Čakovskis Aleksandrs

Uzvara. Trešā grāmata

Aleksandrs Čakovskis

Uzvara. Trešā grāmata

Politisks romāns

.

PIRMĀ NODAĻA. TIKAI ČETRI BURTI

Telefons iedžinkstējās tik klusi, ka es klausuli nepaņēmu tūlīt. Zvanīja Verners Klauss, man pazīstams žurnālists no VDR.

— Guten Tag, Mišai Esmu tev zvanījis vismaz trīs reizes! Kur tu biji palicis?

Ko es varēju viņam atbildēt? Biju devies tālā ceļojumā pa Vēstures jūrām? Kavējies atmiņās vai tikai redzējis sapņus?... Es teicu:

— Gulēju, piedod! — Un kā atvainodamies piebildu: — Manam telefonam ir gaužām kluss zvans.

— Vai vakar vēl ilgi tev sūca asinis tas amerikāņu dinozaurs? — Klauss jautāja.

— Tas, Verner, nav dinozaurs, bet gan milzīgs hameleons.

— Var jau būt, — Klauss piekrita, — iespējams, ka tu labāk nekā es orientējies politiskajā zooloģijā.

— Ne vienmēr. Skorpionu nebiju pamanījis.

— Vai iedzēla?

— Rādās, ka jā. Pašā sirdī.

— Vajadzīga pretinde?

— Skorpiona inde nenonāvē. Turklāt pretindes laikam gan nav.

— Domā par to, ka rīt atklās apspriedi! Tas vareni stimulē pozitīvas emocijas. Starp citu — vai tu «Fin-

landii tālo» esi jau bijis?

— Nē, — es atbildēju. — Gatavojos iet šodien.

— Ak tu gatavojies! — Klauss ironizēja. — Vai tas, ka šodien divos trīsdesmit ierodas padomju delegācija, tev ir zināms?

Viņš man tikpat kā pa galvu iebelza, šis Klauss!

— Kauns atzīties, Verner, bet to es dzirdu pirmoreiz, — es murmināju, atģizdamies no pārsteiguma. — Es taču dzīvoju atrauti no galvenās padomju žurnālistu grupas. Bet vakarvakaru tavā acu priekšā aizvadīju nevajadzīgā cīniņā.

— Paziņojums par jūsu delegācijas Ierašanos ir Preses centrā ir saņemts šorīt, vakar tu nekā nevarēji uzzināt. Tas pirmkārt. Bet otrkārt: ja esi atrauts no savas grupas, tad tev tas jākompensē ar sociālistisko integrāciju, Vārdu sakot, turēsimies kopā!

— Vai delegācija ierodas ar lidmašīnu?

— Nē, ar vilcienu, — Klauss atbildēja.

— Jūs brauksiet uz staciju un... ņemsiet līdzi arī mani? — es jautāju nedrošā cerībā.

— Viens otrs no mūsu puišiem brauks. Bet citi — arī es — nolēma rīkoties gudri un viltīgi: mēs ierašanos noskatīsimies pa televīziju.

— Nē, — es skarbi sacīju, — mani tas neapmierina. Gribu visu redzēt savām acīm. Dzīvē.

— Tu īsti nezini, kā somi organizē televīzijas pārraides, — Klauss teica pārmetošā balsī. — Lieku galvu ķīlā, ka uz ekrāna tu redzēsi vairāk, nekā stāvēdams uz stacijas perona. Vārdu sakot, es sadabūšu mašīnu un pēc pusstundas vai mazliet vēlāk piebraukšu paņemt tevi. Norunāts? Pašreiz ir bez trim minūtēm vienpadsmit...

Mašīnā bijām ne tikai Klauss un es, bet vēl divi vīrieši. Viens no viņiem — soms — sēdēja pie stūres, blakus viņam — Klauss. Otrs mūsu ceļabiedrs bija ierīkojies uz pakaļējā sēdekļa.

— Sēdies! — Klauss man sacīja, pārliekdamies pār atzveltni un atgrūzdams vaļā mašīnas pakaļējās durtiņas.

