērsdamies vispirmām kārtām Staļinam,

Staļins varbūt būtu arī atbildējis uz šo uzaicinājumu, bet viņam aizsteidzās priekšā Cērčils.

— Atļaujiet man, — viņš svinīgi sacīja, — izteikt pateicību prezidentam un ģenerālisimusam par laipno piekrišanu mūsu priekšlikumam. — Mazliet atmetis atpakaļ masīvo galvu, čērčils pārlaida skatienu klātesošajiem — gluži kā kaujā uzvarējis karavadonis.

Trumens viņā pārmetoši palūkojās, tomēr nekā nebilda. Lai nu kā, taču turpmāk viņam būs jādarbojas tieši savienībā ar Cērčilu.

— Es ierosinu, — viņš ierunājās pēc īsa klusuma, — izdarīt zināmu pārbīdi ministru ieteiktajā darba kārtībā un sākt apspriest mūsu politiku attiecībā uz Itāliju.

Birnss piekrizdams pamāja ar galvu. Ja izdotos realizēt viņa izstrādāto plānu, Itālija varētu kļūt par paraugu Austrumeiropas zemēm...

«Tagad,» Birnss domāja, «vissvarīgākais ir neizlaist grožus no rokām.» Pēc visa spriežot, Trumens bija cieši apņēmies darīt galu Cērčila izlēcieniem.

— Mana priekšlikuma būtība, — viņš iesāka, — ir tāda...

Prezidents ierosināja atzīt par Itālijas nopelnu to, ka, lūk, kara beigu posmā Itālija kopā ar antihitleriskās koalīcijas valstīm ir piedalījusies karā pret Vāciju. Bargie kapitulācijas noteikumi ir dabiski attiecībā uz Vāciju. Bet Itālijā tie jāaizstāj ar šādām Itālijas valdības saistībām: pirmkārt, līdz pat miera līguma noslēgšanai atturēties no jebkuras naidīgas darbības pret ikvienu no apvienotajām nācijām, otrkārt, neturēt nekādus citus militāros spēkus kā vienīgi tos, ko atļāvuši sabiedrotie. Kontrole pār stāvokli Itālijā mīkstināma un aprobežojama ar pasākumiem, kas nepieciešami, lai nodrošinātu sabiedroto militārās vajadzības, kamēr sabiedroto spēki uzturas Itālijā.

Beidzis runu, Trumens stingri paraudzījās klātesošajos, it kā brīdinādams, ka nekādu novirzīšanos no darba kārtības viņš turpmāk necietīs.

Birnss laikam gan pirmo reizi pēdējās dienās bija apmierināts ar prezidentu. Trumena izteiktos priekšlikumus viņš bija sagatavojis vārda pilnā nozīmē stundu pirms sēdes sākuma. Ministri tos nebija apsprieduši, vismaz apspriedē tie nebija tikuši tik skaidri formulēti, lai gan Itālijas jautājumu uzņemt darba kārtībā bija nolemts.

Tagad viss bija atkarīgs no Staļina. Viņa iebildumus varēja paredzēt. Vispirms viņš pievērsis uzmanibu tam, ka, mīkstinādams noteikumus Itālijai, Trumens grib šo zemi cieši jo cieši saņemt amerikāņu pavadā. Tikai nez vai nu Staļins sauks lietas īstajos vārdos. Visticamākais — viņš sāks pierādīt, ka Hitlera Vācija un Musolīni Itālija pagājušajā karā it kā veidoja vienu veselu. Jā, viņš sacīs, Itālija karu pabeidza sabiedroto pusē, bet tas šīs valsts vainu nepadara par nebijušu.

Lai arī tā! Itāliju ir okupējušas sabiedrotās rietumvalstis. Tās tur rīkosies tā, kā uzskatīs par vajadzīgu. Vienalga, ko par to domātu Staļins. Ja viņš ļoti uzstās, Itālijai paredzētos noteikumus varēs padarīt mazliet bargākus. Taču Staļins to nožēlos, kad runa būs par Bulgāriju,

7

Ungāriju un Rumāniju. «Tad,» Birnss prātoja, «pienāks laiks arī mums parādīt stingrību. Mēs nodibināsim šajās zemēs tādas valdības, uz kurām varēs paļauties gan Savienotās Valstis, gan Lielbritānija.»

Birnss pārtrauca šīs pārdomas, jo vārdu ņēma Staļins.

— Man nav principiālu iebildumu, — viņš sacīja parastajā klusajā balsī, — lai gan daži redakcionāla rakstura koriģējumi, iespējams, būs vajadzīgi. Cik man zināms, prezidenta izteiktie priekšlikumi tādā formulējumā ministru sēdē nav apspriesti. Varbūt būtu vērts amerikāņu priekšlikumus nodot ministriem, lai viņi izstrādā galīgo viedokli, un lūgt viņus reizē ar Itālijas jautājumu apspriest arī jautājumu par Rumāniju, Bulgāriju un Somiju?

«Ko Staļins grib panākt?» Birnss sev jautāja. Pagaidām viņš nespēja atrast atbildi. No vienas puses, Staļins piekrita Itālijas kapitulācijas noteikumu mīkstināšanai, un tas taču bija pats galvenais! No otras puses, viņš pats ierosināja Itālijas jautājumu apvienot ar jautājumu par tām zemēm, kuru režīmi viņu sevišķi interesēja, citiem vārdiem sakot, Staļins bija ar mieru uz tām attiecināt «Rietumu paraugu». Bimsam tas likās neizskaidrojams.

Viņa izstrādātais «Itālijas variants» ar Cērčila viedokli šajā jautājumā nebija saskaņots. Amerikāņi baidījās, ka tikai Cērčils ar savu nevaldāmo temperamentu neizgrūž kaut ko tādu, kas Staļinu padarītu piesardzīgu. Taču būtu bijis dabiski, ja Cērčils, cilvēks ar milzīgu politisku pieredzi un lielu meistarību viltīgos diplomātiskos gājienos, tūlīt būtu novērtējis amerikāņu piedāvātā varianta īsteno jēgu un atbalstītu šo variantu.

Tomēr — lai cik tas dīvaini — šo plānu, kas slepenībā bija vērsts pret Padomēm, pirmais aizstāvēja padomju līderis!

— Visumā es piekrītu prezidentam Trumenam, — Staļins turpināja. — Mums nav nekāda pamata Itālijas problēmu izdalīt atsevišķi no jautājumiem, kas skar citas zemes. Itālija tiešām kapitulēja pirmā un turpmāk palīdzēja karā pret Vāciju. Tiesa, spēki bija nelieli — trīs divīzijas, ne vairāk, un tomēr tā ir palīdzējusi. Runā, ka Itālija gatavojoties piedalīties karā pret Japānu. Tas arī ir pluss. Taču... — Staļins pasmīnēja, — savi plusi ir arī, teiksim, Rumānijai, Bulgārijai, Ungārijai. Sīs zemes jau otrā dienā pēc kapitulācijas vērsa savu karaspēku pret Vāciju. Bulgārija — astoņas — desmit divīzijas, Rumānija apmēram deviņas. Vai tad nav loģiski atvieglot arī šo zemju stāvokli? Var neparādīt sevišķu stingrību arī attiecībā uz Somiju — tā izturas labi, apzinīgi pilda saistības. Vārdu sakot, mans priekšlikums ir visus šos jautājumus izskatīt kopā. Ja kolēģi tam piekrīt, to varētu uzticēt mūsu ministriem.

Trumens iesānis paraudzījās uz blakām sēdošo Bimsu. Staļina priekšlikums pilnīgi atbilda iecerei, ar kuru Birnss lepojās. Taču Trumens nespēja ticēt, ka Staļinu izdevies tik viegli apvest ap stūri.

— Itālija tomēr bija pirmā zeme, kas kapitulēja, — viņš nedroši teica. — Cik es zinu, tai kapitulācijas noteikumi bija bargāki nekā citām zemēm. Taču es piekrītu ģenerā-lisimusa Staļina priekšlikumam, pārējo satelītvalstu stāvoklis arī ir revidējams.

Kad Trumens un Birnss bija mēģinājuši iedomāties, kā Staļins reaģēs uz «Itālijas variantu», viņi paredzēja, ka viņš gribēs apspriest pēckara dzīves noteikumus katrai satelītvalstij atsevišķi. Tas būtu bijis dabiski. Padomju Savienībai Itālijā nebija nekādu sevišķu interešu. Pēc kara Itālija nokļuvusi pilnīgā rietumsabiedroto ietekmē. Turpretim Austrumeiropas zemēs Padomju Savienība bija vitāli ieinteresēta. Kāpēc tad Staļins piekrita kopā izskatīt jautājumus, kas attiecas uz Itāliju un Austrumeiropas zemēm?

Radās iespaids, ka Staļins pārgājis amerikāņu pusē un sācis viņiem palīdzēt. Ko tas nozīmēja? Vai tie nebija slazdi? Kurš kuram tos izlicis?

Bažīgi gaidīdami, vai tikai Staļins neatklās īsto «Itālijas varianta» jēgu, Trumens un Birnss, šķiet, bija aizmirsuši Cērčilu. Taču Anglijas premjers nebija no tiem, kas ļauj sevi aizmirst.

— Mūsu pozīcija Itālijas jautājumā gluži nesakrīt ar abu manu kolēģu pozīciju, — viņš negaidīti paziņoja.

Birnss viņam uzmeta naidīgu skatienu: «Kas tad vēl nebūs?!»

Taču šoreiz Cērčila rīcību nenoteica stūrgalvība vai godkāre. Pēdējā laikā viņam aizvien biežāk šķita, ka Savienotās Valstis savās attiecībās ar Padomju Savienību reizēm izturas nevērīgi pret Lielbritānijas interesēm. Viņš baidījās, vai tikai Trumens, rūpēdamies par savas valsts izdevīgumu, nebūs ar mieru upurēt Lielbritānijas intereses.

Par Trumena un Birnsa antipātijām vai pat naidīgu attieksmi pret Padomēm Cērčils nemaz nešaubījās. Taču

Savienotajām Valstīm bija ārkārtīgi nepieciešama Padomju Savienības militārā palīdzība. Lai nenokaitinātu Staļinu, Trumer.s varēja ziedot Lielbritānijas intereses Eiropā.

Cērčils nesaprata, ka, cenzdamies panākt Staļina piekrišanu «Itālijas variantam», Trumens un Bimss ne tikai nav rīkojušies pret Lielbritānijas interesēm, bet gan tieši rūpējušies par tām. Tāpēc pašreizējais Anglijas premjera paziņojums modināja amerikāņos sašutumu.

Viņi savukārt nesaprata dramatisko stāvokli, kurā bija nokļuvis Cērčils. Viņā it kā vienlaikus mita divi cilvēki. Viens bija reālpolitiķis, kas samierinājās ar Savienoto Valstu vadošo lomu, jo pat savus tieši angļiem izdevīgos mērķus Eiropā viņš spēja sasniegt vienīgi ar amerikāņu palīdzību. Bet otrs cilvēks bija pieradis pie varas, dziļi pārdzīvoja tās zaudēšanu un joprojām nešķīrās no sapņa to atgūt. Sis otrais cilvēks gribēja Staļinu pārliecināt, ka Lielbritānija joprojām ir varens spēks, ar kuru jārēķinās, tāpat kā jārēķinās arī ar viņu pašu — tās premjerministru.

Trumens un Birnss, kas to nesaprata, tomēr neuzdrošinājās publiski saukt pie kārtības savu nemierīgo partneri. Sis skaļais, augstprātīgais un plātīgais cilvēks tomēr bija Vinstons Cērčils...

Anglijas premjers pa to laiku turpināja savu runu. Viņš ilgi un daiļrunīgi stāstīja par Anglijas vecajiem rēķiniem ar Itāliju jau kopš Abesīnijas kara laika, par zaudējumiem, ko Lielbritānija cietusi Vidusjūrā, par to, kā Londonu bombardējušas Itālijas kara aviācijas īpašas eskadriļas, par nepamatotu Itālijas uzbrukumu Grieķijai un Albānijai. Viņš pastāvēja uz to, ka sabiedrotie nedrīkst attaisnot itāliešu tautu, tāpat kā viņi neattaisno vāciešus, kas sekoja Hitleram.

— Bet Bulgārija? — Cērčils izsaucās. — Pašreiz es negribu runāt par zaudējumiem, ko tā nodarījusi Balkānos mums. Taču par šīs zemes nepateicību krieviem es nevaru nerunāt. Atcerieties, džentlmeņi, ka tieši krievu armija savā laikā Bulgāriju atbrīvoja no turku jūga. Tomēr Bulgārija kļuva par Hitlera pakalpiņu, kad viņš uzbruka Krievijai. Bet tagad mums apgalvo, ka Bulgārijai un citām Austrumeiropas valstīm, kas bija Vācijas sabiedrotās, esot jāparāda žēlsirdība! Ko tur lai saka: ja mēs esam jau apstiprinājuši satelītvalstu sarakstu, kur līdzās vainīgajai, bet tagad bezspēcīgajai Itālijai ierakstīta Bulgārija, kurai pašreiz, tāpat kā agrāk, ir piecpadsmit divīzijas, — labi, tad rīkosimies tā, kā ieteica prezidents un pret ko ģenerāli-sinuiss nekā neiebilda. Taču taisnīguma izjūta man neļāva klusēti

Pati par sevi tā bija spilgta cilvēka spilgta runa. Tā kļuva traģiski patētiska, kad Cērčils gleznaini raksturoja Anglijas ciešanas kara laikā un atgādināja zaudējumus, ko fašistiskā Itālija bija nodarījusi viņa zemei.

Staļins klausījās Cērčilā ļoti vērīgi. Reizreizēm viņš piekrītoši māja ar galvu. Trumenu sākumā saniknoja Cērčila paziņojums, ka viņš nepiekrītot amerikāņu pozīcijai, taču tagad, sava partnera daiļrunības savaldzināts, prezidents šķita to aizmirsis. Jo vairāk tāpēc, ka pēc lielās žēlošanās un būtība pretrunā ar šo žēlošanos Cērčils izteica gatavibu «principā» pievienoties prezidentam un ģenerālisimusam. Viņš teica, ka esot jāparāda labvēlīgs žests itāliešu tautai un jānoslēdzot ar Itāliju miers. Lai gan — Cērčils tūlīt aizrādīja — miera noteikumu sagatavošana prasīs vairākus mēnešus ilgu darbu.

Atšķirībā no Trumena un Staļina Birnss Cērčilā klausījās visai skeptiski. Viņš necieta daudzvārdību, it īpaši tad, kad no partnera tika prasīts tikai viens vārds — «jā» vai

«nē».

— Es atzīmēju, ka pašreizējai Itālijas valdībai trūkst demokrātisku pamatu, ko spējīgas radīt brīvas un neatkarīgas vēlēšanas, — Cērčils turpināja. Sie viņa vārdi lika Bimsam kļūt vērīgam. — Tās sastāvā it vienkārši ir politiskie darbinieki, kas sevi dēvē par dažādu politisko partiju līderiem. Tāpēc, piekrizdams tam, ka Ārlietu ministru padome sāk gatavot miera līgumu ar Itāliju, es tomēr neuzskatu par vēlamu šo darbu pabeigt, kamēr Itālijas valdība nebūs dibināta uz demokrātiskiem pamatiem.

Apsvērdams Cērčila vārdus, Birnss saprata: tas ir spoži, lieliski teikts! Cērčila runu taču varēja izskaidrot arī tā: nekādus miera līgumus ar Austrumeiropas zemēm, kamēr tur nebūs notikušas vēlēšanas pēc Itālijas parauga! Jo meistarīgi izlikdamies, ka ne tikai nesolidarizējas ar Tru-menu, bet pat strīdas ar viņu, un piesaistīdams sev par sabiedroto Staļinu, Cērčils patiesībā centās panākt tieši to, kas bija «Itālijas varianta» pamatā.

Viņš tikai uzdevumu risināja no otra gala. Birnsa plāns bija: dodot «brīvas rokas» Itālijai, kur noteicēji bija amerikāņi, pieprasīt tādu pašu «brīvību» arī Austrumeiropas zemēm. Krievu Itālijā nebija, un acīm redzami viņi uz turieni neposās. Taču, ja teorētiski viņiem piešķir tādu iespēju, bija loģiski rietumvalstīm prasīt to pašu Polijā,

Bulgārijā, Rumānijā un Ungārijā. Starpība bija tikai tā, ka sabiedrotie — it īpaši Lielbritānija — gauži jo gauži tīkoja pēc ietekmes šajās zemēs...

Cērčils rīkojās vienkāršāk. Viņš nepārprotami paziņoja, ka Itālijā pagaidām nekādas demokrātijas nav un tā ir jāatjauno, organizējot «brīvas vēlēšanas». Tagad tikai atlika to pašu prasīt arī Austrumeiropas zemēs...

Taču tas, ko izprata Birnss, acīmredzot nebija nonācis līdz Staļina apziņai. Viņš Cērčila runu bija uztvēris citādi. Šķita, ka viņš tajā nejūt nekādu slēptu jēgu.

— Man rādās, — Staļins iesāka, kad Cērčils bija apklusis, — ka Itālijas jautājums ir lielās politikas jautājums ...

Sos vārdus viņš pateica bez jebkāda pamācīguma balsī un — pretēji Cērčilam — runāja pavisam mierīgi.

— Es uzskatu par «Lielās trijotnes» uzdevumu bijušo satclitu atraušanu no Vācijas kā no galvenā agresīvā spēka. To var izdarīt ar divām metodēm. Pirmkārt — ar spēka metodi. To mēs esam sekmīgi izmantojuši — sabiedroto karaspēks atrodas Itālijas teritorijā, kā arī citās zemēs. Taču ar šo metodi vien nepietiek, lai atrautu no Vācijas tās līdzdalībniekus. Vēl vairāk: ja mēs arī turpmāk aprobežosimies ar spēka metodi vien, mēs radīsim labvēlīgu vidi Vācijas agresijai nākotnē.

Staļins pārtrauca runu un vērīgi paraudzījās Cērčilā, pēc tam — Trumenā.

— Tāpēc ir mērķtiecīgi, — viņš turpināja, — spēka metodi papildināt ar citu metodi — ar šo valstu stāvokļa atvieglošanu. Manuprāt, nav neviena cita līdzekļa — ja uz jautājumu lūkojas perspektīvā —, kā šīs valstis pulcēt ap sevi un galīgi atraut no Vācijas. Tādi, lūk, ir lielās politikas apsvērumi. Pārējie apsvērumi — tādi, ko diktē gan atriebības, gan pārestības jūtas, — atkrīt. — Staļins pavicināja roku, it kā aizsviezdams projām tādus apsvērumus. — No šī viedokļa es arī raugos uz Savienoto Valstu prezidenta priekšlikumiem. Es domāju, ka tie atbilst tieši tādai politikai — politikai, kuras mērķis ir satelītus galīgi atraut no Vācijas, atvieglojot to stāvokli. Protams, ir iespējams, ka amerikāņu projektā būs vajadzīgi daži redakcionāla rakstura uzlabojumi...

Ieklausīdamies katrā Staļina vārdā, Birnss nodomāja, ka ar šo runu padomju līderis sāk jaunu nodaļu, jaunu posmu konferences darbā. Viņš it kā pārvilka svītru visam, kas šeit bija noticis agrāk, it kā vairs nelikās zinis ne par

ķīviņiem ar Cērčilu, ne par sīkajām protokoliska rakstura nesaskaņām.

— Tagad jautājuma otra puse, — Staļins turpināja. — Cērčila kungs runāja par Itālijas vainu. Protams, Itālija ir daudz grēkojusi arī pret Padomju Savienību. Mes cīnījāmies ar itāliešu karaspēku ne tikai Ukrainā, bet arī Donas un Volgas krastos — tik dziļi viņi bija iespiedušies mūsu zemē... — šos vārdus Staļins sacīja, nikni smīnēdams. Taču tūlīt viņa seja atguva agrāko mierīgo izteiksmi. — Tomēr es domāju, ka vadīties pēc atmiņām par pārestībām, pakļauties atriebības jūtām un uz tām dibināt savu politiku nebūtu pareizi. Atriebība un naids politikā ir ļoti slikti padomdevēji... Politikā, manuprāt, galvenais ir pareizi aprēķināt spēkus.

«Aprēķināt spēkus?!» Bimss klusībā atkārtoja. «Ak, ja viņš zinātu, kas ir noticis Alamogordo!»

— Jautājums jāizvirza tā, — Staļins joprojām runāja nesteigdamies, — vai mēs gribam, lai Itālija atrastos mūsu pusē un būtu izolēta no tiem spēkiem, kas kādreiz varētu pret mums celties Vācijā? Domāju, ka mēs to gribam. Daudz posta mums nodarījušas tādas zemes kā Rumānija, kas virzīja pret padomju karaspēku ne mazumu divīziju, kā Ungārija, kura kara pēdējā posmā raidīja pret padomju karaspēku divdesmit divīzijas. Bez Somijas palīdzības Hitlers nebūtu varējis realizēt barbarisko Ļeņin-gradas blokādi. Mazāku pārestību mums nodarījusi Bulgārija. Tā palīdzēja Vācijai uzbrukt mums un realizēt uzbrukuma operācijas, tomēr pati nepiedalījās kaujās pret padomju karaspēku. Tādi ir satelītu grēki pret sabiedrotajiem un pret Padomju Savienību it īpaši. Pret viņiem ir iespējama atriebības politika. Es neesmu tādas politikas piekritējs. Domāju, ka pēc uzvaras mums nav jāatriebjas bijušajiem fašistiskās Vācijas sabiedrotajiem, bet gan jāatvieglo viņu stāvoklis, tas ir, viņi jāatšķeļ no Vācijas... Tagad konkrēts priekšlikums. Prezidents Trumens pagaidām grib attīrīt ceļu uz miera līguma noslēgšanu ar Itāliju. Pret to ir grūti iebilst. Par citiem satelītiem runājot, es domāju, ka būtu jāsāk ar diplomātisko attiecību atjaunošanu.

— Nē! — Cērčils izsaucās. Viņš agrāk par citiem bija sapratis, ko Staļins grib panākt. — Man jāziņo, ka...

Taču Staļins viņu apturēja ar valdonīgu rokas mājienu.

— Var iebilst, — viņš ironiski sacīja, — ka šajās zemēs nepastāv brīvi ievēlēta valdība. Bet vai tad Itālijā ir tāda?

Kāda atšķirība ir starp tām? Cērčila kungs taču pats teica, ka Itālijas valdība esot tikai sapulce, kurā piedalās ■neviena neievēlēti politiskie darbinieki, kas sevi dēvē par dažādu partiju līderiem. Taču tas sabiedrotās rietumvalstis ■nekavēja atjaunot diplomātiskās attiecības ar Itāliju! Es nemaz neatgādinu to, ka demokrātiskās vēlēšanās ievēlētas valdības pagaidām nav arī ne Francijā, ne Beļģijā. Taču neviens no mums nešaubās jautājumā par diplomātiskajām attiecībām ar tām.

— Sīs valstis bija mūsu sabiedrotās! — Cērčils Izsaucās.

— Loģiski, — Staļins piekrita nesatricināmā mierā. — Demokrātijas kritērijiem tomēr ir jābūt vienādiem — gan attiecībā uz sabiedrotajiem, gan satelītiem. Vai ne?

Tagad jau ne tikai Bimsam, bet arī Trumenam kļuva skaidrs, ka slazdos iekritis nevis Staļins, bet viņi paši. Pēc ■vēlēšanām Itālijā, protams, tiks nodibināta tāda valdība, kādu grib sabiedrotās rietumvalstis. Bet kā izveidot līdzīgas valdības tajās zemēs, kur pēc atbrīvošanas, pēc anti-fašistisko spēku uzvaras radušies jauni apstākļi? Sajās zemēs taču nav liekama lietā tā smalki izdomātā vēlēšanu mehānika, kas vienmēr ir nodrošinājusi buržuāziskus parlamentus ...

Pie apaļā galda Cecīlijas pilī pēkšņi bija radusies paradoksāla situācija. Staļins, kam nebija nekādu sevišķu interešu Itālijā, it kā atdeva to Anglijai un Savienotajām Valstīm, kuras jau tā tur rīkojās. Taču sabiedrotajām rietumvalstīm savukārt bija jāatsakās no jebkuras cerības nodrošināt sev izšķirošo ietekmi Austrumeiropā. Bet tās, patiesību sakot, bija braukušas uz Potsdamu, lolodamas tieši tādu cerību.

Slazdi, kurus tik cītīgi Staļinam bija gatavojis Birnss, aizcirtās ciet aiz viņa paša un Trumena. Staļins viņos raudzījās labvēlīgi un pat līdzcietīgi.

Tagad amerikāņiem vajadzēja kaut kādi izkļūt ārā no šiem slazdiem. Vajadzēja atkāpties no iepriekšējām pozīcijām un uzstāt, lai miera līgumu ar Itāliju un līgumus ar Austrumeiropas valstīm un Somiju izstrādātu atsevišķi.

Trumens mēģināja to darīt. Viņš sacīja, ka, satelitvalstis apvienodams vienā sarakstā, neesot domājis par vienotu pieeju tām visām un Itāliju minējis pirmo tikai tāpēc, ka tā ir pirmā kapitulējusi — jau 1943. gadā. Kad būs atrisināts Itālijas jautājums, Trutnens sacīja, varēs nodarboties ar Austrumeiropu...

Parunājis par nožēlojamo stāvokli pēckara Itālijā, Tru-mens paziņoja, ka Savienotās Valstis esot ar mieru tai palīdzēt apmēram miljarda dolāru apjomā. Taču uzturēt izpostītās Austrumeiropas zemes Savienotās Valstis negatavojoties.

— Mēs nevaram, — Trumens teica, — tādu pašu palīdzību sniegt arī citām zemēm, nekā nesaņemot pretim.

Ko viņš gribēja saņemt? Trumens par to nerunāja tieši, taču viņa vārdu jēga visumā bija tāda: glābt Austrumeiropu no bada, kas tai draud, spēj vienīgi tāda bagāta zeme, kāda ir Savienotās Valstis. Taču neviens palīdzību nesniedz par velti, kaut kādi par to ir jāatlīdzina...

Trumena nervozajās piezīmēs Staļins klausījās nesatricināmi mierīgs. Prezidents juta, ka nav tāda spēka, kas spētu sašķobīt pozīcijas, kuras stingri un galīgi ieņēmis padomju līderis.

Staļins nupat bija teicis savu garāko runu visā konferences laikā. Tagad viņš aprobežojās ar īsām replikām. No tām izrietēja, ka jautājums par Itāliju un citiem Vācijas satelītiem apspriežams vienlaikus. Vienlaikus un tikai vienlaikus! Trumens taču pats bija ierosinājis jautājumu risināt tieši tā!

Vērodams neveiklos Trumena mēģinājumus izgrozīties, Birnss juta gandrīz vai ļauna prieka pilnu gandarījumu. Viņš pat aizmirsa, ka ir «Itālijas varianta» autors. Viņu atkal paņēma savā varā doma, ka, sēdēdams blakuskrēslā, viņš daudz veiksmīgāk būtu stājies pretim Staļinam. Kādu laiku Birnss klusēdams klausījās Trumena, tad aši uzrakstīja: «Nodot ministriem!» — un nolika papīra lapiņu prezidentam priekšā uz galda.

Ielūkojies papīriņā, Trumens vēl kādu brīdi runāja it kā pēc inerces, bet tad, uz mirkli apklusis, gurdi sacīja:

— Es ieteiktu jautājumu par Itāliju un citām zemēm nodot ārlietu ministriem.

Tas nozīmēja sakāvi. Kļuva skaidrs, ka galu galā konference ir atzinusi par pareizu vienādas pieejas principu attiecībā uz satelītvatstīm — tātad atzinusi arī Austrumeiropas zemju tiesības uz pašnoteikšanos.

Tagad sēdi varēja slēgt — tai paredzētais laiks jau tuvojās beigām.

Taču Cērčils izmantoja to, ka darba kārtībā bija pieminēta Austrija. Viņš sāka žēloties, ka, pēc feldmaršala Aleksandera ziņojuma, padomju okupācijas karaspēks neatļaujot angļu virsniekiem iebraukt Vīnē.

Staļins aizrādīja, ka vienošanās par okupācijas zonām Austrijā tiešām ir bijusi, bet par zonām pašā Vīnē nekāda noruna nav pastāvējusi. Tāpēc — viņš paskaidroja — bija vajadzīgs zināms laiks, lai par visu vienotos. Pēc viņa rīcībā esošajām ziņām, vakar tāda vienošanās esot no* tikusi.

Staļins to teica, pievērsdamies tieši Cērčilam. Pēc tam viņa sejā parādījās konferences dalībniekiem labi pazīstamā iecietīgi ironiskā izteiksme. Tad, uzrunādams visus, Staļins sacīja:

— Cērčila kungs ir stipri sašutis: «Mūs neielaiž mūsu zonā!» — viņš zobgalīgi atkārtoja. — Tā nevajadzētu runāt! Mēs, Cērčila kungs, bijām pacietīgi, kad jūs veselu mēnesi nelaidāt padomju karaspēku mūsu zonā Vācijā. Taču mēs nežēlojāmies, mēs zinājām, cik tas ir sarežģīti — atvilkt karaspēku un sagatavot visu nepieciešamo padomju karaspēka ieiešanai. Jūs atsaucāties uz feldmaršalu Aleksanderu, — Staļins turpināja, atkal pievērsdamies Cērčilam. — Mums ir ziņas, ka viņš izturas tā, it kā viņam būtu dotas tiesības komandēt krievu karaspēku. Tas tikai kavēja jautājuma izlemšanu. Tagad gan vienošanās notikusi.

— Ļoti priecājos, ka tas beidzot nokārtots, — Cērčils aši sacīja. — Par Aleksanderu jāteic, ka, manuprāt, nav nekāda iemesla par viņu žēloties...

— Par Eizenhaueru neviens nav žēlojies, bet par Aleksanderu žēlojas, — Staļins īdzīgi iebilda.

— Tad iesniedziet mums šīs sūdzības! — Cērčils pacēla balsi.

— Man nav nekādas vēlēšanās kļūt par apsūdzības liecinieku un liecināt pret Aleksanderu, — Staļins zobgalīgi teica. — Prokurora pienākumi man nav pa spēkam.

Zālē atskanēja smiekli.

— Manuprāt, šajā jautājumā ir panākta pilnīga vienprātība, — Trumens steidzīgi teica. — Konference var pāriet pie nākamā darba kārtības jautājuma — par Polijas rietumu robežu. Cik man zināms, padomju delegācijai šajā jautājumā ir priekšlikumi.

Sos vārdus viņš pateica kā cilvēks, kam jāuzrāpjas kalnā, bet kas pārliecinājies, ka lidz virsotnei ir vēl ļoti tālu, un zaudējis spēkus jau pusceļā.

Nav zināms, vai Staļins to juta vai viņam bija citi apsvērumi. Lai nu kā tas būtu bijis, viņš sacīja:

— Ja mani kolēģi nav sagatavojušies Polijas jautājuma apspriešanai, tad varbūt pāriesim pie nākamā jautājuma, bet šo te apspriedīsim rit.

— Es domāju, — Trtimens steigšus teica, lai nepagūtu iejaukties Cērčils, — labāk apspriedīsim rit. Polijas jautājums būs pirmais rītdienas darba kārtībā. Tad mums atliek pēdējais jautājums — par aizbilstamajām teritorijām ...

— Varbūt arī šo jautājumu pārcelt uz rītdienu? — Staļins ierosināja.

— Piekritu, — Trumens iepriecināts atbildēja. — Mūsu šīsdienas darba kārtība ir izpildīta. Rīt sēde sāksies pulksten piecos.

SESTĀ NODAĻA. GROVSA ZIŅOJUMS

21. jūlija rītā Harijs Trurnens bija ārkārtīgi uzbudināts. Grovsa ziņojums joprojām nebija saņemts. Bija jau notikušas četras konferences sēdes. Pēc katras no tām prezidents jutās aizvien vairāk vīlies.

Lai gan pirms sēdēm ārlietu ministri sagatavoja darba kārtību,_ konferences norisē tā it kā pašķīda. Apspriešana pārvērtas strīdos par atsevišķiem mazāk svarīgiem jautājumiem, aizslīdot sāņus no galvenā, svarīgas problēmas gan tika pieminētas, bet palika neatrisinātas.

Trurnens lādēja gan Cērčilu, gan Staļinu. Anglijas premjers nevēlējās rēķināties ne ar iepriekšējo vienošanos, ne ar reālo spēku izvietojumu un tiecās izmantot jebkuru iespēju, lai pilnā balsī izceltu savu personu. Privātās sarunās ar Trumenu viņš izteica pilnīgu gatavību ieturēt politikā tādu pašu kursu, kāds ir amerikāņiem, lai tikai nīstos krievus izdabūtu ārā no Polijas, lai tikai viņu ietekme uz pēckara Eiropas likteni tiktu samazināta līdz minimumam, ja ne likvidēta pavisam.

Taču, tiklīdz sākās sēde, Cērčils aizmirsa itin visu pasaulē un tikai meklēja ieganstu, lai saķertos ar Staļinu, bet dažreiz ar Trumenu pašu...

Par Staļinu jāteic, ka Trumenain nekādi neizdevās saprast viņa izturēšanos. Staļina izturēšanās veidā, protams, bija kāda slepena loģika, taču to uzminēt prezidents nespēja.

Sākumā Trumenam viss šķita skaidrs: Staļins grib saņemt no Vācijas milzīgas reparācijas, nostiprināties tajā Vācijas daļā, kur jau atrodas padomju karaspēks, un, šantažējot Savienotās Valstis ar .solījumu palīdzēt Japānas sagrāvē, panākt, lai tās visam tam piekristu.

Ja Staļins savas prasības paziņotu nepārprotami un ulti-matīvi, Trurnens — it īpaši tagad, kad bija saņemta Heri-sona telegramma, kas iedvesa lielas cerības, — būtu atradis sevī spēku atbildēt tikpat kategoriski un nelokāmi. Taču Staļins neizteica nekādus ultimātus. Viņš tikai izvirzīja jautājumus tā, ka Trumenu tie noveda strupceļā, bet Čērcilā izraisīja slimīgu oratora aktivitāti. Staļins acīm redzami izvairījās no atklātas kaujas, it kā likdams saprast, ka ir gatavs uz saprātīgu un abām pusēm izdevīgu sadarbību, bet, ja arī dažkārt uzsāk strīdu, tad tikai tāpēc, lai jo skaidrāk izklāstītu savu pozīciju un panāktu vienošanos. Šķita, ka viņš visā pilnībā izprot Cērčila žēlošanos par Anglijas grūtībām Polijas jautājumā, viņš pat izteica gatavību svītrot dažus punktus savā projektā. No Lielbritānijas viņš neprasīja nekā vairāk kā tikai pārtraukt attiecības ar Arciševski. Sī attiecību pārtraukšana taču bija paredzēta jau Jaltā. Sājā gadījumā Trumenam Staļina pozīcija likās neatspēkojama.

Jā, Trumenu kaitināja gan Staļins, gan Cērčils, lai gan dažādu iemeslu dēļ. Kā politiķis, kas guvis jau prāvu pieredzi, Trumens bija pieradis valsts darbiniekus, kuri zina, ko viņi grib, atšķirt no tiem, kam vissvarīgākais ir padižoties avīžu lappusēs un iegūt popularitāti vēlētājos.

Kļuvis par prezidentu, Trumens izteiksmīgo un daudz-vārdīgo Cērčila vēstījumu, kā arī Birnsa un citu savu tuvāko padomdevēju pārliecinātibas ietekmē bija apradis ar domu, ka Staļins pastāvīgi pārkāpj Jaltas lēmumus, negrib ņemt vērā sabiedroto intereses un, ne ar ko nerēķinādamies, kā tanks laužas uz priekšu ar vienu vienīgu mērķi — sagrābt Eiropu.

Taču padomju līdera reālā izturēšanās šeit, pie konferences galda, neatbilda tādam kategoriskam viņa rīcības vērtējumam. Trumens baidījās atzīties pats sev, ka viņam patīk Staļina tiešums, prasme galveno nošķirt no mazāk svarīgā, mierīgā pieklājība, paņēmiens ar it kā starp citu izmestu sarkastisku piezīmi atsēdināt daudzrunīgo Cērčilu.

Trumens centās sevi pārliecināt, ka tā ir rūpīgi pārdomāta maskēšanās, ka viltīgais aziāts grib tikai notrulināt partneru modrību un viņiem vienmēr jālur acis vaļā. Taču jau bija aizvadītas četras konferences sēdes, bet Staļins joprojām bija tāds pats: mierīgs, pieklājīgs un apdomīgs. Trumenu tas darīja piesardzīgu, jo šāda izturēšanās neatbilda viņa priekšstatam par padomju līderi.

Staļins Trumenu kaitināja, bet Cērčils it vienkārši viņu izveda no pacietības. Katrreiz, kad Anglijas premjers sāka savu kārtējo pārmērīgi garo runu, tālu novirzīdamies sāņus un izraisīdams ironiskas Staļina replikas, Trumens nezināja, kā rīkoties — pārtraukt savu tuvāko politisko sabiedroto un tādējādi it kā pievienoties Staļinam vai pašam piedalīties strīdā, kas varētu konferenci novirzīt dievs vien zina uz kurieni.

Vārdu sakot, Savienoto Valstu prezidentam kļuva ar katru dienu grūtāk izpildīt sēdes vadītāja pienākumus.

Sākumā Trumens atelpu meklēja telefona sarunās ar māti, sievu un meitu. Lūkodamies pa «mazā Baltā nama» logu uz Gribnica ezera rāmajiem, klusajiem ūdeņiem, viņš ilgojās pēc dzimtās Independensas, pēc mājas Nortdela-varstrīlā. Trmnetis mīlēja šo veco, karalienes Viktorijas laiku stilā celto māju un, pat kļuvis senators, pavadīja tur ne mazāk kā pusi gada. Viņš iztēlē devās uz šo māju, kā allaž iedams garām bāram, automašīnu mazgātavai, aptiekas un veikala hibrīdam — drugstore, populārā zīlnieka kantorim... Trumens nezināja, ka ļoti drīz tas viss iegūs viņa vārdu, ka būs Trumena mazgātava, Trumena aptieka, Trumena hiromantisko pareģojumu birojs, Trumena restorāns un mēbeļu komisijas veikals un pat Trumena bufete, kurā pārdod cīsiņus...

Kad bija saņemta otrā Herisona sūtītā telegramma, kas apstiprināja, ka izmēģinājumi Alamogordo bijuši veiksmīgi, Trumens juta jaunu spēku pieplūdumu. Viņam šķita, ka nu viņš pats konferencē izvirzīs jautājumus un pats tos arī izlems.

Taču pēc ceturtās sēdes, kad Staļins tik viegli izjauca Birnsa izstrādāto plānu, kļuva skaidrs, ka prezidents ir maldījies. Par panākumu Alamogordo šeit, Bābelsbergā, taču zināja vienīgi viņš, Bimss, Stimsons un štābu priekšnieki. Prezidents jau bija prasījis no viņiem atbildi uz diviem jautājumiem: kādā veidā jaunais ierocis izmantojams karā ar Japānu, un vai Savienotās Valstis joprojām ir ieinteresētas padomju karaspēka palīdzībā?

Trumens atbildi vēl nebija saņēmis. Štābu priekšnieki pamatoti aizbildinājās, ka viņiem esot nepieciešams precīzi zināt jaunā ieroča tehniskos datus — sprādziena spēku, darbības rādiusu, kā ari saņemt daudzas citas ziņas, no kurām ir atkarīgs veids, kādā ierocis nogādājams lietošanas vietā, bumbas izmešanas augstums utt., utt. Sīs ziņas bija iegūstamas tikai no Grovsa ziņojuma. Bet tas joprojām nebija saņemts.

...Trumens atkal un atkal mēģināja rezumēt konferences četru sēžu rezultātus.

Tātad Polijas jautājumā izdevies vienoties par attiecību pārtraukšanu starp Angliju un Arciševska vadīto emigrantu valdību Londonā. To varēja uzskatīt par Staļina uzvaru un Cērčila sakāvi — Anglijas premjers taču bija braucis uz Berlīni, dedzīgi tiekdamies revidet Jaitā pieņemtos lēmumus.

Kad jautājums par sakaru pārtraukšanu starp Anglijas valdību un Arciševski bija izlemts, vajadzēja apspriest un izlemt jautājumu par vēlēšanām Polijā. Nav pat ko runāt par to, cik svarīgs šis jautājums ir gan Rietumu lielvalstīm, gan Padomju Savienībai. Taču to atrisināt nav izdevies. Cērčils to nogremdēja ar savu garo un plašo žēlošanos par zaudējumiem, ko Anglija cietusi karā, par to, cik sarežģītas ir Londonas attiecības ar poļu emigrantu valdību. Trumenam neatlika nekas cits kā ierosināt, lai ar lēmuma sagatavošanu atkal nodarbotos ārlietu ministri.

Trumens bija spiests to pašu ierosināt arī sakarā ar domstarpībām, kas bija radušās Molotovam un Idenam.

īdens. ko, protams, atbalstīja Cērčils, kategoriski protestēja pret to Polijai piederošo vērtību atdošanu, ko bija sagrābis Arciševskis, bet kas faktiski atradās angļu rokās. Cērčils un īdens rūpīgi minēja visus parādus, kuros kara gados iekrituši Londonas poļi, un prasīja kompensāciju. Patiesībā tas nozīmēja izpostīto Poliju atstāt bez līdzekļiem, un pret to mierīgi, bet nelokāmi iebilda Staļins.

Sēdei atkal radās neatrisināms uzdevums. Visai šai finanšu jezgai nebija tieša sakara ar Savienotajām Valstīm, un Trumens pat nevēlējās tikt par to skaidrībā.

...Pulkstenis rādija desmit minūtes pāri divpadsmitiem, kad skumjās domās iegrimušais Trumens izdzirda kāpjam augšā pa kāpnēm Birnsu.

Valsts sekretārs ienāca prezidenta kabinetā un noslīga krēslā.

— (Manuprāt, mums šodien būs grūta diena, Harij, — viņš teica, smagi nopūzdamies.

— Jūs gribat teikt, ka grūta diena būs man? — Trumens sarkastiski vaicāja.

— Neaizmirstiet, prezidenta kungs, ka atšķirībā no jums man ir divkārša slodze — no rīta un vakarā, — Bimss atkodās.

— Uz jums tomēr negulstas galvenā atbildība ne valsts, ne cilvēces priekšā, — Trumens iebilda. — Si atbildība ir smagāka par visām citām. Izdarīsim dažus secinājumus! — viņš sacīja, pāriedams uz oficiālu, pilnīgi lietišķu

toni. — Jūsu paredzējums, ka Staļins iekritis slazdos, nav attaisnojies. Slazdos esam nokļuvuši mēs paši.

— Vai gribat sacīt, ka es to esmu veicinājis? — Bimss jautāja aizvainota cilvēka tonī.

— Es gribu sacīt, ka jūs, lai gan jums ir pieredze no Jaltas laikiem, tomēr nepazīstat Staļinu tik labi, kā jūs domājat.

— Par divām zābaku pogām stāstījāt jūs, ser, — Bimss: atkal atkodās.

— Es neatsakos ne no viena sava vārda, — Trumens augstprātīgi sacīja.

— Tad jums savas pretenzijas jāadresē Staļinam.

— Vispirms es gribu tās adresēt jums.

— Man?!

— Kāpēc jūs nemēģinājāt pārņemt iniciatīvu savās rokās, kad kļuva skaidrs, ka Staļins pavērš pret mums mūsu pašu izliktos slazdus? Cērčils to aptvēra pirmais. Pēc viņa runas pat bērns būtu sapratis, ka Staļins prasa brīvas rokas Austrumeiropā ...

— Mums atdodot Itāliju...

— Pie velna Itāliju! Tā jau tāpat ir mūsu. Staļins tirgo zilu gaisu un pretim prasa pilnvērtīgus dolārus. Viņš grib savus cilvēkus izvietot visās malās — Polijā, Bulgārijā, Dienvidslāvijā, Ungārijā, Rumānijā!

— Tas bija skaidrs jau sen pirms konferences sākuma!

— Taču mēs stingri vienojāmies nedot viņam tādu iespēju!

— Acīmredzot mēs neesam paredzējuši visus variantus, — Birnss domīgi sacīja. — Vakar vēlu man bija vispusīga saruna ar Dallesu, — viņš piemetināja.

— Ar Dallesu? — Trumens jautāja. — Vai tad viņš ir

šeit? I

Prezidents tiešām nezināja, ka amerikāņu izlūkdienesta vadītājs atrodas Bābelsbergā.

— Viņš ieradies Frankfurtē pie Eizenhauera. Šurp viņš bija atlidojis uz dažām stundām. Sarunu mēs beidzām vēlu vakarā, kad jūs jau gulējāt.

— Kāpēc jūs neaizturējāt viņu kaut vai līdz šim rītam?!

— Redzat, ser, Dalless nevēlējās riskēt. Viņš labi zina, kā uz viņa uzturēšanos Bābelsbergā reaģētu Staļins. Padomju delegācija katrā ziņā čum un mudž no izlūkiem. Agrāk vai vēlāk Dalless būtu pamanīts. Es atļaujos jautāt, ser: vai jūs atceraties, ar kādiem notikumiem Staļinam saistās Dallcsa vārds?

Jā, Trumens atcerējās. Tiesa, toreiz, kad Stajinam kļuva zināms, ka Šveicē notiek slepenas Dallesa sarunas ar vāciešiem, Trumenam nebija nekā kopīga ar valsts vadīšanu. Sašutuma pilno Staļina vēstuli Rūzveltam viņš bija izlasījis tikai tad, kad bija kļuvis par Baltā nama saimnieku. Bimsam bija taisnība: Dallesam nevajadzēja šeit palikt. Uzzinājis, ka viņš ir Bābelsbergā, Staļins kļūtu traki nikns, lai arī neminētu dusmu īsto cēloni.

— Ko tad Dalless stāstīja?

— Mēs runājām par Austrumeiropu.

— Es vaicāju: ko stāstīja Dalless?

— Viņš stāstīja par stāvokli Austrumeiropā, ser. Par izredzēm, kādas tur ir mums un Staļinam. Dallesa rīcībā ir pietiekami izvērsts aģentūras tīkls Eiropā, un, pēc viņa vērtējuma, Staļina izredzes ir ļoti lielas.

— Par viņa aģentūras tīklu es nedodu ne plika pensa! — Trumens vairs nevaldījās.

— Runa ir par iedzīvotāju noskaņojumu šajās zemēs.

— Arī par to es nekā nedodu!

Bimss neatzinīgi pašūpoja galvu.

— Runa nav par noskaņojumu, kas pastāvēja kara laikā, bet par to, kāds izveidojies tagad. It īpaši tad, kad kļuva zināms, ka Potsdamā tiekas «Lielā trijotne».

— Faktus, Džimij! Man apnicis kļausities vispārīgus spriedelējumus.

— Dalless mūsu uzmanību pievērš tam, ka Eiropā pret Hitleru cīnījās vairāki miljoni padomju karavīru. Ne mazāk par miljonu tur gāja bojā.

— Mūsu karavīri arī krita. Pēc izkāpšanas krastā Nor-mandijā. Viņi iet bojā arī pašreiz japāņu frontē.

— Bet mūsu karavīri nav cīnījušies plecu pie pleca ar Dienvidslāvijas, Polijas un Cehoslovakijas bruņotajiem spēkiem. Viņi nav atbalstījuši sacelšanos pret vāciešiem Slovākijā, Rumānijā, Bulgārijā.

— Kas no tā izriet?

— Vispirms tas, ka ievērojama daļa iedzīvotāju šajās zemēs savu atbrīvošanu saista ar Sarkano Armiju.

— Tā ir boļševiku propaganda! Cilvēku noskaņojums ir pakļauts pavisam negaidītām pārmaiņām. Ja mēs lielajā politikā sāksim ievērot noskaņojuma maiņas, iznāks tāda kā šūpošanās no vienas puses uz otru, iīdzīga tai, kādu mēs izbaudījām uz kreisera «Augusta». Atcerieties mūsu sabiedriskās domas aptaujas! Rūzvelta popularitāte kritās vairākkārt, tomēr viņu četras reizes ievēlēja par prezidentu. Viņš realizēja savu politiku. Arī mums tā jārīkojas. Es runāju par Eiropu.

— Bet Staļinam tur ir karaspēks!

— Viņam tas jāizved no turienes! Tā ir mūsu kategoriska prasība.