Mans blakussēdētājs, laipni smaidīdams, pavirzījās tālāk kreisajā stūrī.

Klauss vispirms mani iepazīstināja ar somu. Viņu sauca par Erki Tomulaincnu. Viņš strādāja Preses centrā un prata ne tikai dzimto, bet arī vācu valodu. Es to apjautu tāpēc, ka, mūs iepazīstinādams, Klauss runāja vāciski.

— Bet viņš, — Verners turpināja, pāriedams uz krievu valodu, atkal pārliekdamies pār priekšējā sēdekļa atzveltni un pagriezdamies pret manu blakussēdētāju, — ir mūsu poļu kolēģis Vaclavs Zbarackis. Starp citu, viņam ar tevi ir kāda runāšana. Vai ne, Vaclav?

Pēc izskata polim varēja dot pāri trīsdesmit. Lai gan pieturējās ellišķīgs karstums, viņš bija ģērbies tā, it kā

Ielu uz pieņemšanu pie Somijas prezidenta: tumšs uzvalks, krūškabatā balts mutautiņš.

— Es tiešām gribētu patraucēt panu Voronovu, — viņš atsaucās it kā atvainodamies.

Sis Vaclavs gluži ciešami runāja krieviski. Tikai sarunas biedra uzrunāšana trešajā personā liecināja, ka viņš ir polis.

— Esmu gatavs pakalpot panam Vaclavam, — skanēja mana atbilde.

— Nē, nē, — polis steidzīgi ierunājās, — atliksim mūsu sarunu uz drusciņ vēlāku laikut Es labi saprotu, ka pana Voronova domas pašreiz pievērstas stacijai. Vai ne?

— Neslēpšu — tiešām tā ir, — es atbildēju.

— Es arī neslēpšu, ka gaidu jūsu delegācijas ierašanos tikpat nepacietīgi, kā gaidīju mūsu delegāciju, — Vaclavs sacīja. — Tāpēc ar pana atļauju es lūgtu mūsu sarunu atlikt uz vēlāku laiku.

— Lūdzu, — es labprāt piekritu. — Vienmēr esmu priecīgs palīdzēt kolēģim, ja tas ir manos spēkos ..,

Tiklīdz bijām pabraukuši kādu gabaliņu, sapratu, ka salīdzinājumā ar iepriekšējo dienu apstākļi uz ielas pilsētā ir mazliet mainījušies. Ielās tagad bija vairāk policistu, un Tomulainenam pēc viņu signāla bieži vajadzēja apturēt mašīnu un dot ceļu melniem limuzīniem ar dažādu valstu karodziņiem. Reiz mēs apstājāmies, lai palaistu garām veselu rindu kravas mašīnu ar pītiem groziņiem, kas bija pilni ar zemenēm.

— Būtu bijis labi nogaršot, — es pasmaidīdams teicu.

— Rītdien varēsiet to darīt, — Tomulainens sacīja vāciski. ~ Varēsiet izēst kaut veselu groziņu. Bez maksas. — Un, atbildēdams uz manu vaicājošo skatienu, kas atspoguļojās šoiera spogulīti, viņš paskaidroja: — Tā ir Somijas dārzkopju dāvana apspriedes dalībniekiem.

Tomulainens, brīvprātīgi uzņēmies gida pienākumus, bija atturīgs, vārdos skops, tomēr nepalaida garām nevienu svarīgu detaļu. Man bija jāpateicas viņam, ka pa mašīnas logu vismaz no ārpuses dabūju aplūkot somu un zviedru lielāko laikrakstu redakciju ēkas, Sibēliusa akadēmiju, Zooloģisko muzeju, Somijas parlamentu ...

Pils <rFinlandia» izauga mūsu acu priekšā, kad mēs jau tuvojāmies pēdējam pagriezienam. Gara, baltum balta, pie zemes pieplakusi — tā izskatījās pēc dīvainas formas Iedus blāķa, kas atšķēlies no milzīga leduskalna,

Pēc policista prasības mašīnu atstājām stāvvietā kādus simt piecdesmit metrus no pils un devāmies uz mazu vienstāva mājiņu dzeltenīgā krāsā.