— Kāpēc tad jūs to nepateicāt, kad piekritāt tam, ka Itāliju pielīdzina Austrumeiropas zemēm?

— To vajadzēja pateikt jums, Birnsl Man, sēdes vadītājam, ir jāmanevrē. Citādi izputēs visa konference.

— Man šķiet, ser, ka jūs stipri vienkāršojat situāciju.

... Ne velti ļaunas mēles melsa, ka Birnss reizēm apejoties ar prezidentu kā senāta priekšsēdētājs ar jaunievēlētu ierindas senatoru. Dalless ne mazāk kā Trumens vēlējās izraut Austrumeiropas zemes no Maskavas ietekmes. Taču viņš labāk nekā Trumens zināja, kāds stāvoklis ir šajās zemēs. Savu sarunu ar Dallesu Birnss izmantoja, lai vēlreiz parādītu, ka starptautiskajos jautājumos viņš ir daudz plašāk informēts nekā prezidents.

— Jūs, ser, allaž uzsverat, ka esat vērīgi pētijis, ko māca vēsture, — Birnss sacīja pārmetošā balsī. — Es domāju, ka tas attiecas ne tikai uz cēzariem un hanibāliem.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Valdības, kas pašreiz pastāv Eiropā, nav radušās pēc Staļina gribas. No šīs versijas mums ir jāatsakās — vismaz uz laiku.

— Pēc kā gribas tad šīs ir radušās?

— Domāju, ka daudzējādā ziņā ir vainīga tā pati jūsu mīļotā Vēsture. Sīs valdības ir radušās uz prethitleriskās Pretošanās kustības bāzes. Lai cik nesimpātiski man ir komunisti, es nevaru noliegt, ka Pretošanās kustībā tieši viņiem bija galvenā loma. šie cilvēki tad arī nokļuva pie varas, kad Hitleram sita pēdējā stunda. Paturiet vērā arī to, ka Austrumeiropas zemēs fašistu karaspēku satrieca krievi vai vismaz palīdzēja to satriekt. No tā izriet, ka pašreiz pastāvošās valdības nomainīt ar citām nav nemaz tik viegli.

— Tas notiks brīvu vēlēšanu ceļā!

— Vai jūs esat pārliecināts, ka tās beigsies par labu mums?

— Mēs protam vēlēšanas sagatavot un organizēt!

— Neaizmirstiet, ka starp pašreizējo Poliju un Misūri štatu pastāv zināma atšķirībai Tomēr es piekrītu jums.

Pašreiz galvenais ir sagatavot brīvas, demokrātiskas vēlēšanas. Protams, mūsu kontrolē. Jebkurā Austrumeiropas zemē ir spēki, ko komunisti apspieduši. Brīvās vēlēšanās šie spēki pieteiks sevi pilnā balsī.

— Jūs esat par to pārliecināts? — Trumens pēkšņi jautāja.

— Par to parūpēsies Dalless. Bet mums Bābelsbergā ir jāturas stingri un nav jāpiekāpjas.

«Nepiekāpties» attiecībā uz Poliju nozīmēja ieturēt to kursu, kas bija izstrādāts Vašingtonā un precizēts uz kreisera «Augusta», tas ir, iebilst pret ievērojamu Polijas paplašināšanu. Vai vismaz katrā ziņā nepieņemt galīgu lēmumu par jaunajām Polijas robežām, formāli to atliekot līdz gaidāmajai Miera konferencei, bet patiesībā atstājot tiešā atkarībā no jaunās Polijas valdības sastāva un programmas.

Iestājās klusums.

Trumens, kas no paša konferences sākuma balstījās vienīgi uz Birnsu, ignorējot citus diplomātus, kas viņu pavadīja, pat tādus kā Herimenu un Deivisu, iegrima dziļās pārdomās.

Šodien, 21. jūlijā, kārtējā «Lielās trijotnes» sēdē centrālais neapšaubāmi būs Polijas jautājums. Gaidamā apspriešana biedēja Trumenu. Viņš dedzīgi vēlējās, lai notiktu kaut kas neparedzēts: lai pēkšņi saslimtu Staļins, lai čērčilu ķertu trieka, lai sāktos zemestrīce. Vienalga, kas, lai tikai tas viņu izglābtu no gaidāmās cīņas ar Staļinu...

Trumens piespieda sevi atsākt sarunu ar Birnsu.

— Ko jūs esat sagatavojuši šīsdienas sēdei? — viņš gurdi vaicāja.

— Trīs stundas mīņājāmies uz vietas, — Bimss atbildēja, bezcerīgi atmetis ar roku.

— Atkal domstarpības?

— I<ā tad jūs domājāt, ser?

— Miniet tās! Tikai īsi!

— īdens neatlaidīgi prasa, lai nolīgumā par Polijas robežām būtu runa ne tikai par ārzemēs izvietoto Polijas valsts aktīvu atdošanu, bet arī par saistībām, kuras savā laikā uzņēmās Arciševska valdība.

— Par kādām saistībām?

— Cik es saprotu, runa ir vispirms par aizdevumiem, kas piešķirti Londonas poļiem, un par šo aizdevumu procentiem. Darījumi starp emigrantu valdību un Anglijas valsts kasi ilguši gandrīz sešus gadus. Tagad tur pats velns netiktu gudrs, ja mēģinātu konstatēt, kas ir un kas nav bijis.

— Uz ko tad Cērčils cer? Vai uz to, ka Staļins liks viņam galdā skaidru naudu? Bet varbūt uz to, ka mēs

maksāsim Arciševska vietā?

— Nē, tik naivs viņš nav. Viņš prasa, lai maksā jaunā Polijas valdība.

— Tātad krievi! Idiotiska prasība!

— Nav nemaz tik idiotiska, ser, kā var likties pirmajā mirklī, — Birnss pavīpsnādams teica. — Ja izdotos nodibināt mums draudzīgu Polijas valdību, tad spēle būtu to vērta. Neaizmirstiet, ka pašreiz Varšavā premjera vietnieks ir Mikolajčiks.

Trumens, protams, nebija to aizmirsis, taču arī saprata, ka Polijas poļu — Rietumu aprindās tā dēvēja pašreizējo Polijas valdību atšķirībā no emigrantu valdības Londonā — piekrišana uzņemt savā sastāvā Mikolajčiku angļiem bija gan uzvara, gan sakāve reizē. Uzvara tāpēc, ka Mikolajčiks, tāpat kā visi Londonas poļi, bija noskaņots pret Padomju Savienību. Bet sakāve tāpēc, ka Mikolajčika uzņemšana valdībā patiesībā izšķīra inaz, tikai deva Polijas poļiem un Staļinam iespēju parādīt, ka viņi nelokāmi pilda Jaltā pieņemtos lēmumus. Tagad Anglijas un Savienoto Valstu uzdevums bija Mikolajčiku padarīt par centrālo figūru Polijā. Ja tas izdotos, viņš nu gan spētu izveidot Rietumiem tīkamu valdību, un tādā gadījumā sabiedrotajiem nauda atrastos...

— Bet ja nu Mikolajčiks nespēs... — Trumens iesāka.

— Es izslēdzu tādas valdības atzīšanu, kurā Berutam un Osubkain-Moravskim, tāpat kā agrāk, piederētu galvenā loma. Tā būtu sakāve. Taču, plānojot kauju, nedrīkst rēķināties ar uzvaru vien ...

— Jūs gribat teikt, ka ļaunākajā gadījumā...

— Es gribu teikt: ja mums būs jāsamierinās ar Berutu, mums jau iepriekš jāpanāk, lai viņš būtu parādos līdz kaklam. Krieviem nav ar ko maksāt. Bet mūziku pasūta tas, kas maksā. Cērčils gan ir nedomā samierināties ar Berutu. Manuprāt, arī jūs ne...

— Tā, — Trumens pēc brītiņa sacīja. — Kas vēl?

— Palikušas domstarpības arī citos jautājumos. Molo-tovs uzstāj, lai Lielbritānija palīdzētu poļu emigrantiem, kas grib atgriezties dzimtenē. Viņš prasa šo punktu ierak-slit vienošanās tekstā. Idens ir pretim. Un, beidzot, pēdējais, bet, kā man liekas, pats galvenais jautājums — par vēlēšanām Polijā. Ja atceraties, Jaltā..,

Birnss nepateica līdz galam, jo atvērās kabineta durvis. Uz sliekšņa stāvēja Amerikas Savienoto Valstu kara ministrs Stimsons. Neviens nebija Truinenain ziņojis par Stimsona ierašanos. Ministrs pat nebija pieklauvējis pie durvīm. Viņš tās it vienkārši atvēra, ienāca kabinetā un, ar prezidentu un valsts sekretāru nesasveicinājies, pacēla virs galvas brūnu ādas mapi.

— Grovsa ziņojums, seri... — viņš teica no uztraukuma aiztrūkstošā balsī.

Prezidents pielēca kājās, paķēra viņam sniegtos vākus, apsēdies krēslā, atvēra tos un sāka lasīt. Burti lēkāja viņa tuvredzīgo acu priekšā. Viņš ar pūlēm izlasīja pirmos — ar lielajiem burtiem rakstītos vārdus:

ZIŅOJUMS. KARA MINISTRAM.

Steidzīgi apgājis ap rakstāmgalda galu, Birnss nostājās prezidentam aiz muguras un mēģināja dokumentu lasīt reizē ar viņu.

Trumens ātri pārlaida acis pirmajai lappusei un drudžaini pašķirstīja pārējās — to bija vismaz divdesmit —, bet galu galā pasniedza ziņojumu Stimsonam un uzsauca:

— Lasiet! Lasiet ska(i!...

Stimsons apsēdās un, it kā baidīdamies, ka viņu varētu dzirdēt ne tikai Trumens un Birnss vien, pusbalsī sāka lasīt:

— «Pirmkārt. Sis ziņojums uzlūkojams nevis par parastu, īsu ziņojumu, bet drīzāk gan par manu personisko iespaidu izklāstu... Otrkārt. 1945. gada 16. jūlijā pulksten piecos un trīsdesmit minūtēs Alamogordo (Ņūmeksikas štatā) izvietotās aviācijas bāzes attālā sektorā tika uzspridzināta īsta atombumba. Vēsturē pirmā atombumba. Un kāds šis sprādziens bija! Bumbu nemeta no lidmašīnas, bet uzspridzināja uz 100 pēdu augsta tērauda torņa... Treškārt. Izmēģinājuma rezultāts pārspēja pat visoptimistiskākos pareģojumus. Pamatojoties uz manā rīcībā esošajām ziņām, varu novērtēt, ka sprādzienā atbrīvotā enerģija ir ekvivalenta piecpadsmit — divdesmit tūkstošiem tonnu trinitrotoluola. Uzskatu par nepieciešamu piebilst, ka tas ir ārkārtīgi pieticīgs vērtējums...»

— Velns paļāvis! — Birnss sajūsmā izsaucās, bet Tru-iaens, ieķēries krēsla clkoņbalstos, ar visu augumu paliecās uz priekšu.

— «Triecienviļņa spēks,» — Stimsons turpināja, — «bija milzīgs. Uzliesmojuma spožums divdesmit jūdžu rādiusā bija vairākkārt spēcīgāks par saules gaismu pusdienlaikā. Pēc uzliesmojuma izveidojās milzīga lode, kas pastāvēja vairākas sekundes. Tad lode ieguva sēnes kontūras un, pirms sāka bālēt, pacēlās desmit tūkstošu pēdu augstumā...

Ceturtkārt. Sprādziena rezultātā...»

Stimsons lasīja vēl ilgi. Tas tiešām nebija parasts ziņojums. Grovss pavēstīja par sprādziena radītajiem šausmīgajiem postījumiem. Tērauda tornis, ko izmantoja bumbas uzspridzināšanai, bija tikpat kā gaisā izkūpējis. Apmēram jūdzes attālumā no sprādziena vietas bijusi novietota tērauda konstrukcija sešu stāvu mājas augstumā. Sprādziens bija to izrāvis no zemes, salocījis un saplosījis gabalos. Grovss aprakstīja arī psiholoģisko stāvokli, kādā bija atradušies karavīri un civilās personas, kas realizēja šo pasaulē pirmo atombumbas sprādzienu. Ziņojumā bija iekjauts ari brigādes ģenerāla Parela personisko iespaidu pieraksts. Ģenerālis sīki aprakstīja situāciju pirms sprādziena un pašu sprādzienu, savu izklāstu beigdams ar šādiem vārdiem: «Sīs ainas skaistumu aprakstīt ir pa spēkam vienīgi diženiem dzejniekiem...»

Trumens kā apburts klausījās Grovsa ziņojumā.

— «Visa apkārtne,» — Stimsons lasīja, — «bija spilgtas gaismas piemirdzēta ... Tai bija zeltaina, purpursarkana, violeta, pelēka un zila nokrāsa... Katra virsotne un katra aiza netālajā kalnu grēdā iezīmējās tik skaidri un krāšņi, ka nav iespējams aprakstīt...»

Ziņojuma lasīšana ilga apmēram stundu. Kad tā bija beigusies, bridi visi klusēja.

Trumens sēdēja kā sastindzis. Pašreiz viņš nespēja ne domāt, ne spriest, ne kaut ko secināt.

— Tātad atombumba piecpadsmit—divdesmit tūkstošus reižu pārspēj vislielāko parastā tipa bumbu? — Birnss pārtrauca klusumu.

Sis jautājums lika Trumenam it kā atgriezties īstenībā.

— Šeit, Berlīnē, esmu redzējis vienu tonnu smagas bumbas sprādziena sekas, — viņš klusi sacīja. — Man parādīja milzīgu bedri. Agrāk tās vietā bija atradusies liela māja. Tātad atombumba spēj noslaucīt no zemes virsas veselu pilsētu...

Viņš uz mirkli kļuva domīgs, it kā iztēlodamies šo pastardienas ainu.

— Sakiet, Henrij, — Trumens pēkšņi pievērsās Stim-sonam, — kas ir informēts par šo ziņojumu?

— Mans palīgs pulkvedis Kails man to iedeva šodien , vienpadsmitos trīsdesmit. Pēc tam mēs ziņojumu izlasījām

kopā ar ģenerāli Māršalu...

— Kāpēc jūs neziņojāt man tūlīt? — Trumens jautāja ar skarbu pārmetumu balsī.

— Man bija jāsagatavojas atbildēt uz jautājumiem, ko jūs varētu uzdot, ser. Lai to izdarītu, vajadzēja konsultēties ar Māršalu. Mums taču ir darīšana ar ieroci, kas vēl nekad nav lietots.

— Kādā veidā, pēc jūsu domām, tas būtu lietojams? — Bimss aši jautāja.

Stimsons atbildēt nesteidzās.

— Mēs nonācām pie secinājuma, — pēc brītiņa viņš teica, — ka nepieciešams uzklausīt Štābu priekšnieku domas.

— Kāda velna pēc, Stimson! — Birnss nepacietīgi izsaucās. — Vai tad mēs nekarojam ar Japānu?

— Pateicos par atgādinājumu, ser, — Stimsons skarbi atbildēja, — bet es vēlreiz atkārtoju: cilvēce līdz šim nav pazinusi ieroci ar tik postošu spēku. Tāpēc grūti iedomāties, kādas sekas varētu radīt tā lietošana. Katrā ziņā tas būs jaunas ēras sākums ne tikai kara vēsturē vien, bet arī cilvēces vēsturē vispār.

■— Labi, — Trumens sacīja, it kā rezumēdams visu runāto. — Rīt no rīta es gribu dzirdēt štābu priekšnieku viedokli. Šeit, teiksim, vienpadsmitos. Līdz tam laikam ar ziņojumu jāiepazīstina Cērčils. Iespējams, ka arī viņš piedalīsies mūsu apspriedē. Galvenais jautājums, uz kuru es gribu saņemt skaidru un gaišu atbildi, ir tāds: vai krievi mums tagad ir vajadzīgi? No atbildes uz šo jautājumu, Stimson, ir atkarīgs daudz kas. Ļoti daudz kas!...

— Vai es drīkstu nepiedalīties šīsdienas sēdē? — Stimsons pieceldamies jautāja.

— Spļaujiet virsū tādai sēdei, Henrij! Tagad mēs paši tiksim galā! Jums ir svarīgāks darbs!

■— Labi, ser, — Stimsons teica un gāja ārā no kabineta.

Tiklīdz viņš bija aizvēris durvis, Birnss izsaucās:

— Apsveicu jūs, Harij! Tas ir kas nedzirdēts!

Trumens piecēlās, lēnām piegāja pie Birnsa un apskāva

viņu.

Svinīgi — kā mācītājs no kanceles — viņš sacīja:

— Stimsonam taisnība! Sākas jauna ēra. Vai jūs iegaumējāt, kad notika sprādziens?

— Sešpadsmitajā jūlijā piecos trīsdesmit. Pēc vietējā laika.

— Tas ir jaunas laika skaitīšanas sākums visai cilvēcei. Jauna ēra. Amerikāņu ēra!

Viņiem abiem bija sakāpināti jautrs noskaņojums. Pirmais nomierinājās Birnss.

— Līdz sēdei palikušas četrdesmit minūtes, ser, — viņš teica, palūkojies pulkstenī. — Jūs droši vien gribēsiet nomazgāties dušā un pārģērbties.

— Blēņas! Viņi pagaidīs!

— Neaizmirstiet, ka šodien apspriedīs Polijas jautājumu!

— Kāda nozīme tam tagad? Krievi nu ir mūsu rokās! —• Trumens izsaucās, savilkdams pirkstus dūrē un pakratīdams to.

— Protams. Un tomēr...

— Ko nozīmē šis jūsu «tomēr»? — Trumens īdzīgi vaicāja.

— Man tomēr gribētos zināt, ko štābu priekšnieki atbildēs uz jautājumu, kuru jūs uzdevāt Stimsonam. Vai mums tagad krievi ir vajadzīgi vai ne?

— Esmu pārliecināts, ka nav.

— Es arī. Taču man gribētos, lai štābu priekšnieki to apstiprina. Lai gan... Jums taisnība. Mēs esam vienīgie stāvokja noteicēji. Taču Staļins nekā nezina. Tātad viņš ieturēs agrāko līniju. Un arī mēs pagaidām nevaram atklāt kārtis. Bet šodien darba kārtībā — Polijas jautājums!

Prezidents sadrūma. Viņš nodomāja, ka viņu atkal gaida divas vai trīs mokpilnas stundas. Atkal būs jāklausās patētiskās, bet neko neizšķirošās Cērčila filipikas un īsās, ārēji labvēlīgās, it kā uz kompromisu gatavās, taču patiesībā nesatricināmās Staļina replikas. Lai gan gribētos uzsist dūri uz galda, atkal būs jātēlo objektivitāte. Tru-mena noskaņojums sabojājās. To sapratis, Birnss sacīja:

— Nebūs vairs ilgi jāpaciešas, prezidenta kungs!

— Bet mani nervi!... — Trumens izsaucās.

— Neaizmirstiet, ka šodien ziņoju es, — Birnss nomierinoši teica. — Pacentīšos, lai jums būtu pēc iespējas mazāk raižu.

Sie vārdi prezidentu mazliet uzmundrināja.

Trumens pašreiz jutās tā, it kā pokera spēles laikā viņa rokās būtu nokjuvusi vislabākā kāršu kombinācija, taču partneris joprojām ņemtu jaunas un atkal jaunas kārtis.

Sī vislabākā kāršu kombinācija, kurā ir arī ar zvārguļiem apkāries jokdaris—džokers, var būt tikai vienam spēlmanim. Tikai vienam! Šodien, jau pirms spēles sākuma, tāda kombinācija bija viņa — Savienoto Valstu prezidenta rokās. Spēles rezultāts ir jau iepriekš skaidrs!

— Es būšu kārtībā pēc divdesmit minūtēm, Džimij! — Trumens pašpārliecināti teica un devās uz guļamistabu.

SEPTĪTĀ NODAĻA. POLIJAS JAUTĀJUMS

Paies gadi, un Cērčils savos memuāros rakstīs, ka 21. jūlijā kārtējā konferences sēdē Trumens viņam jau pašā sākumā licies cits cilvēks. Prezidents ari agrāk bija centies izturēties kā biznesmenis, kam labi veicas un kas ar visu savu izskatu it kā saka: «Man klājas lieliski! Bet kā jums?...» Taču todien, tīšām ieradies zālē dažus mirkļus vēlāk nekā Staļins un Cērčils, Trumens ar katru savu kustību šķita izstarojam triumfējošu enerģiju.

Vieglā, atsperīgā gaitā piegājis pie galda, pie kura jau stāvēja Cērčils un Staļins, viņš nevērīgi pastiepa roku pirmajam un spēcīgi saspieda otrajam.

Tad, negaidīdams, kad viņa partneri būs apsēdušies, pirmais noslīga krēslā un skaļi paziņoja:

— Sēde ir atklāta! Ārlietu ministru uzdevumā šodien ziņos Bimsa kungs.

— Es sākšu ar jautājumu, kurā ir panākta vienošanās, — Birnss ierunājās, pēc paraduma vārdus bērtin bērdams. — Mēs vienojāmies, ka ministru padome nodibināma ne vēlāk par pirmo septembri. Iekams būs oficiāli paziņots par padomes nodibināšanu, Ķīnas valdībai, kā ari Francijas pagaidvaldībai nosūtīs telegrammas ar uzaicinājumu piedalīties padomes darbā.

Birnss uz brītiņu apklusa.

— Saudzēsim citu patmīlību, — viņš pasmīnējis piemetināja. — Nākamais jautājums ir, — Birnss turpināja oficiālā tonī, — ekonomiskie principi attiecībā uz Vāciju. Tā kā apakškomisijas ziņojums ir tikai nupat iesniegts un mūsu delegācijas nav paguvušas to pienācīgi izstudēt, mēs ierosinām šī jautājuma apspriešanu pārcelt uz rītdienu. Pēdējais ir Polijas jautājums, — Birnss teica lēnām, gluži kā uzsvērdams, ka tieši šis jautājums pašreiz ir galvenais. — Tas mums būs jāapspriež šodien.

— Ko tad mēs īsti apspriedīsim? — Staļins jautāja.

Birnss paraustīja plecus.

— Mēs apspriedīsim jautājumu par Londonas poļu valdības likvidēšanu.

— Un par Jaltā pieņemtās deklarācijas izpildi? — Staļins ne īsti vaicāja, neīsti apstiprināja.

— Protams, — Birnss apstiprināja ar vieglu pārmetumu balsī. — Sājā sakarā esmu spiests konstatēt, ka mūsu nodibinātā apakškomisija nav sasniegusi pilnigu vienprātību. Jautājumi, kuros bija palikušas domstarpības, tika vispusīgi apspriesti. Dažos punktos izdevās vienoties, taču citi, turklāt vissvarīgākie, palika neizlemti. Mums neatliek nekas cits kā tos nodot apspriešanai valdību vadītājiem.

Trumens mazliet augstprātīgi palūkojās uz Staļinu. Staļins sēdēja parastajā pozā. Prezidentam šķita, ka viņam ir veca, noguruša cilvēka seja. Turklāt tāda cilvēka seja, kuram, kā klīda valodas, pirms braukšanas uz Potsdamu bijusi sirdslēkme.

— Es gribu minēt jautājumus, kas tiek jums ieteikti izskatīšanai, džentlmeņi, — Birnss turpināja ar jaunu sparu, balsi paceldams. — Pirmais jautājums attiecas uz aktīvu nodošanu Polijas valdības rokās un uz to, ka Polijas valdībai būtu jāatzīst savas saistības attiecībā uz Savienotajām Valstīm un Lielbritāniju. Otrais — par brīvām vēlēšanām Polijā un preses brīvības nodrošināšanu šajā zemē.

«Tā, beidzot vērsis ir saņemts aiz ragiem,» Trumens apmierināts nodomāja. Sākās atklāta kauja. «Brīvajām vēlēšanām» bija jākļūst par to galveno sviru, ar kuras palīdzību Trumens un Cērčils bija nodomājuši likvidēt poļu Nacionālās vienības pagaidvaldību.

«Brīvās vēlēšanas» nozīmēja, ka tajās ar vienādām tiesībām piedalīsies visas partijas, kas bija pastāvējušas pirmskara Polijā. Protams, aizliegt komunistiem piedalīties vēlēšanās pašreizējos apstākļos nebija iespējams. Taču šo līdzdalību paralizēs brīva kontrrevolucionāro partiju izrīkošanās, Dallesa aģentu brīvība organizēt sazvērestības, brīvība ķengāt komunistus jaunajās poļu avīzēs, kuru izdošanai Savienotās Valstis naudu nežēlos.

«Brīvas un nekādi neierobežotas vēlēšanas» — tāds formulējums bija ierakstīts pirms dažiem mēnešiem Krimā pieņemtajā komunikē «Par Poliju». Lai nu tagad Staļins pamēģina to revidēti

Trumens prātoja, kā viņam izturēties, ja Staļins centi* sies grozīt šo Jaltā pieņemto formulējumu. Acīmredzot viņš būs skarbi jāpārtrauc. Jānolasa attiecīgā vieta komunikē tekstā. Lai gan nezin vai ir vairs vērts kaut ko lasīt, kaut ko citēt... «Bet kā būtu,» Trumens prātoja, «ja bez jebkādiem aplinkiem, atklāti pajautātu Staļinam, vai viņš var iedomāties, kāds sprādziena spēks piemīt divdesmit tūkstošiem tonnu trinitrotoluola?...» Trumens zināja, ka viņš nekad to nedarīs. Nekad?... Vismaz tik ilgi ne, kamēr nebūs uzzināts štābu priekšnieku viedoklis. Bet tas k]ūs zināms tikai rīt...

Pašreiz jautājums par brīvām vēlēšanām Polijā bija vissvarīgākais, trumens nepacietīgi gaidīja tieši šī jautājuma apspriešanu.

Taču pagaidām Birnss runāja par Lielbritānijas finansiālajām prasībām pret Poliju. Viņš atzīmēja, ka Lielbritānija un Savienotās Valstis ir ar mieru atdot Polijai piederošās vērtības tās likumīgajai valdībai, bet tikai pēc tam, kad nodošanas kārtību būs detalizēti apspriedušas Polijas un Savienoto Valstu valdības. Sājā sakarā Polijas valdībai jāuzņemas vairākas saistības attiecībā uz sabiedrotajiem Rietumos.

— Krievu delegācijai šajā jautājumā ir mazliet citāds viedoklis, — Birnss sacīja. — Tā uzstāj, lai visas Polijai piederošās vērtības bez jebkādām ierunām tiktu nodotas pašreizējai valdībai Varšavā.

Brītiņu klusējis, Birnss vaicāja:

— Vai punktus, kuros ir domstarpības, mēs apspriedīsim katru atsevišķi tūlīt pēc tā minēšanas, vai man turpināt ziņojumu?

— Vispirms noklausīsimies ziņojumu, — Stajins ierosināja, — bet pēc tam apspriedīsim.

— Pēc diskusijas, — Birnss turpināja, negaidīdams Trumena un Cērčila atbildi, — ir panākta vienošanās punktā par palīdzību Polijas valdībai poļu emigrantu repatriācijā; runa ir arī par tiem, kas dienējuši poļu bruņotajos spēkos un tirdzniecības flotē. Protams, — Birnss stingri paraudzījās Staļinā, — mēs gaidām, ka poļiem, kas būs atgriezušies dzimtenē, tiks piešķirtas tādas pašas personiskās un mantiskās ticsibas, kādas ir visiem Polijas pilsoņiem.

Birnss apmierināts ievēroja, ka Staļins tikko manāmi pamāj ar galvu.

I

Polijas pagaidvaldība saskaņā ar Krimas konferences lēmumiem ir piekritusi tādu brīvu un nekādi neierobežotu vēlēšanu sarīkošanai, kurās visām demokrātiskajām un antinacistiskajām partijām būs tiesības piedalīties un izvirzīt kandidātus. Trīs lielvalstis izsaka nopietnu cerību, ka vēlēšanas tiks organizētas tādējādi, lai visai pasaulei būtu skaidrs, ka visām demokrātiskajām un antinacistiskajām aprindām, kas pauž poļu sabiedrisko domu, ir bijis iespējams brīvi izteikt savus uzskatus... Tālāk — trīs lielvalstis gaida, ka sabiedroto preses pārstāvjiem būs dota pilnīga brīvība pasaulei ziņot par notikumu norisi Polijā pirms vēlēšanām un to laikā.»

Birnss atkal uz brītiņu apklusa.

— Padomju delegācija, — viņš turpināja, — ierosina svītrot divus pēdējos teikumus šajā punktā. Idena kungs pret to neiebilst, bet tikai ar noteikumu, ka par sabiedroto preses pārstāvju brīvu ielaišanu Polijā tomēr būs kaut kādā veidā minēts.

— Vai Idena kungs ir par Jaltā pieņemtā, formulējuma revidēšanu? — Staļins pēkšņi jautāja.

Sis jautājums Birnsu pārsteidza. Viņš ļoti labi zināja, ka Jaltā pieņemtajā komunikē nav nekur speciāli pieminēti ne «sabiedroto preses pārstāvji», ne «pilnīga brīvība».

— Varbūt mans jautājums nav saprotams? — Staļins vaicāja, redzēdams, ka klusēšana ieilgst. — Es to izteikšu citādi. Kas Birnsa kunga nolasītajā tekstā ir citēts no Jal-tas lēmuma un kas nav?

Amerikāņu delegācijā radās apjukums. Herimens kaut ko čukstēja Trumenam ausī. Cenzdamies to saklausīt, Birnss pieliecās tuvāk prezidentam. Staļina seja pa to laiku saglabāja nevainīgu, jautājošu izteiksmi.

— Par preses pārstāvjiem Jallas lēmumos nekas nav teikts, — Birnss beidzot sacīja.

— Tieši to es gribēju precizēt! — Staļins labsirdīgi atsaucās. — Es nepavisam neesmu pret presi. Es tikai gribēju lūgt, lai Birnsa kungs mums atgādinātu, kad viņš citē Jaltā pieņemtos lēmumus un kad izsaka savas domas. Idena kungs ir attaisnots. Izrādās, ka viņš nepavisam nav pret Jaltu. Viņš tikai domā citādi nekā Molotovs. Tas vēl nav tik briesmīgi.

Staļins ironiski pavīpsnāja, un tas Idenu aizvainoja.

— Man negribētos šeit būt apsūdzētā lomā pat tad, ja gaidāms attaisnojošs spriedums, — viņš teica. — Es tikai ierosināju kompromisa formulējumu, proti: svi'trot visu, sākot ar vārdiem «trīs lielvalstis izsaka nopietnu cerību» līdz pat vārdiem «savus uzskatus». Tas ir, visu to, kas jau iepriekš nosaka vēlēšanu raksturu. Es domāju, ka eju uz kompromisu, ko padomju delegācija apsveiks. Bet uz sabiedroto preses pārstāvju pielaišanu es pastāvu.

— Kāpēc Idena kungs domā, — Staļins jautāja, — ka viņa ierosinātais kompromiss ir piekāpšanās Padomju Savienībai? Viņš tikai ir spēris soli pretim Polijas interesēm un pašcieņai. Tas ir apsveicami! Un, ja Idena kungs spers vēl vienu soli šajā virzienā, es domāju, mēs visi varēsim piekrist viņa priekšlikumam. Divi saprātīgi soļi jebkuros apstākļos ir labāki nekā viens ...

Aizsteigdamies priekšā smiekliem, kas varēja atskanēt zālē, Trumens steidzīgi jautāja:

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Tekstā, ko mums nolasīja Bimsa kungs, — Staļins tūdaļ labprāt atbildēja, — ir skaidri sacīts, ka Polijas valdībai jāpilda Krimas deklarācija. Tajā paredzēts viss, arī vēlēšanas. Deklarāciju parakstīja Cērčila kungs, es un Trumena kunga priekšgājējs — diženais prezidents Rūz-velts.

Uz mirkli nevilšus iestājās klusums. Pieminēdams Rūz-veitu, Staļins viņu bija nosaucis par diženu. Kāpēc Staļins to darīja? Vai tāpēc, ka tiešām tik augstu vērtēja Savienoto Valstu mirušo prezidentu, vai arī tāpēc, ka gribēja viņu tādējādi parādīt kā pretstatu Trumenam?

Staļinam neapšaubāmi bija pamats just nepatiku pret Savienoto Valstu jauno prezidentu. Molotova augstprātīgā pieņemšana, pēc lendlīzes paredzēto piegāžu nemotivētā pārtraukšana, pastāvīgais atbalsts, ko Trumens sniedza Cērčilam viņa centienos izraisīt Eiropā konfrontāciju ar Padomju Savienību, — tas viss, protams, nevarēja Staļinu noskaņot Trumenam labvēlīgi.

No visiem, kas sēdēja šajā zālē, tikai viens cilvēks zināja, ka Rūzveltu nosaukt par diženu Staļinu bija mudinājušas spēcīgas jūtas, kas viņā pamodās vienmēr, kad viņš atcerējās mirušo prezidentu. Staļins kā politisks darbinieks Rūzveltu nekad nenovērtēja par augstu, ļoti labi saprazdams, ka viņš ir savas šķiras un savas sociālās sistēmas pārstāvis. Bet kā cilvēks Staļins pienācīgi no-

vērtēja mirušā prezidenta personības pievilcīgumu, viņa prātu un taktiskumu, to vīrišķību, ar kādu viņš ilgus gadus cīnījās pret savu mokošo fizisko kaiti.

Tikai viens cilvēks šajā zālē — cilvēks, kurš sava darba dēj labāk nekā citi zināja Padomju Savienības un Savienoto Valstu attiecību vēsturi un īpatnības, — varēja apstiprināt, ka, nosaukdams Rflzveltu par diženu, Staļins, kas ar pozitīviem vērtējumiem skopojās, ir no sirds paudis jau sen iesakņojušās jūtas.

Sis cilvēks bija Padomju Savienības vēstnieks Amerikas Savienotajās Valstīs — Andrejs Andrejevičs Gromiko.

Izdzirdis par Rūzveltu sacītos Staļina vārdus, kuros skanēja neviltota cieņa un dziļš rūgtums, Gromiko atcerējās kādu tikai dažus mēnešus vecu notikumu,

Tas bija Jaltā. Pēc kārtējās sēdes Staļinam ziņoja, ka Rūzvelts jūtoties mazliet savārdzis.

— Brauksim pie viņa! — Staļins sacīja Gromiko.

Kad Staļina mašīna piebrauca pie Rūzvelta rezidences, Savienoto Valstu prezidenta apsardzes virsnieki, kam bija jau ziņots par padomju līdera braucienu, gaidīja viņu pie ieejas.

Staļins, ko pavadīja Gromiko — ejot vizītē kopā ar viņu, nebija vajadzīgs tulks —, izgāja cauri plašai viesistabai pirmajā stāvā un lēnām uzkāpa pa kāpnēm, kuras klāja mīksts grīdceliņš.

Rūzvelts, ģērbies pidžamā, gulēja platā gultā līdz pusei apsegts ar raibu skotu pledu. Logu aizkari bija nolaisti uz leju. Istabā valdīja pakrēsla.

Staļins nevaicāja Rūzveltam, kā viņš jūtas, ar to gribēdams uzsvērt, ka nevēlas savam braucienam piešķirt diplomātiska protokola raksturu, ka šis brauciens ir kaut kas vairāk nekā pieklājības vizīte. Piegājis pie gultas,, viņš vienkārši sacīja:

— Mums ļoti gribējās jūs apciemot.

Rūzvelts acīmredzot saprata un novērtēja Staļina jūtas.

— Pateicos, ka esat atbraukuši, — viņš sacīja. — No ierindas esmu izsists uz neilgu laiku. Tas drīz pāries.

Gromiko zināja, cik ciets un skarbs ir Staļina raksturs, un arī viņam pašam nepiemita nekāda nosliece uz sentimentalitāti. Viņu pārsteidza tas īpašais sirsnīgums, ar kādu Staļins izturējās pret Rūzveltu.

Uzkavējies pie prezidenta minūtes desmit, Staļins atvadījās un gāja projām. Iedams lejā pa kāpnēm, viņš uz brītiņu apstājās un sacīja Gromiko:

— Kāda netaisnība! Ir gan daba cietsirdīga pret šo cilvēku!

Atcerēdamies tagad Jaltu, Gromiko ielūkojās Stajinam sejā, kas reti pauda kādas jūtas. Šoreiz viņam likās, ka tajā uz mirkli pavīd dziļas sēras.

Bet tikai uz mirkli. It kā atgriezies no pagātnes tagadnē, Staļins atkal ierunājās parastajā tonī — pieklājīgā, mierīgā, reizēm pajokojot, tomēr saglabājot stingrību.

— Viss, ko mēs gribējām teikt sakarā ar Polijas jautājumu, — Staļins savu domu risināja tālāk, — ir jau pateikts Krimā pieņemtajā deklarācijā. Kāpēc vēlreiz pārstāstīt šo deklarāciju, turklāt izraugoties vienīgi to, kas kādam no mums patīk? Vai nav pareizāk tikai apstiprināt to?

Trumens, kura patmīlību bija aizvainojusi diženā prezidenta pieminēšana, sapīcis teica:

— No Jaltas konferences ir taču pagājuši pieci mēneši! Sājā laikā varēja notikt — un ir arī noticis! — daudz kas jauns. Citādi mums vispār nebūtu bijis vērts atkal sapulcēties. Jaltā tajā laikā, kad vēl turpinājās karš, nebija jēgas spriest par ārzemju korespondentu klātbūtni vēlēšanās Polijā.

— So jautājumu nav ko izvirzīt ari pašreiz, — Staļins iebilda. — Ārzemju korespondenti brauks uz Poliju, nevis ciemos pie Polijas valdības. Nav šaubu, ka viņi baudīs pilnīgu brīvību. Es personiski esmu pārliecināts, ka no viņu puses nebūs nekādas žēlošanās par Polijas valdību. Kāpēc jau. iepriekš poļus aizvainot ar aizdomām, ka viņi nevēlas pieļaut korespondentu klātbūtni?

Brītiņu nogaidījis, Staļins sacīja:

— Pabeigsim šo punktu ar vārdiem «visām demokrātiskajām un antinacistiskajām partijām būs tiesības piedalīties un izvirzīt kandidātus»! Bet pārējo svītrosim!

— Tas taču nav nekāds kompromissl — Cērčils izsaucās.

Zālē kļuva dzirdami apslāpēti smiekli. Kopā ar visiem neskanīgi iesmējās arī Staļins.

— Kāpēc gan ne? — viņš jautāja. — Uzskatīsim to par kompromisu attiecībā uz Polijas valdību.

Atkal visi iesmējās. Pat Trumens.

— Es uzskatu par mērķtiecīgu, — pusbalsī teica Cērčils, kam, pēc visa spriežot, ne prātā nenāca smieties, — pastiprināt ierosināto formulējumu, nevis to vājināt,

— Kāpēc to darīt? — Staļins vaicāja.

Šoreiz Trumens nolēma doties Cērčilam palīgā. Prezidents taču nupat bija smējies kopā ar visiem, un viņam vajadzēja savu vainu izpirkt.

— Mūs stipri interesē vēlēšanas Polijā, jo mums ir seši miljoni poļu izcelsmes pilsoņu, — Trumens sacīja. — Ja vēlēšanas Polijā notiks pilnīgi brīvi un mūsu korespondenti varēs mūs informēt par šo vēlēšanu norisi un rezultātiem, tas man kā prezidentam būs ļoti svarīgi. Polijas valdība, jau iepriekš zinādama, ka trīs lielvalstis tai prasa nodrošināt minētās brīvības, protams, jo rūpīgāk izpildīs Krimas konferences lēmumos ierakstītās prasības.

— Man, — Staļins teica, — redzat nu, Idena kungs, es ielaižos uz kompromisu — ir tāds priekšlikums: pēc vārdiem «izvirzīt kandidātus» likt komatu, bet tālāk rakstīt tā: «...un sabiedroto preses pārstāvji baudīs pilnīgu brīvību ziņot pasaulei par vēlēšanu norisi un rezultātiem.»

Sājā gadījumā Staļins tiešām ielaidās kompromisā. Ārlietu ministru apspriedē Molotovs, labi saprazdams īstenos Anglijas un Savienoto Valstu mērķus, kategoriski bija iebildis pret mēģinājumu uzspiest Polijas valdībai jebkuras saistības, kas aizskar tās suverenitāti. Staļins izvēlējās «vidusceļu», paturēdams vērā, ka pats svarīgākais —• jauno Polijas ziemeļu un rietumu robežu apspriešana — vēl ir priekšā.

Taču Trumens nosprieda, ka viņam izdevies Staļinu salauzt.

— Tas mani apmierina! — viņš izsaucās.

— Es arī tam piekrītu, — īsi atsaucās Cērčils.

Jautājums par vēlēšanām Polijā un sabiedroto preses

pārstāvju pielaišanu bija izlemts.

— Nākamais jautājums: kā tiek pildīta Jaltas vienošanās par atbrīvoto Eiropu un satelitvalstīm, — Birnss pasludināja.

Sis jautājums būtībā bija par to, kā darīt — gatavot vienotu dokumentu par Itāliju un citām bijušajām Vācijas satelītvalstim vai tomēr divus atsevišķus dokumentus.

Speciāli uzsvēris, ka šis jautājums radījis domstarpības sēdes sagatavošanas apspriedē, Birnss reizē izdarīja jaunu

mēģinājumu revidēt vienošanos, kas plenārsēdē bija notikusi pēc viņa paša iniciatīvas.

Tūlīt pēc Bimsa vārdu ņēma Trumens. Izlikdamies, ka amerikāņu delegācija vienmēr ir bijusi un joprojām ir par diviem dokumentiem, tas ir, pretēji amerikāņu sākotnējam plānam, viņš teica, ka Itālija esot nošķirama no tādām zemēm kā Rumānija, Bulgārija, Ungārija un Somija, jo Itālija esot kapitulējusi pirmā, un piemetināja, ka starp ASV un Itālijas valdību pastāvot diplomātiskās attiecības, kamēr ar citām satelītvalstīm ASV tādu attiecību nav.

Uz šiem Trumena vārdiem Staļins reaģēja momentāni.

— Nu labi, — viņš teica, — es nekā nebildīšu, ja dokumentā būs paziņots par triju lielvalstu gatavību nodibināt diplomātiskās attiecības arī ar citām satelītvalstīm.

Trumens jau saprata savu kļūdu.

— Es nevaru tam piekrist! — viņš izsaucās. — Mēs vēl neesam gatavi nodibināt ar tām diplomātiskās attiecībasl Turklāt mēs nekad neesam bijuši karastāvoklī, piemēram, ar Somiju! Bet, kad šo citu satelītvalstu valdības būs pārveidotas, pamatojoties uz brīvām vēlēšanām, mēs ar tām labprāt nodibināsim diplomātiskās attiecības.

Tā jau nu bija atklāta šantāža. Pat Čērčils, kas būtībā bija ar Trumenu pilnīgi vienis prātis, palūkojās viņā nicīgi: aristokrāts no senas dzimtas raudzījās uz Misūri štata tirgoni.

Turpretim Staļins acīmredzot Trumena vārdos nesaklausīja nekā sevišķa.

•*— Es atkārtoju, — viņš teica, — ja jautājuma izlemšanu sarežģī tas, ka Savienotajām Valstīm nav diplomātisko attiecību ar šīm zemēm, tad mēs varam situāciju vienkāršot, pierakstot klāt vārdus: «Trīs valdības pasludina, ka tās uzskata par iespējamu atjaunot ar šīm zemēm diplomātiskās attiecības.»

— Tam es nevaru piekrist! — Trumens atkal izsaucās.

— Tad, — Staļins sacīja ar nožēlu, tomēr nepiekāpīgi, — būs jāatliek abu projektu izskatīšana — gan par Itāliju, gan par citām minētajām zemēm. Vai nu tā, vai tā. Bez manis ierosinātā papildinājuma es piekrist nevaru.

Staļins šos vārdus teica paklusi, taču Cērčilam tie noskanēja kā cieši aizcirstu durvju klaudziens. Nedz ieejas, nedz izejas... Čērčils pārāk labi pazina Staļinu no iepriekšējām tikšanās reizēm Maskavā, Teherānā un Jaltā, lai neprastu novērtēt padomju līdera nupat teikto vārdu nozīmi. Viņam kļuva galīgi skaidrs, ka Staļins tagad ne ar kādiem noteikumiem nepiekritīs atsevišķiem dokumentiem. Bija atlicis tikai viens no diviem — vai nu piekāpties viņa priekšā, vai jautājumu atstāt neizlemtu. Cērčilu it īpaši nomāca tas, ka amerikāņi bija izlikuši slazdus paši sev. Sākumā viņi ierosināja Itāliju un Austrumeiropu apvienot vienā sarakstā, bet, kad Staļins bija tam piekritis, viņi no sava viedokļa atkāpās.

Ātri bērdams vārdus, Cērčils paziņoja, ka Lielbritānijas delegācija pievienojas Savienoto Valstu delegācijai, un tad īgni piebilda:

— Laiks negaida, džentlmeņi! Mēs jau sēžam te veselu nedēļu, taču ne par ko svarīgu neesam vienojušies!

■— Kāpēc tā? — Birnss aizvainots iebilda. Cērčila vārdos ASV valsts sekretārs saklausīja viņam adresētu pārmetumu. — Pirmais šīsdienas darba kārtības punkts attiecās uz poļu emigrantu valdības likvidēšanu Londonā, un šajā punktā mēs esam vienojušies. Mēs varam apspriest citus darba kārtības jautājumus. Es runāju par Polijas rietumrobežu. Padomju delegācija vakar iesniedza dokumentu šajā jautājumā.

Bimsam runājot, Cērčila seja noskaidrojās aizvien vairāk: Birnss bija atradis labāko izeju no pašreizējā stāvokļa. Galu galā dokuments, kas Itāliju apvienotu ar citiem satelītiem vai atdalītu no tiem, tik un tā pēc savas dabas būtu tīri teorētisks — praktiski to varētu izmantot dažādi.

Turpretim jautājums par Polijas robežām bija realitāte. Tas piederēja pie galvenajiem jautājumiem — pie tiem, kuru dēļ valdību vadītāji bija braukuši šurp. Tagad vajadzēja notikt vienai-no vissvarīgākajām cīņām, kopš Eiropā bija iestājies miers.

— Atļaujiet man sniegt ziņojumu attiecībā uz Polijas rietumrobežu, — Trumcns svarīgi iesāka. — Ar Jaltas vienošanos ir noteikts, ka Vācijas teritoriju ar savu karaspēku okupē četras lielvalstis — Savienotās Valstis, Lielbritānija, Padomju Savienība un Francija — un katra no tām saņem savu okupācijas zonu. Jautājumam par Polijas robežām Jaltā gan pieskārās, tomēr lēmumā sacīts, ka šis jautājums galīgi izlemjams Miera konferencē. Vienā no savām pirmajām sēdēm mēs nolēmām, ka, apspriežot Vācijas robežas nākotnē, pieņemam par izejas punktu šīs valsts robežas 1937. gada decembrī...

Lūk, kad Trumens izmantoja ar pūlēm izdabūto un vispār tīri nosacīto Staļina piekrišanu par izejas punktu ņemt 1937. gada Vāciju!

«Bet es šo diskusiju uzskatīju par veltīgu,» Cērčils nodomāja. «Trumens acīmredzot tomēr ir zinājis, ko dara.»

Cērčils vērīgi palūkojās Staļinā. Viņam likās, ka padomju līderis izmantos jau pirmo klusuma brīdi, lai izteiktu savus apsvērumus. Patiesībā Staļinam vajadzēja tikai citēt tās Jaltas konferences komunikē rindas, kurās bija runa par Polijas tiesībām saņemt jaunu prāvu teritoriju ziemejos un rietumos. Miera konferencei atlika tikai galīgi noteikt Polijas rietumrobežu. Trumens veltīgi pūlējās iztēlot, ka jautājums par Polijas robežām Jaltas tikšanās laikā būtu tikai skarts un galu galā atlikts...

Sla]ins klusēdams smēķēja.

Sī apstākļa iedrošināts, Trumens turpināja:

— Mēs noteicām mūsu okupācijas zonas un šo zonu robežas. Savu karaspēku mēs atvilkām uz savām zonām, kā bija noteikts. Taču pašreiz, kā rādās, vēl viena valdība — Polijas valdība — ieguvusi okupācijas zonu, un tas ir noticis bez konsultēšanās ar mums. Mums ir grūti samierināties ar tādu jautājuma risinājumu... Es izturos pret Poliju draudzīgi un, iespējams, pilnīgi piekritīšu Padomju valdības priekšlikumam par Polijas rietumrobežu. Tomēr es negribu to darīt tagad, jo tam būs cita vieta, proti, Miera konference.

Laikam gan pirmoreiz visā šajā laikā Cērčils pilnībā atzina par pareizu Trumena rīcību. Prezidents tiešām bija teicis gudru, viltīgu runu. Viņš it kā izvirzīja Padomju delegācijas priekšā vairākus mērķus, kuru vidū grūti bija galvenos atšķirt no mazāk nozīmīgajiem. Mazāk nozīmīgie atradās vistuvāk un it kā paši izsauca uz sevi uguni.

Rietumu līderi nemaz nešaubījās, ka Staļins tūlīt atklās uguni tieši pret šiem mazāk nozīmīgajiem mērķiem. Patiesībā viņš taču nekad nebija nopietni sacījis, ka pašreizējā Vācija jāiztēlojas 1937. gada robežās. Protams, tagad viņš to atgādinās un pie reizes pieminēs arī to, cik daudz Padomju Savienībai bija jānoņemas, lai Anglija un ASV atvilktu karaspēku uz savām zonām. Un, beidzot, viņš nelaidīs garām iespēju apstrīdēt Trumena vārdus par it kā pastāvošu poļu okupācijas zonu... Rezultātā galvenais jautājums — par jaunajām Polijas robežām — var tikt atvirzīts tālāk uz nenoteiktu laiku.

Taču Staļins klusēja. Viņš izsmēķēja līdz galam papirosu un kaut ko rūpīgi zīmēja uz priekšā noliktās papīra lapas. No malas varēja likties, ka Staļins ir pilnīgi nodevies šai nodarbībai. Patiesībā viņš domāja un atsauca

atmiņā notikumus. Viņš centās saprast, kas viņu ir apmānījis toreiz, pirms diviem mēnešiem, — Trumens vai Hopkinss. Bet varbūt jaunais prezidents apmānījis gan viņu, gan Hopkinsu?

...Toreiz Hopkinss kādā no sarunām pats ierosināja jautājumu par jaunajām Polijas robežām. Trumena vārdā viņš lūdza Staļinu atklāti izteikt savas domas par šīs zemes nākotni. Staļins atbildēja, ka Padomju Savienība vairāk nekā jebkura cita valsts ir ieinteresēta stipras, demokrātiskas Polijas pastāvēšanā. Demokrātiskas tāpēc, ka tikai tādā gadījumā Polija uzturēs draudzīgas attiecības ar Padomju Savienību. Stipras tāpēcl ka pēdējos trīsdesmit gados vācieši divas reizes iebrukuši Krievijā, nākdami cauri «poļu koridoram», bet Polija bijusi pārāk vāja, lai to cieši noslēgtu..,

Staļins runāja ar Hopkinsu, nekā neslēpdams. Viņš sacīja, ka Padomju Savienības un tās kaimiņvalsts Polijas drošības jautājumi ir savstarpēji saistīti cieši un nesaraujami. Paziņoja, ka atšķirībā no cariskās Krievijas, kas tiecās Poliju apspiest un asimilēt, Padomju Savienība sāks jaunu ēru attiecībās ar poļiem. Šīs ēras galvenais saturs būs draudzība, kurai pamati ir jau likti kopīgajā antihitleriskajā Sarkanās Armijas, poļu Tautas armijas un poļu Pretošanās kustības cīņā.

Toreiz Staļins arī atgādināja, ka Jaltā, piekrizdams Ker-zona līnijai, viņš ir piekāpies Rietumiem, vispirms — prezidentam Rūzveltam. So līniju bija izgudrojuši nevis krievi, bet Kerzons, Klemanso un Savienoto Valstu pārstāvji Antantes padomē 1919. gadā, Krieviju uz turieni nemaz neaicinot, lai gan runa bija par tās rietumu robežu.

Vērīgi noklausījies Staļinu, Hopkinss toreiz teica, ka viņš pilnīgi saprotot padomju politiku attiecībā uz Poliju un simpatizējot tiem principiem, uz kuriem šī politika dibinās.

Viņš piemetināja, ka ar tādu pašu izpratni uz šo politiku raugās arī Trumens.

Tagad noskaidrojās, ka tie bijuši meli. Ar savu pašreizējo paziņojumu Trumens parādīja, kā viņš pret Polijas nākotni izturas nevis vārdos, bet darbos. Ja Hopkinss ir bijis patiess, sacīdams, ka jaunais ASV prezidents ir gatavs visos jautājumos — arī Polijas jautājumā — turpināt Rūzvelta politiku, tad Trumens ir apmānījis un nodevis gan Hopkinsu, gan Rūzveltu. To apzinoties, Staļinu

pārņēma sašutums — un viņš tikai ar pūlēm apvaldīja niknumu.

Un tomēr viņš vēl nebija atminējis līdz galam Trumena īstos nolūkus.

Runu pieblīvēdams ar visādiem argumentiem — ar formāliem vai ar tādiem, kam bija tikai tāls sakars ar jautājuma būtību, — Trumens pretēji Staļina toreizējiem ieskatiem centās ne tikai apstrīdēt teritorijas apjomu, uz kuru pretendēja Polija. Viņš gribēja daudz vairāk — apbedīt jautājumu par Polijas robežām, atstājot to neizlemtu un atliekot līdz Miera konferencei, kurai, kā viņš tagad bija pārliecināts, vispār nebūs lemts notikt. Kad starptautiskajā dzīvē par galveno faktoru būs kļuvusi atombumba, visu izlems nevis konferencēs, bet Baltajā namā un Pentagonā.

Cērčils vēl nebija lasījis Grovsa ziņojumu, taču arī viņš gribēja jautājumu par Polijas robežām atlikt, kamēr nebūs zināmi Lielbritānijā notikušo vēlēšanu rezultāti. Pēc tam viņš Staļinu izaicinās uz īstu cīņu jau kā cilvēks, kam vara pieder visā pilnībā ...

Kad Trumens bija beidzis runāt, Staļins aši uzvilka uz papīra lapas vēl dažas līnijas, it kā pabeigdams kādu zīmējumu, tad apgrieza lapu otrādi un sacīja:

— Krimas konferences lēmumos bija teikts: triju valdību vadītāji piekrīt tam, ka Polijas austrumrobežai, tas ir, robežai ar Padomju Savienību, jāiet pa Kerzona līniju. Vai ne?

To apstrīdēt nebija nekādas jēgas: Staļins no galvas citēja Jaltā pieņemto lēmumu.

Birnss, tāpat kā Cērčils, labi zināja, ka Kerzona līniju toreiz Krievijai bija uzspieduši Rietumi.

Neviens amerikānis vai anglis neuzdrošinājās iebilst padomju līderim.

— Ļoti labi, — Staļins apmierināts konstatēja. — Tādā gadījumā jums ir arī jāatceras, ka Jaltā pieņemtajos lēmumos melns uz balta ir rakstīts: Polijai jāsaņem jūtams teritorijas pieaugums ziemeļos un rietumos. «Jāsaņem», kungi! Tas ir citāts. Varbūt man atmiņa tomēr uzdod uu kāds vēlas kaut ko precizēt?

Trumens uzmeta ašu skatienu Herimenam. Taču gan Herimens, gan Cērčils, gan Idens zināja, ka Staļins Jaltas lēmumu citē pavisam pareizi.

— Tātad arī to neviens neapstrīd, — Staļins turpināja. — Iesim tālāk. Lēmumā ir teikts, ka jautājumā par šo teritorijas pieaugumu attiecīgā laikā tiks vaicāts, kāds ir Polijas jaunās — Nacionālās vienības valdības viedoklis, un pēc tam — es uzsveru «pēc tam»! — Polijas rietumu robežu galīgi noteiks Miera konferencē. Tagad, man šķiet, šī Nacionālās vienības valdība pastāv. Kāpēc prezidents Trumens atceras vienīgi Miera konferenci? Tai būs jāizskata arī daudzi citi jautājumi. Taču tas mūs nekavē tos apspriest un izlemt šeit. Kāpēc jautājumam par Polijas robežām ir jābūt izņēmumam? Vārdu sakot, es domāju, ka Jaltā mēs esam pieņēmuši lēmumus tāpēc, lai tos pildītu. Varbūt kāds domā citādi?

— Nē, es ari tā domāju, — Trumens apstiprināja ne sevišķi droši un, gluži kā atģidies, piebilda: — Taču mums nav bijis un nav arī tagad nekādu tiesību piešķirt Polijai okupācijas zonu!

Sta]ins šai replikai nemaz nepievērsa uzmanību.

— Tagad, — viņš teica, — Polijas Nacionālās vienības valdība ir izteikusi savu viedokli attiecībā uz rietumu robežu. Sis viedoklis ir zināms mums visiem.

— Bet Polijas rietumu robežu nekad neviens nav apstiprinājis!

— Pašreiz es runāju par Polijas valdības viedokli, — Stajins atbildēja.

— Mēs šo dokumentu saņēmām tikai šodien un neesam paguvuši ar to iepazīties!

— Mēs nesteidzinām, — Stajins sacīja. — Taču izteikt savas domas par Polijas rietumu robežu mums ir nepieciešams. Šodien vai rīt — tam nav nekādas nozīmes. Tagad, ja prezidentam Triimenam ir tāda vēlēšanās, parunāsim par tā dēvēto piekto okupācijas zonu. Es domāju, ka šis jautājums nav izvirzīts precīzi. Savā laikā mēs saņēmām Savienoto Valstu un Lielbritānijas valdības notas...

Trumens visvairāk baidījās no pagātnes dokumentu pieminēšanas. Daudzus dokumentus viņš lāgā neatcerējās vai pat nezināja, bet steidzīgi censties kaut ko uzzināt no zīmētu publiski parādīt savu nekompetenci.

Šoreiz Trumenam izpalīdzēja pats Stajins.

— Sajās notās bija runa par to, ka rietumu rajonos nav pieļaujama poļu administrācija, kamēr nebūs galīgi izlemts jautājums par Polijas rietumu robežu. Bet mēs tur nekā nevarējām darīt, jo vācu tautības iedzīvotāji bija aizgājuši uz rietumiem līdzi vācu karaspēkam, kas atkāpās. Turpretim poju tautības iedzīvotāji gāja uz priekšu,

sekodami Sarkanajai Armijai, kas uzbruka. Viņi gāja paši pa savu zemi, un nevienam nav tiesības poļiem to pārmest. Mūsu armijai bija vajadzīgs, lai aizmugurē, tās ieņemtajā teritorijā, pastāvētu vietējā administrācija. Armija nespēj vienlaikus izveidot aizmugurē administrāciju, karot un at-tfrit teritoriju no ienaidnieka. Tas arī ir viss. Tādā garā mēs arī atbildējām uz Savienoto Valstu un Anglijas notām. Tagad šis jautājums tiek izvirzīts atkal. Taču es neesmu sapratis agrāk un nesaprotu arī tagad, kāds jaunums var celties mūsu kopīgai lietai no tā, ka poļi dibina savu administrāciju teritorijā, kurai tik un tā ir jāpieder viņiem.

Ja Trumens un Cērčils būtu gribējuši atklāti atbildēt uz šo Staļina jautājumu, viņiem būtu bijis jāsaka: «Jūs visu laiku atsaucaties uz Jaltu. Bet mēs esam te ieradušies tieši tādēļ, lai revidētu Jaltā pieņemtos lēmumus un likvidētu Rūzvelta izdarīto piekāpšanos.»

Taču kaut ko tādu paziņot skaļi, protams, nebija iespējams. Bija jārunā pavisam kas cits.

■— Man personiski, — Trumens teica, — nav nekādu iebildumu pret nākamo Polijas robežu. Taču mēs esam vienojušies, ka visām, it visām Vācijas daļām jābūt četru lielvalstu pārziņā. Bet tagad iznāk, ka svarīgas Vācijas daļas būs okupējusi tāda valsts, kas pie četrām lielvalstīm nepieder, — tas ir, Polija. Vai tad tas nav Jaltas vienošanās pārkāpums?

«Pareizs gājiens!» Cērčils klusībā atzina. «Trumens, rādās, kaut ko ir mācījies no Staļina.» Anglijas premjeram jau sen gribējās iejaukties strīdā, tomēr viņš nogaidīja, lai Trumena un Staļina konfrontācija kļūst pilnīgi acīm redzama.

Uz Trumena jautājumu neatbildēdams tieši, Staļins teica:

— Nesaprotu, kas jūs galu galā uztrauc. Varbūt reparā-cijas no tās agrākās Vācijas daļas, ko tagad ieņēmuši poļi? Nu ko tad — mēs esam ar mieru no tām atteikties.

— Mēs nemaz nedomājam tās ņemt, — Trumens augstprātīgi iebilda.

«Nu gan runā aplam!» Cērčils šoreiz nodomāja. «Pirmkārt, tev tāda nodoma nav, bet man ir. Turklāt Staļins acīmredzot grib šo tik svarīgo teritoriālo jautājumu reducēt uz reparācijām.»

Taču Staļins nepavisam negatavojās to darīt. Viņš vēlreiz atgādināja Jaltā pieņemto lēmumu paplašināt Polijas robežas rietumos un ziemeļos. Tādējādi Staļins atgriezās tajā placdarmā, kur viņš jutās uzbrukumiem nepieejams. Beidzot Cērčils neizturēja.

•— Es gribētu daudz ko teikt par Polijas robežām, it īpaši par rietumrobežu, — viņš skaļi paziņoja, — taču, cik es saprotu, tam vēl nav pienācis īstais laiks.

Cērčils tūdaļ apjauta, ka viņš nav savu domu izteicis gluži veiksmīgi. Viņš baidījās, ka tikai Trumens, iestig-dams strīdā par «piekto okupācijas zonu», nerada iespaidu, ka robežjautājums ir jau izlemts de faelo, un neaprobežojas ar sarunu par to, cik likumīga vai nelikumīga ir poļu administrācijas nodibināšana atbrīvotajos rajonos.

Trumens to juta.

— Tiesības noteikt nākamās robežas pieder Miera konferencei, — viņš pasludināja.

Trumena vārdi modināja Cērčilā divējādas jūtas. Viņš domāja, ka, vēlreiz pieminēdams Miera konferenci, prezidents rīkojies pareizi, jo ar to ir uzsvēris, ka Jaltā pieņemtais lēmums par Polijas robežām nav obligāts. Taču, no otras puses, to varēja saprast tā, ka viņš šeit vispār atsakās apspriest robežjautājuinu. Tam Cērčils nevarēja piekrist. Jā, protams, viņš gribēja novilcināt jautājuma galīgo izlemšanu līdz tam laikam, kad kļūs skaidrs, ka viņa rezidence joprojām atradīsies Londonā, Dauningstrītā desmit. Bet vispār neapspriest jautājumu par Polijas robežām nozīmētu izlaist no rokām sviru, ar kuras palīdzību bija paredzēts, tā teikt, pārcelt pārmijas un jautājumu par Polijas nākotni padarīt tieši atkarīgu no Polijas valdības sastāva un sociālās sistēmas, šajā zemē.

Par Staļinu jāteic, ka viņš pašreizējā diskusijas posmā tiecās Polijas problēmu visiem līdzekļiem noturēt darba kārtībā. Tāpēc viņš uzskatīja par labāku pagaidām atturēties no jautājuma par robežām un atgriezties pie Trumena paša agrāk izvirzītā jautājumā par poļu administrāciju.

Staļins atkal sāka pacietīgi skaidrot, ka Sarkanajai Armijai bija vajadzīga droša aizmugure un stāvoklis, kad vācu iedzīvotāji vai nu bēga projām kopā ar savu karaspēku, kas atkāpās, vai šāva mugurā padomju karaspēkam, nebija ciešams.

— Es to saprotu un jūtu līdzi, — Trumens negribīgi teica.

— Zināms, — Staļins piebilda, it kā pabeigdams domu, — tas nepavisam nenozūpē, ka es pats nosaku robežas. Ja jūs nepiekritīsiet tai līnijai, kuru ierosina Polijas valdība, robežjautājums paliks karājamies gaisā.

Šķita, ka Staļins, pats to neapzinādamies, palīdz Tru-menam Polijas jautājumu atstāt atklātu.

Taču tā tikai šķita ...

Staļins jau bija sapratis, ka starp Trumena un čērčila nodomiem pastāv neapšaubāma pretruna. Tiklīdz viņš bija apklusis, Cērčils sašutis izsaucās:

— Bet kā šo jautājumu var atstāt neizlemtu?!

— Kaut kad jau tas būs jāizlemj... — Staļins ieteicās, it kā likdams saprast, ka ne jau viņš ir vainīgs, ja izlemšana jāatliek.

Ar to viņš Cērčilu padarīja par savu sabiedroto, lai arī uz īsu laiku.

Jā, pretēji Trumenam Cērčils uzskatīja par vajadzīgu turpināt Polijas jautājuma apspriešanu. Vilkt garumā, tomēr turpināt. Nevēlēdamies tiešu konfrontāciju ar prezidentu, Cērčils nolēma izmantot viņa paša taktiku. Izvirzīdams mazāk svarīgus jautājumus, kas tikai netieši bija saistīti ar Polijas robežu problēmu, Trumens gribēja vispār izbeigt tās apspriešanu. Cērčils izvēlējās to pašu ceļu, bet ar pretēju mērķi — vienalga, kādā veidā, tomēr jautājuma apspriešanu turpināt.

Viņš sāka runāt par pārtikas piegādēm vāciešiem, kas «izdzīti» no Polijas. Palikdami «savā» zemē, viņi būtu spējuši paši sagādāt sev pārtiku.

Staļins aizrādīja, ka poļu rajonos nekādu vāciešu nav, jo viņi aizgājuši kopā ar savu karaspēku. Iesaistīdamies jaunajā diskusijā, Cērčils teica izplūdušu runu. No tās izrietēja: vāciešu brīvprātīgā vai piespiestā aiziešana nozīmē, ka viņiem būs jādzīvo un jāēd uz to rajonu vācu iedzīvotāju rēķina, uz kuriem viņi ir pārcēlušies. Tas vājinātu pēckara Vācijas militāri ekonomisko potenciālu, bet tā vājināšana nepavisam nesaskanēja ar angļu un amerikāņu plāniem. Protams, Cērčils par to klusēja, viņš tikai sacīja, ka plašas teritorijas atņemšana Vācijai un tās nodošana Polijai nolemšot vāciešus badam.

Staļins klausījās Cērčilā ļoti vērīgi. Noklausījies viņš vēlreiz pārliecinājās, ka sasniedzis savas taktikas mērķi: pagaidām Trumenam neizdosies pārtraukt Polijas jautājuma apspriešanu. Tagad vajadzēja diskusiju pagriezt uz galvenā, maģistrālā ceļa. Taču tas bija jādara pamazīti-ņām un piesardzīgi...

— Saskaņā ar Jaltā pieņemto lēmumu mēs apspriedām

jautājumu par Polijas robežām, — Staļins teica. — Bet tagad pārgājām pie Vācijas apgādes ar pārtiku. Ja jūs gribat apspriest šo jautājumu — lūdzu, es neiebilstu.

— Robežjautājums taču rada daudz citu svarīgu un agrāk neparedzētu jautājumu! — Cērčils tūlīt atsaucās — Mēs nevaram no tiem izvairīties. Konkrēti: tā nebija nejaušība, ka prezidents vaicāja, kuras lielvalsts okupācijas zonā ietilpst vācu zemes, ko pašreiz ieņēmuši po|i...

Sis jautājums sākumā varēja likties retorisks. Taču patiesībā tas vēstīja jaunu, spēcīgu uzbrukumu padomju delegācijai.

Trumens un Cērčils, viens otru pārtraukdami, Stajinu bērtin apbēra ar jautājumiem.

Kāpēc Polija pretendē uz tik lielu vācu teritorijas daļu? Kas tādā gadījumā liegs Francijai pieprasīt Zāras un Rū-ras apgabalu? Kas tad paliks pāri no Vācijas?

Klausīdamies Trumenā, Stajins atkal nodomāja, ka jaunā Amerikas prezidenta liekulībai laikam gan nav robežu. Stajins atcerējās — labi atcerējās! — Hopkinsa vārdus par Trumena atgriešanos pie Vācijas sadalīšanas idejas, kura šķita jau apbedīta un pret kuru vienmēr bija iebildusi Padomju Savienība, un viņa ierosinājumu to sadalīt trijās daļās. Bavāriju, Virtembergu un Bādeni Trumens gribēja, piemēram, apvienot ar Austriju un Ungāriju. Staļins tūlīt saprata, ka tādu valsti ar vairāk nekā divdesmit miljoniem iedzīvotāju un Vīni kā galvaspilsētu prezidents, protams, gribētu radīt kā pretsvaru Padomju Savienībai...

Turklāt, pēc Hopkinsa vārdiem, Trumens kategoriski bija izteicies par Zāras- un Rūras apgabala atdalīšanu no Vācijas. Tagad viņš šo jautājumu izmantoja kā ieroci polemikā ar Staļinu un centās pierādīt, ka, cīnīdamās par Polijas robežu paplašināšanu, Padomju Savienība reizē uzsāk Vācijas sadalīšanu.

Staļins klusēja, it kā nogaidīdams, kad jautājumi izsīks un viņš varēs izraudzīties tos, uz kuriem atbildēt uzskatīs par vajadzīgu.

Kad Trumens un Cērčils bija apklusuši, Staļins vēlreiz atgādināja, ka lēmums par jaunām Polijas robežām ir pieņemts Jaltā.

Tiklīdz viņš bija pabeidzis savu atbildi, Cērčils nāca klajā ar jaunu, negaidītu paziņojumu. Viņš izteica šaubas, vai vācieši, kā bija ziņojis Staļins, ir atstājuši poļu ieņemtos rajonus, un sacīja, ka, pēc viņa rīcībā esošajām ziņām,

№

tur pašreiz atrodoties apmēram divarpus miljonu Vācijas pilsoņu. Staļins tūlīt izteica gatavību pārbaudīt šīs ziņas. Tad Cērčils, it kā tuvodamies no cita flanga, atgriezās pie jautājuma par Vācijas iedzīvotāju apgādi ar pārtiku. Viņš atkal sāka pierādīt, ka jautājums par Polijas robežām nepavisam nav tik vienkāršs, kā varēja likties Jaltā, un ka tas neatvairāmi izvirzīs daudz jaunu jautājumu, kas nevarēja rasties kara laikā.

Tiklīdz Cērčils bija apklusis, Trumens vēlreiz steidzās paziņot, ka, pēc viņa domām, jautājums par Polijas robežām vispār nav izlemjams šajā konferencē.

Atkal iejaucās Cērčils. Šoreiz viņš teica garu runu par grūtībām, kuras pēckara Eiropai radīs cilvēku masveida pārvietošanās, kas kļūst neizbēgama, ja Polija iegūs jaunas teritorijas. Trīs vai četri miljoni poļu, teica Cērčils, tiks pārvietoti no rajoniem, kas atrodas uz austrumiem no Kerzona līnijas, bet trim vai četriem miljoniem vāciešu būs jādod vieta poļiem rietumos. Tāda pārvietošana radīs haosu. Tā nebūs izdevīga ne poļiem, ne sabiedrotajiem. Ja vācieši, kā apgalvo Staļins, ir pametuši rajonus uz austrumiem un rietumiem no Oderas, tad vajadzētu veicināt viņu atgriešanos tur.

Šķita, ka Cērčils gatavojas runāt bezgalīgi. Viņš izvirzīja apsūdzību pret poļiem, tāpēc ka viņi dezorganizējot Vācijas iedzīvotāju apgādi ar pārtiku un uzliekot Rietumu lielvalstīm pārmērīgi grūtu pienākumu — ēdināt šos iedzīvotājus. Ar savu rīcību poļi nolemjot vāciešus tādai dzīvei, kas maz atšķiras no dzīves fašistu koncentrācijas nometnēs...

Staļins, protams, varēja atbildēt uz jebkuru no šiem jautājumiem. Taču viņš saprata, ka ikviena atbilde radis veselu lavīnu jaunu jautājumu. Aizvien vairāk noskaidrojās, ka Trumens un galu galā arī Cērčils cenšas vai nu novilcināt Jaltā pieņemto lēmumu izpildi Polijas jautājumā, vai arī grib pierādīt, ka to realizēšana vispār nav iespējama, un ņemt šīs zemes likteni pilnīgi savās rokās.

Staļins nodomāja, ka apmēram tāpat Cērčils bija izturējies pirmajos trijos kara gados. Katrreiz, kad ar Anglijas premjerministru ierunājās par otro fronti, viņš atrada visvisādus argumentus, kuriem vajadzēja pierādīt, ka otrās frontes atklāšana pagaidām nav iespējama — to neatļauj stāvoklis Āfrikā, nepieciešams turēt pietiekami daudz karaspēka pašas Anglijas aizsardzībai, traucē migla Lamanšā, nav sagatavots viss nepieciešamais desanta izcelšanai...

Klausīdamies Cērčilā pašlaik, Staļins sašuta aizvien vairāk. Poļu tautas liktenis Trumenam un Cērčilam rūpēja vismazāk. Visi viņu izteiktie jautājumi atkristu vienā mirklī, ja Padomju Savienība būtu ar mieru Polijas nākotni nodot viņu rokās. Staļins atcerējās traģisko Varšavas sacelšanos, par kuru ja ne tieši, tad netieši bija atbildīgs Cērčils, atcerējās diversijas, nikno pretpadomju propagandu, ar kuru Londonā pastāvošās emigrantu valdības aģenti nodarbojās Poliju atbrīvojušā padomju karaspēka aizmugurē...

Pašreiz Cērčils bija gatavs spekulēt uz to, ka Padomju Savienība, kas vēl nav paguvusi sadziedēt kara cirstās brūces, nespēj izpostītajai Eiropai sniegt tādu materiālu palīdzību kā Savienotās Valstis, kas kara gados bija kļuvušas vēl bagātākas.

Klusībā būdams ļoti nikns, Staļins saprata, ka viņam nav tiesību to rādīt atklāti. Viņš bija braucis uz šejieni, uz Bābelsbergu, lai panāktu kompromisu, un viņam bija jāmeklē ceļi uz to. Taču, lai to sasniegtu, bija nepieciešami vismaz divi priekšnosacījumi. Polijas jautājuma apspriešanai jāturpinās. Tas — pirmkārt. Bet otrkārt — tiklab Trumenam, kā Cērčilam jāsaprot, ka Krimā pieņemtie «Lielās trijotnes» lēmumi par Polijas nākotni nav revidējami. Padomju Savienība ne par soli neatkāpsies no pozīcijas, kāda tai bija Jaltā.

Piespiedis sevi nomierināties, Staļins sacīja:

— Piekrītu: zināmas grūtības Vācijas apgādē pastāv. Bet kas tajās vainojams? Polija? Vai varbūt Padomju Savienība? Nez vai maz iespējams izraisīt tādu karu, izpostīt un izlaupīt daudzas zemes, bet vēlāk, kad ciesta sakāve, nejust nekādas grūtības. Galvenā vainīgā te ir pati hitleriskā Vācija, kas cilvēci iegrūda asiņainā karā. Jūs, Cērčīla kungs, man uzdevāt varen daudz jautājumu. Es gribu jums uzdot tikai vienu. Sakiet — vai Vācija kādreiz ir iztikusi bez ievestas labības?

— Tai būs vēl mazākas iespējas sevi uzturēt, ja tā zaudēs apgabalus austrumosl — Cērčils izsaucās.

—- Lai iepērk labību Polijā, — Staļins mierīgi atbildēja.

— Mēs to neuzskatām par Polijas teritoriju! — Cērčils atkal izsaucās.

— Bet tur tagad dzīvo poļi! Viņi jau ir apstrādājuši laukus. Mēs nevaram no poļiem prasīt, lai viņi koptu zemi, bet ražu atdotu vāciešiem.

Staļins tīšām lietoja vietniekvārdu «mēs», it kā uzsvērdams, ka viņš un Cērčils neatrodas konfrontācijas situācijā, bet kopā meklē izeju no pašreizējā stāvokļa.

Taču Cērčils to nesaprata vai pareizi nenovērtēja.

— Apstākļi poļu ieņemtajos rajonos vispār ir gaužām dīvaini, — viņš teica. — Tā, piemēram, man ziņo, ka poļi pārdodot Zviedrijai Silēzijas ogles. Un tas notiek laikā, kad mums Anglijā nepietiek ogļu un ziema būs jāpavada gandrīz bez kurināmai Mēs vadāmies pēc principa, ka Vācija pastāv trīsdesmit septītā gada robežās un tātad apgādei ar pārtiku un kurināmo jānotiek proporcionāli iedzīvotāju skaitam, neatkarīgi no tā, kurā zonā atrodas šī pārtika vai ogles.

Staļinam nebija grūti pateikt, ka Cērčils pretēji jebkurai loģikai sajaucis kopā ogļu pārdošanu Zviedrijai, situāciju Anglijā un Vācijas apgādi. Taču, vēlēdamies izvairīties no jaunas sadursmes, viņš vaicāja:

— Bet kas nodarbosies ar šo ogļu ieguvi? Pašreiz tās iegūst nevis vācieši, bet poļi...

— Bet kur — kur tās iegūst?! — Cērčils izsaucās. — Tās iegūst Silēzijā, kas ir Vācijas sastāvdaļa!

*— Ko lai dara? — Staļins sacīja, viegli noplātīdams rokas. — Te jums ir vēl viens pierādījums tam, ka jēdziens «Vācija trīsdesmit septītā gada robežās» ir tīrā nosacītība. Labāk rēķināsimies nevis ar mītu, bet ar realitāti! Poļi Silēzijā — tā ir realitāte. Iepriekšējie saimnieki taču ir aizbēguši!

— Viņi ir aizgājuši tāpēc, ka baidījās no karadarbības! Tagad, kad karš beidzies, viņi varētu atgriezties!

— Atgriezties? — Staļins atkārtoja. — Bet viņi to negrib darīt! Un nez vai ari poļi būtu par tādu atgriešanos.

Cērčils, rādās, bija paguris. Smagi elpodams, viņš aizsmēķēja cigāru un, lūkodamies Staļinā, pavisam citā — izjustā un labvēlīgā tonī teica:

— Es biju dziļi aizkustināts, ģenerālisimus, kad jūs pie šī galda sacījāt, ka, nodarbojoties ar tagadnes un nākotnes problēmām, nedrīkst tiekties pēc atriebības. Tāpēc man šķita, ka jums būtu jāizturas labvēlīgi pret manām šodien izteiktajām domām. Vai tad tas ir taisnīgi, ka tik milzīgs skaits vāciešu bija spiesti pārcelties uz rietumzonām un tagad tieši mums jārūpējas par viņu paēdināšanu? Ieguvuši ir vienīgi poļi! Visas priekšrocības ir viņu pusē.

Staļinu kaitināja ne tikai tas, ko Cērčils sacīja. Viņu saniknoja arī liekulīgi sirsnīgais Cērčila tonis.

Stajinam gribējās atbildēt: «Jūs vēl iedrošināties apsūdzēt poļus! Jūs mulsina tas, ka daudzcietusl tauta, kas bija pirmais hitleriešu agresijas upuris, tagad guvusi kaut kādas priekšrocības?!»

Taēu viņš savaldījās ari šoreiz.

— Mēs pieskārāmies jautājumam par oglēm, — Sta|ins dzedri sacīja. — Kad es runāju par vāciešiem, kas aizbēguši no Silēzijas, es pirmkārt domāju ogļu baseina saimniekus. Cērčila kungs žēlojas, ka zviedri pērkot no poļiem ogles. Neslēpšu — mēs ari pašreiz pērkam no viņiem ogles, jo daudzas mūsu Šahtas ir izpostītas un dažos rajonos, piemēram, Baltijā, kurināmā nepietiek.

5i pēdējā Staļina un Cērčila ķīviņa laikā Trumens klusēja. Viņš to darīja ne tikai tāpēc, ka nejutās pietiekami kompetents praktiskajā jomā, uz kuru bija pārsviedies strīds, bet arī tāpēc, ka viņa domas bija pievērstas kaut kam citam: kāda būs galīgā štābu priekšnieku atbilde, kas viņiem jādod rīt. Viņš prātoja ari par to, ko teiks Cērčils, kad Stimsons būs viņam parādījis Grovsa ziņojumu.

Kad runa bija par kurināmo, Trumens gan sāka strīdā ieklausīties. Šī problēma bija cieši saistīta ar jautājumu par reparācijām, kas Vācijai jāmaksā uzvarētājiem. Prezidentu vienmēr interesēja viss, kam bija sakars ar ieņēmumiem.

— Acīmredzot tas ir jau fakts, ka ievērojama daļa Vācijas atdota Polijas okupācijā, — prezidents teica un uz brītiņu apklusa, it kā dodams Staļinam laiku pārliecināties, ka no Vācijas atšķelto teritoriju Savienotās Valstis joprojām neuzskata p'ar poļu valsts sastāvdaļu. — Kas tad paliek, no kā varētu ņemt reparācijas? Es dzirdu, šeit ir runa par oglēm. Ogļu nepietiek pat pie mums Amerikā. Un tomēr iries esam nodomājuši šogad sūtīt uz Eiropu seš-arpus miljonus tonnu. Bet tā turpināties nedrīkst. Mums ir jāsaņem reparācijas, ari ogļu veidā. Taču kā mēs varam uz to cerēt, ja galvenais Vācijas ogļu baseins tiks uzskatīts nevis par Vācijas, bet par Polijas īpašumu?

— Bet kas tad Silēzijas baseinā šīs ogles iegūs? — Staļins jautāja. — Varbūt mēs, krievi? Bet mums trūkst strādnieku pašu uzņēmumos. Vācieši? Vācijā gandrīz visi strādnieki bija mobilizēti armijā. Tātad paliek divas iespējas: vai nu vispār pārtraukt ogļu ieguvi, vai nodot to poļiem. Starp citu, ari vecajās robežās poļiem bija savs ļoti bagāts ogļu baseins. Tagad tas ir apvienots ar Silēzijas baseinu. Tur tāpat strādā poļi. Varbūt kādam ir nodoms pieprasīt reparācijas arī no viņiem?

Trumens gribēja Staļinam atbildēt, taču Cērčils aizsteidzās priekšā, kā jau bija gadījies vairākkārt. Šoreiz Cērčils izteica priekšlikumu, kas likās fantastisks pat Tru-menam. Cērčils ierosināja, lai Silēzijas raktuves tiktu uzskatītas par «Padomju valdības aģentūrām» padomju okupācijas zonā.

Staļins pavīpsnāja un jautāja, vai Cērčila kungs negribot sabojāt draudzīgās attiecības, kas izveidojušās starp Padomju Savienību un Polijas valdību.

Cērčilam atbildēt neizdevās: pēkšņi viņam un visiem pārējiem par pārsteigumu vārdu lūdza nerunīgais Etlijs. Un viņš teica veselu runu ...

Klausoties viņā, Staļins apsvēra šī cilvēka izredzes uz Lielbritānijas premjerministra posteni. Droši vien Staļinam tās likās pavisam mazas.

Staļinam nepatika sociāldemokrāti, lai gan viņš saprata, ka Vācijas strādnieku šķiras sašķeltība, tas, ka komunistu un sociāldemokrātu spēki netika apvienoti, atviegloja Hitleram varas sagrābšanu. Sekas bija tās, ka fīrers sākumā iznīcināja, ieslodzīja koncentrācijas nometnēs un iedzina dziļā pagrīdē pirmos, bet pēc tam — arī otros. Tomēr Staļins juta senas antipātijas pret sociāldemokrātiem, kuros pēc vecas boļševiku tradīcijas saskatīja izlīdzējus un reformistus, kas jau kopš Kautska un Bernšteina laikiem ir centušies marksismā iznīdēt tā revolucionāro būtību. Sis antipātijas izpaudās arī Staļina attieksmē pret Elliju.

Tomēr Staļinu interesēja, ko Etlijs teiks. Vai viņš, tā sauktās leiboristu, tas ir, strādnieku partijas līderis, vismaz vārdos centīsies norobežoties no konservatora un aristokrāta Cērčila? Pēc viņa runas droši vien varēs spriest, kā šis Etlijs izturēsies, ja būs ticis Cērčila postenī...

Taču Etlijs teica runu, kuru būtu varējis apskaust jebkurš konservators. Patiesībā viņš tikai atkārtoja Cērčila argumentus, mēģinādams pierādīt, ka Polijas pastāvēšana jaunajās robežās negatīvi ietekmēs Vācijas labklājību un nodarīs ļaunumu sabiedrotajiem.

Kad pretendents uz Lielbritānijas premjera posteni bija beidzis runāt, Staļins, antipātijas neslēpdams, jautāja:

— Varbūt Etlija kungs ņems vērā, ka arī Polija cieš no kara sekām un arī ir sabiedrotā?

Tā bija pirmā sadursme starp Staļinu un Etliju,

— Jā, — Etlijs steidzīgi atbildēja, — taču tagad tā atrodas privileģētā stāvoklī!

— Salīdzinājumā ar Vāciju — jā, — Staļins asi sacīja. — Tā tam arī jābūt!

— Nē, nē! — Etlijs izsaucās. — Es gribēju teikt — salīdzinājumā ar pārējiem sabiedrotajiem!

— Tas nu nepavisam nav tā, — Staļins smīnēdams iebilda.

Trumens nezināja, kā viņam būtu jārīkojas. Varbūt pienācis laiks konstatēt, ka turpināt jauno Polijas robežu apspriešanu būtu veltīgi? Taču Cērčils varēja pieprasīt, lai apspriešanu nepārtrauc. Un, protams, arī Staļins, kas pagaidām nekā nebija panācis.

Prezidents padomājis atrada, kā viņam šķita, vislabāko izeju. Viņš it vienkārši ierosināja slēgt šīsdienas sēdi uu vēl pienācīgi pārdomāt visus neatrisinātos jautājumus.

— Mani tas apmierinātu, — Trumens svarīgi noteica, kad bija pasacījis savu priekšlikumu.

— Nūja, var jau arī tā, — Staļins atsaucās, tik tikko manāmi pasmaidīdams. — Arī mani tas apmierina.

ASTOTĀ NODAĻA «ŠAGRENĀDA»

Pāris kvartālu no «mazā Baltā nama» — savrupmājā Tirgus ielā 23, lielā, ar ampīra stila mēbelēm iekārtotā istabā, kas noderēja par kabinetu, vientulīgs sēdēja Cēr-čils.

Nē, māja nebija tukša. Kaut kur piebūvē nomodā bija premjerministra apsardzes priekšnieks Tompsons, nelielā istabā blakus Cērčila guļamistabai sēdēja ārsts — lords Morans, gaidīdams, kad viņa grūti aprūpējamais pacients dosies pie miera; citā istabā turpat tuvumā darbojās ar papīriem Rovans, viens no Cērčila personiskajiem sekretāriem, un, protams, kaut kur tuvumā atradās arī sulainis Sojers, kas bija gatavs pēc pirmā izsaukuma ierasties pie sava saimnieka.

Pa atvērto logu bija dzirdams, kā uz asfalta klaudz angļu kareivju papēži, — tur soļoja tie, kas apsargāja premjerministra rezidenci. Cērčilu kaitināja šie klaudzieni. Tompsons, ko viņš bija izsaucis sniegt paskaidrojumu, ziņoja, ka kareivju zābaku zoles esot piesistas ar naglām. Cērčils deva rīkojumu, lai tiem kareivjiem, kas sargā viņa mītni, izsniedz zābakus ar gumijas zolēm...

Visi, kas mita Tirgus ielas savrupmājā, bija savās vietās. Vienīgi Mērija, Cērčila meita, vēl nebija atgriezusies no Berlīnes, kur to darbinieku sievas un meitas, kuri Kontroles padomē pārstāvēja Lielbritāniju, bija sarīkojušas kaut ko līdzīgu tradicionālajai pēcpusdienas tējai.

Cērčilam bija atlicis šajā mājā pavadīt tikai dažas dienas, pirms viņš dosies uz Londonu, lai pagūtu ierasties galvaspilsētā tajā laikā, kad tiks pasludināti parlamenta vēlēšanu rezultāti.

Pēc tam viņš atgriezīsies šeit un tad nu visā savas vēlreiz iegūtās varas spožumā dosies izšķirošajā kaujā ar Staļinu. Atgriezīsies, ja tikai..,

I

Taču — pie velna šo «ja»! Tas nevar būt! Viņš atgriezīsies, bet Etlijs, kura klātbūtne pie konferences apa|ā galda Cērčilam pastāvīgi atgādināja draudus, ko sevī slēpa tuvākā nākotne, paliks Londonā, lai ieņemtu pierastu vietu viņa majestātes valdības opozīcijas solos.

Tātad viņš, Čērčils, Bābelsbergā pavadījis jau vairāk nekā nedēļu un ir pienācis laiks novērtēt līdzšinējos rezultātus.

Taču, jau to iedomājoties vien, Cērčilu sagrāba niknums. Kāpēc viņš tik dedzīgi bija tiecies uz šejieni, kāpēc tā uzstājis, lai «Lielā trijotne» tiktos pēc iespējas drīzāk? Vai viņš nebija traucies uz mirāžu?...

Tiesa, reizēm Cērčilam šķita, ka viss, pēc kā viņš ir tā alcis, piepildās, !<|ūst par realitāti. Viņš bija prasījis konferences sasaukšanu, un tā ir sasaukta. Viņš bija vēlējies jaunajā Savienoto Valstu prezidentā redzēt drosmīgu, enerģisku cilvēku, kas pilnībā apzinās, ko Eiropai nozīmē «sarkanās briesmas», un ir gatavs tās novērst. Un pēc pirmās tikšanās prezidents Trumens viņatn arī likās tieši tāds cilvēks. Cērčils bija gribējis nospiest uz ceļiem Staļinu, kas pārstāvēja Padomju Savienību, un brīžiem viņam šķita, ka šis «aziāts» iekšēji ir jau salauzts, jau nonācis pie secinājuma — Trumens nav pakļāvīgais Rūz-velts, šķita, ka šis pats «aziāts» ir sapratis: ja aiz muguras ir izpostīta, izbadējusies, visus savus dzīvības spēkus izsmēlusi zeme, bet pretim stāv spēcīgo lielvalstu — Amerikas un Lielbritānijas nesatricināmā fronte, tad viņam atliek tikai atkāpties, ciešot pēc iespējas mazāk zaudējumu...

Jā, atsevišķas konferences epizodes, sarunas ar Tru-menu, ik dienas sniegtie īdena ziņojumi par triju ārlietu ministru jautājumu sagatavošanas apspriedēm, kurās Mo-lotovs visbiežāk palika mazākumā, radīja Cērčilam iespaidu, ka viņa cerībām lemts piepildīties.

Taču, tiklīdz viņš mēģināja rezumēt jau nolikušo apspriežu rezultātus, novērtēt reālos sasniegumus, tā tūlīt neatvairāmi nonāca pie secinājuma, ka patiesībā tie līdzinās nullei.

Trumens slepenībā droši vien nebija atteicies no Vācijas sadalīšanas plāniem, lai gan bija Cērčilam piekritis, ka nepieciešams saglabāt pietiekami stipru vācu valsti, kas būtu spējīga stāties pretim Padomju Savienībai un gribētu to arī darīt. Taču bija jau pagājušas vairākas sēdes, bet

Vācijas jautājums atradās no atrisinājuma tikpat tālu kā pirms nedējas.

Polija?...

Cērčils pastiepa roku uz papīriem apkrauto rakstāmgaldu un paņēma virspusē noliktu ar rakstāmmašīnu aprakstītu papīra lapu. Viņš jau bija to daudzkārt lasījis un pārlasījis — gan vakar vakarā, gan šorīt no rīta. Tas bija «Lielajai trijotnei» adresēts ziņojums, nota, vārdu sakot dokuments, kas Bābelsbergā bija atgādāts no Varšavas un ko bija parakstījis Beruts un Osubka-Moravskis, no kuriem pirmais sevi dēvēja par Polijas Nacionālās vienības pagaidvaldības prezidentu, bet otrais — par premjerministru. Cērčils vēl un vēl pārlasīja dokumenta pirmo — garo rindkopu.

«Izsacīdama vienprātīgo un nelokāmo visas tautas gribu, Polijas Nacionālās vienības pagaidvaldība apstiprina, ka vienīgi robeža, kas dienvidos sākas no agrākās robežas starp Cehoslovakiju un Vāciju, pēc tam stiepjas gar Neisi, gar Oderas kreiso krastu un, atstādama Polijas pusē Sčecinu, sasniedz jūru rietumos no Svinoujsces, var tikt atzīta par taisnīgu robežu, kas garantētu sekmīgu poju tautas attīstību, drošību Eiropā un stabilu mieru visā pasaulē.»

Nākamā — jau īsa rindkopa skanēja tā:

«Poļu tauta, kas cīņā ar Vāciju cietusi tik milzīgus zaudējumus, jebkuru citu lēmumu tās rietumrobežas jautājumā uzskatīs par kaitīgu un netaisnu, par lādu, kas apdraud poju valsts un tautas nākotni...»

Sājā dokumenā viss, itin viss kaitināja Cērčilu. Gan svinīgi kategoriskais tonis, kurā šie poji, kas nepārprotami simpatizēja Padomju Savienībai, savu gribu pasludināja tautas vārdā, gan poļu transkripcijā rakstītie ģeogrāfiskie nosaukumi, kā, piemēram, «Sčecina» vispārpieņemtā šīs pilsētas vāciskā nosaukuma «Steiīne» vietā.

Cērčils īgni nosvieda papīru atpakaļ uz galda. Neapšaubāmi šo vēstījumu bija inspirējis Staļins — bez Krievijas atbalsta poļi nebūtu to iedrošinājušies...

Cērčila domas atkal pievērsās Staļinam.

Viņš centās ieskatīties šī cilvēka dvēselē, izprast viņa nodomus, tikt skaidrībā, cik ilgi Staļins turēsies pie savām prasībām un kad sāks piekāpties...

Cērčils centās atsaukt atmiņā savu un Staļina personisko attiecību vēsturi kopš pirmās tikšanās reizes Maskavā 1942. gadā, atcerēties, ar kādiem vārdiem, argumentiem, izturēšanos viņam toreiz izdevās iegūt Staļina simpātijas, atminēties, kas padomju līderi kaitināja, padarīja nepiekāpīgu, nesamierināmu un kas vērsa pielaidīgāku, mudināja ielaisties kompromisā...

Pirmā tikšanās... Cērčils to atcerējās, it kā tā būtu bijusi tikai vakar.

Pēc nogurdinoša lidojuma viņa «Liberalor» nolaidās Maskavas lidlaukā.

Maskava! Cērčilam likās paradoksāli, fantastiski, ka paies mazs brītiņš un viņš kā viesis un sabiedrotais spers kāju uz boļševiku valsts galvaspilsētas zemes: vēl taču samērā nesen šīs valsts iznīcināšana bija bijusi viņa visvairāk lolotais sapnis.

Cērčils atcerējās visu, pat gluži sīkas detaļas. Kā viņš izkāpa no lidmašīnas, ar pūlēm ielocīdams no ilgās sēdēšanas notirpušās kājas, kā viņam jau nāca pretim vairāki cilvēki, no kuriem viņš pazina vienīgi Molotovu, Heri-menu un savu vēstnieku Ķeru, kā kara orķestris spēlēja Lielbritānijas, Savienoto Valstu un, beidzot, Padomju Savienības himnu «Internacionāli», kuras skaņas Cērčilam vienmēr asociējās ar sacelšanos, streikiem, barikādēm, pūli — ar visu to, ko viņš ienīda.

Rija diena, nē, šķiet, jau tuvojās vakars, vēss augusta vakars. Viņu iesēdināja lielā, melnā mašīnā un aizveda uz kādu mežu, kur starp augstām priedēm atradās pat tuvumā nesaskatāma savrupmāja.

Cērčils ar tulka starpniecību apjautājās blakus sēdošajam nerunīgajam Molotovatn, uz kurieni viņu ved un kad viņš tiksies ar Staļinu. Molotovs īsi atbildēja, ka rezidence saucoties par Septīto valdibas vasarnīcu un apspriešanās ar Staļinu notikšot jau lajā pašā vakarā.

Kas piedalījās Kremlī notikušajā apspriedē? No krieviem — Staļins, Molotovs un Vorošilovs. Viņu pašu pavadīja Anglijas un Savienoto Valstu vēstnieki Maskavā — Ķers un Herimens.

Cērčils runāja pirmais. Viņš sīki izskaidroja, kāpēc Anglija pašreiz nespējot atklāt otro fronti.