— Uz kurieni tad mēs ejam? — es jautāju.

— Tūlit redzēsi, — Klauss atbildēja, mīklaini pasmaidīdams un bīdīdams mani uz priekšu, uz durvju pusi.

Pārkāpis pār slieksni, es neizpratnē apstājos. Istabas vidū stāvēja vairākas meitenes gaišzilos eleganta piegriezuma formas tērpos, rokās turēdamas dīvainus priekšmetus, kam bija attāla līdzība ar kara laika mīnumeklēlā-jiem, — tādas kā garas nūjas ar metāla gredzeniem galos. Šķērsām pāri istabai —- garš, šaurs galds. Aiz tā telpas labais stūris bija aizsegts ar smagu, tumšu aizkaru.

Meitenes bija ne tikai skaistas, bet arī ārkārtīgi laipnas. Viena no viņām, burvīgi smaidīdama, sacīja man angliski:

—- Laipni lūdzam — šeit!

Tomulainens manā vietā kaut ko atbildēja somiski — droši vien paskaidroja, ka es neesmu ne amerikānis, ne anglis, bet gan krievs, jo meitene tūlīt pateica krieviski, lai gan ar akcentu:

— Laipni lūdzam!

Tajā pašā mirklī viņa pacēla savu dīvaino parikti un, nepieskardamās man ar gredzenu, ātri novilka ar to no augšas uz leju, it kā mērītu manu augumu.

Sīs īsās procedūras laikā bija dzirdama nez kur radusies sanoņa, it kā ap mani lidinātos neredzama kamene. Mani ceļabiedri iesmējās. Meitene pārmetoši paraudzījās viņos un, pievērsusies man, sacīja:

— Lieciet, lūdzu, šeit savu metālu ...

— Metāla priekšmetus? — es pārvaicāju angliski, juzdams, ka viņai grūti runāt krieviski.

— Jā, jā, — viņa priecīgi atbildēja.

Kāds muļķis un vientiesis es biju! Sājā istabā, protams, notika drošības pārbaude, līdzīga tai, kāda man

pēdējos gados ne vienu reizi vien ir bijusi jāpiedzīvo idostās. Tikai somi šajā darbā bija iesaistījuši nevis drūmus vīrus ar asu skatienu, ģērbušos atturīgos civil-uzvalkos vai policistu formas tērpos, — vīrus, kādi parasti izpilda pārbaudītāju funkcijas, bet gan meitenes, kurām būtu derējis piedalīties skaistuma konkursos.

Es pietvīku, apjucis par savu neatjautību, un sāku steidzīgi likt uz galda čemodāna atslēgu, pildspalvu ar metāla uzgali, nez kā kabatā nok]uvušu papīru saspraudi, noņēmu no rokas pulksteni...

Atkārtotās pārbaudes laikā es tiku reabilitēts — «mī-numeklētājs» klusēja, lai gan meitene, kas ar Smaidiem neskopojās, savu darbu darīja ļoti rūpīgi.

—. Viss kārtībā, — viņa sacīja tik apmierināti, it kā pati būtu laimīgi tikusi cauri drošības pārbaudei.,.

Aiz melnā aizkara, kur nokļuvu pēc tam, nebija nekā ievērības cienīga, taču es tūlīt sapratu, ka te mani pārbauda ar rentgenu.

Izgājis pa durvīm, kas atradās pretim ieejai, sāku gaidīt ceļabiedrus. Tagad man bija lielākas iespējas labi aplūkot pils ēku. No šejienes tā atstāja citu iespaidu. Baltā marmora pils atradās ezera krastā, un arhitekts to bija tik prasmīgi izvietojis kalna nogāzē, ka, raugoties no šejienes, tā likās milzīga.

Pa durvīm man aiz muguras viens pēc otra iznāca Klauss un Tomulainens. Nebija tikai mūsu Vaclava. Pagāja vismaz piecas minūtes, iekams parādījās arī polis.

— Vai gribēji iznest cauri bumbu? — Klauss viņam zobgalīgi jautāja krievu valodā.