Staļins viņu nepārtrauca ne reizi. Viņš klusēdams smēķēja pīpi... Jā, Staļins viņu nepārtrauca nedz ar vārdu, nedz žestu, un viņa sejas izteiksme palika nemainīga,

tomēr Cērčils intuitīvi juta sarunas biedra dzedro svešat-nību. Vēlāk, savos memuāros aprakstīdams šo apspriedi Kremlī, Cērčils apgalvoja, ka Staļins esot kļuvis izskatā draudzīgāks, kad izdzirda sīku stāstījumu par to, kā angļu aviācija bombardē Vācijas pilsētas un kā angļu karaspēks Āfrikā gatavojas operācijai <rTorch».

Cērčils bija tikko sācis runāt par šo operāciju, kad Staļins, nepārprotami ieinteresēts, pirmo reizi pārtrauca viņu. Staļins teica:

— Tas ir labi iecerēts. Pirmkārt, tāpēc ka Romelam trieciens no aizmugures būs negaidīts, otrkārt, tāpēc ka tas paātrinās Itālijas izstāšanos no kara, treškārt, tas iezīmēs beigas cīņām starp vāciešiem un frančiem, un, ceturtkārt, tas nobiedēs Spāniju, spiedīs to būt neitrālai.

Tobrīd Cērčilam šķita, ka viņam tā kā būtu izdevies mazināt Staļina vilšanos sakarā ar otrās frontes aizkavēšanos un likt viņam gaidāmo operāciju Āfrikā uzņemt kā zināmu ekvivalentu...

Taču jau pēc maza brītiņa Cērčils saprata, ka ir maldījies. Kad viņš bija apklusis, Staļins sacīja:

— Es gribu Cērčila kungam pateikties par atklātību un viņam atlīdzināt ar to pašu. Neslēpšu: mēs jūtamies ļoti vīlušies, tāpēc ka otrās frontes tuvākajā laikā nebūs. Mēs katru dienu karā zaudējam tūkstošiem cilvēku. Mums ir gaužām sāpīgi ap sirdi. Varbūt mums būtu mazliet vieglāk pārciest šos sāpīgos zaudējumus, ja mēs zinātu, ka arī angļu armija cīnās ar ienaidnieku tāpat kā mēs — uz dzīvību vai nāvi. Taču šī armija tā... necīnās. Attiecībā uz otro fronti jūs neesat turējis vārdu, Cērčila kungs...

Tagad, atceroties visas kolīzijas, kas radās, pirmās reizes tiekoties ar Staļinu, Cērčils centās noteikt, kādas pārmaiņas kopš tā laika notikušas padomju līderī, uz ko var spēlēt, ko izmantot, lai piespiestu viņu sākt svārstīties un atkāpties. Varbūt nogurumu? Jā, tas bija jūtams gan viņa sejā, gan gaitā, taču citādi neizpaudās itin nekādi.

Toreiz, pirms trim gadiem, par spīti visām domstarpībām un nesaskaņām, viņi tomēr bija šķīrušies draudzīgi — tā vismaz domāja Cērčils.

Tagad Staļins nebija Cērčilam vajadzīgs kā toreiz — kara sākumā, kad no Sarkanās Armijas izturības daudzējādā ziņā bija atkarīgs Anglijas liktenis. Kādā mērā paš-

I reiz Cērčila rīcībā ieinteresēts uzvarējušais Staļins? Var-

I būt viņš nav ieinteresēts itin nemaz? Varbūt tieši tāpēc

viņš ir nolēmis ne ar ko nerēķināties un viņa nesamierināmā pozīcija Polijas jautājumā ir tikai pirmā lielgabalu zalve nodomātajā uzbrukumā?

Protams, ja Cērčils būtu bijis mierīgāk noskaņots, viņš katrā ziņā būtu sapratis, ka poļiem nepavisam nav vajadzīgs speciāls Padomju Savienības uzmudinājums — viņiem pilnīgi pietika ar Jaltas konferences lēmumu, kurā līdzās citiem jautājumiem bija izlemts arī paplašināt Poli-* jas teritoriju ziemeļos un rietumos. Tajā pašā reizē bija arī nolemts prasīt Polijas valdības domas par paplašināšanas apjomu.

Un tagad, Jūk, šī valdība savu viedokli arī izsaka...

Cērčilu mocīja doma, ka viņa iecerētais plāns — revidēt Jaltas deklarāciju ne tikai attiecībā uz Poliju, bet arī uz citām Sarkanās Armijas atbrīvotajām Eiropas zemēm —• pašreiz ir tikpat tālu no realizācijas, cik bija pirms trim mēnešiem.

Viņš gribēja teikt kategorisku bezkompromisa «nē» visiem padomju delegācijas vadītāja mēģinājumiem atbalstīt Krievijai draudzīgās valdības Austrumeiropā. Taču viņam šķita, ka vēl nav pienācis īstais brīdis. Sēžu norisē tās dalībnieki pagaidām visiem jautājumiem tikai pieskārās, apejot galveno, būtisko.

IJā, visi šie jautājumi — Vācijas nākotne, Polijas robežas, vēlēšanas Austrumeiropas zemēs — šā vai tā tika skarti katrā sēdē. Taču tikai daļēji, katrreiz kādā konkrētā sakarā. Rietumu sabiedrotie tikai ķērās Staļinam stilbos, lai gan vajadzēja ar buldoga tvērienu kampt viņu aiz rīkles un nelaisties vaļā, kamēr nebūs izspiesta nepieciešamā piekrītošā atbilde. «Sagrēnāda,» Cērčils klusībā noteica. Ar katru nesekmīgu, zaudētu dienu tā kļuva mazāka. Taču Bal-zaka varonim bija iespējams piepildīt jebkuru savu vēlēšanos, tiesa gan — par to bija jāmaksā ar daļu sava mūža. Viņš, Cērčils, atradās daudz traģiskākā stāvoklī. Viņa «šagrēnādas» lielumu tagad noteica ne tikai viņa vecums vien — viņš vēl jutās pietiekami možs. Stāvoklis bija ļaunāks — «šāgrēnāda» varēja pazust bez pēdām, tiklīdz būs pasludināti vēlēšanu rezultāti. No šīs dienas viņu tagad šķīra nevis vairs mēneši vai vismaz nedēļas, bet tikai dažas diennaktis.

Tikai dažas diennaktis! Un neviens no viņa pēckara mērķiem vēl nav sasniegts! Ak, ja viņa spēkos būtu apturēt laiku, pagriezt atpakaļ tā plūdumu!

Trumenarn pagātne it kā nemaz nepastāvēja. Turpretim Cērčils dzīvoja pagātnē. Nē, tas nepavisam nenozīmēja, ka septiņdesmit gadu vecumā viņu iedvesmoja tikai atmiņas. Niknums un sapņi par zaudētā atgūšanu varen stimulēja viņa nākotnes plānus.

Salīdzinādams pagātni ar tagadni, Trtimens juta prieku tin lepnumu.

Cērčilam pagātne nozīmēja diženumu un reizē sūru pārmetumu tagadnei. Pagātnē viņš meklēja tagadnē pieļauto nelabojamo kļūdu cēloņus. Domā, ka viss, itin viss varēja būt ari citādi, viņš atrada egoistisku, lai gan veltīgu gandarījumu.

Pirms braukšanas uz Bābelsbergu — uz tikšanos, pēc kuras Cērčils tik ļoti bija alcis un no kuras bija tā baidījies, viņš ar neuzstādītu molbertu pie kājām galīgā spēku izsīkumā bija sēdējis zem zilajām dienvidu debesīm un mēģinājis analizēt pagātnē pieļautās kļūdas. Ne jau nu savas, nē — viņš taču bija Cērčils un nemaz nespēja kļūdīties, bet gan citu kļūdas, to cilvēku kļūdas, kuri kād-reiz_ nebija uzklausījuši viņa padomus, nebija pienācīgi novērtējuši viņa brīdinājumus un nebija novērsuši to, ko bija iespējams novērst.

Toreiz pļaviņā netālu no Bordaberī pils Cērčils bija prātojis par daudz ko, tomēr visvairāk par savu pēdējo tikšanos ar Savienoto Valstu prezidenta speciālo uzdevumu sūtni Deivisu, ko Trumens tagad nez kāpēc ne tikai atvedis uz konferencei, bet arī apsēdinājis sev blakus, it kā vēlēdamies Staļina acīs līdzsvarot savas simpātijas starp Birnsu un bijušo Savienoto Valstu vēstnieku Krievijā: Bimss sēdēja prezidentam pa labi, Deiviss — pa kreisi; tā bija primitīva diplomātija...

Cērčils sēdēja pustumsā, atspiedies pret šaurā, neērtā krēsla atzveltni un nolaidis uz leju smagos plakstus, tomēr iet gulēt viņam negribējās. Nesen viņš bija sācis baidīties no nakts, jo tā tuvināja nākamo dienu un — kas zina! — varbūt samazināja to neredzamo «šagrēnādas» gabaliņu, no kura lieluma bija atkarīga viņa nākotne.

Pavisam nesen, jau Bābelsbergā, Cērčilam bija lemts piedzīvot arī dažus pacilātības brīžus. Pie viņa bija ieradies Savienoto Valstu kara ministrs Stimsons un miglainiem, piesardzīgiem izteikumiem paziņojis, ka prezidents saņēmis no Statiem telegrammu, no kuras ir skaidrs, ka ar

kodēto nosaukumu «Cauruļsakausējumi» apzīmētā problēma tiek risināta vairāk vai mazāk sekmīgi.

Tas laiks, kad Cērčils vienojās ar Rūzveltu visus praktiskos darbus, kam bija sakars ar urāna kodola saskaldīšanu, pārcelt uz Ameriku, atradās jau tik tālā pagātnē, ka Cērčils bija paguvis aizmirst šo problēmu. Viņam tā bija likusies aktuāla toreiz, kad reāli draudēja briesmas, ka pie atomieroča varētu tikt Hitlers. Un zaudēja savu aktualitāti, tiklīdz bija izdevies izvest no Francijas vācu zinātniekus un smagā ūdens krājumus. Cērčils zināja, ka amerikāņi nu jau vairākus gadus noņemas ar šiem «sakausējumiem»; sākumā viņš skaitās, jo jeņķi parādīja acīm redzamu nodomu ang|us atstumt malā un gandrīz vai glabāt kā noslēpumu visu, kam bija sakars ar atomprojektu, bet vēlāk atmeta ar roku: karš tuvojās ar uzvaru vainagotām beigām, un jauni ieroču veidi tagad zaudēja agrāko nozīmi.

Uz pašreizējo notikumu fona, kad konferencē nebija nekādu manāmu panākumu un Cērčilu nomāca ar vēlēšanu rezultātiem saistītā mokpilnā neziņa, Stimsona paziņojums Cerčilam likās tikai nokavēts amerikāņu pieklājības žests pret savu sabiedroto un nekas vairāk. Viņš pateicās Stim-sonam par informāciju, izsacīja cerību uz galīgo panākumu un... aizmirsa šo paziņojumu. Aizmirsa tāpēc, ka viņa apziņā tam nebija nekāda sakara ar problēmām, kas mocīja viņu.

Cēreilam bija neciešama doma, ka tagad kļūst aizvien grūtāk un grūtāk ierādīt krieviem viņu īsto vietu, atjaunot to Eiropu, kurā jau pats vārds «anglis» vēl pavisam nesen simbolizēja pārākurrtu visās jomās — varenībā uz zemes un jūrā, bagātībā, tradīcijās un galu galā — pat labās manierēs. Vislabākā flote pasaulē, visplašākās un visbagātākās kolonijas, vislabākais izlūkdienests, vislabākais parlaments... Tas viss vēl bija pirms gadiem desmit, pēc vēstures mērogiem — tikai vakari

To visu, lai arī bija grūti, tomēr vēl varēja atgūt! Atgūt — lai cik paradoksāli tas- būtu — ar to pašu vāciešu spēkiem, kas bija devuši Lielbritānijas impērijai ļoti jūtamus triecienus.

«Reimsa!» Cērčils klusībā noteica, juzdams dziļu sarūgtinājumu. Vārds «Reimsa» vēl pavisam nesen bija simbolizējis to, ka Hitlera armija nolikusi ieročus pie' amerikāņu un angļu kājām. Bet ar Krieviju tā joprojām atradās karastāvoklī. Taču vēlāk.,. Vēlāk bija Karlshorste...

...Sēdēdams savā Bābelsbergas mītnē Tirgus ielā Cērčils tagad domās pārcēlās pavisam nesenā pagātnē — uz Cekersu, savu ārpilsētas rezidenci netālu no Londonas...

— Vēlreiz... — Cērčils lēni sacīja, kad istabā bija uzdegusies gaisma. Viņš sēdēja dziļā ādas atzveltnī, novilcis žaketi, kreisajā mutes kaktiņā turēdams apdzisušu cigāru. Tad izstiepa notirpušās kājas. Platās bikšturu lences ar metāla sprādzēm nostiepās, krekls uz vēdera virs jostas sametās krokās.

— Vai 110 sākuma, ser? — sekretārs Rovans pusbalsī vaicāja. Viņš stāvēja pie telefona, pa kuru varēja piezvanīt kinomehāniķim.

— Jā, — Cērčils atbildēja, ar lūpām pārbīdīdams cigāru no kreisā mutes kaktiņa uz labo. Tad pagriezās pret tuvumā sēdošo sievu un teica: — Ja jums ir apnicis, Kje-mij, jūs varat iet.

Viņa nekustējās no vietas. Gaisma istabā atkal apdzisa. Uz nelielā, pie diviem kronšteiniem piestiprinātā ekrāna parādījās lidlauks.

— Ja jūs, Endrū, vēlaties ko iedzert, Sojers jums atnesīs.

Sie vārdi bija domāti angļu pulkvedim, kas klusēdams sēdēja uz krēsla Cērčilam aiz muguras.

— Pateicos, ser, es nevēlos.

— Jūsu darīšana.

Pustumšajā, tikai kinoaparāta prožektora stara apgaismotajā istabā uzdegās maza uguntiņa. Pēc tam gaišais punkts iezīmēja pusloku — Cērčils aizsmēķēja cigāru un ievilka dūmu.

Virs lidlauka parādījās lidmašīna ar Anglijas Karalisko gaisa kara spēku pazīšanas zīmēm. Pēc tam kinokamera pievērsās padomju ģenerāļiem, kas stāvēja dažu desmitu metru attālumā no skrejceļa. Lidmašīnas riteņi pieskārās ceļa betonam. Krievu kareivji bīdīja pie lidmašīnas trapu, Aiz viņiem tūdaļ gāja ģenerāļi.

— Kas tas ir, kas iet pa priekšu? — Cērčils jautāja.

— Ģenerālis Sokolovskis, maršala Zukova vietnieks, — pulkvedis atbildēja, mazliet paliecies uz priekšu — tuvāk Cērčila ausij.

— Viņš izturas kā saimnieks, — Cērčils īgni noteica.

Lidmašīnas durvis atvērās, tajās parādījās karavīrs

Lielbritānijas gaisa kara spēku formas tērpā, Viņš

steidzīgi iebāza ar austu jostu apjozto svārku kabatā pīpi un, mazliet salīcis, sāka kāpt lejā pa trapu.

— Teders nav nemaz tik vecs, būtu varējis turēties taisnāk... Esmu viņam to vairākkārt atgādinājis, — Cēr-Cils īgni noņurdēja.

Tūlīt pēc tam uz trapa iznāca vēl trīs angļu karavīri —• sauszemes, gaisa un jūras spēku formas tērpos.

Krievu ģenerālis, atstājis savu grupu, pagāja dažus soļus uz priekšu, tomēr palika stāvam kādus piecus metrus no trapa zemākā pakāpiena. Teders steidzīgi devās pie ģenerāļa. ,

— Redzat nu, — Cērčils aizkaitināts sacīja, — viņš grib, lai Teders pienāktu pie viņa... Pie tā... Kā viņam bija uzvārds?

— Ģenerālis Šokolovskis, ser.

— Nu lūki Bet Arturs ir maršals. Viņam vajadzēja nogaidīt, kamēr krievs pats pieies pie viņa. Kas noteica sagaidīšanas ceremoniju?

— Nezinu, ser, es tolaik biju Frankfurtē, kur pildīju jūsu uzdevumu. Un ...

— Par to jūs pastāstīsiet vēlāk, — Cērčils īgni pārtrauca pulkvedi. — Labāk skatīsimies!

Uz betonētā ceļa parādījās amerikāņu lidmašīna. Krievu kareivji atkal piestūma trapu. Filma nebija ieskaņota, tāpēc nevarēja dzirdēt nedz durvju klaudzoņu, nedz cilvēku balsis... Pa trapa pakāpieniem steidzīgi kāpa lejā ASV gaisa kara spēku formas tērpā ģērbies garš cilvēks. Šokolovskis, kas atkal bija stāvējis krievu karavīru grupā kopā ar Tederu, tikpat ātriem soļiem devās pretim amerikānim un pielika plaukstu pie cepures naga. Amerikānis pacēla roku pie savas laiviņas, plaukstu uz priekšu pagriezis.

Pēc tam viņi spieda viens otram roku.

— Spātss ir tikai ģenerālis, — Cērčils atkal ierunājās,

— taču šis Šokolovskis uzskatīja par nepieciešamu viņu sagaidīt pie paša trapa.

— Domāju, ka tā ir tikai nejaušība, ser, — pulkvedis klusi teica. — Vispār es neesmu pārliecināts, ka tur bija izstrādāts speciāls ceremoniāls.

— Lielajā politikā nav nejaušību, — Cērčils pamācoši sacīja. — Viņi neapšaubāmi grib uzsvērt, ka amerikāņus ciena vairāk nekā mūs. Jūs esat šeit, Sojer? Dodiet man viskiju! Bez ledus. Man kakls nav gluži kārtībā. Un sērkociņu, lūdzu!

Atkal uzdegās uguntiņa. Pēc tam klusi iešķindējās stikls

un iešvīkstējās ritenīši — Sojers piestūma tuvāk Cērčila krēslam galdiņu ar dzērieniem.

Cērčils neskatīdamies pastiepa roku un ar ierastu kustību sataustīja viskija glāzi. Tad izņēma no mutes cigāru, iedzēra krietnu viskija malku un atkal iekoda zobos cigāru.

Filmas demonstrēšana turpinājās. Ieradās franču, pareizāk sakot, angju lidmašīna, tomēr ar trīskrāsainā Francijas karoga attēlu uz fizelāžas. No tās iznāca franču armijas virspavēlnieks ģenerālis Delatrs de Tasiņl.

— Viņam vispār būtu vajadzējis vispirms sasveicināties ar Tederu, — Cērčils atkal norūca. — Galu galā par to, ka frančus uzaicināja, viņiem jāpateicas vispirms man.

— Krieviem tomēr ir pamats domāt, ka mēs visi atrodamies Berlīnē, pateicoties viņu laipnībai, — pēkšņi atskanēja klusa sievietes balss.

— Nerunājiet muļķības, Klemijl — Cērčils nīgri noteica un tad zobgalīgi piebilda: — Varbūt viņi ir jūs savervējuši savā partijā, kad bijāt Maskavā? Starp citu — kāpēc jūs par godu tik svinīgam gadījumam neesat piespraudusi savu padomju ordeni?...

Klementīna nekā neatbildēja. Viņa labi pazina viegli aizkaitināmo vīru, viņa eksplozīvo raksturu.

Mirkli uz ekrāna bija redzams tukšs lidlauks. Tad debesīs vēlreiz parādījās lidmašīna, šoreiz — atkal angju. Tajā vietā, kur nupat bija stāvējuši krievu ģenerāļi, tagad atradās krievu kareivju grupa. Uz krūtīm viņiem karājās automāti. Tad no lidmašīnas iznāca uz trapa angju virsnieki, Viņi nostājās uz pakāpieniem abās trapa pusēs, ar muguru piespiezdamies pie margām. Pēc tam pa durvīm iznāca kalsns neliela auguma cilvēks, ģērbies vācu formas tērpā. Rokā viņam bija kaut kas līdzīgs īsam spieķim. Dažus niirkjus vācietis stāvēja uz trapa augšējā pakāpiena un lūkojās apkārt, it kā pūlēdamies noteikt, kur viņš atrodas. Pēc tam nedroši nokāpa divus pakāpienus zemāk.

— Ja ievēro, kādā situācijā Keitels nokļuvis, viņš izskatās diezgan brašs, — Cērčils sacīja. — I\ā jums šķiet, Endrū: ja viņam rastos iespēja atkal komandēt Vācijas sauszemes karaspēku, vai viņam pietiktu spēka tādam uzdevumam? Es gan jokoju. Kas tur ir kopā ar viņu? — Cērčils vaicāja, pastiepdams cigāru uz ekrāna pusi. — Tur tie divi vācieši?

— Admirālis Frīdeburgs un aviācijas ģenerālis Stumpfs, scr.

— Tie gan izskatās krietni papluinīti...

Uz trapa stāvošie angļu virsnieki izveidoja ap šiem trim vāciešiem apli. Procesija sāka lēnām virzīties uz leju. Krievu kareivji uzlika rokas uz automātiem.

Tad attēls pazuda, it kā būtu pārtrūkusi lente. Ekrānu apgaismoja spilgta, balta gaisma...

Pēc īsa pārtraukuma uz ekrāna parādījās zāle ar gariem galdiem. Viens no tiem atradās pie pašas sienas, un virs tā pacēlās četri sabiedroto karogi. Zālē pamazām saradās aizvien vairāk cilvēku. Pa vienam un grupās nāca padomju ģenerāļi un apsēdās pie garajiem galdiem. Pēc tam atvērās sāndurvis netālu no galda ar sabiedroto karogiem un zālē lēnām ienāca vairāki karavīri. Pirmais no viņiem bija maza auguma cilvēks ar padomju maršala uzplečiem. Liela, masīva galva, plata piere, divas grumbas, kuras, sākdamās pie deguna, puslokā noslīdēja līdz lūpu kaktiņiem, un zodā bedrīte, kas bija pavisam negaidīta šajā bargajā, enerģiskajā sejā. Pie viņa formas svārkiem kreisajā krūšu pusē bija piestiprinātas divas nelielas zvaigznītes. Zem tām — daudzas rindas plāksnīšu ar ordeņu lentītēm.

Teders, Spātss un de Tasiņī gāja blakus padomju maršalam un tomēr — viņam mazliet iepakaļ. Gājienu noslēdza garš, sirms cilvēks ar Cērčilam nepazīstamu formas tērpu mugurā un vēl divi karavīri, no kuriem viens bija ģenerālis Sokolovskis.

— Kā jums rādās, Endrū, par ko pašlaik domā Zu-kovs? — Cērčils pēkšņi jautāja.

— Man tas nav ienācis prātā, ser, — pulkvedis atbildēja, — taču droši vien triumfē par uzvaru.

— Sis maršals vienmēr ir steidzies, — Cērčils domīgi sacīja un atkal ievaicājās: — Bet kas tas ir par formas tērpu, kurā ģērbies cilvēks, kas iet blakus Sokolovskim?

— Nezinu, ser.

— Tādi formas tērpi ir padomju Ārlietu ministrijas darbiniekiem, — ierunājās Klementīna, — bet tas cilvēks ir Višinskis. Man gadījās viņu redzēt Maskavā. Viņš ir Molotova vietnieks un, šķiet, bijušais jurists.

— Tātad, pēc krievu domām, pienācis laiks darboties juristiem, — Cērčils ironiski teica. — Viņi grib nostiprināt ar likumu to, kas iekarots ar zobenu, — vai ne tā?

Neviens neatbildēja. Uz ekrāna visi nupat zālē ienākušie ģenerāļi apsēdās pie galda zem karogiem. Zukovs ieņēm i vietu galda vidū. Tad viņš piecēlās kājās un, spriežot pēc lūpu kustībām, teica dažus vārdus...

— Pietiek! — Cērčils skaļi sacīja. — Pārējo mēs zināms tūlīt ienāks Keitcls un parakstīs kapitulācijas aktu. Iededziet gaismu!

Uz ekrāna gaisma apdzisa. Mirkli istabā valdīja tumsa. Tad iedegās spuldzes nelielā lustrā pie griestiem. Cērčils un pulkvedis ieraudzīja, ka viņi palikuši divi vien. Klemen-tīna nemanāmi bija jau izgājusi. Rovana arī nebija, droši vien viņš bija devies pie kinomehāniķa.

Cērčils piecēlās un, ģērbdams mugurā žaketi, kas bija karājusies uz krēsla atzveltnes, teica:

— Es tūlīt nākšu atpakaļ, pulkvedi.

Viņš izgāja un, pēc īsa brītiņa atgriezies, sacīja:

— Lidmašīna būs sagatavota ap desmitiem. — Cērčils palūkojās pulkstenī. — Pašreiz ir bez ceturkšņa deviņi, tātad mūsu rīcībā ir apmēram stunda. Taču vispirms, Endrū, pasakiet — kādu iespaidu uz jums atstāja šī filma?

— Neesmu to agrāk redzējis, taču biju iztēlojies, ka tas notika tieši tā. Pēc avīzēs rakstītā, — pulkvedis atbildēja.

— Reirnsā tas gan neizskatījās ne tuvu tik pompozi, — Cērčils noburkšķēja.

— Mums vajadzēja izvairīties no šīs ceremonijas Katls-horstē, scr, — tādas ir manas domas.

— Izvairīties?! — Cērčils izsaucās un tad mierīgākā balsī piebilda: — Tas nebija iespējams. Padomju Savieniba iesniedza ultimatīvu prasību. Amerikāņi atkāpās no sava agrākā viedokļa.

Jā, viņam bija taisnība. No tā nevarēja izvairīties. 7. maijā vācu virspavēlniecības pārstāvji Reimsā parakstīja kapitulācijas aktu. Tam faktam, ka hitlerieši kapitulēja tikai divām sabiedrotajām lielvalstīm — Savienotajām Valstīm un Lielbritānijai, bija dziļa jēga. Kad ģenerāli Eizenhauera štābā jau glabājās parakstīti kapitulācijas akta eksemplāri, starp vācu armiju un padomju karaspēku joprojām notika sīvas kaujas. Kapitulāciju Reimsā vācieši saprata kā turpmāku nepretošanos tikai amerikāņu un angļu karaspēkam. Fašistu bruņoto spēku virspavēlnieks pn-domju-vācu frontē ģenerālis Sērners pavēlē karaspēkam rakstīja: «Pēc ienaidnieka radio ziņojuma iznāk, ka impērijas valdība, tā teikt, bez ierunām kapitulējusi Padomju Savienībai. Tas itin nemaz neatbilst faktiem ... Impērijas valdība pārtraukusi cīņu vienīgi pret Rietumu lielvalstīm » Padomju Savienība nepiekāpīgi prasīja, lai Reimsā pa-

rakstīto kapitulācijas aktu uzskatītu tikai par starpposmu un lai vācu armija galīgi kapitulētu visiem trim sabiedrotajiem. Cērčils veselu diennakti Trumenu bombardēja ar telefona zvaniem un telegrammām, prasīdams, lūgdams un zvērinādams prezidentu tam nepiekrist. Beidzot amerikāņu štābu priekšnieku apvienotās grupas priekšnieks admirālis Legijs naktī pa telefonu Trumena vārdā lika Cērčilam saprast, ka pretoties kategoriskajai Stajina prasībai vairs nav iespējams...

Tagad, divreiz noskatīdamies uz kinoekrāna Karlshor-sfes ceremoniju, Cērčils it kā skubināja pats sevi uz turpmāko darbošanos.

— ...Stāstiet nu, Endrū, — viņš īsi pavēlēja pulkvedim, kas bija pārbīdījis krēslu un tagad atradās pretim Cērčilam, kurš arī bija no jauna apsēdies atzveltnī.

— Ieradies pie ģenerāļa Montgomerija, — pulkvedis iesāka, — es viņam nodevu jūsu pavēli par vācu ieročiem. Ap to laiku viņš jau bija saņēmis jūsu telegrāfisko rīko jumu.

— I<ā Montijs reaģēja? — Cērčils jautāja.

— Viņš vaicāja, cik sen esmu ar jums ticies, un lūdza, lai es vispārīgos vilcienos raksturoju jūsu ieceri, jo telegrammā par to gandrīz nekas nebija teikts.

— Un jūs...

— Es atbildēju, ka premjerministrs ir loti norūpējies par situāciju, kas radusies sakarā ar krievu karaspēka iespiešanos tik tālu rietumos. Es ari sacīju, ka jūs neuzskatāt par izslēgtu atklātu sadursmi starp Krieviju un tās sabiedrotajiem un gribat, lai cīņā pret komunistisko Krieviju jūsu pusē'būtu vācieši.

— Vai viņš visu saprata, par ko es runāju?

-- Saskaņā ar jūsu pavēli es pacentos, lai viņš saprastu. Man iznāca, tā teikt, viņam atklāti paskaidrot, ka vācu ieroči, ko jūs pavēlējāt rūpīgi savākt, ir paredzēti nevis mūsu armijai, bet vācu kareivju apbruņošanai tajā gadījumā, ja mums vajadzēs kopā ar viņiem aizšķērsot ceļu boļševikiem.

— Viņš nemaz nešaubījās, vai jūsu vārdi atbilst manām instrukcijām?

— Ģenerālis zina, ka jūs man uzticaties.

...Jā, Montgomerijs to zināja. Agrākais jūras izlūkdienesta majors, bet tagadējais pulkvedis un premjera personiskais sakarnieks Endrū Kūpers bija labi pazīstams augstākajiem Lielbritānijas bruņoto spēku vadītājiem.

'— Un tālāk? — Cērčils jautāja.

■— Pēdējās trijās nedējās savāktā bruņojuma pietiek, lai apbruņotu vismaz piecdesmit vācu kājnieku divīzijas,

— Mazi

— Tas ir tikai sākums, ser. Ieroču vākšana turpinās.

— Ļoti labi. Vai jūs, Endrū, nemanījāt kādas pazīmes, kas liecinātu, ka Kizenhauers gatavojas atkāpties?

— Pagaidām amerikāņi atrodas tajās pozīcijās, kuras viņi sasnieguši, tas ir, Tīringcnē. Taču, cik es nopratu no sarunām štābā, viņi domā, ka būs spiesti karaspēku atvilkt uz zonu, ko paredzējusi Eiropas Kontroles komisija un trīs valdības.

— Pie velna komisiju! — Cērčils izsaucās. — Es neesmu karojis tāpēc, lai piekristu Eiropas bojševizācijai!

Viņš piecēlās un pagāja dažus sojus pa istabu. Arī pulkvedis piecēlās.

— Ar to pašu lidmašīnu, ar kuru atlidojāt, atgriezieties Vācijā, Endrū! — Cērčils sacīja, apstājies pretim Kūpe-rarn. — Paziņojiet Montijam, ka viņa rīcībā jābūt tādam ieroču daudzumam, lai būtu iespējams apbruņot vismaz trīs miljonus vācu kareivju! Lai viņus komandē viņu agrākie ģenerāli, protams, mūsu kontrolē! Sagūstītie kareivji un virsnieki jātur lielākās vai mazākās kompaktās grupās, lai nepieciešamības gadījumā dažās dienās varētu izveidot karaspēka formācijas.

Viņš aizsmēķēja un, cigāru no mutes neizņēmis, teica:

— Laimīgu lidojumu! Nododiet Montijam manus vislabākos novēlējumus!

Tas bija noticis nesen, pirms kādām piecām sešām nedēļām.

Bet tagad? Velns parāvis, šī vācu «pusarmija» taču vēl šobaltdien pastāv gan Lielbritānijas okupācijas zonā, gan arī Norvēģijas teritorijā! Neviens to nav izformējis! Viņš tādu pavēli nav devis. Tātad gandrīz trīs miljoni vācu kareivju ar savu vācu pavēlniecību priekšgalā — protams, to kontrolē Montgomerija virsnieki — stāv kaujas gatavībā. Par šīs armijas vēlēšanos izrēķināties ar krieviem nav nekādu šaubu.

Protams, būtu bijis daudz vienkāršāk, ja angļu un amerikāņu karaspēks būtu noslēdzis pamieru ar Hitleru, Dēnicu vai velns zina ar ko, kamēr krievi vēl nebija iegājuši Vā-

cijā... Pirms šīs ieiešanasl Tomēr arī tagad vēl viss nav zaudēts...

Cērčilu nemaz nemulsināja tas, ka tāds pamiers būtu bijis brēcošs sabiedroto savstarpējo vienošanos pārkāpums, jo jau 1943. gadā viņš pats un tagad jau mirušais prezidents Rūzvelts Kasablankas konferencē bija uzņēmušies saistību piekrist vienīgi Vācijas bruņoto spēku bezierunu kapitulācijai. Staļinam bija nosūtīti apgalvojumi, ka rietumvalstis nekad nekādos apstākļos neparakstīs pamiera līgumu, kas neattieksies uz visām frontēm.

Bet vai tad tam ir kāda nozīme, kad runa ir par to, vai Eiropa kļūs boļševistiska vai nel

Atkal būtu plūdušas asiņu straumes? Bet kā asinis tās būtu bijušas? Krievu un vāciešu asinis, un tas — lai plūst! Visi diženie lēmumi vienmēr prasījuši asinis. Un kurš tajā pēdējo kara nedēļu jucekli būtu spējis tikt skaidrībā, pēc kā iniciatīvas kauju laukos atkal parādījusies vācu armija? To varēja iztēlot par pēkšņu sagūstītā vācu karaspēka dumpi, par patvaļīgu rīcību, bet vēlāk amerikāņu un angļu diplomāti būtu pratuši visu pienācīgi izretušēt, īstenos cēloņus noslēpt deklarāciju, līdzjūtības telegrammu un jauku apliecinājumu jūklī...

Vai amerikāņi būtu varējuši uz to ielaisties? It kā viņiem jau nebūtu bijušas Bernē sarunas ar Volfu un viņa pilnvarotajiem! Vai tad toreiz viņi atcerējās saistības, ko bija uzņēmušies Kasablankā?

Prātodams par citu kļūdainiem aprēķiniem, Cērčils parasti aizmirsa pats savu pārrēķināšanos. Viņš mēdza atcerēties, kā viņu ir. nodevuši citi, bet nekad nekvalificēja par nodevību to, ko bija darījis pats.

Tagad, atminēdamies amerikāņu slepenās sarunas ar fašistiskās Vācijas pārstāvi aiz muguras sabiedrotajai Padomju Savienībai, Cērčils uzskatīja par labāku aizmirst, ka šis sarunas par separātu mieru Kārlis Volfs, SS un policijas fīrers Itālijā, bija uzsācis nevis ar amerikāņiem, bet gan ar angļiem. Izmantodams Šveices slepenā dienesta starpniecību, Volfs tieši angļu feldmaršalam Aleksanderam bija licis saprast, ka vācu armijas pavēlniecība Itālijā ir ar mieru pārtraukt karadarbību. Amerikāņi šīm sarunām bija tikai pievienojušies, izteikdami gatavību Bernē tikties ar Volfa pilnvaroto.

Vēlāk Rūzvelts par Cērčila rīcību pavēstīja Staļinam, uz sašutuma pilno vēstuli no Maskavas atklāti atbildēdams, ka iniciatīva šajā pasākumā piederot angļiem...

Uz amerikāņiem pilnīgi paļauties bija grūti, bet par saviem ģenerāļiem Cērčils nešaubījās. Gan Aleksanders, kas komandēja angļu un amerikāņu karaspēku Itālijā, gan feldmaršals Montgomerijs, kurš komandēja Vācijas rietumu un ziemeļu daļā izvietotās Eizenhauera armijas kreiso flangu, katrā ziņā būtu tikai priecājušies par jauno pavērsienu karā.

Toreiz bija licies, ka notikumi, itin visi notikumi attīstās ļoti labvēlīgi... Cērčils bija mīklaini pasmīnējis, kad jau martā viņam ziņoja, ka Gebelss armijai esot izvirzījis jaunu lozungu — «Pagaidām noturēties!».

Sī aicinājuma jēga bija izskaidrota simtos tūkstošu skrejlapu, ko izmētāja vācu lidmašīnas. Tajās bija teikts: «Tuvojas stunda, kad angļi un amerikāņi katrā ziņā apvienosies ar vāciešiem un kopā dos triecienu boļševiku ordām!»

Amerikāņu ģenerālis Māršals Cērčilam pastāstīja, ka viņš esot armijas propagandistiem pavēlējis izmantot radio, lai vācu karaspēku pārliecinātu, ka Gebelsa pareģojums nav bez pamata. Tam vienmēr esot sekmes — vācieši tūlīt padodoties gūstā. Tad Cērčils pavēlēja Montgomeri-jam pārņemt amerikāņu pieredzi... Ģenerālis, kas ne vienu reizi vien bija premjerministram teicis, ka krievi, aizvien vairāk tuvodamies, kļūstot bīstamāki nekā faktiski jau sakautie vācieši, labprāt izpildīja šo rīkojumu.

Šķita, ka pats dievs, pats liktenis ir nolēmis veicināt taisnīgas kārtibas atjaunošanu, nodrošināt krievu padzīšanu no Eiropas. Otrajā maijā — nedēļu pirms tam, kad īstais laiks bija palaists garām un krievi sarīkoja savu gala izrādi Karishorstē, — Montgomerijs premjerministram pa telefonu ziņoja, ka Hitlera «troņmantnieks» — licladmirālis Dēnics lūdzot feldmaršalu pieņemt vāciešu pārstāvi... Nākamajā dienā Cērčils no Montgomerija uzzināja, ka šis pārstāvis — Hanss Georgs fon Frīdeburgs esot ieradies, lai izteiktu angļiem priekšlikumu pieņemt ziemeļrietumu Vācijā izvietotās vācu armijas kapitulāciju.

Tiesa, toreiz jau bija atskanējis kategorisks Staļina brīdinājums, un Montgomerijs atgādināja Cērčilam, ka pastāv Eizenhauera pavēle nepiekrist nekādai daļējai vāciešu kapitulācijai. Taču pēc Montgomerija balss Cērčils saprata, ka angļu karaspēka pavēlnieks to atgādina tikai tāpēc, ka baidās no atbildības.

— Pieņemiet šo vācieti! — Cērčils toreiz pavēlēja.

Viņš ar naidu atcerējās Rūzveltu un Aiku — tas ir, Ei-zenhaueru, — kas bija nobijušies, tāpēc ka Staļins bija atgādinājis sabiedroto pienākumus un saistības... Tukša grabēšana, kas nav ne plika pensa vērta salīdzinājumā ar likmi, uz kuru notiek spēlei Prezidentam ir viegli teikt savus svētdienas sprediķus, jo vit,iš atrodas tūkstošiem jūras jūdžu no «sarkano» apdraudētās Eiropas. Liekulība!

Un Cērēils vēlreiz pavēlēja Montgomerijam:

— Pieņemiet Frīdeburgul

...Vēlāk Montgomerijs savu rīcību izskaidros ar nepieciešamību nodrošināt angļu karaspēka virzīšanos uz ziemeļiem. Taču Montgomerijs nepaskaidros, kāpēc viņš deva iespēju tā sauktajai Dēnica valdībai pārcelties uz Flensburgu un tur turpināt savu darbību, kāpēc pieļāva ienaidnieka «godpilnu kapitulāciju kaujas laukā», bet katram hitlerietim, kas bēga no Padomēm, garantēja angļu aizsardzību. Un vai tad kāds viņam maz prasīja, lai viņš to paskaidrotu? Varbūt Cērēils?!

«Cik labi, cik veiksmīgi viss kārtojās!» Lielbritānijas premjerministrs tagad atcerējās, juzdams mokošu nožēlu.

Toreiz šķita, ka viss ir paredzēts. Vācu armijas kareivjus un virsniekus, kas bija padevušies Montgomerijam, pat neuzskatīja par karagūstekņiem. Angļu kara juristi izdomāja viņiem īpašus noteikumus, ko nosauca par atbruņota militārā personāla statusu. Fašistu ģenerālis Bēme turklāt palika savā armijas pavēlnieka postenī. Virsnieki lepni nēsāja hitleriešu militāros apbalvojumus. Trīs citi vācu ģenerāļi — Lindemanis, Blūmentrits un Blaskovics — komandēja atbruņotās, bet neizformētās vācu divīzijas; vācu divīzijās kopskaitā bija ap trīs miljoni vīru...

Cērēils īgni saviebās, kad maija beigās viņam parādīja amerikāņu avīzi ar kāda R. Hilla rakstu. Sis amerikāņu žurnālists, kas maijā bija apmeklējis Slēsvigu-FIoIšteinu, rakstīja: «Man radās nepatīkama sajūta, it kā karš vēl turpinātos un es būtu nokļuvis aiz vācu frontes līnijas.»

No amerikāņu reakcijas uz šīm rindām Cērēils nebaidījās. Viņu satrauca tikai iespēja, ka tās varētu sasniegt Staļinu...

Cērčilam par nožēlu, Staļins jau zināja daudz ko. Viņš pieprasīja nekavējoties apcietināt Dēnicu. Tūlīt izformēt «atbruņoto militāro personālu». Atkārtot Vācijas kapitulāciju — šoreiz Karlshorstē.

Un tomēr... Vācu «pusarmiju» tomēr izdevies saglabāt, pat līdz šai dienai. Tās kodolu, ko veido daudzi simti tūkstošu vācu karagūstekņu, varētu apbruņot pat tagad, ja

tikai... Ja tikai nebūtu atklājies, ka Trumenam ir daudz mazāk enerģijas, nekā Cērčilani bija licies, tiekoties ar jauno ASV prezidentu pirmoreiz. Ja tikai nebūtu šo kompromisu, šīs vēlēšanās kaut ko izraut no Staļina rokām un kaut ko viņam arī atdot!... Ja tikai Trumens parādītu nelokāmu apņēmību ar jebkuriem — jā, ar jebkuriem līdzekļiem piespiest krievus samierināties ar to, ka pie viņu robežām, tāpat kā agrāk, atradīsies pietiekami stipra Vācija un tradicionāli pret Padomju Savienību noskaņota Austrumeiropa. Krieviem lai pietiek ar apziņu, ka viņi šajā karā vispār saglabājušies! I<a pastāvēs viņu pretdabiskā valsts...

Tā arī būtu bijis, ja viss būtu atkarīgs tikai no viņa. Taču diemžēl... Diemžēl Cērčilam tagad likās, ka Trumenam trūkst pietiekamas apņēmības.

... Ar šīsdienas sēdi, kura nesen bija beigusies, Cērčils bija sevišķi neapmierināts.

Staļins palika Staļins, un pie viņa izturēšanās Cērčils jau bija pieradis.

Bet Trumens!...

Viņa uzvešanos nesenajā sēdē Cērčils nespēja izskaidrot. Prezidents te šķita sevišķi enerģisks, pat «uzskrūvējies», it kā uz viņu būtu iedarbojies kāds spēcīgs dopings, te pēkšņi zaudēja jebkuru interesi par jautājumu apspriešanu, it kā būtu pārliecinājies par tās nelietderīgumu. Te viņš-, likās, bija gatavs dot izšķirošu triecienu, te pēkšņi atkāpās, atstādams Cēreilu un Staļinu vienu pret vienu...

Nē, ar prezidentu jārunā. Jāatgādina kopīgā taktika, kuru viņi vienojušies nelokāmi ievērot. Diemžēl Lielbritānija vairs nespēj diktēt savus noteikumus, ne uz vienu neskatīdamās. Diemžēl viņam, Cērčilam, drīz būs jābrauc projām. Un vai viņš vairs atgriezīsies?... Diemžēl ir jau skaidrs, ka viņa izstrādātajai maksimālajai programmai nav lemts konferencē piepildīties. Diemžēl, diemžēl, diemžēl...

Rit viņam jāizcieš vēl viena mocība — jāsarīko vakariņas par godu Staļinam, bet pēc tam...

Cērčils sēdēja nekustēdamies, dziļās domās iegrimis.

— Ser! — viņš izdzirda.

Un atkal:

— Ser...

Cērčils atģidās. Viņam pretim stāvēja Rovans.

•— Kas ir. Leslij? — Cērčils īdzīgi jautāja.

— Pie telefona gaida Savienoto Valstu kara ministrs. Lūdz pieņemt. Ir sagatavojies braukt tūlīt. Svarīgā lietā.

«Svarīgā lietā!» Cērčils klusībā ironiski atkārtoja. Viņš jau bija skaidri sapratis, ka ne Trumens, ne Birnss nav radīti patiesi svarīgām lietām. Un kur nu vēl Stimsons...

— Lai brauc šurp, — Cērčils teica gurdi un vienaldzīgi, atkal atlaizdamies pret krēsla atzveltni.

Tovakar Morans nesagaidīja tikšanos ar savu grūti aprūpējamo pacientu. Izdzirdis, ka pie premjerministra rezidences apstājas automašīna, Morans nosprieda, ka atbraukusi Cērčila meita Mērija. Taču no mašīnas izkāpa ASV kara ministrs Stimsons.

Morans smagi nopūtās — premjerministrs atkal neievēroja noteikto režīmu. Paskatījies gaitenī, ārsts ieraudzīja Rovanu, kas gaužām steidzās, un jautājoši pavērās viņā, bet viņš tikai atmeta ar roku.

...Stimsons uzturējās pie Cerčila ne mazāk kā stundu. Pēc tam, spriežot pēc smagajiem, Moranain labi pazīstamajiem soļiem, Cērčils pavadīja ministru un, skaļi pasaucis Rovanu, atkal aizgāja uz kabinetu — šoreiz kopā ar sekretāru.

Labi zinādams sava patrona pieradumus, Morans saprata, ka pēc sarunas ar Stimsonu viņš droši vien nolēmis kaut ko pierakstīt, pareizāk sakot, nodiktēt.

Cērčils reti rakstīja pats — tikai to, ko, viņaprāt, nespēja uzrakstīt neviens cits.

Kad Cērčils gatavojās rakstīt kārtējo grāmatu, kādi desmit referenti un sekretāri vāca viņam materiālus, strādādami bibliotēkās un arhīvos, skraidīdami pa grāmatnīcām un antikvariātiem. Pēc tam viņi no visa iegūtā rūpīgi atlasīja derīgo, to pārbaudīja, grupēja, klasificēja. Cērčils negribēja šķiest laiku tam, ko viņa vietā varēja izdarīt citi. Par savu uzdevumu viņš uzskatīja sagatavoto materiālu apgarot ar tām idejām, domām un stilu, kas piemīt — Cērčils par to nešaubījās — vienīgi viņam.

Tas attiecās ne tikai uz grāmatām, bet arī uz dokumentiem un nākamo runu tekstiem.

Neapšaubāmi arī pašreiz viņš kaut ko diktēja Rovanam.

Taču Moranu kā ārstu Cērčila izturēšanās stipri satrauca. Pēdējās divās naktīs premjers bija slikti gulējis. Pirms tam viņš bija pārcietis vieglu kuņģa slimību. Rit viņam vajadzēs ne tikai piedalīties kārtējā konferences

sēdē, bet arī sarīkot vakariņas par godu Sta|inam. Vārdu sakot, viņam būs grūta diena. Tādai jāsagatavojas.

Morans nolēma pagaidīt, kamēr Cērčils atlaidīs Rovanu un beidzot dosies uz guļamistabu. Morans, kas bija vecās skolas ārsts un nekad neaizrāvās ar miega zāju un citu nomierinošu līdzekļu parakstīšanu, šoreiz nolēma nepieciešamības gadījumā tos izmantot.

Viņš nebija pamanījis, ka Cērčils atlaiž Rovanu un aiziet uz guļamistabu." Mazliet vēlāk Morans mēģināja tur iekļūt, taču durvis bija no iekšpuses aizslēgtas. Cērčils tā rīkojās tajās reizēs, kad gribēja, lai neviens — pat ārsts — viņu netraucē.

Morans tomēr pieklauvēja. Atbildes nebija. Jauni mēģinājumi tikt iekšā nenovēršami būtu izraisījuši Cērčila dusmu uzliesmojumu. Neizdevās arī parunāt ar Rovanu —• iznācis no Cērčila kabineta, premjera sekretārs bija iekāpis kādā dežūrmašīnā un nez kur aizbraucis.

Kad nākamajā rītā Morans iegāja pie Cērčila, viņš jau beidza brokastot. Ieraudzījis ārstu, Cērčils laipni pasmaidīja un aicināja sēsties.

Morans tūdaļ pamanīja, ka viņa pacients ir uzbudināts jau no paša rīta. Bija pamats domāt, ka nakti Cērčils pavadījis bez miega. Parasti rītos viņš bija ieslīdzis apātijā, no kuras viņam palīdzēja izkļūt pamatīgs viskija vai konjaka malks.

Taču šoreiz Morans nejuta alkohola smaku. Cērčila uzbudinājumu bija izraisījis kaut kas cits.

Bargi paraudzījies Sojerā — Cērčilam likās, ka sulainis pārāk gausi novāc brokastu atliekas, — viņš īgni sacīja:

— Beidziet, Sojer! Novāksiet vēlāk!

Tiklīdz aiz sulaiņa bija aizvērušās durvis, Cērčils piecēlās no gultas, ar garu zīda naktskreklu mugurā piegāja pie krēslā sēdošā Morana un čukstus teica:

— Nevienam cilvēkam, Čārlz, nav jādzird no jums tas, ko es tūdaļ teikšu. Mēs esam saskaldījuši atomkodolu!

Viņš ar triumfējošu skatienu pavērās ārstā.

Taču viņa vārdi neatstāja uz Moranu nekādu iespaidu. Ārsts pat nesaprata, par ko ir runa.

— Esam saskaldījuši atomkodolu? — Morans atkārtoja. — Kālab?

— Kā tā — kālab?! — Cērčils skaļi izsaucās.

Vairs nepievērsdams uzmanību Moranam, viņš sāka ašiem soļiem staigāt pa istabu. Neparastais pacienta stāvoklis ārstu satrauca aizvien vairāk.

Atkal apstājies pretim Moranam, Cērčils svinīgi sacīja:

— Vakar pie manis ieradās Stimsons. Viņš bija atvedis Grovsa ziņojumu. Lielais eksperiments ir izdevies. Atombumba kļuvusi par realitāti!

Ilgus gadus atrazdamies Cērčila tuvumā, Morans, protams, bija dzirdējis par jauno ieroci, kam ir sakars ar atomenerģijas izmantošanu. Runa par šo ieroci bija kara sākumā. Toreiz pastāvēja bažas, vai tikai šajā virzienā nestrādā vācieši. Šķiet, kaut ko darīja, lai briesmas novērstu. Vēlāk parādījās jauns vācu ierocis «Fau», kas Britu salām nodarīja lielus zaudējumus. Sis ierocis tomēr bija raķete, un ar atomenerģiju tam nebija nekā kopīga...

— Bumba ir uzspridzināta Ņūmeksikas tuksnesī, — Cērčils pa to laiku stāstīja. — Tā svēra tikai trīspadsmit mārciņas, taču krātera diametrs sasniedz veselu jūdzi... Cilvēki gulējuši zemē desmit jūdžu attālumā no sprādziena vietas, tomēr pat caur aizsargbrillēm nav varējuši raudzīties uz spožumu debesīs... Bijusi nakts, taču licies, ka pār zemi spīd vairākas saules... Gaisma bijusi redzama divsimt jūdžu attālumā no sprādziena vietas. Divsimt jūdžu, Čārlz!...

Cērčils stāstīja vēl kaut ko, tad apklusa, bet Morans joprojām nespēja bilst ne vārda.

— Kāpēc jūs klusējat? — Cērčils sapīcis jautāja. — Vai jūs sapratāt, ko es stāstīju?

— Jā, — Morans nedroši atbildēja. — Taču es to uzņemu kā fantastisku stāstu Velsa garā.

— Kā stāstu Velsa garā! — Cērčils skaļi iesmējās. — Labāk runājiet par pastardienu!

Garajā naktskreklā — tas sniedzās gandrīz līdz zemei — viņš izskatījās pēc dīvainas skulptūras, ko tēlnieks, kurš nepārzina anatomiju, izveidojis no diviem akmens bluķiem — rumpja un galvas, radīdams kaut ko līdzīgu cilvēka figūrai, un brīnumainā kārtā iedvesis tai dzīvību.

— Amerikāņi šim pasākumam izgāzuši četrsimt miljonu mārciņu! — Cērčils turpināja, un viņa balsī ieskanējās tāda kā godbijība vai ļauns prieks. — Speciāli šim nolūkam viņi uzcēluši divas pilsētas. Neviena dzīva dvēsele nav zinājusi, ko viņi tur dara! Darbā tikuši iesaistīti visievērojamākie zinātnieki.

— Es nekad nebūtu domājis, ka Štatos ir tik augsti attīstīta zinātne, — Morans nomurmināja.

— Zinātne? Statos?! — Cērčils nicīgi izsaucās. — Bez mums viņi nekā nebūtu varējuši izdarīt. Iesākām mēs.

Mēs viņiem iedevām problēmas teorētisko risinājumu, j Mēsi — viņš atkārtoja, paceldams roku ar dūrē sažņaugtiem pirkstiem. Platā piedurkne noslīdēja uz pleca, atsegdama Šo roku — baltu un galīgu.

Apsēdies gultā, Cērčils jau mierīgāk sacīja:

— Lai nu kā tas būtu, viņiem tagad pieder visvarenākais spēks pasaulē. Vai jūs varat iedomāties, Čārlz, kas notiktu, ja tāds spēks būtu krievu rīcībā?

Morans paraustīja plecus.

— Tas nozīmētu civilizācijas bojāeju! — Cērčils noteica pārliecības pilnā balsī. — Ja viņi tādu bumbu nomestu uz Londonu, no pilsētas nekas pāri nepaliktu. Bet tagad šo spēku dabūs just japāņi. Rīt vai parit Trumens par to informēs Staļinu.

— Staļinu?! — Morans izbrīnījies jautāja. — Bet jūs nupat teicāt...

— Ko tad es teicu? — Cērčils viņu īgni pārtrauca.

— Es teicu: ja tāda bumba būtu bijusi krievu rīcībā...

Bet viņiem tās nav! Navl Un tuvākajos desmit gados arī nebūs. Par to es galvoju.

— Kāda jēga tad...

— Jūs, Čārlz, esat labs mediķis, cik nu vispār medicīna spēj būt laba. Turpretim kā politiķim jums daudz kā trūkst. Kāda jēga ir atmest svārku stūri un nepiekāpīgam sarunas biedram parādīt, ka tev rezervē ir tāds arguments kā automātisks četrdesmit piektā kalibra kolts?

— Jūs sacījāt, ka bumba esot noslēpums. Kāpēc tad par to jāziņo krieviem?

— Pastāv, Čārlz, tāds jēdziens kā pieklājība. Būtu pavisam nedžentlmeniski no viņiem slēpt, ka mums ir šī bumba. Viņi tomēr ir mūsu sabiedrotie, — Cērčils sarkastiski piebilda.

Morans sēdēja klusēdams. Par ko viņš domāja tagad, kad beidzot bija sapratis, kāda nozīme ir tarn, ko viņam bija paziņojis premjerministrs?

Ja var ticēt vēlāk publicētajai Morana dienasgrāmatai, viņš jutās satriekts. Morans zināja, ka cilvēku iznīcināšanas līdzekli kjūst aizvien briesmīgāki. Tomēr tas, ko nupat bija stāstījis Cērčils, dzina viņu izmisumā. Viņš saprata, ka nāves ieroču izgudrošana nebeigsies arī ar atombumbu.

Ar šausmām viņš domāja par savu dēlu likteni nākotnē...

Turpretim Cērčilam, šķiet, šādas problēmas nepastāvēja. Ziņu par sekmīgu atombumbas izmēģinājumu viņš uzņēma ka brīnumu, ko sūtījusi augstākā griba kā balvu par moko-

Sājām neveiksmēm pēdējos mēnešos, kā kompensāciju par to, ka viņam nav izdevies piepildīt savus visvairāk lolotos plānus.

Nē, pašreiz Cērčils vēl nedomāja par atomtriecienu Padomju Savienībai — šī doma viņam uzplijās mazlietiņ vēlāk. Tā paša četrdesmit piektā gada beigās amerikāņu militārie un politiskie vadītāji — tas.viss notika ar Cērčila līdzdalību — sāka plānot pēkšņu triecienu Padomju Savienībai. Plāns kļuva konkrēts: bija paredzēts jau pirmajā kara mēnesī nomest 133 atombumbas uz 70 padomju pilsētām, no tām astoņas — uz Maskavu, septiņas — uz Ļeņin-gradu... Taču realizēt šo briesmīgo plānu amerikāni baidījās. Pēc trim gadiem Cērčils, kas bija zaudējis premjera posteni, bet ieguvis neoficiālu titulu — karakurinātājs, vēlreiz ierosināja nomest uz PSRS atombumbas. Un Savienotajās Valstīs nevis sāka viņu dēvēt par prātā jukušu, bet gan drīz vien izstrādāja jaunu pret Padomju Savienību vērsta atomkara plānu ar kodētu nosaukumu «Drop-shot». Sājā plānā bija paredzēts nomest uz PSRS trīssimt atombumbu un divdesmit tūkstošus «parasto» bumbu...

Pat Trumenam bumba pagaidām nozīmēja mazāk nekā Cērčilam. Prezidentam tā deva iespēju iedomāties, ka viņš ir visvarenākais no visiem Savienoto Valstu prezidentiem un īstais noteicējs konferencē. Lielbritānijas premjerministram bumba bija it kā to ilgoto durvju atslēga, kuras viņš kādreiz veltīgi bija pūlējies uzlauzt, lai boļševismu nožņaugtu jau šūpulī.

Cērčila apziņā pat vēlēšanu iznākums atvirzījās otrā plānā.

Lielbritānijas varenība, personiskā vara un naids pret komunismu bija kaislības, kas visu Cērčila mūžu noteica viņa rīcību. Tagad, kad viņa rokās būs bumba — Cērčils nemaz nešaubījās, ka tā būs arī viņa rokās, — viņš varēs piepildīt vismaz vienu savu dedzīgo vēlēšanos — piespiest Krieviju nomesties ceļos...

Kopš tā brīža, kad Cērčils bija izlasījis Grovsa ziņojumu, ar atombumbu viņš saistīja ne tikai uzvaru pār Japānu — tas bija skaidrs pats par sevi —, bet arī — un tas bija gandrīz vai pats galvenais — jaunas ēras sākumu rietumvalstu un Padomju Savienības attiecībās.

Padomju Savienība tagad ir lemta bojāejai — par fo Cērčils vairs nešaubījās itin nemaz, tāpat kā vairs nešaubījās par uzvaru vēlēšanās,,,

DEVĪTĀ NODAĻA. ATKAL ČĀRLIJSS

Es satiku Brailu, kad nepavisam nedomāju viņu satikt, tur, kur, šķita, viņš nekādi nevarētu uzrasties.

Tas notika Karlshorstē.

Ja man būtu gadījies Braitu ieraudzīt preses klubā vai fotografēšanas laikā Bābelsbergā, vārdu sakot, tur, kur viņš parasti mēdza parādīties, es droši vien būtu izlicies, ka viņu nemaz neesmu pamanījis. Bet, ja viņš būtu mani saucis, es nebūtu atsaucies un būtu pacenties tikt no viņa vajā.

Taēu, iznācis no ēkas, kur agrāk atradās frontes Politiskā pārvalde, bet tagad — Tugarinova vadītais birojs, un pēkšņi izdzirdis apsveicināšanās saucienu: <rHail. Michaell» — es nevilšus apstājos.

Cārlijs nāca ārā pa durvīm, pa kurām nupat biju iznācis es. Viņš tuvojās man steidzīgi, gandrīz skriešus. Izskats viņam nebija nekāds spožais: krekls, bikses un uz pakauša atbīditā laiviņa bija pieputējusi, sen neskūtajā sejā — nedabisks, pārliecīgs uzbudinājums. Vārdu sakot, viņš nepavisam neizskatījās tāds kā parasti.

Pienācis man klāt, Braits strauji sniedza roku un teica:

— Hallo, manu bērniņ Maikl! Vai tu neesi noilgojies pēc manis?

Viņa negaidītā parādīšanās, tik neparastais izskats un atklātais prieks par mūsu tikšanos samulsināja mani. Es nevis dzedri pamāju ar galvu un gāju projām, bet gan sniedzu viņam pretim roku un, vēl neizlēmis, kā izturēties turpmāk, izbrīnījies vaicāju:

— I\ā tu te nokļuvi?

— Atbraucu, lai izteiktu pateicību. Apliecinātu cieņu. Apstiprinātu savu vislielāko godbijību un absolūto uz-

ticību. Nu, un ieķēru malku krievu degvīna, — Braits atbildēja savā parastajā — familiāri ākstīgajā tonī.

Man pretim stāvēja agrākais, izlaidīgi nekautrīgais Cār-lijs. Viņš māžojās kā allaž.

— Tu droši vien esi ieķēris pāri mēram, — es vēsi sacīju, nevēlēdamies viņu iztaujāt, lai gan man gribējās zināt, kā viņš, ārzemju korespondents, nokļuvis šeit, tā teikt, pašā padomju militārās pavēlniecības centrā.

Es paspēru soli uz savas emkas pusi, bet Braits mani satvēra aiz svārku piedurknes un sacīja:

— Pagaidi, Maikl, es nekā neesmu dzēris. Man ir nopietnas darīšanas. Nupat es gatavojos tevi meklēt rokā.

Bija redzams, ka Braits ne tikai grib atjaunot mūsu agrākās draudzīgās attiecības, bet no visas tiesas ir par kaut ko norūpējies.

— Runā, es klausos.

— Šeit?! Pat neapstājoties? Man taču ir nopietna saruna. Mēs brauksim pie manis. Okey?

— Es braukšu uz savām mājām.

— Ļoti jauki. Brauksim pie tevis! Sopinhoora astoņi?

— Sopenhauera, Brait, So-pen-hau-era, — es laboju viņa teikto, vairs nespēdams apvaldīt smaidu.

— Ļoti jauki! Braucam! Es tev sekošu.

Staršina Gvozdkovs, redzēdams, ka esmu iznācis, jau piebrauca mašīnu. Bet Braits? Viņš bija pazudis. Droši vien aizskrējis pie sava džipa. Kur viņš to būtu varējis šeit novietot, būdams bez speciālas caurlaides?

— Uz Potsdamu,. Aleksej Petrovič, — es teicu. Šoferi uzrunāju vārdā un tēvvārdā kopš tā laika, kad izdrāzos no preses kluba kā ar karstu ūdeni apliets un mēs abi aprunājāmies.

— Vai pie fričiem uz dzīvokli, biedri major? —• Gvozdkovs jaut’āja. Lai gan biju ģērbies civildrēbēs, viņš mani joprojām uzrunāja ar dienesta pakāpi.

— Uz turieni gan, — es apstiprināju. — Taču maniem saimniekiem ir vārdi. Pietiek visus vāciešus saukt par fričiem!

— Sis fricis — kā lai to saka? — ir tāds kā vispārīgs vārds, vai. Apzīmē nāciju, — Gvozdkovs mēģināja taisnoties.

— Nevis nāciju, bet fašistus, kuri mums uzbruka. Agrāk mums tas bija viens un tas pats — okupants vai fašists, vārdu sakot, viņš bija fricis. Bet tagad ir jāizšķir. Kurš ir

fašists un kurš antifašists. Vācieši ir dažādi. Arī vārdi viņiem ir dažādi — kā jau visiem cilvēkiem.

— To mums arī komisārs skaidroja.

Bija grūti saprast, vai Gvozdkovs apstiprina manu vārdu parcizumu vai pārmet, ka atkārtoju to, ko viņš tāpat labi zina.

— Mazliet piespiedīsim, Aleksej Petrovič, — es teicu, sarunu par vāciešiem izbeigdams. — Pie manis jāierodas kādam amerikānim.

— Vai tam, kam terpentīns zem astes paliets? — star-šina zobgalīgi jautāja.

— Tam pašam.

Es gribēju ierasties agrāk nekā Braits. Bija pretīgi domāt, ka, saticis Grētu vienu pašu, viņš to atkal ievilks kādās veikalnieciskās darīšanās...

Bet, lai aizsteigtos priekšā Braitam, bija vajadzējis drāzties pa galvu pa kaklu. Kad mēs piebraucām pie mājas Sopenhauera ielā, viņa džips jau stāvēja netālu no ieejas. Taču Braits sēdēja mašīnā un acīm redzami negatavojās iet iekšā mājā bez manis.

Ieraudzījis manu crnku, viņš izlēca no mašīnas un laipni pamāja.

Es joprojām jutu pret viņu nepatiku._ Nolāpītais fotoattēls stāvēja man acu priekšā. Nekā tomēr nevarēju darīts galu galā nebiju taču iebildis, kad Braits paziņoja, ka viņš brauks pie manis...

— Ejam? — Braits teica, ne īsti to uzskatīdams par izlemtu, ne arī prasīdams manu piekrišanu.

— Šķiet, tāpēc tu esi arī atbraucis, — es noburkšķēju caur zobiem.

Braits klusēdams noliecās pār savas mašīnas sēdekli, uz mirkli pagriezdams pret mani pēcpusi — iespīlētu netīrās biksēs, kuras kādreiz bija bijušas gaišā krēmkrāsā, —• tad izslējās taisni. Rokās viņš turēja plānu portfeli vai lielai aploksnei līdzīgu ādas mapi.

Grēta, ko biju saticis tikai iepriekšējā vakarā, mani sagaidīja ar parastajiem laipnības plūdiem, pēc katriem pāl is vārdiem piemetinādama neiztrūkstošo «Herr Major».

— Hallo, persiki — Braits viņu uzrunāja. Grūti bija iedomāties vārdu, kas vēl mazāk būtu atbildis Grētai ar viņas kaulaino augumu un neproporcionāli lielajām krūtīm,

— Ai, mister... — Grēta glaimota nomurmināja un apklusa, droši vien nesaprazdama, kā Braits viņu ir nosaucis. — Vai pasniegt kafiju? — viņa pakalpīgi jautāja.

— Saki, lai viņa pati tempj savu žurgu! — Braits skarbi sacīja. — Mums nav laika.

— Misters Braits pateicas jums, Volfa kundze, bet viņš nupat ir dzēris kafiju, — tā es viņa vārdus pārtulkoju vāciski. Pēc tam apņēmīgi teicu Braitam: — Iesim!

Izturēdamies nekautrīgi, kā parasts, viņi sāka pirmais kāpt augšā uz manu istabu.

Kad gāju iekšā, Cārlijs jau sēdēja uz krēsla, garās kājas izstiepis un ar abām rokām pieturēdams uz ceļiem nolikto ādas aploksni.

Klusēdams apsēdos gultā un ar jautājošu skatienu pavēros amerikānī. Man atkal dūrās acīs, cik noguris un neapkopies viņš izskatās.

— Kad pirms nepilnām četrām dienām izbraucu no Berlīnes, — Braits sacīja, it kā uzminējis manas domas, — spidometrs rādija septiņi tūkstoši četri simti četrdesmit trīs jūdzes. Tagad tas rāda apmēram deviņus tūkstošus. Netici? Tad ej un paskaties!

Braits droši vien gaidīja, lai es iztaujātu, uz kurieni viņš tik tālu braucis un kā nokļuvis Karlshorstē. Acīmredzot viņš cerēja, ka esmu aizmirsis viņa zemisko rīcību un esmu ar mieru atjaunot mūsu agrākās attiecības. Taču es biju nolēmis attiecībās ar Braitu ieturēt distanci.

— Kāpēc esmu tev ievajadzējies? Kādas darīšanas tev ir pie manis? — es dzedri vaicāju. Ar visu savu izskatu es Braitam it kā sacīju: ja pēc tā, kas noticis, mūsu tikšanās tomēr ir bijusi iespējama, tad vienīgi tāpēc, ka tu minēji kaut kādas darīšanas...

Gaidīju, ka Braits tagad sāks tarkšķēt par mūsu draudzību, ieteiks spļaut virsū notikumam ar fotoattēlu, atgādinās, ka mēs esam sabiedrotie, un tā tālāk un tā joprojām.

Taču Braits ļoti nopietni jautāja:

— Vai tu atceries, ko es toreiz tev teicu par Stjuartu?

Jā, mūsu pēdējā tikšanās reizē Cārlijs tiešām bija runājis par šo angļu žurnālistu. Šķiet, viņš sacīja, ka Stjuarts kaut ko perinot. Toreiz Braita vārdiem es nepiešķīru sevišķu nozīmi. Un ko tad viņš varēja perināt, šis nepatīkamais tips, ar kuru biju runājis «pazemē»? Iespiest vēl vienu pretpadomju raksleli?

— Tu esi aizmirsis? — Braits atkal jautāja. — Toreiz es tev apsolīju pavēstīt, ja kaut ko uzzināšu. Tad nu, lūk, šodien astoņos Stjuarts rīko kokteiļu vakaru. Šodien!

— Kāda man tur daja?

— Ieteicu aiziet.

— Pie Stjuarta?

— Tieši tā. Viņam ir kaut kas padomā.

— Kas tad īsti?

— Nezinu. Kaut kas pret jums. Viņam ir kādas ziņas. Materiāli, vai. Vārdu sakot, tev tur ir jābūt.

— Mani taču neviens nav aicinājis!

Cārlijs izņēma no krekla kabatas kādu papīru un klusēdams sniedza man.

Es atlociju četrkārt salocīto papīra lapiņu un izlasīju vai nu ar rakstāmmašīnu vien rakstilas, vai arī uz rotatora novilktas rindas:

Dārgais kolēģi!

Laikraksta «Daily Recorder» (Londona, Lielbritānija) korespondents Viljams Stjuarts būs priecīgs, ja Jūs 1945. gada 22. jūlijā pulksten divdesmitos ieradīsieties kokteiļu vakarā, kurā viņš paredzējis dalīties ar kolēģiem viņiem noderīgā informācijā.

Tālāk bija adrese.

— I\ā redzi, uzaicinājumā vārds nav minēts, — Braits sacīja. — Man ir vēl viens tāds. Paņēmu preses klubā pa ceļam uz Karlshorsli.

Karlshorstes pieminēšana manī atkal pamodināja ziņkāri.

— Kā tu tur nokļuvi? — es vaicāju. — Skatoties uz tevi, var domāt, ka esi izbraukājis visu Vāciju.

— Es biju Vācijas ziemeļrietumu daļā.

Sos vārdus Braits pateica ļoti svarīgi, ielikdams tajos kādu man nezināmu jēgu,

— Un tad?

— Vai to tu zini, ka tā ir angļu okupācijas zona?

— Pieņemsim.

-- Tu man nejautāsi, kāpēc es drāzos uz turieni?

— Ja uzskatīsi par vajadzīgu, izstāstīsi pats.

— Uzskatīšu.

Braits parakņājās mapē un izvilka no turienes papira lapiņu. Tas bija avīzes izgriezums.

— Vai tev ir gadījies to lasīt? Nē? Tad lasil

I

ļ> Es izlasīju. Korespondencē bija rakstīts, ka pēc apkārt-

klīstošām valodām, kuras var uzskatīt par pilnīgi ticamām, angļu okupācijas zonā atrodas neizformētas bijušās vācu armijas daļas un vienības. Tur bija izteikts arī minējums, ka angļu pavēlniecībai ir nodoms šo karaspēku apbruņot un raidīt cīņā pret «sarkanajiem», ja neizdosies viņus citādi piespiest pamest Eiropu.

Korespondence bija datēta ar 1945. gada maiju. Spriežot pēc atzīmes, kas bija izdarīta ar tinti, šī korespondence bija iespiesta amerikāņu avīzē, kuru man nekad nebija gadījies redzēt. Taču es tūlīt atcerējos: kādā starptautiskajā apskatā, ko biju lasījis vai nu avīzē «Pravda», vai arī «Izvestija», bija ziņots, ka angļu zonā pastāv neizformētas vācu vienības. Taču man ne prātā nenāca, ka angļi gatavojas tās vērst pret mums.

Arī tagad es nespēju tam ticēt. Tas taču būtu baismīgi un nenormāli!

— Ko tu par to teiksi? — Braits jautāja.

— Tā ir provokācija! — es īsi atbildēju, atdodams viņam izgriezumu.

— Kas to taisa?

— Nezinu. Taču jēga ir skaidra pat bērnam. Kādam gaužām gribas iedzīt ķīli starp sabiedrotajiem. Sēt neuzticēšanos — šajā gadījumā starp mums un angļiem.

— Lieliski! — Braits sacīja ar ļaunu ironiju balsī. — Bet es saņēmu šo izgriezumu pa fototelegrāfu. Kopā ar redakcijas uzdevumu doties uz angļu zonu un noskaidrot, vai tādas vācu karaspēka daļas pastāv vēl tagad. Ja pastāv, tad nosūtīt fotoattēlus, kas to pierūdītu.

Klausīdamies Braitā, es vaicāju sev: kāpēc viņš man to stāsta? Kāda jēga viņam mest ēnu uz sabiedrotajiem angļiem? Kāpēc to pavēstīt viņš ieradies tieši pie manis? Vai tikai Braits nav saņēmis uzdevumu izstāstīt par šo angļu rīcību kādam padomju žurnālistam, lai saceltu skandālu? Taču atkal — ar kādu mērķi? Vai tāpēc, lai uzvarētu taisnība? Būtu bijis naivi domāt, ka Savienotās Valstis sāks atklāti atmaskot angļu slepeno nodomu tikai patiesības vārdā vien, nedzenoties ne pēc kāda cita mērķa.

Nē, tas izskatās pēc labi sagatavota viltojuma. Tā mērķis: uz «Lielās trijotnes» locekļu domstarpību fona — par šīm domstarpībām Rietumu prese tagad daudz raksta — izprovpcēt Padomju Savienību, lai tā pārtrauc attiecības ar Angliju, bet Amerika no tā varētu kaut ko iegūt...

Nevienu no jautājumiem, kas man iešāvās prātā, es, protams neuzdevu Brailam. Pēc notikuma ar fotoattēlu man nebija nekāda pamata viņam uzticēties.

— Kāpēc tu klusē, Maikl? — Braits beidzot vaicāja.

— Ko tu gribi no manis dzirdēt?

— Tevi tas nemaz neuztrauc?! — Braits izbrīnījies jautāja.

— I<ā lai to saka^ — Es gribēju iegūt laiku un tomēr uzzināt viņa īstos nolūkus. — Korespondence ir iespiesta tad, kad vēl turpinājās karš. Varbūt angļiem it vienkārši nebija kur likt šos karagūstekņus. Tagad taču situācija droši vien ir mainījusies, vai ne?

— Loģiski! Tādu jautājumu es uzdevu arī sev. — Braits acīm redzami bija apmierināts, ka mūsu domu gaita sakrīt. — Manuprāt, šo jautājumu sev uzdeva arī cilvēki manā redakcijā. Protams, viņus interesēja, kas pie angļiem notiek tagad, kad mūsu bosi vienojas par mieru un saskaņu.

Runādams par darba lietām, Braits kļuva precīzs un vārdos skops. Starp citu — es jau zināju, ka tas ir raksturīgi daudziem amerikāņiem.

— Tā nu, — čārlijs turpināja, — es arī devos uz angļu zonu, lai varētu atbildēt uz šo jautājumu.

— Un tevi tik viegli visur laida? — es šaubīdamies jautāju.

— Kā visi mūsu kara korespondenti, esmu akreditēts Aika štābā Frankfurtē. Bet Montgomerijs ir tikai Eizen-liauera vietnieks. Kā tev zināms, mums ir apvienota amerikāņu un angļu pavēlniecība. Kas mani varēja traucēt?

— Ko tad tu tur redzēji? — es vaicāju, cenzdamies runāt cik vien iespējams vienaldzīgi, it kā tikai aiz pieklājības neļaudams apsīkt sarunai.

— To, ko redzēju es, tūlīt ieraudzīsi arī tu.

To teikdams, Braits izvilka no aploksnei līdzīgā port 'eļa fotouzņēmumu paciņu, izpleta tos vēdekļveidīgi un nometa man blakus gultā.

Pūlēdamies neparādīt pārliecīgu ziņkāri, paņēmu pirmo pagadījušos fotogrāfiju. Tur bija uzņemtas divas vācu kareivju rindas. Viņi visi bija ģērbušies man labi pazīstamā pilnā formas tērpā (turklāt drēbes bija jaunas) un nepavisam neizskatījās pēc tiem «sagūstītajiem fričiem», kādus biju daudzkārt redzējis. Šiem te bija apmierinātas sejas, galvas mazliet pagrieztas pa kreisi — uz ierindas priekšā stāvošā vācu virsnieka pusi. Viņš droši vien tos

-;

uzrunāja. Kareivji — daudziem pie krūtīm bija dzelzs

krusti — vērīgi klausījās. Tālumā stāvēja virsnieks ang|u formas tērpā.

— Ko tur teikt, — es sacīju, nolikdams kartīti uz gultas, — tas vēl nekā nenozīmē. Gūstekņu vidū jāuztur elementāra kārtība. Viņus bieži vien komandē agrākie virsnieki.

— Jāuztur kārtība? — Braits zobgalīgi jautāja. — Bet kā tev patīk sitas, Maikl?

Braits sniedza man citu fotoattēlu.

Tur bija redzams ierindas mācību moments. Vācu kareivji bija aizslēpušies aiz zema uzbēruma, uz kura bija atbalstītas viņu šautenes. Tālāk bija redzami pie augstiem koka paneļiem piestiprināti mērķi — kā jau parasti šautuvēs.

Pie kāda no zemē guļošajiem kareivjiem bija noliecies vācu virsnieks. Vienu roku viņš bija uzlicis uz kareivja plecam piespiestās šautenes laides, ar otru rādija uz tēmēkļa lodziņu. Angļu virsnieku šajā fotoattēlā nebija.

Jau ar pūlēm slēpdams satraukumu, sāku pārskatīt arī pārējās fotogrāfijas. Vienā no tām objektīvs bija iemūžinājis vācu kareivju kolonnu, kaš virsnieka vadībā maršēja ierindas solī.. Pa priekšu gāja karodznieks ar hitleriešu karogu rokās. Šiem «karagūstekņiem» nebija nekāda konvoja. Nākamajā fotogrāfijā es atkal redzēju vācu kareivjus, Izstiepuši rokas nacistu sveicienā, viņi ar acīm vai aprija fašistu ģenerāli. Trešajā fotoattēlā vairāki vācu kareivji vilka kalnā vieglo lielgabalu.

— Tātad kārtība ir nodibināta, vai nc?— Braitssarkas-tiski jautāja. — Tā pati «jaunā kārtība»? Vai tā, Maikl?

— Kā tu pierādīsi redakcijai, ka fotouzņēmumi izdarīti tieši tagad? — es drūmi vaicāju. — Un kā redakcija to pierādīs lasītājiem?

— Zem katra attēla būs minēta fotografēšanas vieta un datums. Šie uzņēmumi, piemēram, ir izdarīti Slēsvigā-Hol-šteinā. Ja kāds vēias, lai pārbauda!

«Nē, nē,» es tomēr centos sev iegalvot, «nevajag ielaisties šajā sarunā. Braitam nedrīkst uzticēties. Ja kaut kas gadīsies, viņš iztaisīs nevainīgas acis un atsauksies uz biznesu. Ja es tagad varētu lūgt padomu Karpovatn!»

Braits manu klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta.

_— Paklau, Maikl! — viņš izsaucās. — Es tevi it vienkārši nesaprotu. Vai tiešām tev nav skaidrs, ko tas viss nozīmē?

Viņa neatlaidība patiesi izskatījās aizdomīga.

— Nekāda īpaša noslēpuma tur nav, — es izvairīgi atbildēju. — Mūsu avīzes ir rakstījušas, ka angļi savā zonā vilcinās izformēt vācu karaspēka daļas.

— Bet kāpēc vilcinās? Vai par to jūsu avīzes ir rakstījušas? — Braits jautāja, uzsvērdams katru vārdu.

— Neatceros, — es teicu, joprojām cenzdamies iegūt laiku. — Ja tu visu tik labi saproti, tad paskaidro!

— Ak dievs! Vai tiešām tu pats neapjēdz? Angļu virsnieki pat neslēpj, ka zināmos apstākļos šīs vācu divīzijas tiks vērstas pret jums. Vai tagad tu beidzot saproti?

Sapratu tikai to: šī saruna jāizbeidz pēc iespējas drīzāk un tūlīt pat jādara zināma Karpovam. Tas, ko stāstīja Braits, bija pārlieku svarīgi.

Es nolēmu pirms šķiršanās uzdot viņam vēl vienu jautājumu. Man šķita, ka esmu izdomājis, kā piespiest Braitu pilnīgi atklāt savus nolūkus.

— Kāpēc tu devies uz Karlsborsti? Lai to visu paziņotu mūsu pavēlniecībai?

Braits saīga.

— Kas vēl nebūs! — viņš pikti atbildēja. — Rādās, es esmu amerikānis. Nekādi pārskati man nav jums jādod.

Tas bija pavisam dīvains pavērsiens.

— Kāpēc tad tu brauci uz Karlshorsti?

— Tad redz, kas tevi interesē! — Braits smaidīdams izsaucās. — Labi, izstāstīšu. Montgomerija štābā man apgalvoja, ka «sarkanie» esot pie savas zonas austrumrobe-žas koncentrējuši vismaz desmit kaujās nebijušas divīzijas, kas pārsviestas nez no kurienes... No turienes, kur mīt baltie lāči.

— Bet kāpēc?!

— Lai sarunu laikā būtu militārs nodrošinājums. Lūk, kā! Tam gadījumam, ja tēvocis Džo nevarēs vienoties ar angļu resni. Tad sāks runāt lielgabali. Mēs, amerikāņi, būsim nostādīti notikuša fakta priekšā. Resnis ir pārliecināts, ka mēs būsim spiesti viņu atbalstīt. Sāksies jauns karš, un miers izkūpēs kā dūmi.

Man šķita, ka dzirdu ārprātīgā murgus. Bet tie nepavisam nebija nekaitīgi murgi...

— Vārdu sakot, — Braits turpināja, — es sāku rīkoties pats uz savu galvu. Pie mums to atbalsta. Aizbraucu uz Karlshorsti un centos dabūt sarunu ar Zukovu.

— Viņš tevi pieņēma?

— Nē, tur man nogāja greizi. Mani pieņēma nevis 2u-kovs, bet kāds ģenerālis... ģenerālis... Liels vīrs, trīs zvaigznes uz zeltainiem uzplečiem.

— Tu viņam izstāstīji to, ko redzēji pie angļiem?

— Vai tikai tu mani neturi par spiegu?! — Braits izsaucās neviltotā sašutumā. — Man angļi nepatik — snobi un liekuļi. Mūs viņi uzskata par mežoņiem, bet sevi — par īstiem džentlmeņiem. Mēdz atkārtot: Fair play, fair play.' Taču pašreiz viņu spēle nav godīga — par to es pārliecinājos. Un tomēr mūs, protams, vieno ļoti daudz kas...

— Vai vienāda sociālā sistēma?

— Met pie malas savu propagandista terminoloģiju! Kāds tam sakars ar «sistēmu»? Mēs runājam vienā valodā, kopā izcēlāmies Normandijas piekrastē, kopā kāvāmies. Viņi ir mūsu sabiedrotie!

«Bet mēs?» es gribēju vaicāt. Taču tas būtu sarunu novirzījis sāņus.

— Ko tad tu teici ģenerālim? — es jautāju.

— Teicu, ka esmu no savas redakcijas saņēmis uzdevumu noskaidrot, vai jūs, krievi, tiešām nez kādā nolūkā koncentrējat savā zonā milzīgus spēkus. Ja tas nav tiesa, esmu gatavs dot atspēkojumu.

— Vai arī to tev bija uzdevusi redakcija?

— Nē. Tā bija mana paša iniciatīva. Es gribēju aizrak-ties Iidz patiesībai.

— Un ko tad ģenerālis?

— Izrādījās, ka viņš ir āķīgs puisis. Bez aplinkiem pasacīja, ka acīmredzot es jaucot krievus ar angļiem. Ieteica braukt uz angļu zonu un paskatīties, kā tur jūtas bijušie vācu kareivji un virsnieki. Vārdu sakot, es sapratu, ka manis redzētais krieviem nav nekāds noslēpums.

— Ko viņš teica par padomju zonu?

— Pavēlēja atnest karti un vaicāja, uz kurieni es gribu braukt. Es trīs reizes uz labu laimi piebakstīju ar pirkstu tā tuvāk Vācijas austrumrobežai. Ja jūs tiešām tur savelkat daudz karaspēka, tad tas būs redzams — nav jau adata siena kaudzē. Kādā no trim punktiem es katrā ziņā to atklāšu.

— Nu, un tālāk?

— Biju visos trijos punktos, atgriezos un tūlīt devos uz Karlshorsti, lai pateiktos par man doto iespēju...

1 Godīga spcle. (Angl.ļ

— Karaspēku atklāji?

— Lielā skaitā. Tikai karavīri nevis kāpa ārā no ešeloniem, bet gan iekšā. Viņus veda uz austrumiem. Demobilizācija. Angļi bija man pūtuši pilītes...

Pēc visa dzirdētā manas bažas par Braita patiesīgumu mazliet noplaka. It īpaši pēc tam, kad viņš bija pieminējis ģenerāli, kas esot licis viņam saprast, ka vācu karaspēka koncentrēšana angļu zonā padomju pavēlniecībai nav nekāds noslēpums. Ne Braita stāstījumā, ne viņa izturēšanās veidā es vairs nesaskatīju nekā aizdomīga. Redakcijas uzdevumu viņš, protams, bija saņēmis — avīzes izgriezuma fotogrammu es pats biju redzējis. Un arī viss viņa stāstījums skanēja īsti un patiesi.

— Saki, Cārlij, — es teicu, skatīdamies viņam tieši acīs un cenzdamies runāt pēc iespējas draudzīgi, lai izlīdzinātu visu iepriekšējo, — kāpēc tu nolēmi man to izstāstīt?

— Kāpēc? — Braits atjautāja, plecus paraustīdams. — Varbūt tāpēc, ka tu biji pirmais paziņa, ko es ieraudzīju, iznācis no jūsu štāba. Varbūt tāpēc, ka tu nesen man izpalīdzēji. Varbūt tāpēc, lai tev pateiktu par Stjuartu. Kāda velna pēc tu mani tirdi? — viņš pēkšņi aiz-svilās. — Kāpēc cilvēks nevarētu dalīties ar savu cīņas biedru jautājumos, kas viņu satrauc?!

— Pateicos, Cārlij, — es sacīju. — I<o tu tagad domā darīt?

— Vispirms nomazgāties un noskūties. Es taču neesmu nemaz mājās iegriezies, biju tikai preses klubā uzzināt, vai man nav telegrammas, un no turienes — taisnā ceļā uz Karlshorsti. Varu iedomāties, kāds es izskatos... Ne, - viņš alģidās, — vispirms uztaisīšu parakstus un nosūtīšu redakcijai fotoattēlus.

— Kādi būs šie paraksti?

— Dabiski: pateikšu, ka angļi spēlē negodīgu spēli, bet visa pļāpāšana par padomju karaspēka koncentrēšanu ir tīrās blēņas.

— Tu esi pārliecināts, ka to iespiedīs?

— Muļķīgs jautājums! Amerikāņu avīze taču ir jau iespiedusi šo te rakstu! — Paķēris uz galda nolikto izgriezumu, viņš to pavicināja gaisā.

— Tas bija maijā!

— Kas tagad ir mainījies? Tikai tas, ka pašreiz notiek konference. Bet nz šīs konferences fona angļu rīcība modina vēl lielāku sašutumu!

Gribēju viņam atgādināt, ka pretīgais fotoattēls ar parakstu «Čārlzs E. Braits» arī bija iespiests konferences dienās. Taču pateicu ko citu:

— Šaubos, Čārlij.

— Par ko?

— Par to, ka tavus materiālus iespiedīs.

— Kāpēc tad tā? — Braits izaicinoši jautāja.

— Neatļaus..

— Ne-at-ļaus?! — viņš ironiski atkārtoja. — Kurš spēj kaut ko atļaut vai neatļaut brīvajai amerikāņu presei?

Acīmredzot viņš bija aizmirsis pats savus vārdus par

to, kas Amerikā «pasūta mūziku»...

— Es tomēr šaubos.

— Paklau, manu bērniņ Maikl, — Braits kategoriski sacīja, apsēzdamies man blakus gultā, — tu neizproti Ameriku. Mērī ar savām mērauklām. Jums, piemēram, pastāv cenzūra — tas ir zināms visai pasaulei. Bet mums tās nav. Saproti — nav! Tiesa, kara laikā tā pastāvēja, bet tā nebija tāda kā jūsējā. Ja jūsu partijas boss ieradīsies redakcijā un teiks: to iespiediet, bet to ne, — redaktors tūlīt paklausīs. Citādi viņš nokļūs... kā pie jums to sauc?... Ak jā — nokļūs «Lu-bjan-kā!» Bet, ja kāds demokrātu vai republikāņu partijas boss ar tādām pretenzijām ierastos pie mums, redaktors it vienkārši pasūtītu viņu pie visiem velniem. Nedusmojies — es runāju patiesību!

«Bet tas, ko tu pats nesen te, šajā istabā, teici par biznesu, par Balto namu, Kapitoliju un Pentagonu, arī ir patiesība, vai ne?» man gribējās viņam vaicāt. Taču tas droši vien būtu bijis ve.ltīgi. Braita apziņā labi sadzīvoja patiesība ar nepatiesību.

Bet, kas nu bija, tas bija: šoreiz Braits izturējās kā īsts biedrs. Kā sabiedrotais šī vārda pilnā nozīmē. Muļķīgos priekšstatus par mūsu dzīvi, iedomu, ka gandrīz vai aiz katra padomju cilvēka stāv kāds no «Ļu-bjan-kas», — visas šis blēņas izkliedēt vienā paņēmienā nebija nemaz iespējams.

Arī pašreiz es nepavisam nevērtēju Braitu pārliecīgi augstu, ļoti labi saprazdams, ka no viņa var sagaidīt pagalam pretrunīgu ricību, ka šodien viņš var būt biedrs, bet rīt — pretinieks. Tomēr manas agrākās simpātijas pret viņu pamazām atgriezās.

— Labi, Čārlij, paldies, ka atbrauci! Pasteidzies nu ar saviem fotouzņēmumiem! Tomēr vispirms noskujies!

Braits savāca fotogrāfijas un paspēra soli uz durvīm, bet pēkšņi apstājās.

— Paklau, Maikl, — kā tad būs ar Stjuartu? Tu brauksi?

— Nav nekādas vēlēšanās.

— Nekādas?! — Braits sašutis izsaucās. — Pēc visa tā, ko esmu tev stāstījis?

— Kāds tam sakars...

— Es taču atbraucu pie tevis vispirms tāpēc, lai tu zinātu: Stjuarts šodien rīko savu kokteiļu vakaru!

— Man nav nekādas patikas atkal tikties ar šo prct-padomju elementu!

— Kāda patika tur vajadzīga? Vai tad es tevi aicinu skatīties burlesku ar plikām meičām?! Veselu stundu tev stāstīju, ko es redzēju angļu zonā. Vai tiešām tev ir vienalga, ar kādu «noderīgu informāciju» žurnālistus grib pacienāt anglis Stjuarts? Noskaņots pret Padomēm? Tad jau vēl interesantāk!

Braits ar pirkstu pabikstīja uz galda nolikto uzaicinājumu.

«Viņam taču ir taisnība!» Es atcerējos scēnu bārā «Underground». Un atkal redzēju acu priekšā to tipu ar brillēm zelta ietvarā — laikraksta «Daily Recorder» korespondentu Viljamu Stjuartu, dzirdēju viņa balsi, viņa laiski sarkastisko toni, kādā viņš runāja par «neapšaubāmo diskrimināciju»... «Jūs ignorējat mūs pēc pašu iniciatīvas vai izpildāt pavēli?» viņš toreiz man bija dzēlīgi jautājis.

«Varbūt tomēr braukt?» es prātoju. Tik tiešām nebūtu par ļaunu paklausīties, kādu «noderīgu informāciju» šis Stjuarts sniegs. Nav šaubu, ka tai būs sakars ar konferenci.

— Kur tā iela atrodas?... — es vaicāju, joprojām šaubīdamies.

— Brauksim kopā! — Braits strupi noteica. — Sapulcēšanās būs astoņos. Es piebraukšu septiņos trīsdesmit. Nē, labāk septiņos četrdesmit piecās. Norunāts?...

Viņš aši atvadījās, it kā baidīdamies, ka pārdomāšu, un aizgāja. Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem. Šeit, Potsdamā, man, patiesību sakot, nebija ko darīt.

Nolēmu atgriezties Bābelsbergā, lai satiktu Karpovu un viņam pastāstītu par sarunu ar Braitu. Nebija gan nekā tāda, ko būtu vajadzējis nekavējoties darīt zināmu padomju pavēlniecībai, — nez vai nu Cārlijs bija melojis par padomju ģenerāli, kuram ir labi zināms, kas notiek angļu zonā.

Alūsu pavēlniecība noteikti zina vismaz to, ka angļi savā zonā nav izformējuši vācu karaspēka daļas. Bet vai tā zina ari kādā nolūkā? Pēc Braita vārdiem, angļu virsnieki taču nav pat slēpuši, ka šīs vācu divīzijas var tikt raidītas pret mums...

Lūk, tas ir pats galvenais! Tātad man tik un tā jārunā ar Karpovu. Vai tiešām angļi gandrīz atklāti savā zonā izveido jaunu, nē, patiesībā atjauno veco — fašistisko vācu armiju? Pēc visa spriežot, amerikāņi neko tamlīdzīgu neatļaujas — citādi Čārlijs nebūtu sašutis par angļiem...

Grēta mani ļoti lūdza izdzert tasīti kafijas — «īsto, īsto, majora kungs!» —, taču es atteicos, atstāju viesmīlīgo Volfu māju, iesēdos mašīnā un pavēlēju Gvozdkovam;

— Uz objektu!

Pēc minūtēm piecpadsmit viņi jau bija Bābelsbergā. Mirkli Voronovam likās dīvaini, ka tur valda tāds miers, lai gan patiesībā tur bija vulkāna krāteris, kurā mutuļo slēptas kaislības.

Pie pastiprinātās apsardzes ielās, pie aizšķēršiem, kas nodalīja padomju, amerikāņu un angļu sektoru, Voronovs jau bija pieradis: tas jau it kā iekļāvās ainavā, netraucēdams tās idilliskumu.

Ceļā Voronovs prātoja, vai viņam nevajadzētu nosūtīt uz Maskavu korespondenci, kuras pamatā būtu Cārlija stāstījums.

Taču, pirmkārt, viņš nebija bijis angļu zonā un pats nebija redzējis to, ko stāstīja Braits. Bez «klātbūtnes efekta», bez iespējas uzrakstīt «es to redzēju savām acīm» tāda korespondence lielā mērā zaudētu nozīmi. Bet pašreiz pamest Bābelsbergu kaut vai uz divām trim dienām būtu bijis riskanti — nebija skaidrs, kas šajās dienās notiks šeit.

Otrkārt, Maskavā labāk zina, vai tāda korespondence ir vajadzīga. Galu galā Vācijā pašreiz ir arī citi padomju žurnālisti — speciālisti starptautiskajos jautājumos. Varbūt kāds no viņiem jau ir bijis angļu zonā.

Voronovam pašreiz gribējās vienīgi tikties ar Karpovu, izstāstīt par sarunu ar Braitu un vaicāt, kas notiek.

Mašīna brauca pa Ķeizara ielu, kurā — Voronovam tas vairs nebija noslēpums — apmēram kilometru viens no otra, ar «robežu» aizšķēršiem nošķirti, dzīvoja Staļins un Trmnens. Staļina mājā logu aizkari bija pa pusei nolaisti uz leju. Nekāda īpaša kustība pie režģotā žoga nebija vērojama.

Toties pie mājas, kurā dzīvoja Trumens, valdīja liela rosība. Cita pēc citas brauca projām mašīnas. Divi virsnieki ar baltiem burtiem «MP» («Militārā policija») uz ķiverēm apturēja Voronova emku. Ar zīmēm viņi pavēlēja šoferim piestāt pašā malā pie pretējās ietves un gaidīt, kamēr izklīdīs mašīnas ar amerikāņu karodziņiem.

«Pie prezidenta droši vien nupat beigusies lietišķa apspriede,» Voronovs nodomāja. «Interesanti, ko viņi tur sprieda?»

Viņš sēdēja emkā, vēroja, kā, strauji atraudamās no savas vietas un aizņemdamas visu ielas braucamo daļu, attālinās amerikāņu mašīnas, un palūkojās arī Trumena savrupmājas logos, it kā cerēdams uzminēt, ar ko pašreiz nodarbojas, par ko domā Savienoto Valstu prezidents. Par Vācijas nākotni?... Par Polijas robežām?... Bet varbūt arī par stāvokli angļu zonā? ...

DESMITĀ NODAĻA. POLIJAS JAUTĀJUMS

(Turpinājums)

Savienoto Valstu prezidenta galvenie militārie padomnieki — Stimsons, Legijs, Maršals, Forestols, Kings — nupat bija paziņojuši prezidentam amerikāņu bruņoto spēku štābu priekšnieku apvienotās grupas viedokli jautājumos par perspektīvām karā ar Japānu.

Uz pirmo jautājumu — vai Savienotās Valstis, likdamas lietā atombumbu, spētu īsā laikā satriekt Japānu, ja cīnītos vienas pret vienu, — bija saņemta īsa un skaidra atbilde: nē, nespētu.

Uz otro jautājumu — vai Savienotās Valstis joprojām ir ieinteresētas Padomju Savienības militārā palīdzībā —• atbilde bija tikpat īsa un skaidra: jā, ir ieinteresētas.

Protams, ģenerāļi neaprobežojās ar šiem vārdiem vien. Viņi savas domas pamatoja, izvirzīja argumentus «par» un «pret», iztēlojās visādas militārās situācijas un sīki tās analizēja. Taču galīgie secinājumi bija tieši tādi.

Saskaņā ar Savienoto Valstu Konstitūciju prezidents vienlaikus ir arī vālsts bruņoto spēku virspavēlnieks. Tātad pēc savu padomnieku un palīgu uzklausīšanas Trume-nam vajadzēja pašam pieņemt galīgo lēmumu. Bet tas viņam nebija viegli izdarāms.

jautājumu par to, vai Savienotajām Valstīm karā pret Japānu būs vajadzīga Padomju Savienības palīdzība pat tajā gadījumā, ja atombumbas izmēģinājumi būs sekmīgi, štābu priekšnieki bija apsprieduši ari agrāk. Lai gan viedokļiem bija dažādas nianses, tomēr no tiem visiem izrietēja, ka palīdzība būs vajadzīga.

Taču toreiz neviens vēl īsti nezināja, kāda šī bumba būs, cik liels būs tās spēks. Tagad amerikāņu virspavēlniecības rīcībā bija tādas ziņas.

Saņēmis Grovsa pārskatu, prezidents dedzīgi tiecās tikt vaļa no Padomju Savienības, paziņot Staļinam, ka Savienotajām Valstīm nav vairs vajadzīga Krievijas palīdzība, un atbrīvot viņu no solījuma, ko viņš Jaltā bija devis Rūzveltam, — trešajā vai ceturtajā mēnesī pēc Vācijas kapitulācijas iestāties karā pret Japānu.

Rūzvelts šim solījumam bija piešķīris milzīgu nozīmi. Mirušais prezidents domāja, ka bez Padomju Savienības palīdzības karš ar Japānu ieilgs un prasīs simtiem tūkstošu amerikāņu karavīru dzīvību.

Lai no šiem upuriem izvairītos, bet galvenais — lai pēc iespējas drīzāk satriektu Japānu, Rūzvelts savukārt izturējās labvēlīgi pret Staļina prasībām.

Agresīvā, militāristiskā Japāna jau ne vienu reizi vien bija izprovocējusi bruņotas sadursmes uz Padomju Sa vienības Tālo Austrumu robežām. Slepenā vienošanās, ko Jaltā bija parakstījis Rūzvelts, Staļins un Cērčils, paredzēja saglabāt Mongolijas Tautas Republikas status quo, kā arī atjaunot tiesības, kuras agrāk bija piederējušas Krievijai un kuras bija pārkāpusi Japāna ar savu nodevīgo uzbrukumu 1904. gadā. Padomju Savienībai bija jāsaņem atpakaļ Sahalīnas dienviddaļa un visas salas tās tuvumā. Dairenas tirdzniecības ostu vajadzēja internacionalizēt, nodrošināt tur pirmkārt Padomju Savienības intereses. Bija no jauna jāstājas spēkā līgumam par Portarturas kā PSRS jūras karabāzes nomāšanu. Padomju Savienībai tika piešķirtas tiesības kopā ar Ķīnu ekspluatēt Ķīnas—Austrumu un Dienvidmandžūrijas dzelzceļu. Un, beidzot, Padomju Savienība saņēma atpakaļ Kuriļu salas.

Tas viss kopumā spēja garantēt Krievijas drošību Tālajos Austrumos. Taču Trumenu tāda perspektīva nepavisam neapmierināja.

Pašreiz, kad Cecīlijas pilī notika konference, Staļins cīnījās par savas zemes un Eiropas valstu robežu drošību. Pēc visa spriežot, nebija tāda spēka, kas spētu viņu piespiest atteikties no šīs cīņas. Uzaicinādamas piedalīties karā pret Japānu, Savienotās Valstis it kā pašas palīdzēja Staļinam radīt sev drošu aizmuguri. Kādas iespējas izdarīt spiedienu uz Padomju Savienību paliks Savienotajām Valstīm nākotnē? Kā atrast pēckara Krievijas Ahilleja papēdi?

Ja Savienoto Valstu karaspēks okupētu Japānu, Sarkanajai Armijai nepiedaloties, viens no spiediena veidiem būtu nodrošināts. Par to gādātu amerikāņu armija, Japānu okupēdama uz ilgu laiku. Kuriļu salās un arī tajā pašā Dienvidsahalīnā tad varētu ierīkot militārās bāzes. Bet, ja

Padomju Savienība iestāsies karā, Japānas okupācija pēc uzvaras būs kopīga, Japānā ieies ne tikai amerikāņu, bet arī padomju karaspēks ...

Tāda doma Trumenam bija neciešama.

...Civilpersonas, kas piedalījās amerikāņu štābu priekšnieku apspriedē, — viņu vidū bija arī uzaicinātais Cēr-čils — kā alternatīvu Padomju Savienības līdzdalībai karā izvirzīja kompromisu ar Japānu. Protams, Japānai būtu pilnīgi jāpak|aujas Savienotajām Valstīm. Pretim japāņi saņemtu atļauju saglabāt ekonomisko un militāro potenciālu, kas būtu Tālajos Austrumos pietiekams pretsvars Padomju Savienībai.

Militārie darbinieki apgalvoja, ka ielaušanās Japānā, pat lietojot atombumbas, maksās dzīvību ja ne miljonam, tad vismaz simtiem tūkstošu amerikāņu kareivju. Savienoto Valstu zaudējumi pēc izcelšanās krastā Eiropā visos karalaukos kopā nepārsniedza astoņsimt piecdesmit tūkstošus cilvēku. Štābu priekšnieki bija aprēķinājuši, ka, ielaužoties Japānā bez krievu palīdzības, amerikāņiem Tālajos Austrumos būtu jākoncentrē vairākus miljonus cilvēku liela armija. Arī tādā gadījumā karu neizdotos pabeigt agrāk kā 1946. gadā.

Tātad krievi joprojām bija nepieciešami.

...Pēdējais, ar ko Trumens sarunājās pēc militāro darbinieku aiziešanas, bija vēstnieks Herimens. Redzēdams, cik nomākts ir prezidents, viņš sacīja:

— Es gribētu jūs mazliet nomierināt, prezidenta kungs. Esmu pārliecināts, ka Staļins iestātos karā pret Japānu pat tajā gadījumā, ja jūs viņam paziņotu, ka padomju palīdzība jums nav vairs vajadzīga ...

— Kas viņam to atļautu?! — Trumens izsaucās.

— Viņš atļauju nemaz neprasītu. Viņam ir trīs valstu vadītāju parakstīts dokuments, kurā paredzēta Krievijas iestāšanās karā pret Japānu. Pēc šī dokumenta viņš arī rīkotos. Staļins vispār piešķir lielu nozīmi tam, ko viņš dēvē par uzticību sabiedrotā pienākumam. Acīmredzot pats augstais dievs nolicis tā, ka šī uzticība allaž nāk par labu Padomju Savienībai.

Pēdējos teikumus Herimens pasacīja ironiski.

Trumens gribēja kaut ko iebilst, tomēr novaldījās. Viņš zināja, ar ko sarunājas. Herimens piederēja pie vienas no visbagātākajām ģimenēm Amerikā. Turklāt viņam bija liela pieredze ASV un Padomju Savienības attiecību sfērā. Vārdu sakot, pat Savienoto Valstu prezidentam derēja labi padomāt, pirms viņš izturējās pret šo cilvēku kaut vai ar vismazāko nevērību.

Tātad, pēc Herimena domām, Padomju Savienība iestātos karā pret Japānu neatkarīgi no tā, ko Trumens teiktu Staļinam.

— Iespēja iztikt bez Krievijas atraisītu man rokas, —-prezidents rūgti sacīja.

— Sviru, ar kuru var iedarboties uz Krieviju, mēs meklējam nepareizā vietā, ser.

— Kur tad mēs to meklējam?

— Cērčils draud Krievijai ar jaunu karu. Viņa plāns raidīt cīņā pret krieviem bijušos nacistus ir fantastisks. Jūs, prezidenta kungs... — Herimens sastostījās.

— Turpiniet! — Trumens izaicinoši teica.

— Cik es varu spriest, jūs — vismaz pašā pēdējā laikā — visas savas cerības saistāt ar šo superbumbu.

— Bet jūs, Herimen? Varbūt jūs domājat, ka mums vajadzētu samierināties? Krievija ir jau sagrābusi pusi Eiropas, bet tagad mums vēl būs jādala ar to uzvaras augļi, ko gūsim karā pret Japānu! Vārdu sakot, jūs ieteicat pilnīgi atraisīt Staļinam rokas un palikt bez jebkādiem ietekmēšanas līdzekļiem. Vai tā?

— Nē, prezidenta kungs, nepavisam ne tā. Tad es būtu slikts amerikāņu vēstnieks. Atrazdamies Maskavā, es tikai esmu mazliet iepazinis krievu tautu. Ieguvis zināmu pieredzi ...

— Un ko jums saka šī pieredze?

— Vispirms to, ka tieša, atklāta spiediena taktika attiecībā uz krieviem neiztur kritiku. Nav jēgas viņiem draudot ar spēku. Un tomēr es nepavisam nedomāju, ka būtu Staļinam jāatraisa rokas. Taču iedarbības sviru gan attiecībā uz viņu personiski, gan vispār uz šo zemi nevajag meklēt ultimātos un draudos.

— Kur tad?

— Ekonomikā! Savu uzvaru Krievija ir ieguvusi par dārgu cenu. Karu tā ir pabeigusi ar varenu armiju, bet izposti tu saimniecību. Ir veltīgi doties pret Staļinu, tā teikt, frontālā uzbrukumā. Turpretim, sniegdami ekonomisku palīdzību, mēs tiešām viņam sasaistīsim rokas un kājas! Jāuzbrūk nevis frontāli, bet no flangiem.

— Taču laiks negaida! — Trumens nīgri izsaucās. — Mums jāizlemj tādi neatliekami jautājumi, kāds ir Polijas un Vācijas jautājums, un daudzi citi.,.

— Laiku nevajag steidzināt, bet piespiest, lai tas strādā mūsu labā.

— Pareizi teikts, Herimcn! — Trumens piecēlās no galda, likdams saprast, ka saruna beigusies, un palūkojās pulkstenī. — Drīz jābrauc uz Cecīlijas pili.

— Pie konferences galda neizdosies visus jautājumus izlemt par labu mums, prezidenta kungs, — Herimcns nepiekāpīgi teica.

— Es tomēr mēģināšu, — Trumens stūrgalvīgi iebilda.

Pirmais ņēma vārdu Staļins. Viņš paziņoja, ka saskaņā ar agrāko norunu Austrijā sākusies padomju karaspēka atvilkšana no sabiedrotajiem paredzētajām zonām un tā ilgs divas dienas. Sabiedroto zonās jau ieradušās viņu priekšējās vienības.

— Mēs esam ļoti pateicīgi ģenerālisimusam! — Cērčils izsaucās.

— Arī Savienoto Valstu valdība izsaka savu pateicību, — Trumens viņam piebalsoja.

— Par ko te pateikties? — Staļins mierīgi iebilda. — Mūsu pienākums bija to darīt, un mēs izdarījām. Tas arī ir viss.

...Katru rītu sapulcējās ārlietu ministri, lai sagatavotu darba kārtību nākamajai «Lielās trijotnes» sēdei.

Delegāciju vadītāji par saskaņoto darba kārtību uzzināja no saviem ministriem īsi pirms sēdes.

Ministri bija trīs — divi no rietumvalstīm un viens padomju ministrs. - Neviens delegācijas vadītājs nekad nezināja, vai viņa ministram izdosies panākt, lai darba kārtībā uzņem to jautājumu, kurā ir ieinteresēts vadītājs. Tāpat viņš nezināja, vai ierosinātais lēmuma projekts «Lielās trijotnes» sēdē figurēs kā saskaņots.

Droši vien tāpēc Cērčils jau pašā konferences sākumā bija prasījis dalībniekiem tiesības sēdes norisē izvirzīt jebkuru jautājumu pat tad, ja tas nav paredzēts darba kārtībā.

Staļins nebija iebildis. Viņš ļoti labi saprata, ka, izmantodami šo tiesību, Cērčils un Trumens varēs sabotēt Padomju Savienībai vitāli svarīgu jautājumu apspriešanu. Taču, ja viņa partneri mēģinās šīs tiesības izmantot tikai savās interesēs, tad arī viņš varēs izvirzīt tādus jautājumus, kas ir izdevīgi vtņa zemei.

... Paziņojumu par padomju karaspēka atiešanu Austrijā Stajins sniedza, acīm redzami vēlēdamies uzsvērt, ka atšķirībā no Savienoto Valstu un Anglijas karaspēka, kas ilgi bija aizkavējies padomju okupācijas zonā Vācijā, Sarkanā Armija precīzi izpilda visas saistības.

Ministru vārdā šodien vajadzēja ziņot īdenam.

Kā allaž, korekti, ievērodams tradicionālo angļu principu — izvairīties no asiem un kategoriskiem formulējumiem, Idens paziņoja, ka ministri ierosina konferences šīsdienas sēdē apspriest vairākus jautājumus par to, kā izpildāma Jaltā pieņemtā deklarācija par atbrīvoto Eiropu.

— Sājā sakarā, — Idens turpināja, — ministri izskatīja amerikāņu memorandu, kas iesniegts divdesmit pirmajā jūlijā.

Staļins klausījās Idenā ārēji vienaldzīgs. Viņš, protams, labi atcerējās amerikāņu memorandu, ko Trumens bija nolasījis kādā no iepriekšējām sēdēm. Memoranda jēga bija skaidra: uzdot Savienotajām Valstīm un Anglijai vadīt vēlēšanas Eiropas zemēs un piešķirt tur īpašas privilēģijas amerikāņu un angļu žurnālistiem. Staļins toreiz bija teicis, ka tāda dokumenta pieņemšana aizvainotu Eiropas zemes, uz kurām tas attiecas.

Tagad Idens ziņoja, ka ministriem nav izdevies vienoties šajā jautājumā. Savienoto Valstu un Lielbritānijas pārstāvji bijuši par šo dokumentu, padomju pārstāvis — pret to. Lai apspriestu jautājumu par žurnālistu darba apstākļiem, ministri nolēmuši nodibināt apakškomisiju, kurā piedalās visu delegāciju pārstāvji.

Arī Trumens klausījās Idenā bez jebkādas intereses. Kad bija nolemts uz kreisera «Augusta» rūpīgi noslīpēto memorandu nodot ministriem, prezidents jau tūlīt zināja, ka Molotovs nobloķēs amerikāņu priekšlikumus, tāpat kā to bija darījis Staļins. Taču toreiz Trumens bija cerējis, ka panākums Alamogordo apkaimē krasi mainīs spēku samēru un viņš varēs ar Staļinu runāt ultimātu valodā.

Sī cerība diemžēl nebija piepildījusies. Štābu priekšnieku atbilde neatstāja šajā ziņā nekādas šaubas...

Šķita, vienīgi Cērčils ar interesi klausās savā ministrā, reizēm apmierināti palocīdams galvu, it kā apstiprinātu viņa vārdus.

— Otrs apspriešanai ieteiktais jautājums, — Idens turpināja ziņojumu, — ir nākotnes Vācijas pastāvēšanas ekonomiskie principi.

Aši minējis formulējumus, kuriem piekrituši visi trīs

ministri, viņš ierosināja galveno punktu — par reparācl-jām — pārcelt uz nākamās dienas sēdi.

Staļinam gluži cilvēcisku motīvu dēļ gribējās izvairīties no saķeršanās ar Idenu. Viņš zināja, ka viens no angļu ministra dēliem ir bez vēsts pazudis karadarbības laikā Birmā. Turklāt Molotovs bija teicis Staļinam, ka īdens jūtoties slikti: viņš slimojot ar kuņģa čūlu, un viņu mokot sāpes. Starp citu — to, ka angļu ministrs nav vesels, varēja noprast arī no viņa iekritušajiem vaigiem...

Staļins nevēlējās, lai Idcns kā ziņotājs saņemtu no padomju puses triecienus, kas patiesībā domāti nevis viņam, bet Cērčilam.

Pagaidām nekāda saķeršanās nebija arī paredzama. Vēl vairāk — Staļins klusībā konstatēja, ka jau noticis zināms progress: kāds formulējums, ko vienprātīgi bija atzinuši par labu visi ministri, apstiprināja, ka ražošanas jaudas, kas nav vajadzīgas Vācijā atļautajām mierlaika rūpnieciskās ražošanas nozarēm, ir vai nu konfiscējamas reparāciju veidā, vai iznīcināmas.

Kad Idens bija beidzis ziņojumu un delegāciju vadītāji apmainījušies domām, darba kārtībā palika pieci jautājumi. Daži no tiem attiecās uz Turciju, Irānu un bijušajām mandātteritorijām.

Taču vissvarīgākais joprojām bija jautājums par Polijas rietumrobežu. Tika ierosināts šajā jautājumā atsākt diskusiju, kas vakar nebija pabeigta.

Šķita, ka konferences vilciens, kas nupat bija devies ceļā no starpstacijas, sekmīgi nobraucis dažus mazāk svarīgus ceļa posmus un izkļuvis uz galvenās maģistrāles, tagad atkal apstājas nolaista semafora priekšā. Līdz «Termiņai» — «Galastacijai» — vēl bija ļoti, ļoti tālu.

Trumens ar to jau bija tā kā samierinājies un nejutās pārāk sarūgtināts. No visiem ļaunumiem viņš izvēlējās mazāko. Tāds mazākais ļaunums prezidentam likās iespēja fiksēt, ka Polijas jautājums nav atrisināms pārmērīgo Staļina prasību dēļ. Tas nozīmētu, ka jaunās Polijas robežas uz nenoteiktu laiku paliktu neatzītas un nākotnē būtu iespējams tās izmantot kā vienu no svirām, lai iedarbotos uz Padomju Savienību.

Turpretim Cērčils, jau iedomādamies vien, ka viņam būs jābrauc uz Londonu nekā nesasniegušam, kļuva briesmīgi nikns. Viņš mēģināja sevi mierināt ar to, ka, atgriezies Bābelsbergā kā jaunievēlētais Lielbritānijas premjers, viņš vēl varēs nokavēto atgūt.

Taču tas nenomierināja, tas tikai pastiprināja bažas, jo atgādināja Cērčilam, ka neskaidra ir ne tikai Polijas, bet arī viņa paša nākotne...

Tātad Trumens neiebilda pret Polijas jautājuma atlikšanu. Turpretim Cērčils to negribēja, baidījās no tā. Sājā ziņā Savienoto Valstu prezidenta un Lielbritānijas premjera pozīcijas bija atšķirīgas.

Trumens bija pārliecināts, ka Staļinam nav nekādu jaunu argumentu Polijas labā. Cērčils domāja tāpat — te viņu viedokli saskanēja. Nemainīgs bija palicis arī spēku samērs pie konferences galda: divi pret vienu Rietumu partneru labā ...

No malas skatoties, varēja likties, ka Trumenam un Cērčilam ir bijusi taisnība, kad viņi Staļina pozīciju novērtēja kā bezcerīgu.

Ja Staļina' rīcībā nebija nekādu jaunu argumentu par labu Polijas robežu paplašināšanai, viņš varēja tikai atkārtot, ka šī paplašināšana ir paredzēta Jaltā. Taču tajā pašā Jaltas dokumentā bija teikts, ka galīga Polijas robežu apstiprināšana paliek Miera konferences kompetencē. Un pie tā turējās Trumens.

Spēku samērs pie sarunu galda nebija par labu Staļinam. No aritmētikas viedokļa viņam agrāk vai vēlāk bija jāzaudē. Lai spēku samēru grozītu, viņam bija jāizdomā kāds gluži jauns gājiens, jāizvirza jauni, neatspēkojami argumenti. Taču ne viena, ne otra Sta|ina rīcībā it kā nebija un arī nevarēja būt.

Tā domāja Cērčils un Trumens. Taču viņi abi maldījās. Viņiem ne prātā nenāca, ka jau konferences pašreizējā : ēdē Sta|ins viņus abus iedzīs strupceļā.

Staļins, zināms, saprata —jo drīzākā Polijas jautājuma atrisināšanā Trumens. ir mazāk ieinteresēts nekā Cērčils. Viņš bija pārliecināts arī par to, ka nez vai kāds no viņiem domā, ka bez Padomju Savienības piekrišanas po|us varētu piespiest aiziet no jau ieņemtajiem bijušās hitleriskās Vācijas rajoniem. Taču Staļinam bija acīm redzams: sabiedrotie mēģinās iztēlot, ka poļi ir tikai paklausīgs ierocis Padomju Savienības rokās un tiklab Savienoto Valstu, kā Lielbritānijas pūles pašreiz nav vērstas pret poļiem, bet gan «pret padomju ekspansiju Eiropā».

Kāpēc tā? Droši vien vispirms tāpēc, Staļins prātoja, lai vēlāk pasaules sabiedriskā doma viņus neapsūdzētu pret-poļu politikā, Bet varbūt arī tāpēc, ka Rietumu partneri, pirmkārt Cērčils, vēl joprojām cer, ka, iegūstot kontroles tiesības pār gaidāmajām vēlēšanām Polijā, varēs nodibināt viņiem paklausīgu valdību, ar kuru kārtot darīšanas būs krietni vien vieglāk nekā ar pašreizējo valdību un katrā ziņā daudz vienkāršāk nekā ar Sta|inu.

Ap Cecīlijas pili valdīja klusums.

Tūkstošiem kilometru no turienes — Savienotajās Valstīs un Tālajos Austrumos, Pentagonā un ģenerāļa Makār-tura štābā — atkal un atkal tika pārbaudīti atombumbas lietošanas varianti karā pret Japānu. Amerikāņu kreiseris <rIndianapolis» šķēla Klusā okeāna ūdeņus, vezdams uz Tiniānas salu atombumbas sastāvdaļu — urānu-253. Plutonija lādiņu bija paredzēts nedaudz vēlāk aizgādāt ar lidmašīnu.

Tālajos Austrumos ieradās aizvien jaunas karaspēka daļas. Armiju pavēlnieki un formāciju komandieri devās uz maršala Vasiļevska mītni, lai stādītos priekšā un saņemtu norādījumus.

Bābelsbergā trīs sabiedroto valstu bruņoto spēku pārstāvji sapulcējās kādā savrupmājā, lai iepriekšējas sagatavošanas kārtībā apspriestu gaidāmās pret Japānu vērstās kopīgās karadarbības plānu.

Karlshorstē ģenerālis Karpovs Staļina uzdevumā pa tiešo vadu sarunājās ar Maskavu un Varšavu.

Bija divdesmit piecas minūtes pāri sešiem pēc Vidus-eiropas laika, kad Trumens paziņoja, ka saskaņā ar apstiprināto darba kārtību tiek atsākta Polijas robežjaulā-juma apspriešana:

Cērčiis tūlit steidzīgi paziņoja, ka piekrītot amerikāņu viedoklim un viņam neesot nekā, ar ko papildināt jau vakar sacīto.

— Vai jums ir kas piebilstams? — Trumens jautāja, pievērsdamies Staļinam.

— Vai jūs ar Polijas valdības paziņojumu esat iepazinušies? — Staļins lietišķi apvaicājās.

Cērčiis un Trumens saskatījās. Staļins, kam nebija nekādu citu argumentu, acīmredzot mēģināja šo maznozīmīgo dokumentu iztēlot par jaunu, it kā svarīgu apstākli ...

— Jā, esmu to lasījis, — Trumens nevērīgi atbildēja.

— Vai runa ir par Beruta vēstuli? — Cērčiis jautāja vēl nevērīgāk.

— Tieši tā, — Staļins apstiprinādams palocīja galvu, — Par Beruta un Osubkas-Moravska vēstuli.

— Jā, es to izlasīju, — Cērčils teica.

Staļins šķita nepamanām atklāto nicīgumu Rietumu partneru tonī.

— Vai visas delegācijas paliek pie sava agrākā viedokļa? — viņš jautāja.

— Tas taču ir acīm redzams! — Trumens atbildēja tā, it kā jau pati doma, ka poļu paziņojums varētu grozīt viņa pozīciju, būtu vismaz nevietā.

— Nu, ko tad? — Staļins sacīja, plecus paraustīdams. — Tad jautājums joprojām paliek atklāts.

«Neapšaubāms mēģinājums spēlēt uz pretrunām starp mums un Cērčilu,» nodomāja Trumenam blakus sēdošais Birnss. Viņš jau pieliecās pie prezidenta, lai pačukstētu: «Jābeidz! Paziņojiet, ka robežjautājumā mēs neesam varējuši vienoties. Un cauri!»

Taču Birnss nepaguva nekā pačukstēt, jo atskanēja Cēr-čila skaļā balss.

— Ko tad nozīmē «paliek atklāts»?! — Cērčils augstprātīgi vaicāja, attaisnodams Trumena bažas. — Iznāk, ka šajā jautājumā nekas netiek izlemts, vai tā? Ceru, ka mēs tomēr pieņemsim lēmumu līdz mūsu aizbraukšanai!

— Iespējams... — Staļins atbildēja nenoteikti un, kā Cērčilam likās, mīklaini.

— Būtu ļoti žēl, — Cērčils īgni turpināja, — ja mēs izklīstu, neizlēmuši jautājumu, ko katrā ziņā apspriedis visas pasaules parlamentos.

Noklausījies Cērčilu, Staļins mierīgi teica:

— Nu, tad ņemsim vērā Polijas valdības lūgumu un izbeigsim šo jautājumu.

!r ko pabrīnīties, kā Cērčils, tik smalks un daudz pieredzējis politiķis, neapzinājās, ka Staļins ar viņu spēlējas kā kaķis ar peli.

«Jūs negribat rēķināties ar poļu viedoklj?» Staļins it kā teica. «Nu, tad jautājums paliek atklāts, lai gan faktiski 1as ir jau izlemts. Gribat pieņemt oficiālu lēmumu? Tad piekrītiet Beruta un Osubkas-Moravska priekšlikumam!»

Premjerministrs, protams, aptvēra, ka notiek spēlēšana uz nerviem. Taču pašreizējā situācija atņēma viņam aukstasinību un spēju reālistiski novērtēt stāvokli.

Vēl vakar — tikai vēl vakar! — viņš bija atradies sakāpināti jautrā noskaņojumā, ko bija izraisījusi ziņa par atomsprādzienu. Jau tam faktam vien, ka pastāv šī jaunā bumba, — viņam šķita — vajadzētu izlemt visus jautājumus, likvidēt visas šaubas...

Vakar, vērodams Trumena izturēšanos, Cērčils bija redzējis, ka prezidents kļuvis daudz apņēmīgāks, un tāpēc viņa pārlieciba par bumbas nozīmīgumu bija nostiprinājusies vēl vairāk.

Viņa, kā arī paša Trumena sakāpināti jautro noskaņojumu bija izkliedējusi amerikāņu štābu priekšnieku atbilde. Cērčils bija piedalījies viņu apspriedē un sapratis, ka šī atbilde atņem prezidentam rīcības brīvību — vismaz tik ilgi, kamēr nebūs pieveikta Japāna. Tātad viņam būs jācīnās ar Staļinu ja arī ne vienam pret vienu, tad katrā ziņā bez drošas aizmugures.

Tomēr padoties bez kaujas Cērčils negribēja.

— Lielbritānijas valdībai šis priekšlikums ir pilnīgi nepieņemams! — viņš nesavaldīgi izsaucās un teica garu runu, kas tomēr nebija nekas vairāk kā jau vakar sacītā atkārtojums. «Teritorijas paplašināšana nenāks Polijai par labu... Tā satricinās Vācijas ekonomiku... Radīs katastrofālu stāvokli kurināmā apgādē.»

Staļins ne ar vārdu, ne ar kustību nelika saprast, ka Cērčils tikai atkārto jau sacīto. Gluži otrādi — padomju līderis likās apsveicam jebkuru mēģinājumu turpināt apspriešanu — pat tad, ja tajā nebija nekā jauna...

— Es neņemos apstrīdēt visu, ko pašreiz teica Cērčila kungs, — Staļins godbijīgi ierunājās, — taču nepavisam neatsakos apspriest dažus no viņa minētajiem jautājumiem, piemēram, jautājumu par kurināmo. Runā, ka Vācijā tā nemaz nepaliekot. Bet vai tad tā ir? Tai joprojām pieder Reinas baseina teritorija, un tur kurināmā ir pietiekami. Tātad nekādas īpašas grūtības Vācijai neradīsies, ja arī tai vairs nebūs Silēzijas ogļu. Tā ir visiem zināma patiesība, ka galvenā Vācijas kurināmā bāze atrodas rietumos ...

Trumens klausījās Staļinā, atklāti garlaikodamies. Sīs tukšās diskusijas turpināšanā vainojams tomēr bija nevis Staļins, bet gan Cērčils. Tieši viņš, bezgalīgi atkārtodams vienu un to pašu, spieda to darīt arī Staļinu...

— Otrais jautājums, — Staļins lēnām turpināja, — ir par iedzīvotāju pārvietošanu. Es jau sacīju, ka poļu ieņemtajā teritorijā nekādu vāciešu nav. Viņus Hitlers bija iesaucis armijā, vēlāk viņi gāja bojā, nokļuva gūstā, citi tāpat vien pameta šos rajonus. Ja arī vācieši tur ir, tad nelielā skaitā. To taču, — Staļins uz mirkli apklusa, — var

pārbaudīt. — Viņš atkal apklusa un nobeidza šādiem vārdiem: — Vai mums, apspriežot Polijas robežjautājumu, nevajadzētu uzklausīt Polijas pārstāvju viedokli? Lai viņus uzaicina uz Ārlietu ministru padomes sēdi Londonā!

Cērčils uzreiz kļuva vērīgs. Trumens bažīgi paraudzījās Birnsā, taču tūlīt atviegloti uzelpoja. Nē, Staļina priekšlikumā nebija nekā jauna un neparasta. Runādams par poļu uzaicināšanu tikai uz Londonu, viņš pats izkliedēja iespējamās partneru bažas. _

Tādu uzaicinājumu paredzēja Jaltā notikusī vienošanās, un tā Trumenu nesatrauca, jo sakrita ar viņa vēlēšanos Polijas jautājumu aizvirzīt pēc iespējas tālāk.

— Man pret to nav nekādu iebildumu, — viņš teica.

— Bet, prezidenta kungs, — Cērčils izmisīgi iesaucās, — ministru padome taču sapulcēsies tikai septembrī!

Ar šo izsaucienu Cērčils izšķīra visu.

— Tad... — Staļins gausi sacīja, — tad ataicināsim poļus šurp un uzklausīsim viņus šeit!

Ne pērkona grāviens, ne zibens uzliesmojums pie dzidrajām Bābelsbergas debesīm, ne artilērijas šāviņa sprādziens nebūtu atstājis tādu iespaidu, kādu atstāja šis negaidītais priekšlikums. Ja to pieņemtu, spēku samērs konferencē tūlīt mainītos. Tad Staļins nostātos pret Trumenu un Cērčilu ne vairs viens, bet kopā ar poļiem. Taču te nebija runa tikai par aritmētiku vien. Polijas valdības rakstveida paziņojumu varēja aizmirst, noklusēt, noslēpt, uz mūžu mūžiem apbedīt amerikāņu un angļu arhīvos. Turpretim Polijas valsts pārstāvju ierašanās Bābelsbergā nelādu noslēpjama. Kamēr poļu intereses šeit it kā pārstāvēja Staļins, varēja iztēlot, ka strīds notiek nevis ar poļiem, bet ar viņu. Turpretim atklāti pateikt Polijas vadītājiem, ka Savienotās Valstis un Lielbritānija pretēji Jaltā pieņemtajam lēmumam nevēlas paplašināt viņu valsts robežas, ka tām Vācijas nākotnes intereses ir svarīgākas nekā daudzcietušās Polijas intereses, kura bija pirmais Hitlera upuris šajā karā, — tas nozīmēja uz ilgiem, ilgiem gadiem sakompromitēt sevi miljonu poļu acīs...

Trumens klusēja. Ja viņš ko iebilstu, Staļins tūlīt atsauktos uz Jaltas lēmumiem, kuros bija skaidri sacīts, ka nepieciešams uzklausīt Polijas valdības domas. Tiesa, tur runa b ja par ministru padomi Londonā, tika ieteikts poļus aicināt uz turieni. Taču, ja Trumens pašlaik to atgādinātu, Staļins, dabiski, varētu atbildēt, ka Jaltā vēl nebija palīts

redzēta pati Potsdamas konference un tātad arī tas, ka «Lielā trijotne» Polijas robežjautājumu apspriedīs otrreiz.

Tagad tāda apspriešana notika. Kāpēc tad neuzklausīt Polijas vald'bas pārstāvjus tieši šeit?

Cērčila atsaukšanās uz to, ka ministru padome sapulcēsies tikai septembri, bija nākusi par labu Staļinam — tā bija devusi viņam ieganstu izteikt pārsteidzošo priekšlikumu. Trumens gaidīja, kā tagad izturēsies premjerministrs. Taču Cērčils klusēja.

— Es... Man nav iebildumu, — viņš beidzot ierunājās nedrošā balsī. — Taču, — Cērčils turpināja skaļāk un stingrāk, — ir jau iepriekš paredzams, ko prasīs šie poļi. Viņi, protams, vēlēsies vairāk nekā to, kam mēs varam piekrist.

Staļins tūlīt iebilda:

— Ja mēs poļus uzaicināsim, viņi vismaz nevarēs mūs apsūdzēt Polijas likteņa izlemšanā viņiem aiz muguras. Es gribu, lai poļi nevarētu vērst pret mums tādu apsūdzību.

— Es viņus nekādi neapsūdzu! — Cērčils kliedza, zaudēdams savaldīšanos.

— Nevis jūs, bet poļi teiks: izlēma robežjautājumu, neuzklausot mūs, — Staļins sacīja līdzjūtīgi un pamācoši.

Trumens saprata: nav kur atkāpties. Nevēlēšanās uzklausīt Polijas pārstāvjus kaitēs viņam ne mazāk kā poļu ierašanās Bābelsbergā. Viņš ar cerību paraudzījās Cērčilā, gaidīdams no viņa kādu demaršu. Taču premjerministrs pēkšņi sašļuka, it kā no viņa būtu izlaists gaiss. Staļinā neskatīdamies, viņš nomurmināja:

— Jā ... Es saprotu.

Acīmredzot Cērčils bija izlēmis nolikt ieročus. Sī viņa negaidītā padevība vedināja Trumenu vēlreiz mēģināt neitralizēt Staļina priekšlikumu. Viņš nolēma apiet jautājumu par poļu uzaicināšanu un atgriezties savās izejas pozīcijās.

— Vai vispār šī teritoriālā problēma jāatrisina tik steidzīgi? — Trumens teica. — Pieņemt galīgu spriedumu par Polijas robežām mēs taču te nevaram tik un tā. Kā jau es atgādināju, tā ir Miera konferences prerogatīva. Nē, nē, — viņš steidzīgi turpināja, pamanījis dzeļošo Staļina skatienu, — notikusi domu apmaiņa ir bijusi ļoti lietderīga! Tikai es esmu pārliecināts, ka kopumā šis jautājums nav nemaz tik steidzams...

Arī prezidents bija kļūdījies. Viņš nebija ņēmis vērā, ka jebkurš mēģinājums atlikt Polijas jautājuma izlemšanu uz

Cērčilu iedarbosies kā elektroda pieskāriens atkailinātam ^ervam.

— Prezidenta kungs, — Čērčils sapurinājies ierunājās, kā parasti jau iekarsdams, — lai kā es jūs cienu, es nevaru nepateikt, ka šis jautājums neapšaubāmi ir steidzams. Es lūdzu saprast, ka, atlikdami izlemšanu, mēs faktiski nostiprināsim pašreizējo stāvokli Polijā. Vēlāk būs jau grūti ko grozīt!...

Stajins raudzījās Cērčilā, acis piemiedzis. Intuīcija viņam apgalvoja, ka premjerministra nervi ir sasprindzināti līdz pēdējam un izmisumā viņš pašreiz ir spējīgs pilnīgi atklāt savas kārtis, izpaust tās slepenās domas, ko līdz šim bija uzskatījis par labāku slēpt.

Staļins nebija maldījies.

Ar strauju kustību pārlauzis neaizkūpināto cigāru, Čērčils skaļā, no uztraukuma aizlūstošā balsī sāka stāstīt, ka jau kopš Teherānas konferences laikiem viņš, principā piekrizdams Polijas robežu paplašināšanai, nekad nav atbalstījis ģenerālisimusa Staļina priekšlikumu tās paplašināt tik lielā ap.jomā. Nepieciešams, viņš teica, tūlīt nekavējoties pieņemt lēmumu par Polijas robežu pa Oderu un Austrumneisi, tieši pa Austrunmeisi, nevis pa Rietum-neisi, kā visu laiku uzstāj Staļins un kopā ar viņu ari poļi. Ja šajā jautājumā nebūs nekāda noteikta lēmuma, tas dos poļiem iespēju uz visiem laikiem palikt teritorijā, ko viņi ieņēmuši pašreiz...

Sī runa bija atklāti vērsta pret poļiem. Tajā klaji izpaudās gan vēlēšanās uz Polijas rēķina saglabāt Vācijas militāri rūpniecisko potenciālu, gan centieni Polijas jauno teritoriju samazināt līdz minimumam, gan neapšaubāmas bailes, ka Staļins, cīnīdamies par maksimālu Polijas robežu paplašināšanu, panāks to, ka poļu uztverē nevis Rietumi, bet gan tieši Padomju Savienība kļūs par viskonsekventāko un visaktīvāko poļu interešu aizstāvi...

Reizreizēm Cērčils it kā atģizdamies mēģināja savus īstos mērķus maskēt ar vecajiem argumentiem par poļu oglēm un pārtikas resursiem. Atkal un atkal viņš prasīja, lai Polijas pašreizējās faktiskās robežas atzītu par pagaid-robežām, bet Polijas jauno teritoriju par padomju okupācijas zonu. Viņš pabeidza ar patētisku aicinājumu konferencei Polijas jautājumu katrā ziņā izlemt šeit, Bābelsbergā.

Trumens sačukstējās ar Birnsu. Prezidents atradās starp divām ugunīm. Ja viņš vēlreiz ierosinātu atlikt izlemšanu,

Cērčils izdarītu jaunu obstrukciju. Bet Staļins, protams, atkal ierosinātu uzaicināt poļus...

Beidzot Trumens steidzīgi paķēra papīru, ko viņam sniedza Bolens, un, acīmredzot par kaut ko jau vienojies ar Birnsu, sacīja:

— Premjerministrs mums atgādināja, ka jautājumā par Polijas rietumrobežu viņš nekad neesot bijis vienis pratis ar ģenerālisimusu. Lai konstatētu patiesību, pievērsīsimies pirmavotam. Lūk, izvilkums no Krimas konferences lēmuma.

Pielicis papīra lapiņu pie tuvredzīgajām acaīm, Trumens sāka lasīt:

— «Triju valdību vadītāji uzskata...»

Staļins un Cērčils šo lēmumu zināja gandrīz no galvas. Trumens nolasīja to lēmuma daļu, kurā bija teikts, ka jūtami paplašināma Polijas teritorija ziemeļos un rietumos, ka par šīs paplašināšanas apjomu tiks noskaidrotas jaunās Polijas Nacionālās vienības valdības domas un galīgā Polijas rietumrobežas noteikšana atliekama līdz Miera konferencei.

Beidzis lasīt, Trumens svarīgi sacīja:

— So vienošanos ir parakstījis prezidents Rūzvelts, ģenerālisimuss Staļins un premjerministrs Cērčils. Es piekrītu šim lēmumam.

Iestājās klusums. Trumena mērķis bija skaidrs — viņš gribēja saukt pie kārtības Cērčilu un reizē sakaut Staļinu ar viņa paša ieročiem. Jaltā pieņemto lēmumu taču bija parakstījis ne tikai Cērčils, ne tikai mirušais prezidents, pret kuru Staļins ieturējās ar uzsvērtu cieņu, bet arī pats padomju līderis. Lēmumā bija melns uz balta rakstīts: jautājums par Polijas robežām galīgi izlemjams Miera konferencē. Vai tad Trumens neierosināja to pašu? Jautāt, kāds ir Polijas valdības viedoklis? Vai tad viņš iebilst pret to, ka šīs valdības pārstāvjus uzaicina uz Londonu? Kurš tad konsekventi ievēro Jaltas līniju šeit, Bābelsbergā? Protams, ne jau Cērčils, kas uzstāj robežj autā jumu izlemt tūlīt. Un, protams, ne jau Staļins, kas neatlaidīgi prasa tādas robežas, par kādām vienošanās Jaltā nav notikusi...

Taču visiem klātesošajiem bija skaidrs arī kaut kas cits. Prezidenta paziņojums īstenībā nozīmēja vienīgi vēlēšanos noraidīt tiklab Staļina priekšlikumu uzaicināt poļus, kā arī Cērčil.a neatlaidīgo prasību Polijas jautājumu atsviest atpakaļ Jaltas izejas pozīcijas, pilnīgi ignorējot to faktu, ka pēc Vācijas sagrāves Polija patiesībā ir jau saņēmusi so-līto paplašinājumu un tagad ir nepieciešams to atzīt...

Tomēr Bimsam, Idenam un visiem pārējiem tiklab amerikāņu, kā angju delegācijas locekļiem likās, ka Tru-mens kaujā ir uzvarējis un jebkurš Staļina iebildums tagad automātiski kļūs par mēģinājumu revidēt Jaltā pieņemtos lēmumus. Taču Staļins domāja citādi. Kad viņš atkal ierunājās, kļuva skaidrs, ka viņam šī spēle apnikusi.

Staļins ar strauju kustību nolika — drīzāk gan iesvieda — pīpi pelnutraukā. Un pačukstēja dažus vārdus Molotovam. Tas pagriezās un izņēma Podcerobam no rokām mapi...

— Ja jums nav apnicis apspriest šo jautājumu, — Staļins saīdzis skaļi sacīja, — es esmu ar mieru runāt vēlreiz. Tā: arī es pamatojos uz Krimas konferences lēmumu, ko nupat citēja prezidents. Taču no precīzas šī lēmuma jēgas izriet, ka pēc Nacionālas vienības valdības nodibināšanās Polijā mums jākonsultējas ar šo jauno Polijas valdību. Tai jāizsaka savs viedoklis jautājumā par rietumrobežu. Vai ne? Sis viedoklis mums ir paziņots. Polijas valdības paziņojums ir visām trim delegācijām. Ir tā vai nav?

Visi klusēja.

— Tagad mums palikušas divas iespējas, — Staļins turpināja, — vai nu piekrist šim viedoklim, vai, ja mēs tam nepiekrītam, uzklausīt Polijas pārstāvjus, dot viņiem iespēju izvērst savu argumentāciju, atbildēt uz jautājumiem, ja mums tādi ir, un tikai pēc tam pieņemt lēmumu. Prezidents atgādināja Miera konferenci. Es arī neesmu to aizmirsis. Bet lai man izskaidro, kāds ļaunums celsies no tā, ja šī konference saņems noteiktu triju lielvalstu viedokli — to valstu viedokli, kuras ir bijušas antihitleriskās koalīcijas galvenais spēks, un šis viedoklis turklāt būs saskaņots ar Polijas valdības nostāju!

Visi joprojām klusēja.

— Prezidenta kungs mums atgādināja, — Staļins atkal ierunājās, — kas ir parakstījuši Jaltā pieņemto lēmumu. Tagad es savukārt gribu atgādināt, ka jautājumā par Polijas jaunās robežas ģeogrāfisko līniju mēs Jaltā nevarējām vienoties un Cērčila kungs to ļoti labi zina. Bet kādas tad bija domstarpības? Lai izvairītos no noklusējumiem, minējumiem un mājieniem, pievērsīsimies kartei...

Staļins paņēma no Molotova vākus, izvilka karti un, izklājis to uz galda, teica:

— Cērčila kungs pastāvēja uz to, lai rietumrobeža sāk-1os no Oderas grīvas un pēc tam stieptos gar Oderu lidz Neises ietekai... — Staļins ar īsi apgrieztu, dzeltenīgu rādītājpirksta nagu novilka kartē līniju. — Turpretim mēs, — viņš turpināja, — aizstāvējām līniju uz rietumiem no Neises. Pēc prezidenta Rūzvelta un Cērčila kunga shēmas Stetīne, kā arī Breslava un rajons uz rietumiem no Neises paliktu Vācijai. Es biju pret to. Kāpēc.? Tāpēc, ka tāda Vācijas robeža tikai darītu stiprāku Prūsijas militāro eliti. Mūsu mērķis, visa pagājušā kara mērķis taču ir šo eliti likvidēt! Bet Cērčila kungs acīmredzot grib to saglabāt. Es biju pret to agrāk. Un esmu pretim ari tagad... Un pēdējais, — Staļins sacīja, kartē vairs neskatīdamies un atlaizdamies pret krēsla atzveltni. — Mēs pašreiz izskatām jautājumu par Polijas robežu. Par robežu, nevis par pagaidu līniju, kā mēģina pierādīt Cērčila kungs. Ja mēs esam vienis pratis ar Polijas valdības viedokli, jautājumu var izlemt bez Polijas uzaicināšanas. Ja neesam vienis prātis — nepieciešams šeit uzklausīt poļu domas. Tas ir principiāls jautājums.

Staļins runu pabeidza tik stingri un nelokāmi, ka visiem kļuva skaidrs: padomju līderis neatkāpsies ne soli.

— Nu, ko tad, — Trumens bezcerīgi teica, — man nav iebildumu pret Polijas pārstāvju uzaicināšanu. Viņi varēs te aprunāties ar mūsu ministriem ...

— Protams, ka varēs! — Staļins piekrita.

— Sarunu rezultātus ministri paziņos mums, — Cērčils sacīja klusi, galvu nepaceldams.

— Pareizi, pareizi! — Staļins viņu atbalstīja.

— Kas viņiem nosūtīs uzaicinājumu? — Cērčils jautāja, raudzīdamies Staļinā un it kā gaidīdams, ka viņš pats to uzņemsies.

— Manuprāt, mūsu priekšsēdētājs, — Staļins teica, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

— Labi, — Trumens sacīja tikko dzirdami. — Pāriesim pie nākamā jautājuma ...

VIENPADSMITĀ NODAĻA. KOKTEIĻU VAKARS

Tiklīdz amerikāņu mašīnas bija aizbraukušas, militārās policijas virsnieks ar plašu, bramanīgu rokas vēzienu deva Voronova šoferim zīmi, lai brauc tālāk.

Viņi izbrauca cauri amerikāņu un angļu zonai un no* kļuva pie aizšķērša, aiz kura sākās padomju zona. Caurlaide ar trim karodziņiem iedarbojās nevainojami. Ļoti drīz emka apstājās pie mājas, pie kuras pirms dienām desmit Karpovs bija pievedis Voronovu un kurā viņš pats strādāja.

Taču ģenerāļa tur nebija. Viņš bija aizbraucis uz Karls-horsti, un viņu varēja gaidīt atpakaļ ne agrāk kā vakarā.

Voronovs sacīja Gvozdkovam, lai aizved viņu mājās, tas ir, uz paralēlās ielas savrupmāju, kurā dzīvoja kinematogrāfisti un kurā arī viņam bija istaba.

Aizbraucis līdz mājai, Voronovs jau devās uz ieeju, kad viņu apturēja šofera balss:

— Kā tad būs turpmāk, biedri major? Vai brauksim vēl kaut kur?

Voronovs gribēja Gvozdkovu palaist brīvsolī, bet atcerējās, ka viņš, lai gan ne sevišķi noteikti, tomēr ir piekritis kopā ar Braitu doties pie Stjuarta.

— Atbrauciet uz šejieni, Aleksej Petrovič! Pirms septiņiem, — viņš teica Gvozdkovam, lai jau laikus ierastos Potsdamā un sagaidītu tur Cārliju.

«Kāda velna pēc es piekritu?» Voronovs nodomāja, kad mašīna bija pazudusi aiz pagrieziena. «Kāpēc man jābrauc pie šī nelieša Stjuarta, turklāt — bez uzaicinājuma? Kokteiļu vakars!... Kas man tur ko meklēt?... Aizbraukšu, lai varbūt izdzirdētu ko interesantu un svarīgu, pastāvētu pūlī ar viskija vai džina glāzi rokā un atbildētu uz

niem...»

Reizē Voronovs nevilšus atcerējās arī to, ko pavisam nesen viņam bija stāstījis Braits. Angļu zona, vācu karaspēka formācijas, Slēsviga-Holšteina, Stjuarts, kas kaut ko perina...

i iespējams, ka tam visam ir sava slēpta sakarība...

Nē, viņam ir jāiet un viņš ies uz šī Stjuarta midzeni! Lai Stjuarts zina, ka padomju žurnālists neslapstās pa krūmiem, ja kāds kaut ko perina pret viņa zemi vai pret viņu pašu...

«Bet ko gan patiesībā,» Voronovs vaicāja pats sev, «spēj izdarīt šis Stjuarts? Par to, ko Braits redzēja ang|u zonā, Stjuarts taču neies stāstīt! Ko tad viņš darīs? Sāks klāstīt kārtējo pretpadomju pasaku par konferences norisi? Atkal žēlosies, ka krievi ierobežo preses brīvību un žurnālistus nelaiž Cecīlijas pilī?»

Nu labi — paklausīsimies! Pēc tam kad Cārlijs bija izturējies tik draudzīgi un atklāti un tik neatlaidīgi aicinājis braukt pie Stjuarta, Voronovs nemaz vairs nevarēja atteikties.

Sirds dzijumos viņš tomēr juta neuzticību pret Braitu. Varbūt viņa vaļsirdība bija vienīgi izlikšanās? Varbūt tā bija tikai sastāvdaļa plānā, kura mērķis ir izkliedēt Voro-nova aizdomas un aizvilināt viņu pie Stjuarta?...

«Lai notiek!» Voronovs nosprieda. «Ja man lemts no Braita saņemt vēl vienu mācību, es to saņemšu. Bet tā būs pēdējā!»

...Māja bija tukša. Kinogrupa — kaut kur aizbraukusi. Voronovs lēnām uzkāpa savā istabā. Viņa domas joprojām nodarbināja no Braita dzirdētais.

Cerībā atrast kaut ko tādu, kam būtu sakars ar Braita stāstījumu, Voronovs pievērsās savam varen lielajam piezīmju blokam. Sis jau kara gados aizsāktais bloks bija uzblīdis gan no mitruma, gan vecuma.

Šķirstīdams to, Voronovs negribot iegrima atmiņās. Sājā bloknotā paviršā žurnālista rokrakstā, ar saīsinājumiem, kurus viņš pats tagad tik tikko saprata, bija fiksēti daudzi notikumi, epizodes, frontes dzīves iespaidi.

Voronovs rakstīja piezīmes gandrīz kopš pirmajām kara dienām. Kļuvis par Padomju Informācijas biroja korespon-

1 Ka klājas? (Angl.) dentu, viņš sāka pret saviem pierakstiem izturēties sevišķi rūpīgi.

Rokraksts viņam bija briesmīgs un bieži vien sagādāja nepatikšanas. Lai konstatētu, kas slēpjas aiz paša rakstītajiem hieroglifiem, nepabeigtajiem vārdiem, saīsinātajiem terminiem, nesalasāmajiem uzvārdiem, viņam vēlāk ne vienu reizi vien vajadzēja rakņāties pa veciem politisko daļu ziņojumiem un šķirstīt frontes avīžu komplektus.

Tagad, būdams vienatnē, Voronovs izvilka veco, uzblīdušo piezīmju bloku. Pacietīgi atšifrēdams 1944. un 1945. gadā izdarītos pierakstus, viņš atsauca atmiņā ne tikai šo gadu svarīgākos notikumus, bet arī savus žurnālista maršrutus.

Ļeņingradas blokādes pilnīga likvidācija. Korsuņas-Sev-čenkovsķas operācija. 1. Ukrainas frontes karaspēka iziešana uz Cehoslovakijas robežas. Padomju Baltijas atbrīvošana. 1. Baltkrievijas frontes karaspēka un 1. Polijas armijas ieiešana Polijas teritorijā. Kauja pie Kēnigsbergas. 3. Ukrainas fronte sāk uzbrukumu Ungārijā. Padomju Savienības un Dienvidslāvijas draudzības līgums. Tikšanās ar amerikāņiem Torgavā. Kapitulācija Karlshorstē...

Tas viss bija pierakstīts steigā, uz ātru roku, pat ne tik daudz pierakstīts, cik apzīmēts, uzmests, saglabāts, lai vēlāk atšifrētu...

Mazliet sīkāk un skaidrāk Voronovs bija fiksējis sarunas ar kareivjiem, virsniekiem un ģenerāliem, kas vēlāk tika pieminēti viņa korespondencēs. Tagad, šķirstot bloknotu, viņš atcerējās savas neskaitāmās sarunas ar čehiem un slovakiem, ungāriem un vāciešiem, amerikāņiem un angļiem un kur nu vēl ar padomju kareivjiem un visāda ranga komandieriem.

Uzturēšanās Rokosovska štābā Varšavas sacelšanās dienās... Negaidīti atklājās, ka šie pieraksti ir samērā plaši. Voronovs bija pat paguvis pierakstīt sarunu ar izlūku Ivanu Kolosu, kas bija tikko atgriezies no Varšavas. Koloss nesekmīgi bija centies pārliecināt sacelšanās vadītājus, kas nāca no Armia Ķrajowa, lai viņi, glābdami Polijas galvaspilsētu no iznīcināšanas, nodibinātu kontaktu ar padomju pavēlniecību. Traģiskās Varšavas sacelšanās dienas jau sen bija pagātnē, taču, šķirstīdams veco bloknotu, Voronovs tās pārdzīvoja vēlreiz...

Tomēr viņš neatklāja nekā tāda, kam būtu kaut netiešs sakars ar angļu zonā radušos situāciju.

Starp citu — tagad Voronovs vairs nešaubījās, ka Car-lijs ir stāstījis patiesību. To apstiprināja viss — fotogrāfijas, Braita pieminētās detaļas un, beidzot, neviltotais sašutums viņa balsī. Nelielas šaubas modināja vienīgi tas, ka angļi nekā nebija no Braita slēpuši un ļāvuši viņam fotografēt. Tādējādi viņi taču varēja darīt zināmu atklātībai nepieredzēti vērienīgu nodevību! Bet — no otras puses — vai tas ir noslēpjams? Ja var ticēt Braitam, runa taču ir par veselu armiju!

Padomju pavēlniecība to noteikti zināja. Bet kāpēc tā līdz šim nav publiski atmaskojusi angļu nodevību? Tāds atmaskojums parādītu visai pasaulei, kurš uzticīgi pilda sabiedroto saistības, konsekventi turpinādams Teherānas un Jaltas līniju, un kurš uzņēmis pilnīgi pretēju kursu...

Voronovu nomāca apziņa, ka Padomju Savienībai aiz muguras realizē tādu nepieredzētu nodevību.

Vai amerikāņi zina, kas notiek angļu zonā? Angļu zona taču atrodas blakus amerikāņu zonai, un Montgomerijs ir padots Eizenhaueram. Tātad viņi nevar nezināt! Bet varbūt viņi zina, tikai nespēj ar angļiem tikt galā? Blēņas! Anglijas un Amerikas savienībā galvenās, protams, ir Savienotās Valstis. Tātad amerikāņi zina, tikai piever acis? Bet tā taču ir līdzdalība nodevībā! Kāpēc Padomju Savienība nesit ar dūri uz galda?

Varbūt, Voronovs nodomāja, tas tomēr ir jau noticis. Viņš taču atceras, ka padomju presē ir parādījušies īsi ziņojumi par vācu karaspēka daļām, kas pastāv angļu zonā. Visai ticams, ka Padomju valsts vadītāji kaut kādu svarīgu valstisku apsvērumu dē] pagaidām negrib darīt plašāk zināmu šo kaunpilno notikumu. Iespējams, ka par to būs runa pašreizējā konferencē. Un ja nu pēkšņi šī runa notiek šodien?...

...Voronovs atgriezās Potsdarnā, Karpovu nesagaidījis.

Braits ieradās paredzētajā laikā. Viņi brauca klusēdami. Voronovs saprata: lai cik neatlaidīgi viņš jautātu, ko perina Stjuarts, Braits nevarēs vai ari negribēs dot noteiktu atbildi.

Agrāk Voronovam bija varējušas rasties aizdomas, ka Cārlijs kopā ar Stjuartu piedalās kādā «sazvērestībā» un tāpēc tik neatlaidīgi viņu aicina uz kokteiļu vakaru, tagad tādām aizdomām vai'rs nebija pamata.

Tagad Voronovs ticēja Braitam. Vai viņš ticēs ari rīt? Kas to zina .,.

Acīmredzot Cārlijam tiešām nebija skaidrs, ko sadomājis Stjuarts. Taču, izmantodams pazīšanos ar Rietumu žurnālistiem, viņš varēja pamatoti secināt, ka šim anglim, kam bija tuvi sakari ar Ārlietu ministriju un kas mēdzot tikties ar pašu Cērčilu, ir prātā kaut kas bīstams. Bet kas īsti? Uz šo jautājumu pagaidām atbildes nebija.

Viņi joņoja pa nopostīto Ķurļurstendamm, ko vācieši saīsināti sauc par 'Ķudamm, iegriezās vienā šķērsielā, pēc tam citā. Braits šo ceļu labi pazina un brauca droši. Viņi aizdrāzās garām kādai lielai koka plāksnei. Voronovs paguva izlasīt spilgti sarkanas rindas: You are entering British Sector! — kas tulkojumā nozīmē: «Jūs esat nokļuvis angļu sektorā!» Agrāk Voronovs tādas plāksnes nebija redzējis.

Vēl brīdi viņi traucās pa ielām un šķērsielām, kas izskatījās līdzīgas cila citai, jo bija vienādstipri nopostītas. Lai gan pulkstenis rādīja gandrīz astoņi, satumsis vēl nebija. Voronovs no tālienes ieraudzīja mašīnu drūzmu pie trīsstāvu mājas, kas gandrīz nebija cietusi no bumbām un šāviņiem.

— Tas blēdis Stjuarts ir sev nocēlis tīri labu ēciņu. Redz, ko nozīmē sakari! — Braits noteica caur zobiem.

Viņi izkāpa no mašīnas. «Katrā ziņā es te būšu vienīgais padomju žurnālists,» Voronovs nodomāja. Braits bija teicis, ka uzaicinājumu viņš paņēmis preses klubā. Pēc Voronova vērojumiem, uzturoties lasītavā, neviens padomju žurnālists klubu neapmeklēja. Voronova parādīšanās starp Rietumu žurnālistiem, kurus bija sakaitinājis informācijas skopums un aizliegums apmeklēt Bābelsbergu, jau pati par sevi varēja radīt diezgan saspīlētu situāciju. Vienmēr atradīsies cilvēki, kas ap konferenci radītajā slepenībā vainos padomju pusi, jo vairāk tāpēc, ka Potsdama un tai blakus esošā Bābelsberga atrodas padomju zonā.

Braits gāja pa priekšu, nevērīgi vicinādams savu «Speed». Pakļaudamies Cārlija neatlaidībai, arī Voronovs bija paķēris līdzi fotoaparātu, lai gan viņam nebija nekas fotografējams tādā kokteiļu vakarā.

Iegājuši pa durvīm, viņi nokļuva plašā priekštelpā; tās sienas bija apkarinātas ar briežu ragiem un gravīrām, kurās bija attēloti jātnieki ar bisēm plecos un kurti, kas vajā briedi. Agrākais savrupmājas īpašnieks droši vien bija bijis kaislīgs mednieks. Priekštelpā nestāvēja neviens, kas pārbaudītu, vai Braitam un Vorouovam ir ielūgumi,

bet no plaši atvērtajām durvīm, kuras veda dzijāk mājā, plūda daudzbalsīga kņada.

Tūlīt aiz Braita arī Voronovs iegāja lielā istabā, kas bija pilna ar cilvēkiem amerikāņu, angļu un franču formas tērpos. Spoži burtiņi uz uzplečiem apliecināja to nēsātāju piederību pie žurnālistu cilts. Agrāk šī istaba droši vien bija izmantota par viesistabu vai dejas zāli. No griestiem nokarājās milzīga bronzas lustra, pie sienām bija saglabājušies spoguļi. Vai nu viesu tiešām bija varen daudz, vai arī tādu iespaidu radīja spoguļu vairākkārt atstarotie attēli, bet Voronovam likās, ka zālē sapulcējušies vismaz kādi divsimt cilvēki.

Izspraukties vairāk priekšā nebija iespējams, un Voronovs pacēlās pirkstgalos, lai palūkotos apkārt.

Sev par izbrīnu viņš neieraudzīja nekā tāda, kas atgādinātu kokteiļu vakaru. Nevienam rokā nebija ne kausa, ne glāzītes, neviens nekā neiznēsāja. Pretim divām vai trim krēslu rindām, kurās visas vietas jau bija aizņemtas, stāvēja neliels galdiņš, pievirzīts gandrīz pie pašas sienas ar tikko saskatāmām, cieši aizvērtām durvīm. Vārdu sakot, nebija nekā tāda, kas būtu līdzīgs parastam kokteiļu vakaram. It īpaši Voronovs brīnījās par to, ka gandrīz visi viesi bija bruņojušies ar fotoaparātiem vai kinokamerām, bet daži pat turēja uz ceļiem portatīvas rakstāmmašīnas.

Pie spoguļu sienām stāvēja uz trijkājiem nostiprināti jupiteri — pa diviem katrā pusē. Tas viss izskatījās drīzāk pēc preses konferences vai citas lietišķas sanāksmes nekā pēc pieņemšanas labākajās aprindās.

— Rādās, mēs esam novēlojušies, visas vietas jau aizņemtas, — Braits nomurmināja.

— Labi vien ir, pastāvēsim tepat, — Voronovs vienaldzīgi atsaucās.

— No šejienes nevarēs dabūt nevienu pieklājīgu fotouzņēmumu.

— Ko tu īsteni gatavojies fotografēt?

— Pagaidām nezinu. Taču, spriežot pēc apstākļiem, objekts atradīsies.

Braits mēģināja spraukties uz priekšu, bet priekšējie viņu tūdaļ atspieda atpakaļ.

«Kāpēc viņi tomēr sarīkojuši tādu trādirīdi?» Voronovs prātoja. Kādu paziņojumu Stjuarts sagatavojis saviem viesiem? Voronovs izvilka no kabatas ielūgumu, kuru drošības labad turēja pa ķērienam, un izlasīja pēdējo rindu: «...paredz dalīties ar kolēģiem noderīgā informācijā.»

-Protams, runa būs par konferenci. Kas cits gan pašreiz nodarbina žurnālistu prātus?

— Paklau, Cārlij, — Voronovs pusbalsī jautāja, — vai šis Stjuarts tiešām ir saistīts ar Ārlietu ministriju?

— Tā stāsta. Kāpēc tu to vaicā?

— Te viss izskatās tā, it kā vajadzētu notikt preses konferencei, brīfingam vai kaut kam tamlīdzīgam.

— Tā gan ir, — Braits norūca.

— Bet par ko? Par kādu tematu?

— Par kādu tematu? — Braits atvaicāja un, vērsdamies pie visiem kopā, bet ne pie viena atsevišķi, pēkšņi iesaucās: — Paklau, puiši! Vai iedzert te kaut ko dod?

Viens otrs pagriezās. Brailu acīmredzot pazina. Vismaz atskanēja daži hallo! un kaili.

— Ja tev tik dikti gribas iedzert, tad dodies uz «Underground»! — kāds ieteica.

— Ar ko mūs te ēdinās vai dzirdinās? — Braits nerimās.

— Ar gara barību, — bija dzirdama atbilde.

— Tādam nolūkam pastāv baznīca, — Braits atcirta.

Sur tur aprauti iesmējās.

Voronovs atkal pacēlās pirkstgalos. Aiz galdiņa pie sienas joprojām neviens nesēdēja, durvis sienā tāpat bija cieši aizvērtas.

«Varbūt sabiedroto pārstāvji nolēmuši sniegt separātu paziņojumu, par kuru padomju puse nekā nezina?» Voronovs joprojām kavējās pārdomās. Taču tas bija maz ticams, jo tādā nolūkā viņi katrā ziņā būtu sasaukuši oficiālu preses konferenci.

Voronova pārdomas iztraucēja sienā ierīkoto durvju vēršanās. Pie galdiņa piegāja virsnieks angļu formas tērpā. Acumirklī iestājās klusums.

— Lēdijas un džentlmeņi! — virsnieks skaļi teica. — Vispirms uzskatu par savu pienākumu ziņot, ka šai sanāksmei ir pavisam neoficiāls raksturs. Tas ir jūsu kolēģa — laikraksta «Daily Recorder» korespondenta mistera Viljama Stjuarta privāts pasākums. To nepieciešams uzsvērt, lai izvairītos no aplamām valodām. Par oficiālām uzskatāmas vienīgi delegāciju rīkotās preses konferences un tajās sniegtie paziņojumi.

Kāds ironiski no vietas izsaucās: Hear, hear/'

Virsnieks saprotoši pasmaidīja.

1 Sājā Radījuma: «Zināms, zināms!»

— Mēs apzināmies, — viņš turpināja, — ka informācijas trūkums līdz šim ierobežojis jūsu iespējas, spiedis jūs rakstīt, tā teikt, bezkrāsaini. Cik man zināms, misters Stjuarts gatavojas jūs apgādāt ar krāsainiem zīmuļiem. To, ko jūs tagad dzirdēsiet, savai avīzei viņš droši vien ir jau nosūtījis, tāpēc no konkurences nebīstas. Pateicos jums.

Virsnieks viegli palocījās pret zāli un pazuda aiz durvīm. Pēc tam durvis atkal atvērās.

Tas, ko Voronovs ieraudzīja, lika viņam izbrīnā gandrīz vai izsaukties. Zālē ienāca Urzula, tā pati vāciete, ar kuru viņš bija sēdējis pie viena galdiņa «pazemē». Reizē ar Urzulu zālē ienāca arī Stjuarts. Turēdams Urzulu zem rokas, viņš it kā viegli stūma to uz priekšu.

Varbūt Urzula Stjuartam ievajadzējusies kā tulkotāja? Šeit taču varēja būt vācu un, iespējams, arī šveiciešu laikrakstu korespondenti. Stjuarts vācu valodu diez cik labi neprata — Voronovam bija gadījies par to pārliecināties.

Urzula pa to laiku piegāja pie galdiņa. Stjuarts ar uzsvērti pieklājīgu mājienu norādīja viņai uz vienu no diviem pie galdiņa noliktajiem krēsliem. Urzula apsēdās.

— Lēdijas un džentlmeņi! — Stjuarts sacīja. — Pirmkārt, man gribētos pateikties visiem, kas ir atsaukušies uz manu aicinājumu, kā ari atvainoties tiem, kuri pašreiz varbūt jūtas zināmā mērā vīlušies. Varu jums galvot: pienāks īstais laiks, un būs arī dzērieni.

Kāds vēlreiz izsaucās: Hear, hearl

Stjuarts pasmaidīja, taču viņa seja tūdaļ atkal kļuva nopietna.

— Otrkārt, — viņš turpināja, — mūs visus kaitina no Cecīlijas pils saņemtās informācijas nepietiekamais apjoms. Tā ir līdzīga nožēlojamai urgai, bet mēs visi vai beidzamies nost no slāpēm. Un tomēr šis tas mums, protams, ir zināms. Tā, piemēram, mēs zinām, ka konferencē apspriež Polijas jautājumu. Taču tikai nedaudzi no mums zina to, ka krievi prasa milzīgi paplašināt Polijas teritoriju un vispār uzstājas Polijas sargeņģeļa lomā. Man izdevās to uzzināt pavisam nesen. Ziņu avots pelna pilnīgu uzticēšanos. Dabiski, rodas jautājums: kāpēc krievi, kurus poļi dibināti uzskata par senseniem ienaidniekiem, jo Krievija daudzkārt tiekusies iznīcināt Polijas nacionālo patstāvību, pēkšņi iedegušies tādā mīlestībā uz šo zemi? Vai šī krievu milesllba ir pamatota, tā teikt, vēsturiski? Bet, ja ne, tad — cik nesavtīga tā ir?

Stjuarts uz mirkli apklusa. Pastiepis roku uz Urzulas pleca pusi un tomēr tam nepieskāries, viņš turpināja:

— Gadījums mani saveda kopā ar mis Urzulu Košareku. Viņa ir poliete. Viņas stāstījums dos zināmu skaidrību par krievu patieso attieksmi pret Poliju...

Svinīgi un daudznozīmīgi, kā konferansjē paziņo par slavenas aktrises uznākšanu uz skatuves, Stjuarts sacīja:

— Mis Urzula Košareka!

Urzula piecēlās.

Stjuarta paziņojums tiešām bija negaidīts. Zāli pāršalca klusināts troksnis.

— Gaismu, gaisinu! — kāds sauca angliski.

Tūlīt it kā pēc komandas uzdegās pie sienām novietotie prožektori. Spoguļu atstaroti, tie zāli piepildīja ar spilgtu, žilbinošu gaismu. Žurnālisti, kas sēdēja uz krēsliem, pielēca kājās un pavērsa fotoaparātu objektīvus pret Urzulu. Tie, kas drūzmējās aizmugurē, centās tikt uz priekšu. Sākās spaidīšanās, atskanēja lamas, ietarkšķējās rokas kinokameras, uņ aši ieklaudzējās rakstāmmašīnas.

Laikam gan Voronovs bija vienīgais, kas necentās tikt tuvāk galdiņam. Tagad jau bija skaidrs, ka Stjuarts iecerējis rūpīgi sagatavotu izrādi. Sī Urzula, kas runāja vāciski tā, it kā viņa būtu dzimusi un augusi Vācijā, pēkšņi izrādījās poliete! Tās nu gan bija blēņas! Voronovs bija bieži runājis ar karagūstekņiem un pietiekami daudz laika pavadījis vācu zemē. Viņš vienā mirklī spēja dzimtu vācieti atšķirt pēc izrunas. īsā saruna ar Urzulu «pazemē» bija pietiekama, lai jau no pirmajiem teikumiem saprastu: viņa ir īsta vāciete! Tagad Stjuarts grib viņu uzdot par polieti. Neapšaubāma falsifikācija!

Voronovs sāka meklēt Braitu, lai viņam to pasacītu, bet viņš bija jau aizlauzies uz priekšu un tur knikšķināja savu «Speed».

Prožektoru gaisma nodzisa. Spaidīšanās pamazām norima. Kinokameru tarkšķēšana apklusa. Iestājās klusums.

•— Pateicos, kolēģi, — Stjuarts apmierināts sacīja. — Tagad, pirms pārejam pie lietas būtības, mums jāpārvar viena grūtība. Nedomāju, ka kāds no klātesošajiem runā vai vismaz saprot poliski. Manuprāt, ar vācu valodu nav daudz labāk. Anglosakši allaž ir izcēlušies ar vājām svešvalodu zināšanām. Tā kā mis Košareka runās vāciski, esmu parūpējies par tulku. Mans draugs misters Tomp-sons bija tik laipns ... Lūdzu, Džon...

Tulks, neliela auguma vīrietis ar brillēm, piecēlās no pirmās rindas un piegāja pie galdiņa.

Izrāde sākās.

— Mis Košareka, — Stjuarts viņu uzrunāja uzsvērti oficiālā tonī, — jūs esat poliete, un arī jūsu vecāki bija poļi — tā ir?

— Jā, es esmu poliete, — Urzula dobji atbildēja vājā balsī. — Mani vecāki arī bija visīstākie poļi, — viņa piebilda jau skaļāk.

Nebija nekādu šaubu: šai Stjuarta meičai — Braits toreiz bija licis Voronovam saprast, kādas ir viņas un angļa attiecības, — būs galvenā loma šeit sagudrotajā provokatoriskajā izrādē.

Tas, ka šeit iecerēta tieši provokācija, jau bija pilnīgi skaidrs. Voronovs juta pretīgumu pret vājo, slikti ģērbušos sievieti, kas stāvēja pie galda. Šodien viņa tīšām bija ģērbusies slikti, daudz sliktāk nekā toreiz bārā «Underground».

Ko Stjuarts grib panākt? Pierādīt, ka krievi vienmēr nīduši poļus? Visīstākās blēņas! Jā, cari dalīja Poliju, jā, tika apspiesti poļu dumpji. Taču bija arī Puškina draudzība ar Mickeviču, bija polis Dzeržinskis, bija krievu revolucionāri, kas cīnījās plecu pie pleca ar poļu revolucionāriem. Beidzot, mūsdienās krievu un poļu asinis jau plūda kopā kaujās pret hitlerisko Vāciju.

Bet ja nu vēsturē ieskatās dziļāk... Arī Polija kādreiz ir nesusi Krievijai ne mazumu nelaimju! Vai atgādināt jums, mister Stjuart, ser, lielais krievu un poļu vēstures speciālist, feodālās Polijas karus pret Krieviju septiņpadsmitajā gadsimtā, ielaušanos ukraiņu zemē, viltvāržus un daudz ko citu? ...

Neviens krievs tagad to necenšas atcerēties. Tagad krieviem vārds «polis» nozīmē — draugs, brālis, biedrs kopīgā cīņā pret kopīgu ienaidnieku. Vai tikai tieši to negatavojas apstrīdēt mis Košareka, kas neapšaubāmi ir ierocis provokatoru rokās?

— Mis Košareka, kur jūs esat dzimusi? — Stjuarts turpināja pratināšanu.

—- Marienverderas pilsētā.

— Tā atrodas Vācijā?

— Tā ir Polijā! — Urzula atbildēja skaļi, ar izaicinājumu balsī. — Lai gan, — viņa piebilda jau krietni vicu klusāk, — pēdējos gadsimtos tā ir uzskatīta par Vācijas teritoriju.

— Kāpēc jūs domājat, ka esat poliete?

*— Tāpēc, ka mani vecāki — Jans un Ģertrūde — bija poļi. Mājās runājām tikai poliski. Ģimene bija katoļticīga. Tādu ģimeņu Maricnverderā bija ļoti daudz.

— Lūdzu, pastāstiet sīkāk par savu ģimeni!

— Tēvs bija poļu valodas skolotājs. Marienverderā pastāvēja poļu ģimnāzija. Trīsdesmit devītajā gadā Hitlers to slēdza. Tēvs turklāt bija Vācijā pastāvošās Poļu savienības aktīvs biedrs. Es biju harcerka...

— Piedodiet — kas jūs bijāt?

— Harcerka, tas nozīmē — icrindniece. Trīsdesmit septītajā gadā kļuvu par druhnu. Par vienības vadītāju. Vēlāk Hitlers likvidēja arī Poļu savienību.

Klausīdamies un neticēdams savām ausīm, Voronovs, pēkšņu dusmu sagrābts, iedomājās Braitu. Protams, Braits zināja, ko īsti perina Stjuarts. Varbūt viņam pat bija noruna ar šo angli! «Muļķis es esmu, stulbenis,» Voronovs lamāja pats sevi, «gadījums ar fotoattēlu nekā man nav iemācījis! Kad runa ir par biznesu, šie žurnālistikas komersanti pārdos jebkuru ar visiem kauliem un ādu.»

No Braita zinādams, ka Voronovs būs vienīgais padomju cilvēks šajā kokteiļu vakarā, Stjuarts acīmredzot gribēja viņu padarīt par tādu kā mērķi, kuru ķer visas tā iepriekš sagatavotās bultas.

Izgrūstījis priekšā stāvošos, Voronovs beidzot sameklēja Braitu.

— Vai tu atkal esi inani nodevis? — Voronovs viņam nikni iečukstēja ausī.

Braits bija iedziļinājies sava «Speed» filmas pārtīšanā.

— Kas ar tevi ir, vai sajēgu esi zaudējis?! — viņš izsaucās. — Kā es varēju zināt...

Sājā mirklī līdz Voronovam atkal atskanēja Stjuarta balss.

— Spriežot pēc tā, ko jūs stāstījāt, visa jūsu dzīve ritējusi, tā teikt, poļu vidē. Bet jūs teicami runājat vāciski.

— Trīsarpus gadsimtos vācieši ir mums, poļiem, iemācījuši savu valodu.

— Jūs esat pārliecināta, ka apgabals, kurā jūs dzīvojāt, kādreiz piederējis Polijai?

Urzula nekā neatbildēja, tikai nicīgi paraustīja plecus.

— Redzat, — Stjuarts it kā paskaidroja savu neatlaidību, — lielākā daļa no tiem, kas te sapulcējušies, nez vai labi zina Polijas vēsturi. Kāds pamats jums ir pilsētu, kurā jūs dzīvojāt, uzskatīt par poļu pilsētu?

— Aizejiet uz Marienverderas kapsētul — Urzula atbildēja ar sarūgtinājumu balsī. — Tur saglabājušies veci kapu pieminekļi. Izlasiet uzrakstus uz tiem! Tur ir vienīgi poļu vārdi. Tikai poļu! Mēs vienmēr domājām, ka dzīvojam poļu zemē, kuru uz laiku okupējuši vācieši. Lai gan šī okupācija ilga gadsimtus...

— Kā veidojās jūsu dzīve pēc ģimnāzijas beigšanas? — Stjuarts jautāja.

— Trīsdesmit devītajā gadā jau pirmajās kara dienās vācieši sāka ar negantu niknumu vajāt poļus. Ģimnāziju slēdza, skolotājus padzina. Manu tēvu apcietināja kā poļu kustības aktīvistu. Un aizveda. Es nezinu, uz kurieni. Par viņu nekas vairs nav dzirdēts...

Vēl pirms brītiņa Voronovs pret Urzulu bija jutis tikai naidu. Stjuarta provokatoriskā pasākuma jēga viņam vēl nebija gluži skaidra, bet par tās pretpadomju ievirzi nebija nekādu šaubu. Urzulas iešana Stjuarta pavadā pilnīgi noteica Voronova attieksmi pret šo meiču.

Tavu tagad Urzulas liktenis ieinteresēja Voronovu. Viņš sāka saprast, kāpēc bārā «Underground» viņa ar tādu neizskaidrojamu rūgtumu, ar tādu slimīgu sarkasmu bija izturējusies pret viņa atmiņām par poļu tango <rMalenka Manon»...

— Drīz vien apcietināja arī manu māti un mani, — Urzula turpināja. — Mēs pazaudējām viena otru. Es nokļuvu Maidanekas nometnē netālu no Ļubļinas. Pēc dažiem mēnešiem man izdevās bēgt...

Ar katru vārdu Urzulas balss aizsmaka vairāk un kļuva klusāka.

— Ilgi maldījos’ pa mežiem. Man palīdzēja dievs. Es ieklīdu poļu partizānu nometnē.

— Vai tie bija no Armia Krajowa, tā sauktie AK partizāni? — Stjuarts viņu steidzīgi pārtrauca.

— Protams. Kādi vēl citi? — Urzula neizpratnē atjautāja.

— Jā, jā, protams, — Stjuarts ierunājās vēl steidzīgāk. •— Lūdzu turpiniet!

— Es biju partizānu izlūks. Gāju uz vāciešu ieņemtiem ciemiem. Mani noturēja par vācieti.

Sī meitene, kurai bija bijis tik grūts liktenis, tagad modināja Voronovā līdzjūtību.

— Mani izmantoja arī sakariem ar AK organizācijām ģenerālgubernatora pārvaldītajā teritorijā.,,

— Par ģenerālgubernatora teritoriju vācieši dēvēja Poliju, centrs bija Varšavā, — Stjuarts paskaidroja, pievērsdamies zālei.

— Tā es nokļuvu Varšavā. Man bija uzdevums tikties ar ģenerāli Buru-Komorovski. Bet es nevarēju pie viņa piekļūt. Nākamajā dienā sākās sacelšanās...

— Vienu mirkli! — Stjuarts apstādināja Urzulu. — Gribu jums atgādināt, ka runa ir par traģisko Varšavas sacelšanos. Varšavas iedzīvotāji zināja, ka Sarkanā Armija ir sasniegusi Vislas pretējo krastu, tas ir, pienākusi pie pašas Varšavas, un ņēma rokās ieročus, būdami pilnīgi pārliecināti, ka Krievija viņiem palīdzēs. Vai pareizi, mis Ko-šareka?

Voronovam uzreiz viss kļuva skaidrs. Tad redz, uz ko stūrē Stjuarts! Lūk, kas bija galvenais viņa sarīkotajā pretpadomju izrādē!

Ek, būtu pašreiz šeit bijis Edmunds Osmančiks! Sis poļu žurnālists jebkurus melus par Varšavas sacelšanos atspēkotu ar neapstrīdamiem argumentiem.

Voronovs palūkojās apkārt, bet Osmančiku zālē neredzēja. Vai nu Stjuarts tīšām nebija viņu uzaicinājis, vai arī viņš bija izbraucis no Berlīnes.

«Nu, būs man uguns jāizsauc uz sevi!» Voronovs nodomāja.

Viņam, protams, bija zināmi Rietumu propagandas mēģinājumi pierādīt, ka padomju pavēlniecība esot nodevusi varšaviešu sacelšanos. Taču viņam šķita, ka šī nešpetnā leģenda jau sen ir atmaskota. Vēlākajām kopīgajām Polijas atbrīvošanas cīņām, kurās Sarkanās Armijas un Polijas armijas kareivji cīnījās plecu pie pleca, vajadzēja pilnīgi izkliedēt šo leģendu.

Taču pašreizējais notikums, kas norisinājās Voronova acu priekšā, viņu pārliecināja par pretējo. Noskaidrojās, ka šī pretpadomju leģenda ir dzīva un atdzimusi tieši tagad, kad Cecīlijas pilī apspriež Polijas jautājumu...

«Vai pareizi, mis Košareka?»

«Nē, nepareizi! Meli!» Voronovam gribējās kliegt. Taču viņš valdījās. Lai Stjuarts pasaka kaut ko tādu, ko var atspēkot uzreiz — īsi un neapstrīdami.

— Jā, tā ir tīra patiesība, — Urzula atbildēja. — Es sapratu, ka mēs gaidām veltīgi, ka Polija no krieviem nekā laba nesagaidīs, — viņa turpināja aizvien niknāk. •— To zinājām mēs visi. Krievi taču ne vienu reizi vien ir dalījuši Poliju, skaldījuši kā malkas šķilu. Un tomēr... Un tomēr es domāju, ka, redzot Varšavu noasiņojam, krievi pārvarēs savu naidu pret Poliju un palīdzēs mums. Hitlers taču bija mūsu kopīgs ienaidnieks! Krievi tomēr mierīgi noskatījās, kā hitlerieši mūs iznīcina, kā ar tankiem sadragā gandrīz, neapbruņotus cilvēkus, kā uzspridzina Varšavu — kvartālu pēc kvartāla, māju pēc mājas... Viņiem negribējās mums palīdzēt!

— Tie ir meli! — Voronovs angliski iesaucās tā, ka zāle noskanēja.

Mirkli visas galvas pagriezās uz viņa pusi.

— Kas to sacīja? — Stjuarts jautāja zobgalīgi un reizē draudīgi. — Es lūdzu, — viņš turpināja ar mākslotu sašutumu, — es lūdzu džentlmeni, kas apvainoja Varšavas mocekli melos, pateikt savu vārdu un to, kuru laikrakstu viņš pārstāv.

Braits, kas stāvēja Voronovam blakus, cieši saspieda viņa roku virs elkoņa.

— Nesāpinies ar viņu! — Braits sacīja klusi, bet uzstājīgi. — Vai tad tu neredzi, ka viņiem te viss notiek kā pēc notīm...

— Liecies mierā! — Voronovs rupji atbildēja, ar strauju kustību izrāva roku un sāka spiesties uz priekšu.

Kad viņš piegāja pie galda, uzreiz iedegās prožektori, ieknikšķējās fotoaparāti un ietarkšķējās kinokameras.

Voronovs pašreiz nedomāja par to, ka viņam neviens nav uzdevis ne tikai runāt, bet arī piedalīties šajā saietā. Viņš bija pilnīgi dusmu varā. Līdzjūtība pret Urzulu izgaisa vienā mirklī. Kļuva galīgi skaidrs, ka viņa apzināti un aktīvi piedalās šajā zemiskajā izrādē.

Skatīdamies tieši zālē, Voronovs skaļi teica:

— Mihails Voronovs. Padomju Savienība. Padomju Informācijas birojs.

— Ļoti patīkami, — Stjuarts ņirdzīgi sacīja. — Taču civilizētās zemēs ir pieņemts jautājumus uzdot tad, kad orators runu ir beidzis...

— Vai tad tā ir kāda runa? — Voronovs viņu skarbi pārtrauca. — Tas, kas notiek šeit, atgādina pratināšanu. Starpība ir tikai tā, ka te viss ir norunāts un noslīpēts jau agrāk. Tikpat jautājumi, kā atbildes.

Zālē atskanēja atzinīga balsu dūkoņa. Tas Voronovu vel uzmudināja. Uz mirkli viņš bija aizmirsis, kādā auditorija atrodas. Rietumu žurnālisti, ar kuriem bija pārpildīta zāle, tikai nopriecājās, ka, pēc visa spriežot, viņus gaida vēi viena sensācija.

Tūdaj novērtējis situāciju, Stjuarts mierīgi un prātīgi sacīja:

— Ar tik rupju reakciju uz Polijas pārstāves vārdiem misters krievu žurnālists tikai apstiprina, ka mis Košare-kas domas par Krievijas attieksmi pret viņas zemi nav gluži nedibinātas.

Lai cik dīvaini, bet Stjuarta mierīgums, kaut arī tas neapšaubāmi bija mākslots, pārsviedās uz Voronovu un palīdzēja viņam savaldīties. Viņš jau saprata, ka rīkojies pārsteidzīgi, ka Rietumu avīzes var to izmantot, taču atkāpties bija par vēlu.

— Pēc visa spriežot, mis Košareku nez vai var saukt par Polijas pārstāvi, — Voronovs teica, atdarinādams mierīgo un augstprātīgi laipno Stjuarta toni. — Jūs, mis Ko-šareka, sacījāt, ka bijāt sūtīta uz Varšavu uzdevumā pie Bura-Komorovska?

— Vai man jāatbild šim cilvēkam? — Urzula naidīgi jautāja.

— Tas ir pilnīgi atkarīgs no jums, — Stjuarts teica, viņā cieši noraudzīdamies. Ar šo skatienu viņš it kā lika saprast, ka viņai būtu jāpauž sašutums un jāatsakās no turpmākas sarunas.

— Labi, es atbildēšu, — Urzula teica augstprātīgi, gluži kā par spīti Stjuarta skatienam. — Jā, es biju sūtīta uz Varšavu uzdevumā pie Bura-Komorovska.

— Vai savu uzdevumu jūs izpildījāt? — Voronovs jautāja.

— Nē.

— Kāpēc?

— Man stāstīja, ka ģenerāļa štābs atrodoties bankas pagrabā. Taču, kad sākās sacelšanās, vācieši bija viņu no turienes padzinuši. Klīda valodas, ka ģenerālis pārcēlies uz kādu ielu, kas šķērso Maršalu ielu, bet es nespēju noskaidrot, uz kuru īsli._

— Ko tad jūs darījāt sacelšanās laikā?

— To pašu, ko darīja ikviens godīgs polis. Cīnījos! Gan kā ierindas kareivis, gan kā žēlsirdīgā māsa. Mana māte pirms apprecēšanās bija medicīnas māsa. Viņa bija mani apmācījusi.

— No kā jūs uzzinājāt, ka Sarkanā Armija atrodoties blakus?

— To Varšavā zināja visi. Jūsu artilērijas dārdi Vislas otrā krastā bija skaidri dzirdami.

— Kas jums stāstīja, ka Sarkanā Armija negribot var* šaviešiem palīdzēt? Vai Burs-Komorovskis?

— Viņš katrā ziņā būtu man to teicis, ja mēs būtu tikušies.

— Viņš būtu melojis.

— Kādas tiesības jums ir tā runāt! — Urzula izsaucās, naidīgi lūkodamās Voronovā. — Es tajās dienās biju Varšavā. Es visu zinu! Nav tikai zināms, kur tolaik bijāt jūs, bet...

— Es nemaz nebiju sevišķi tālu no jums, — Voronovs pārtrauca Urzulu, kā skaldīt noskaldīdams. — Atrados maršala Rokosovska štābā.

Zālē atkal nošalca troksnis. Atkal uzdegās prožektori. Kinokameru un fotoaparātu objektīvi vēlreiz pavērsās pret Voronovu.

Voronovu aizvien vairāk uztrauca doma, ka viņa fotogrāfija varbūt parādīsies Rietumu laikrakstos un dievs vien zina ar kādiem komentāriem. Sīs bažas tomēr nepadarīja viņu nebrīvu, nelika viņam apjukt vai meklēt atkāpšanās ceļu. Viņš, tā teikt, bija aizsvilies.

— Kā jūs varat to pierādīt, mister Voronov? — Stjuarts piesardzīgi vaicāja.

— Jūs, šķiet, pārstāvat laikrakstu «Daily Recorder»? — Voronovs viņam vaicāja. — Kādā no šī laikraksta numuriem tieši Varšavas sacelšanās dienās bija iespiesta mana korespondence, kas bija rakstita Rokosovska karaspēkā. Ja jūs šaubāties, paprasiet savai redakcijai! Tikai uzņemieties saistību nākamajā preses konferencē paziņot, vai tā ir bijis vai ne!

Zālē atskanēja atzinīgi smiekli.

— Oketj, manu bērniņ Maikl! Pūcē tālāk! — kāds jautri iesaucās. Voronovs pazina Braita balsi.

— Piedodiet, ser, — Stjuarts teica, paceldams roku, lai nodibinātu klusumu, — bet kāds tam visam ir sakars ar mis Košarekas sacīto? Pieņemsim, ka jūs toreiz tiešām atradāties Rokosovska štābā. Tādā gadījumā jūs labāk nekā jebkurš cits varat apstiprināt, ka jūsu armija varša-viešus pameta likteņa varā. Vai tad tā nebija?

Ironiski pavēries Voronovā, Stjuarts pārlaida zālei uzvarētāja skatienu.

— Gluži otrādi, mister Stjuart, — Voronovs atbildēja,

— Kas tad ir «gluži otrādi»?

— Viss, ko jūs atļāvāties sacīt.

— Varbūt jūs būsiet tik laipns un precizēsiet?

— Labprāt! Viss, ko Fräulein vai panna Košareka šeit runāja par padomju karaspēka izturēšanos un ko jūs, mister Stjuart, tik dedzīgi atbalstāt, ir meli no sākuma līdz beigām.

— Vai jūs tādā gadījumā nedalitos ar mums savā patiesībā? — Stjuarts centās runāt augstprātīgi un sarkastiski, tomēr viņa balsī pēkšņi radās tāda ka apjukuma pieskaņa.

— Sāksim ar to, — Voronovs skarbi sacīja, — ka pirmajā augustā, kad uzliesmoja sacelšanās, padomju karaspēks vēl atradās no Varšavas vairāku desmitu kilometru attālumā. Ilgo iepriekšējo kauju izmocītam, tam bija ārkārtīgi vajadzīgi cilvēku papildspēki un ieroču pievedumi. Bez tā turpināt uzbrukumu nebija iespējams.

— Vai jūs gribat teikt, — Stjuarts pārtrauca Voronovu, — ka sacelšanās vadītāji bija izraudzījušies galīgi nepiemērotu brīdi? Rodas jautājums: ko tad viņi domāja? Vai gribēja bezmērķīgi iet bojā?

— O nē! — Voronovs izsaucās, ar prieku juzdams, ka zāle viņā vērīgi klausās. — Mērķis viņiem bija gan!

— Un kāds?

— Ne velti viņi izkārtoja tā, lai sacelšanās sāktos tajā laikā, kad bija jānotiek sarunām starp Polijas Nacionālās atbrīvošanas komiteju un emigrantu valdību Londonā. Sīm sarunām vajadzēja sākties Maskavā augusta pirmajās dienās. Jūs joprojām nekā nesaprotat, mister Stjuart?

— Jūs domājat...

— Es redzu, jūs sākat saprast! Jā, es domāju to, ka sacelšanās organizētāji sarīkoja spēku demonstrāciju, lai atbalstītu emigrantu valdību un vērstos pret demokrātisko Poliju. Ja avantūra būtu izdevusies un sacelšanās — par brīnumu — būtu bijusi sekmīga, nākamais solis būtu bijis Londonas poļu pārcelšanās uz Varšavu. Tāds bija panu Polijas atjaunošanas plāns.

— Klausieties, jūs! — pēkšņi atskanēja griezīgs, histērisks Urzulas sauciens. — Kādas tiesības jums saukt par avantūristiem patriotus, kas uzskatīja par labāku mirt nekā dzīvot apspiestības jūgā?!

— Es nekad neuzdrošinātos šos cilvēkus nosaukt par avantūristiem, — Voronovs aši atbildēja. — Avantūristi bija tie, kas, skaidri zinādami, ka viņu rīcībā ir tikai daži simti šauteņu un ne vairāk kā desmit ložmetēju, raidīja gandrīz neapbruņotos varšaviešus kaujā pret divdesmit tūkstošu viru lielu, līdz zobiem apbruņotu fašistu garnizonu. Avantūristi bija tie, kas neparūpējās, lai tiktu sabojātas pilsētas komunikācijas — kaut vai uzspridzināti tilti! — un tādējādi deva hitleriešiem iespēju savilkt Varšavā rezerves. Avantūristi bija tie, kas nevēlējās padomju pavēlniecībai paziņot par to, ka sacelšanos gatavo. Roko-sovskis par to uzzināja tikai otrajā augustā. Varu jums to apzvērēt, jo gadījuma pēc tobrīd biju viņa komandpunktā.

— Interesanti, kā tad maršals reaģēja uz šo ziņu? — Stjuarts dzēlīgi jautāja. Viņš jau bija pārvarējis savu īso apjukumu.

— Jūs varbūt esat kurls, ser, — Voronovs atbildēja, apzinādamies, ka kļūst rupjš, — bet citi būs dzirdējuši, ko es sacīju. Pirmās Ukrainas frontes un Pirmās Baltkrievijas frontes karaspēks, kas tolaik bija atbrīvojis Polijas austrumdaļu un, sīvi cīnīdamies, četrdesmit dienās pavirzījies uz priekšu gandrīz septiņsimt kilometru, bija nomocījies un nespēja tūlīt sākt jaunu, lielu uzbrukumu.

— Tātad tas atpūtās?

— Nē, velns ar ārā! Atpūtās emigrantu valdība Londonā. Mūsu karaspēks atsita niknus hitleriešu pretuzbrukumus ziemeļos un dienvidos no Varšavas! Bet, tiklīdz radās iespēja tieši palīdzēt sacelšanās dalībniekiem — visi zina, ka sacelšanās ilga veselus divus mēnešus! — Pirmās Baltkrievijas frontes centrālajā sektorā sākās uzbrukums. Tajā piedalījās arī Polijas armijas daļas.

— Bet izrādījās neveiksmīgs?

— Nē! Septembrī neapstājoties tika forsēta Visla — jau pašas Varšavas robežās. Upes kreisajā krastā izdevās radīt vairākus placdarmus.

— Kāpēc krieviem un tai pašai Polijas armijai neienāca prātā apvienoties ar sacelšanās dalībniekiem un palīdzēt viņiem kaut vai ar aviāciju? Mēs, angļi, tik tālu aizdomājāmies!

— Vai jūs gribat zināt, kāpēc? — Voronovs dusmās kliedza. — Tāpēc, ka Arrnia Ķrajowa pavēlniecība savus kareivjus atvilka pēc iespējas tālāk no šiem placdarmiem, dodama fašistiem iespēju tos atkal ieņemt. Sī pavēlniecība baidījās, ka Polijas armija apvienosies ar sacelšanās dalībniekiem. Tas būtu nozīmējis, ka visi mēģinājumi atjaunot pret Padomju Savienību noskaņoto panu Poliju cietuši pilnīgu neveiksmi! Runājot par aviāciju, atļaujiet jums jautāt, mister Stjuart, — vai jūs redzējāt, kā angļu lidotāji rīkojās virs Varšavas?

Stjuarts nekā neatbildēja.

— Bet es redzēju. Jūsu lidmašīnas — to bija pavisam maz! — lidoja vairāku tūkstošu metru augstumā — tā nav tik bīstami! — un kravas meta zemē, kur pagadījās! Lie-lakā da|a kravu nokļuva ārpus pilsētas, bet varbūt ari iekrita tieši vāciešiem rokās!

— Jūs savas kravas, protams, precīzi nogādājāt Bti* ram-Komorovskim?

— Mūsu lidmašīnas virs Varšavas parasti laidās pļaujošā lidojumā. Tās trieca zemē, un notriekto vietā gaisā cēlās citas. Tikai vienā mēnesī vien mūsu lidotāji izdarīja vairāk nekā desmiitūkstoš lidojumu un sacelšanās dalībniekiem nometa desmitiem, simtiem tūkstošu automātu, mīnmetēju, granātu, vairākas tonnas medikamentu, Es pats redzēju, kā to dara. Pats!

— Bet nekādu mēģinājumu sazināties ar sacelšanās dalībniekiem taču nebija, vai ne?

— Nav tiesai Uz Varšavu nosūtīja izlūkus, kuru uzdevums bija nodibināt sakarus ar sacelšanās rīkotājiem. Vienu no šiem izlūkiem — Ivanu Kolosu — es pazinu. Iegaumējiet šo uzvārdu! Taču Burs-Kornorovskis atteicās no mūsu palīdzības.

— Tas nevar būti — Stjuarts izsaucās. — Vai jūs gribat sacīt, ka Burs-Komorovskis bija pašnāvnieks?

— Nē, — Voronovs papurināja galvu, — viņš bija slepkava! Desmitiem tūkstošu varšaviešu, kas sacēlās pret hitleriešiem, bija patrioti un varoņi. Mēs viņus turam gaišā piemiņā. Bet tikai slepkava spēja aicināt uz sacelšanos gandrīz neapbruņotus cilvēkus, kas cīņā pret vācu tankiem un artilēriju bija bezspēcīgi!

— Bet krievi pa to laiku stāvēja upes otrā krastā un aukstasinīgi noskatījās...

— Tie ir meli — jūs dzirdat? Nekaunīgi meli! — Stjuarta atkārtotais melu stāsts modināja Voronovā nevaldāmu niknumu. — Es taču sacīju, ka krievi nestāvēja un neskatījās! Es zinu to, ko droši vien nezina panna Košareka un ko tīšu prātu noklusējat jūs, mister Stjuart!

Toreiz Voronovs vēl daudz ko nezināja. Karš taču bija tikai nesen beidzies. Varšavas sacelšanās norisi, tāpat kā daudzus citus notikumus un kaujas aizritējušajā kara, militārie speciālisti vēl nebija sīki analizējuši.

Pagāja gadi, kamēr maršals Rokosovskis uzrakstīja savus memuārus, kuros pastāstīja par Varšavas traģēdiju un padomju karaspēka rīcību.

Četrdesmit piektā gada jūlijā, kad notika šī saķeršanās ar Stjuartu, Voronovs varēja paļauties vienīgi uz paša atmiņu. Dažās detaļās viņš varbūt arī kļūdījās, taču galveno viņš zināja pilnīgi noteikti. Zināja nevis no citu stāstījumiem, bet kā notikumu liecinieks un dalībnieks. Zināja, kur atradās Rokosovska karaspēks, kad pienāca ziņa par sacelšanos Varšavā. Zināja par varonīgajiem mēģinājumiem palīdzēt sacelšanās dalībniekiem, par to, cik pašaizliedzīgi, riskēdami ar dzīvību, lidoja padomju lidotāji, kuri varšaviešiem piegādāja ieročus, medikamentus un pārtiku. Zināja, kas Varšavā notika ar izlūku Ivanu Kolosu, kuram vienīgajam izdevās atgriezties; viņš pats bija Voronovam stāstījis par veltīgajiem mēģinājumiem vienoties ar AK vadītājiem par kopīgu, saskaņotu karadarbību.

Tā bija tīra patiesība, un tā pilnīgi atspēkoja Košarekas un Stjuarta melus...

— Es biju tur, saprotat, pats biju tur! — Voronovs dusmīgi kliedza. Viņam pašreiz bija tikai viena vienīga dedzīga vēlēšanās — saraut lipīgo, indīgo melu tīklu, kurā Stjuarts tiecās iepīt klātesošos.

Uz brīdi viņš aizmirsa gan Stjuartu, gan Urzulu. Viņš redzēja bezmiega nakšu un daudzas dienas ilgo, asiņaino kauju izmocīto Rokosovski, pie kura toreiz piekļuva tikai ar pūlēm, redzēja izlūku virsniekus, kas veltīgi centās atrast vietu Vislas forsēšanai, jo upi piesedza simtiem vācu lielgabalu un lidmašīnu, redzēja Ivanu Kolosu, kas nupat bija atgriezies no degošās Varšavas...

Stjuarts vairākkārt mēģināja pārtraukt Voronovu, bet nesekmīgi.

Beidzot Voronovam aizrāvās elpa — un viņš apklusa. Pamazām, it kā iznirdamas no miglas, viņa acu priekšā parādījās zālē sēdošo žurnālistu sejas. Pūli pie durvīm viņš ieraudzīja Braitu. Cārlijs augstu pacēla roku, ar īkšķi un rādītājpirkstu izveidodams aplīti. Tam vajadzēja nozīmēt; Okeyl

— Mēs jūsos uzmanīgi klausījāmies, mister Voronov, — Stjuarts pa to laiku ierunājās, — lai gan jūsu runā bija daudz vairāk emociju nekā lietisku pierādījumu. Jūs mēģinājāt mūs pārliecināt, ka krievi dega nepacietībā palīdzēt poļiem. Man ir fakti, kas liecina pretējo.

Stjuarta seja bija nobālusi un zelta brilles tagad iezīmējās sevišķi skaidri. Bija redzams, ka viņam tikai ar pūlēm izdodas saglabāt vismaz ārēju mieru.

— Kādi fakti jums ir? Kādi?! — Voronovs jautāja, raudzīdamies Stjuartam tieši acis.

— Lūk, viens no tiem. Man ir labi zināms, ka Lielbritānijas premjerministrs sūtīja Staļina kungam telegrammas, vārda pilnā nozīmē lūgdamies palīdzēt poļiem...

— Ak tā, tas jums ir zināms! — Voronovs sarkastiski Izsaucās, lai gan viņam nebija ne jausmas, par kādām telegrammām ir runa. — Bet es zinu kaut ko citu! Kad angļu un amerikāņu karaspēks bija iekļuvis vācu «gaļas* mašīnā» Ardēnos, jūsu premjers tiešām lūgtin lūdza to glābt. Mēs tūdaļ sākām uzbrukumu visā frontē, lai gan bijām paredzējuši to darīt vēlāk. Mēs jums izpalīdzējām, izpalīdzējām! Desmitiem tūkstošu jūsu kareivju un virsnieku izglābām no neizbēgamas bojāejas! Lūk, kā mēs esam atbildējuši uz sabiedroto lūgumiem!

— Es pašreiz runāju nevis par Ardēniern, bet par Poliju! — Stjuarts asi iebilda, jau acīm redzami zaudēdams kontroli pār sevi. — Toreiz Kremļa atbilde uz Cērčila lūgumu bija auksts, necilvēcīgs atteikums!

Neticu! — Voronovs izsaucās. — Ja mēs tādu lūgumu neesam izpildījuši, tad tas nozīmē, ka neesam varējuši!

— Tas, protams, ir pārliecinošs pierādījums! — Stjuarts zobgalīgi sacīja. — Zināms, jūs par to informēja pats Staļins, vai nē?

— Un jūs — premjerministrs?

— Neslēpšu — jāl Esmu ne vienu reizi vien runājis ar

viņu.

Tad pavaicājiet savam premjeram, kādā nolūkā viņš tur angļu zonā hitleriešu karaspēku, kas ir gandrīz vai gatavs turpmākām kaujāml Pret ko viņš grib raidīt šo karaspēku? Tā ir nodevība!

— Ko?! — Stjuarts izsaucās skaļā, spiedzīgā balsī.

Atkal iedegās prožektori. Žurnālisti pielēca kājās, gluži

kā pēc komandas paceldami aparātus.

— Tie ir meli, meli, meli! — Stjuarts kliedza, galīgi zaudēdams savaldīšanos.

— Lēnāk, Vilij! — pēkšņi zālē kāds Izsaucās. — Puisis saka patiesību!

Tā bija Braita balss.

Tūlīt atskanēja saucieni: «Par ko ir runa? Faktus! Kas tas par karaspēku? Faktus, faktus!.,.»

Voronovs stāvēja kā sastindzis, prožektoru gaismas apžilbināts. Viņš sevi nolādēja par to, ka viņam bija izlauzušies šie vārdi. Viņu bija noveduši lidz galējai robežai melīgie izdomājumi, ko Stjuarts izvirzīja citu pēc cita, viņš vairs nebija izturējis un bija zaudējis savaldīšanos. Nē, viņš nenožēloja nevienu vārdu, ko bija teicis, aizstāvēdams savas zemes un Sarkanās Armijas godu. Taču izvirzīt tādu apsūdzību personiski pret Cērčilu viņš nedrīkstēja, uz to viņam nebija tiesību! Kas viņu zina, kādas sekas būs tam, ko viņš te nostrādājis! Iespējams, ka viņš ar tādu paziņojumu ir kaitējis savai zemei, tās ārpolitikai, konferencei, kas pašreiz notiek.

To apzinoties, Voronovs juta īstas mokas.

Tajā mirklī notika tas, ko pašreiz varēja gaidīt vismazāk. Durvis plaši atvērās, un zālē cits pēc cita lēnām ienāca vairāki viesmīli baltām jakām mugurā. Viņi nesa paplātes ar augstām glāzēm, pokāliem un mazām glāzītēm. Tur bija dzērieni visvisādās krāsās. Zālē, kurā valdīja tik saspīlēta atmosfēra, svinīgais viesmīju gājiens radīja traģikomisku iespaidu.

Voronovs sāka virzīties uz izeju. Viņu centās aizkavēt, tvarstīja aiz pleciem, aiz rokām, aiz svārku stūriem, steidzīgi uzdeva viņam jautājumus. Viņš nekā nejuta un nekā nedzirdēja.

Nokļuvis uz ielas, Voronovs palūkojās apkārt. «Kā es no šejienes tikšu mājās?» viņš bezcerīgi prātoja.

— Hallo, puisi! — viņš izdzirda sev aiz muguras. — Tu nu gan sarīkoji mums izrādi! Tā paliks prātā uz ilgu laiku!

— Tu pārvedīsi’ mani mājās?... — Voronovs jautāja, tikko kustinādams apkaltušās lūpas.

— Vai tad citādi cs būtu te?! — Braits izsaucās.

Ceļā Cārlijs visu laiku kaut ko runāja, kaut ko vaicāja. Bet Voronovs nekā nedzirdēja. Viņš domāja tikai par to, ka pēc iespējas drīzāk jāsatiek Karpovs. Jāsatiek un jāizstāsta viņam viss, lai kaut vai tādējādi mīkstinātu savas rīcības iespējamās sekas. Voronovs saprata, ka šīs sekas, kuras īsti nevar ne paredzēt, nav vairs novēršamas...

DIVPADSMITĀ NODAĻA. «ES SACĪJU PATIESĪBU!...»

Laiks mazina atmiņu skaudrumu. Kad dēls, toreiz vēl skolnieks, lūdza man, lai izstāstu pašu, pašu briesmīgāko, ko man gadījies piedzīvot kara laikā, es centos atcerēties, kas tad nu tiešām bija pats, pats briesmīgākais.

Vai divīzijas komandpunkta aizstāvēšana, kad līdz tam bija atlauzušies vācieši? Es viņus redzeju metru divdesmit trīsdesmit attālumā. Viņi tuvojās īsiem pārskrējieniem vai līda pa dziļo sniegu, bet es šāvu sākumā ar tādai kaujai nepiemēroto «TT» pistoli, bet vēlāk ar automātu, ko biju paņēmis no man blakus kritušā divīzijas friziera. Šāvu uz labu laimi. Kad dēls bērna neatlaidībā man vaicāja, cik fašistu es toreiz nogalināju, es atbildēju: «Nezinu...»

Dēls jutās vīlies. Mēģināju viņam ieskaidrot: karā sagrābj bailes visbiežāk nevis kaujas laikā, bet tās priekšvakarā, kaujas gaidās. Un vēl tad, kad cilvēks no karavīra kļūst par nevarīgu šaušanas mērķi ienaidniekam. Bet dažreiz arī pēc kaujas, kad atceras, kā viss bija noticis...

Dēls mani nesaprata. Es pastāstīju, kā reiz slēpos zem tanka, zem kura jau bija palīduši vairāki kareivji. Manas kājas bija ārpusē, bet pāri tankam — man šķita, ka tieši pāri tam, — cita pēc citas drāzās vācu triecienlidmašīnas. Ložmetēju tarkšķi saplūda kopā ar dobjiem ložu grabie-niem pret tanka bruņām...

Vēlāk mazajam Sergejam teicu, ka visbriesmīgākais laikam gan ir bijis kas cits. Pirmoreiz pārgājusi uzbrukumā un ar kaujām ielauzusies kādā Smoļenskas apgabala sā-džiņā, kuras nosaukumu jau sen esmu aizmirsis, mūsu divīzija uzdūrās īstai kapsētai. Par izvandītu kapsētu vācieši bija padarījuši visu sādžu. Malu malās gulēja sakropļoti, apgānīti, durkļiem sadurstīti sādžas iedzīvotāju līķi...

Varbūt tas bija visbriesmīgākais, ko man gadījās piedzīvot kara laikā?

Taču laikam gan nekad — ne tikai kara laikā, bet visā mūžā — neesmu jutis tik panisku satraukumu kā toreiz pēc Stjuarta sarīkotās «preses konferences»...

Neviens vairs nešāva, vairs nesprāga šāviņi, nekas neapdraudēja manu dzīvību. Tomēr es jutu stindzinošas bailes. Nē, es nebaidījos par savu likteni. Tās gaužām briesmīgās sekas, kuras uzskatīju par neizbēgamām sev pašam, nebija nemaz salīdzināmas ar sirdi plosošo apziņu, ka es savā nepiedodamajā iekarsīgumā esmu padevies provokācijai, atļāvies publisku izlēcienu pret sabiedrotās lielvalsts vadītāju, gandrīz atklāti esmu viņu apsūdzējis nodevībā un sazvērestībā pret mūsu zemi un to esmu izdarījis tajās dienās, kad notiek konference, kuras mērķis ir saglabāt un nostiprināt antifašistisko koalīciju, kas radusies kara gados...

Man šķita, ka esmu devis savai zemei triecienu mugurā. Protestēdams pret provokāciju, pats esmu nokļuvis provokatora lomā...

Tieši pēc trīsdesmit gadiem Helsinkos, no bāra atgriezies viesnīcas «Marski» istabā, es gulēju, nespēdams aizmigt, un atkal atminējos to tālo gadu notikumus.

Kāpēc es pašreiz atcerējos Stjuartu? Protams, četrdesmito gadu angļu žurnālista pārvēršanās par septiņdesmito gadu amerikāņu kapitālistu pati par sevi bija visai zīmīga. Un tomēr Stjuartu es atcerējos lielākoties Braita dēļ. Visvairāk mani interesēja tieši Braits. Stāstīdams par Cārlija uzrakstīto grāmatu, Stjuarts it kā iemeta akmeni mierīgā, jau norimušā ūdenī. No šī ar spēku mestā akmens ūdens uzreiz saviļņojās, lokus mezdams. Ja nebūtu bijis Braita, es taču nekad nebūtu nokļuvis tajā nelaimīgajā kokteiļu vakarā...

Es gandrīz nedzirdēju, ko Braits man ceļā sacīja. Atceros tikai: viņš mani par to nezākāja, ka biju darījis zināmu atklātībai no viņa saņemto informāciju. Un vēl es atminos, ka Cārlijam tā arī nepateicos par viņa uzmundrinošo saucienu no zāles, kad, atvairīdams Stjuarta uzbrukumus, biju pārgājis pretuzbrukumā.

Neiegriezdamies/pie Volfiem, kā mēnessērdzīgs pārkāpu no vilīša savā mašīnā un sākumā neaptvēru, ka Gvozdkovs man vaicā, uz kurieni braukt. Beidzot viņa jautājums nonāca līdz manai apziņai.

— Uz objektu! — es īsi sacīju Gvozdkovam un rūgti nodomāju: nu man vairs nav ilga palikšana šajā objektā ...

Nolēmu nekavējoties braukt pie Karpova. Vajadzēja tūlīt ziņot par visu notikušo. Protams, es varētu par to ziņot ari Tugarinova vadītā biroja virsniekiem, bet pašreiz, vēlā vakarā, es nez vai Karlshorstē būtu kādu saticis, ja neskaita dežurantus.

Atklāti sakot, es gan mānīju pats sevi. Gribēju vispirms tikties ar Karpovu. Sirds dziļumos man plēnēja cerība: ja vispār es varu cerēt kaut vai uz niecīgu saudzību, ja gribu saņemt saprātīgu un lietišķu padomu, tad man jādodas vispirms tieši pie Karpova. Viņš mani pazina kara grūtākajos mēnešos. Viņš sapratīs, ka manas nepieļaujamās nesavaldības cēlonis nav bijusi vieglprātība. Spēs sevi iedomāties manā vietā ...

Taču Voronovu gaidīja kārtējā vilšanās: ģenerālis Bā-belsbergā nebija atgriezies. Dežurējošais majors teica, ka Karpovs nakšņošot Karlshorstē un ieradīšoties no rīta tieši desmitos.

Drāzties uz Karlshorsti nebija nekādas jēgas. Kur lai tur meklē Karpovu? Viņš varēja pārnakšņot pie kāda no saviem draugiem — ģenerāļiem. Turklāt vēlā vakarā ar civildrēbēm mugurā ielauzties Vācijā izvietotā padomju okupācijas karaspēka virspavēlnieka Galvenajā mītnē būtu bijis vismaz muļķīgi.

Voronovs devās uz savu apmešanās vietu. Uzkāpa augšā un iegāja istabā. Iededza gaismu. Piezīmju grāmatiņas, iesākts, bet nepabeigts raksts... Kam tas tagad vairs vajadzīgs? «Nevis raksts jābeidz, bet jāsakravā mantas — tas, lūk, man tagad jādara!» Voronovs rūgti nodomāja.

Tad viņš sev teica: nē, man tūlīt jāsēžas pie galda un jāuzraksta par visu notikušo. Nekā neslēpjot un necenšoties mazināt savu nepiedodamo vainu. Reizē tomēr jādod priekšstats par to situāciju, kurā pārkāpums tika izdarīts. Tur taču nebija neviena padomju cilvēka. Visu objektīvi atstāstīt var vienīgi viņš pats.

Kam lai adresē ziņojumu? To pateiks Karpovs, kad viņš rit būs ziņojumu izlasījis. Tagad viss jāizliek uz papīra. Viss, sākot no tikšanās ar Braitu.

Voronovs apsēdās pie galda, pievilka sev klāt tīru papīra lapu un uzrakstīja pirmās rindas: «Kā komunists un padomju žurnālists uzskatu par savu pienākumu ziņot, ka,,.»

...Voronovs aizmiga tikai rīta pusē. Kad uzmodies viņš palūkojās pulkstenī, bija jau deviņi. Viņš pielēca kājās un ātri apģērbās. Brokastis pat prātā nenāca. Pēc karavīra pieraduma viņš uz ātru roku noskuvās: lai kas būtu noticis, pie priekšniecības jāierodas ar nupat skūtu seju. Savāca naktī aprakstītās papīra lapiņas. Saplēsa melnrakstu. Bez ceturkšņa desmitos izgāja no mājas...

Karpovs bija savā kabinetā, bet pie viņa jau notika apspriede. Vajadzēja gaidīt. Voronovs izgāja ārā un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, visu laiku raudzīdamies uz ieeju. Taču ārā neviens nenāca — droši vien apspriede turpinājās.

Tā beidzās, kad pulkstenis jau rādīja bez desmit minūtēm vienpadsmit. Kāpdams uzreiz pāri vairākiem pakāpieniem, Voronovs ātri uzdrāzās otrajā stāvā. Pieklauvēja, skaļi pajautāja: — Vai atļausiet? — un reizē vēra vaļā durvis.

Karpovs sēdēja pie galda. Istaba bija piesmēķēta.

— Kas tev vajadzīgs, Mihailo? — ģenerālis jautāja, kā Voronovam šķita, īgnā balsī. — Pašreiz esmu ļoti nevaļīgs.

— Lūdzu mani pieņemt neatliekamā lietā, — Voronovs sacīja, joprojām stāvēdams durvīs.

Laikam gan viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas Karpovam lika kļūt uzmanīgam.

— Nāc iekšā! — viņš saīdzis teica. — Kas tā par lietu?

Voronovs pagāja uz priekšu.

— Vakar es izdarīju kaut ko tādu, par ko man ir jāziņo.

Piegājis pie galda, viņš sniedza Karpovam ziņojumu.

Karpovs pārlaida skatienu pirmajām rindām, pašķirstīja lapas — to bija daudz — un īgni sacīja:

— Man nav laika lasīt tavu skribelējumu. Un arī rokraksts tev ir tāds, ka... Vārdu sakot — sēdies un stāsti! īsi, bez beletristikas. Kas ar tevi ir noticis?

Von novs sāka stāstījumu, juzdams, ka runā svešā, kokainā balsī. Centās neko neizlaist. Un nopriecājās, ka Karpovs viņu nepārtrauc. Ģenerālis klausījās vērīgi, taču joprojām bija saīdzis.

Voronovs vēl nebija paguvis izstāstīt pašu galveno, kad iezvanījās telefons.

«Viņu tagad kaut kur izsauks,» Voronovs izmisīgi nodomāja, «un viņš aizies, mani neuzklausījis...»

Karpovs paņēma klausuli, un jau nākamajā mirklī viņa seja pārvērtās. īgnumu un neapmierinātību nomainīja sasprindzināta uzmaniba.

— Tieši tā. Šeit, — Karpovs teica.

Brīdi bija klusums.

— Labi! — Karpovs sacīja. — Sapratu. Tūlīt pateikšu.

Viņš piesardzīgi nolika klausuli un ar dīvainu skatienu,

kurā bija gan bažas, gan līdzjūtība, palūkojās Vcronovā.

— Tev jāiet, Voronov, — viņš sacīja.

— Biedri ģenerāli! — Voronovs lūdzoši izsaucās. — Va-silij Stepanovič! Atļaujiet man izstāstīt līdz galam!... Es vēl neesmu pateicis pašu galveno.

— Ej, Mihailo! — Karpovs viņu pārtrauca. — Tūlīt atbrauks tev pakaļ.

— Uz kurieni man jāiet? — Voronovs apjucis jautāja.

— Uz izeju.

— Kas atbrauks? Kāpēc?

— Ej! — Karpovs atkārtoja. — Ja vajag, pie izejas pagaidi. Ej! Nešķied laiku!

Viņš piecēlās. Tūlīt piecēlās arī valodu zaudējušais Voronovs.

— Visu to labāko... — Karpovs ierunājās viņam neparastā tonī. — Ej! — Viņš atstāja galdu un ar roku pieskārās Voronova plecam, vai nu viņu uzmundrinādams, vai virzīdams uz durvīm.

Pie izejas stāvēja vienīgi dežurējošais automātists robežsarga formas tērpā. «Kas man te ir jāgaida?» augošā nemierā prātoja Voronovs, joprojām nespēdams atģisties. «Un cik ilgi jāgaida?»

Ilgi nebija jāgaida. Nepagāja ne trīs četras minūtes, kad viņš ieraudzīja ātri tuvojamies mašīnu. Tas bija melns «ZIS-101». Mašīna strauji nobremzēja pie ieejas. Gandrīz tajā pašā mirklī atvērās priekšējās durtiņas — un uz ietves izlēca pulkvedis, kam bija uzpleči ar aveņkrāsas apmalojumu.

Sākumā Voronovam ne prātā nenāca, ka tāda mašīna būtu varējusi atbraukt pēc viņa.

— Vai biedrs Voronovs? — pienācis klāt, pusbalsī jautāja pulkvedis.

— Tieši tā! — Voronovs automātiski atbildēja.

— Sēdieties! — pulkvedis teica. Un — tas jau nu bija pavisam neticami — atvēra mašīnas pakaļējās durtiņas.

Voronovs apsēdās. Pulkvedis ieņēma savu agrāko vietu — blakus šoferim. Voronovs paguva ievērot, ka pie stūres sēž leitnants.

Mašīna strauji sakustējās.

«Kur mēs braucam? Pie kā?!» Voronovam gribējās jautāt. Viņu pārņēma nelāga nojauta. Tas, kas ar viņu pašreiz nolika, protams, bija saistīts ar vakarējo notikumu — tur nebija nekādu šaubu. Bet kas varēja to uzzināt? Pie Stjuarta taču nebija bijis neviena padomju cilvēka. Kar-povs nebija paguvis ne tikai izlasīt ziņojumu, bet pat noklausīties Voronova stāstījumu ...

Viņam atkal gribējās uzsākt sarunu ar pulkvedi. Taču pulkvedis sēdēja priekšā, atpakaļ nepagriezdamies, un Voronovs juta, ka no viņa plūst saltums un svešums. Droši vien vajadzēja palūkoties apkārt, lai noskaidrotu, kur viņi brauc, taču Voronovam tas pašreiz neienāca prātā.

Sajutis vieglu grūdienu, viņš saprata, ka mašīna apstājas. Pulkvedis izkāpa pirmais un atkal atvēra pakaļējās durtiņas.

Izkāpis no mašīnas, Voronovs atradās pāris solu no viņam labi pazīstamās mājas aiz režģotā žoga. Automā-tisti, kas apsargāja māju, ieraudzījuši pulkvedi, nostājās miera stājā. Iedams aiz pulkveža, Voronovs ar tādām kā koka kājām, kas ceļos lāgā nelocījās, uzkāpa pa pakāpieniem un iegāja mājā. Tur liela istaba bija pilna ar cilvēkiem karavīru drēbēs. «Nāciet, lūdzu, man līdzi!» pulkvedis sacīja pieklājīgi, tomēr nepagriezdamies, joprojām palikdams svešs un salts, un devās uz kāpnēm, kas veda otrajā stāvā. Pretim pa kāpnēm lejā nāca cilvēki.

Ar zibenīgu kustību pulkvedis īsti gan neatgrūda Voro-novu malā, bet nostājās viņam priekšā, pēc tam pakāpās soli atpakaļ, ar to piespiezdams atkāpties arī Voronovu, un sastinga uz'vietas. Pār viņa plecu Voronovs redzēja, ka pa kāpnēm lēnām nāk lejā Molotovs, Gromiko un Gusevs.

Nepaskatījušies ne uz pulkvedi, kas stāvēja, izslējies un plaukstu pielicis pie cepures naga, ne uz sastingušo Voro-novu viņam aiz muguras, visi trīs pagāja garām, pusbalsī sarunādamies.

Pulkvedis nogaidīja vēl dažus mirkļus.

— Augšā, lūdzu! — viņš teica un sāka atkal kāpt pa kāpnēm augšup.

Nelielajā istabā, kurā viņi nokļuva, pie galda sēdēja Voronovam nepazīstams ģenerālis ar pilnīgi noskūtu galvu. Pulkvedis klusēdams palūkojās viņā. Ģenerālis, tāpat klusēdams, pamāja.

Pieklauvējis pie cieši aizvērtām durvīm, pulkvedis iegāja blakusistabā un, pēc mirkļa atgriezies, sacīja Voronovam:

— Ejiet iekšā!

Noraustījis žaketi, it kā tie būtu karavīra formas svārki, Voronovs atvēra durvis.

Istabas dziļumā pie loga ar daļēji nolaistu krokotu aizkaru puspagriezienā pret durvīm stāvēja Staļins.

— Kāpēc jūs apstājāties? — atskanēja viņa paklusā balss. — Nāciet iekšā!

Likdams lietā visu gribasspēku, Voronovs savaldījās un skaidrā balsī ziņoja:

— Majors Voronovs ir ieradies, biedri ģenerālisimus!

— Ieradies, — Staļins atkārtoja, nelāgi smīnēdams, Voronovā neskatīdamies un nekustēdamies no vietas. — Sakiet... Ko jūs šeit darāt?

Staļins runāja ar kaukāzieša akcentu, bet Voronovs to apjēdza daudz vēlāk, kad centās atsaukt atmiņā un nostiprināt tur visu, kas bija ar viņu noticis. Pašreiz viņš domāja tikai par to, kā viņam būtu jāatbild.

«Kur tas ir — šeit?!» Voronovs sev jautāja. «Berlīnē? Sājā kabinetā?»

— Kāpēc jūs klusējat? — Staļins atkal ierunājās. — Es jautāju: ko jūs darāt Potsdamā? Kā jūs šeit nokļuvāt?

Viņš runāja, balsi nepaceldams, tomēr katrā viņa vārdā bija saklausāma barga nelabvēlība.

— Esmu Padomju Informācijas biroja korespondents, — Voronovs apjucis atbildēja.

— Tā. Tātad korespondents, — Staļins atkārtoja.

Viņš lēnām piegāja pie rakstāmgalda, kas stāvēja pie sienas, paņēma kādu papīru un pielika tuvu pie acīm. Tad ar nevērīgu kustību to nometa uz galda.

— Rietumu radio šorīt ziņoja, — Staļins teica, Voronovā neskatīdamies, — ka padomju žurnālists Voronovs, runādams preses konferencē, atļāvies rupjus izlēcienus pret sabiedrotās valsts vadītāju. Tas esat jūs, Voronov?

Staļins pirmoreiz paraudzījās viņā.

Voronovs nezināja, ka Staļinam nepatīk cilvēki, kas baidās viņam acīs skatīties. Taču kaut kas neizskaidrojams, neapzināts lika Voronovam nenokārt galvu un palūkoties Staļinam tieši acīs. Viņu skatieni sastapās.

— Es, biedri ģenerālisimus.

— Kas jums deva tādas tiesības? — Staļins jautāja, mazliet piemiedzis plakstus. — Korespondenta uzdevums ir rakstīt, nevis runas teikt.

Voronovs klusēja, joprojām raudzīdamies Staļinam taisni acīs.

— Es jautāju: kas jums deva tiesības necienīgi runāt par Lielbritānijas premjerministru? — Staļins atkal jautāja, šoreiz paceldams balsi.

Voronovs pēkšņi juta, ka stingums pāriet. Tā bija gadījies arī agrāk — nāves briesmu brīžos. Briesmu nojausma viņu noveda sastingumā. Bet, kad pienāca laiks rīkoties, viņu pārņēma tikai viena vienīga vēlēšanās — izpildīt pienākumu! Nedomājot ne par ko citu, izpildīt to līdz galam.

— Tā bija patiesība, ko es teicu, biedri Staļin! — Voronovs sacīja skaļi un skaidri.

— Patiesība? — Staļins atkārtoja, joprojām nelāgi smīnēdams. — Tātad biedrs Voronovs mums ir patiesības mīļotājs...

— Jā, kad runa ir par manas Dzimtenes godu un cieņu!

Šie vārdi Voronovam izlauzās nevilšus. Jau pateicis tos,

viņš juta, ka tie nav sacīti vietā un skanējuši pārāk svinīgi.

Staļins vēl vairāk piemiedza acis un, galvu pašūpojis, teica:

— Tātad iznāk tā... Mēs esam te atbraukuši, lai nostiprinātu attiecības ar sabiedrotajiem. Arī ar Cērčilu. Bet biedrs Voronovs uzskata par vajadzīgu rīkoties pretēji. Un turklāt domā, ka rūpējas par mūsu Dzimtenes godu un cieņu. Iznāk, ka mēs par to nerūpējamies...

Šos vārdus Staļins pasacīja sarkastiskā tonī.

— Jūs, šķiet, esat karavīrs, — viņš turpināja. — Varbūt es kļūdos?

— Tieši tā — karavīrs, biedri Staļin. Sarkanās Armijas majors.

Staļins lēnām piegāja pie Voronova un nostājās viņam pretim.

— Pēc kara laika likumiem jūs vajadzētu pazemināt par kareivi un nosūtīt uz soda bataljonu, — Staļins skarbi teica. — Taču... — viņš pacēla roku slaidā vēzienā, — tādu bataljonu mums vairs nav. Karš ir beidzies, un... cik es saprotu, tas ir noticis ar jūsu līdzdalību... Vai ne?

Viņš parādīja uz ordeņu lentītēm, kas bija piestiprinātas pie Voronova žaketes, un viņa sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs labsirdīgam smaidam. Taču tūlīt seja atkal kļuva barga un saspringusi. Staļins vērīgi paraudzījās Voronova, it kā vēlēdamies iespiesties visslēptākajos dvēseles dziļumos. Voronovs piedabūja sevi izturēt arī šo skatienu.

Pēc tam Staļins viņam norādīja uz vienu no krēsliem, kas bija nolikti pie rakstāmgalda.

— Sēdieties! Izstāstiet, kā tas viss notika! Tikai patiesību vien. Un labi īsi...

Brīdi Voronovs klusēja. Viņš saprata, ka viņa pienākums ir ziņot ļoti īsi, dažos teikumos. Vispirms par to, kāpēc viņš atļāvās publiski apsūdzēt Cērčilu. Bet viņš taču nevarēja nepastāstīt arī to, kas bija noticis pirms tam! To noklusēdams, viņš — Staļina uztverē — tikai padziļinātu savu vainu.

Staļins tikmēr lēnām staigāja pa istabu. Tikai vienu reizi viņš apstājās pie rakstāmgalda — lai paņemtu pīpi ar izliektu kātu.

— Kāpēc jūs klusējat? — Staļins jautāja. — Vai jāsaprot tā, ka jums nav nekā, ko teikt?

— Nē, biedri Staļin! Man ir ko teikt! — Voronovs izsaucās ar apņēmību, kas bija jau tuvu izmisumam.

— Tad runājiet!

Varbūt tieši tas, ka Staļins nepagriezdamies joprojām staigāja pa istabu, palīdzēja Voronovatn sakopot domas. Nez vai viņam būtu tas izdevies, ja viņš būtu jutis sev pie-vērstu bargo, caururbjošo Staļina skatienu.

Voronovs runāja juceklīgi, dedzīgi, ātri, cenzdamies neko neizlaist, visu izstāstīt, visu izskaidrot.

Staļins staigāja šurp un turp, retumis apstādamies pie galda, lai paņemtu sērkociņus un aizkūpinātu apdzisušo pīpi.

Voronovs pūlējās izprast viņa sejas izteiksmi. Tomēr nekā nespēja tajā izlasīt. Tā izskatījās dzedra un vienaldzīga. Voronovs pat nebija pārliecināts, ka Staļins vispār klausās, varbūt viņš domāja pats savu domu.

Beidzot Staļins apstājās pie loga un, tāpat kā pirmīt — Voronovā neskatīdamies, sacīja:

— To, kas notiek angļu zonā, mēs labi zinām. Bet jūs apgalvojat, ka šim angļu avīžniekam...

— Stjuartam!

— Tieši tā — Stjuartam. Ka viņam esot personiski sakari ar Cērčilu?

— Tā runā, biedri Staļin. Braits man to stāstīja...

— Vai šis Braits, pēc jūsu domām, pelna uzticību?

— Viņš... — Voronovs iesāka, bet aprāvās. Braits neapšaubāmi bija runājis patiesību. Bet vai viņš pelna uzticēšanos vispār? Kā lai pilnīgi noteikti pasaka Staļinam «jā» vai «nē», kad runa ir par tādu cilvēku kā Braits?...

— Man grūti atbildēt uz jūsu jautājumu, biedri Sta-Jin, — Voronovs teica. — Es pārāk maz pazīstu šo amerikāni. Dažreiz man šķiet, ka viņš ir godīgs un patiess. Taču es nekad nevarētu par viņu galvot...

Staļins viņa apjukumu izskaidroja pēc sava prāta.

— Ar amerikāņiem tā gadās, — viņš sacīja. — Šodien — «jā», rīt — «sakarā ar apstākļiem»... Taču pieņemsim, ka jūsu amerikānis nemelo. Tad ir jāsecina...

Staļins pavērās Voronovā, it kā gaidīdams, lai tas pats pateiktu secinājumu.

Voronovs klusēja.

— Tad ir jāsecina, — Staļins turpināja, — ka Cērčils gribētu pret mums izmantot vācu karaspēku un... savu presi...

— Esmu par to pārliecināts, biedri Staļin! — Voronovs izsaucās. Viņš saprata, ka Staļins klausās viņā.

— Tas, protams, ir ļoti svarīgi, ka jūs esat pārliecināts, — Staļins sacīja.

Voronovs apjucis palūkojās viņā, nezinādams, kā šos vārdus saprast — Staļins piekrīt vai ironizē.

Pēkšņi Staļins vaicāja:

— Par ko jūs saņēmāt Sarkanā Karoga ordeni?

Strauji pietrūcies no krēsla, Voronovs izslējās un skaļi

teica, precīzāk būtu sacīt — raportēja:

— Par piedalīšanos kaujās pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem... — un tūlīt apklusa, sapratis, ka atbild ar ierastu frāzi, kas neatsedz būtību.

— ...un tajās parādīto varonību? — Staļins zobgalīgi piemetināja. — Pastāstiet, konkrētāk!

Voronovs apmulsis klusēja.

— Varbūt jūs pats īsti nezināt, par ko jūs apbalvoja?

Voronovam sakāpa asinis sejā. Ironiju par savu ordeni

viņš nespēja piedot nevienam. Pat Staļinam ne.

— Ordeni es saņēmu par kauju pie Maskavas, — Voronovs sacīja stingri, pat ar izaicinājumu balsī. — Par divīzijas komandpunkta aizstāvēšanu, kad līdz tam bija izlauzušies vācieši.

— Kas tā bija par divīziju? Kas to komandēja? — Staļins jautāja.

— Pulkvedis Karpovs! — Voronovs kā skaldīt noskak dīja. Viņš gribēja piebilst, ka Karpovu, kas tagad ir jau ģenerālis, viņš sastapis šeit, Bābelsbergā, un ka tieši Kar-povam ir ziņojis par notikumu pie Stjuarta, tomēr nav paguvis ziņojumu pabeigt, jo...

Taču Staļins aši jautāja:

— Karpovs? Vai tas pats, kas tagad strādā pie 2u-kova?... Bet tas nozīmē, ka komisārs jums bija...

— Puika komisārs Bakanidze. Viņš ari pasniedza man ordeni.

Staļina sejā pēkšņi notika dīvaina pārvērtība. Pār to pārskrēja acumirklīgas trīsas. No sāpēm? No ciešanām?

— Viņš nenodzīvoja līdz mūsu uzvarai, — Staļins teica ar sarūgtinājumu balsī. — Nenodzīvoja!...

Voronovs nevarēja zināt, ka, pieminēdams Bakanidzi, viņš reizē ir Staļinam atgādinājis ari to, ar ko pirms trīsarpus gadiem beidzās Staļina un Bakanidzes saruna.

Toreiz Staļins bija Revazam Bakanidzem teicis: «Mēs esam darījuši visu, ko spējām, Rezo. Gandrīz visu. Tomēr mums ir bijušas kļūdas. Jā, bijušas kļūdas. Notikusi pārrēķināšanās. Bet, pirms mēs to sakām tautai, mums ir jāsakauj ienaidnieks.»

Staļins skaidri atcerējās, ko atvadoties viņam bija sacījis Bakanidze: «Tā ir atbilde, ko es no tevis gribēju dzirdēt. Pārējais — pēc uzvaras.»

Staļins bija devis atbildi. Ne tikai Bakanidzem vien. Visai tautai. Savā runā sakarā ar uzvaru viņš bija izpildījis vecajam draugam un cīņasbiedram doto solījumu.

Klusums ilga tikai dažus mirkļus. Tad atkal atskanēja Staļina balss:

— Cik ilgi jūs atrodaties Vācijā? — Ieraudzījis, ka Voronovs joprojām stāv kājās, Staļins teica: — Sēdieties!

— Kopš tā laika, kad tajā ienāca mūsu karaspēks, — Voronovs atbildēja.

— Sakiet — kā mūsu karaspēks izturas pret mierīgajiem Vācijas iedzīvotājiem? — Staļins nolika uz galda pīpi uri apstājās pretim Voronovam, kas atkal bija apsēdies savā vietā.

Tā bija vēl viena negaidīta pāreja. Šķita, ka Staļins ir galīgi aizmirsis, kādā nolūkā viņš atsaucis Voronovu.

— Man grūti to pasacīt... Nezinu, biedri Staļin, — Voronovs atbildēja. — Pēc visa tā, kā vācieši izrīkojās Padomju zemē... Manuprāt, mūsējie izturas savaldīgi. Lai gan atsevišķi ekscesi...

— Atsevišķi ekscesi... — Staļins atkārtoja. — Jā. Krievu cilvēkam ātri pāriet dusmas. Bet kā izturas vācieši?

— Vācieši? — Voronovs pārjautāja. — Droši vien vācieši ir dažādi. Vieni gribētu aizmirst Hitlera laiku šausmas un mierīgi strādāt. Bet, protams, ir ari citādi vācieši ...

— Tātad Vācijai ir divas dvēseles?

Voronovs uzreiz nesaprata, ko Staļins ar to domā.

— Pastāv viedoklis, ka Vācija jāsadala. Mēs vienmēr esam bijuši pret to. Vācijai jāpaliek vienotai. Tomēr viens otrs pašreiz liek cerības vismaz uz divām Vācijām. Mēs ceram uz to Vāciju, kas, jūsu vārdiem runājot, grib mierīgi strādāt. Uz to Vācijas dvēseli. Citi — uz otru...

Staļins it kā sarunājās nevis ar Voronovu, bet gan pats ar sevi vai ar kādu, kas atrodas ārpus šīs istabas.

— Man gadās būt kādā vācu ģimenē, biedri Sta]in, — Voronovs sacīja. Viņa nesenā saruna ar Voltu attiecās tieši uz to, kas interesēja Staļinu. — Ģimenes galva ir strādnieks. Viņa rūpnīca sagrauta, tomēr viņš katru dienu dodas uz tās drupām. Nespēj dzīvot bez darba. Nesen viņš man vaicāja: «Kas notiks ar Vāciju?»

— Ko tad jūs viņam atbildējāt? — Stajins jautāja ieinteresēts nn reizē bargs.

— Es atbildēju... — Voronovs nedroši teica, — ka nākamajai Vācijai ir jāpieder tādiem, kāds ir viņš. Pastāstīju par Jaltā pieņemtajiem lēmumiem...

Voronovs bažīgi gaidīja, kā Staļins izturēsies pret viņa vārdiem.

— Jūs pareizi esat teicis. Lai gan — mazliet vienkāršoti... — Staļins pavīpsnāja. — Ja citiem, — viņš pavicināja roku uz loga pusi, — kādreiz izdosies Vāciju saskaldīt, biedram Voronovam būs jāatbild par to šim vācu strādniekam. Tādā gadījumā jums gan būs tiesības jautājumu pāradresēt savam draugam Cērčilam.

Staļins kļuva domīgs un atkal sāka staigāt pa istabu — no loga līdz durvīm un atpakaļ.

Voronovs priecīgs nodomāja, ka viņa vaina acīmredzot ir aizmirsta un piedota.

— Ko tad ar jums lai dara? — Staļins paklusi vaicāja, nostādamies viņam pretim. — Kā jūs pats novērtējat savu rīcību?

Voronovs pielēca kājās.

— Esmu vainīgs, biedri Staļin, — viņš sacīja neskanīgā balsī, saprazdams, ka šajā brīdī izšķiras visa viņa nākotne un varbūt pat dzīvība ...

— Vai jums nekad nav gadījies lasīt... — Staļins iesāka un pēkšņi apklusa, gluži kā cenzdamies kaut ko atcerēties.

— Ko īsti, biedri Staļin? — Jautāja galīgi samulsinātais Voronovs.

— Kādā vecā romānā, — Staļins turpināja, acīmredzot tomēr neatcerējies, kurā īsti, — jūrnieks izturas kā varonis. Bet vēlāk izdara smagu pārkāpumu. Kapteinis pavēl par varonību viņu apbalvot. Bet par pārkāpumu — nošaut.

Voronovs juta, ka viņu sagrābj drebuļi.

— Sodīt... mēs jūs nesodīsim, — Staļins turpināja. — Tomēr nav arī par ko apbalvot: drosmei un asumam jāparādās... īstajā vietā.

Viņš mirkli klusēja, tad lēnām piegāja pie Voronova un, raudzīdamies viņam tieši acīs, teica:

— Jums jāsaprot — mēs esam atbraukuši šurp, lai ar sabiedrotajiem nodibinātu mierīgas labu kaimiņu attiecības. Tas ir galvenais uzdevums. Viens no galvenajiem. Sapratāt?

— Sapratu, biedri Staļin.

— Cik jums ir gadu?

— Divdesmit astoņi, biedri Staļin.

— Labs vecums. Jums ir priekšrocības, kas pieder jaunībai. Tomēr šīs priekšrocības, ja trūkst atbildības sajūtas, var nodarīt lielu ļaunumu. Kopā tās nodrošina uzvaru. Es redzu, ka jūs to saprotat. Vismaz pašreiz.

Voronovs nekā nebilda.

— Redzu, ka esat sapratis. Labi... — Staļins brītiņu klusēja un tad vaicāja: — Kā jūs esat šeit iekārtojies? Varbūt ir kādi lūgumi?

— Tikai viens, biedri Staļin! — Voronovs dedzīgi izsaucās, pielēkdams kājās. — Ja man atļautu kaut vienu reizi būt konferencē! Visi, kam esmu to lūdzis, atbild, ka tas esot pilnīgi izslēgts...

— Viņiem taisnība, — Staļins pasmīnēdams teica. — Uz redzēšanos, biedri Voronov! Vēlu jums panākumus! Un vairs neaizmirstiet, kāpēc mēs visi esam šurp braukuši!

OTRĀS GRĀMATAS BEIGAS.

SATURS

Pirmā nodaļa

Viesi no pagālnes . Otrā nodala

«Kas tagad ir Vācijā?» . Trešā nodaļa

Volfa mikla , .

Ceturtā nodaļa

Nakts Bābelsbcrgā . .

Piektā nodaļa

«Itālijas variants»

Sestā nodaļa

Grovsa ziņojums . Septītā nodaļa

Polijas jautājums Astotā nodaļa

«Sagrēnāda» .

Devītā nodaļa

Atkal Cārlijs . Desmitā nodaļa

Polijas jautājums . Vienpadsmitā nodaļa

Kokteiļu vakars . .

Divpadsmitā nodaļa

«Es sacīju patiesību!...»

Александр Борисович Чаковский ПОБЕДА

Политический роман Книга вторая Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевела с русского Анна Мукина Художник Айварс Спруджс

HB № 3772 Aleksandrs Cakovskis UZVARA OtrS grāmata

Redaktore /, Bērzkalne. Mākslinieciskais redaktors 1. Petraškevils. Tehniskā re» daktore 0. Slepkova. Korektore 1. Kalniņa.

Nodoia salikSanai 22.01.83. Parakstīta iespicSanai 25.07.83. Formāts 8tX 108/32. Tipogrāfijas papirs 14« 2. Literatūras gar* nitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. iespiedi.) 12,91 uzsk. krāsu nov.; 14,27 Izdevn. 1, Metiens 45 000 eks. Pasūt. № I5G-5. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № I44/3I521/D-61. Iespiesta Latvijas PSR

Valsis izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Cakovskis A.

Ca 290 Uzvara: Politisks romāns, 2. grām. / No kr, vai. tulk. A. Mūkina; Māksi. A. Sprūdžs. — R.: Liesma, 1983. — 239 Ipp., il.

Content

Čakovskis Aleksandrs Uzvara. Otrā grāmata

PIRMĀ NODALA. VIESI NO PAGĀTNES

OTRĀ NODAĻA "KAS TAGAD IR VĀCIJA"

TREŠĀ NODAĻA. VOLFA MĪKLA

CETURTĀ NODAĻA. NAKTS BABEL5EERGĀ

PIEKTĀ NODAĻA «ITĀLIJAS VARIANTS»

SESTĀ NODAĻA. GROVSA ZIŅOJUMS

ZIŅOJUMS. KARA MINISTRAM.

SEPTĪTĀ NODAĻA. POLIJAS JAUTĀJUMS

ASTOTĀ NODAĻA «ŠAGRENĀDA»

DEVĪTĀ NODAĻA. ATKAL ČĀRLIJSS

DESMITĀ NODAĻA. POLIJAS JAUTĀJUMS

VIENPADSMITĀ NODAĻA. KOKTEIĻU VAKARS

DIVPADSMITĀ NODAĻA. «ES SACĪJU PATIESĪBU!...»

SATURS