— Nē, gribēju norunāt tikšanos ar meiteni, —- Vac-lavs atbildēja, miegdams rudzupuķu krāsas acis, un tad piemetināja: — Zināms, pēc apspriedes, lai nekaitētu darbam.

— Izdevās? — es vaicāju.

— Ne velna! — Vaclavs pasminēja. — Arī viņām darbs pirmajā vietā. Saka: vispirms konference, tikai pēc tam—. viss pārējais. Vārdu sakot, lai gan jokojas, savu darbu prot.

— Toties mēs tagad esam šķīsti kā eņģeļi, — Klauss ironiski teica.

— Kad pilsētā sabrauc pusotra tūkstoša žurnālistu no visas pasaules, nemaz nerunājot par daudziem citiem svešzemniekiem, nekāda piesardzība nav lieka, — Tomulainens pamācoši rezumēja un vedināja mūs uz pils galveno ieeju. Visa vienos stiklos — tā šķita ar melna marmora karnīzi it kā pielipināta pie pils.

Iegājis iekšā, ieraudzīju kāpnes, kuras veda kaut kur augšup, balta marmora kolonnas, pareizāk sakot, to augšdaļas, un divas gaismas ķermeņu rindas, kas tiecās uz augšu. Iekšpusē ēka izskatījās gandrīz vai pasakaina, fantastiska. Tajā nebija skaidra dalījuma stāvos: telpu augstums nebija vienāds, tās atradās dažādā līmenī, un bija grūti noteikt, kurā stāvā mēs esam pašreiz. Ar melnu ādu pārvilktie dīvāni asi kontrastēja ar balto kolonādi, bet melnā marmora paneļi radīja fonu, uz kura baltās mēbeles šķita izlietas no tīra ledus vai izveidotas no sniega.

— Kur tad notiks sēdes? — es interesējos.

— Tūlīt parādīšu, — Tomulainens sacīja, pieveda mani pie kādām durvīm un atvēra tās.

Man likās, ka jāskatās uz augšu. Taču izrādījās, ka es pats atrodos vienā no pils augšstāviem un man jāskatās uz leju.

Zāle mani pārsteidza ar cildenu vienkāršību. Tās priekšējā daļa bija pilna ar cieši kopā sabīdītiem darba galdiņiem, un uz katra no tiem bija nolikts pa melnam portfelim, kas visi bija gluži vienādi. Galdiņiem priekšā atradās kaut kas līdzīgs estrādei — pazems vienlaidu paaugstinājums no sienas līdz sienai. Aiz šī paaugstinājuma bija vairākas baltas kabīnes tulkiem, kas nodrošinās sinhronu tulkojumu, priekšplānā — piecpadsmit atzveltņi ..,

— Kam domāti šie atzveltņi? — es vaicāju.

— To mēs redzēsim rīt, — Tomulainens atbildēja, noslēpumaini smaidīdams. — Tagad jāapsver, kur sēdēsim mēs paši,,.

Voronovs un tie trīs, ar kuriem viņš turējās kopā, uzkāpa stāvu augstāk un ieraudzīja rindā izvietotus televizorus, no kuriem nāca klusinātas skaņas. Televizoru bija daudz, vismaz divdesmit, un pie dažiem jau sēdēja skatītāji ar žurnālistu kartītēm pie žaketēm, jakām vai krekliem.

Voronovs ievēroja, ka krāsainie attēli uz televizoru ekrāniem ir dažādi. Vienos redzamas Helsinku ielas, citos — lidlauks, vēl citos — prezidents Kekonens, kas sniedz interviju žurnālistam.,,

Voronovs gribēja vaicāt Tomulainenam, ko prezidents īsti saka, taču somu kolēģis bija kaut kur nozudis.

Viņi iekārtojās krēslos aiz galdiņa, kas stāvēja pretim vienam no televizoriem. Viesmīlis atnesa no bāra četras krūzes ledaini auksta alus. Televizora ekrānā ziedēja koši sarkanas rozes — acīmredzot pārraide notika no kāda Helsinku parka,

— Paklau, Verner, — vai tu gadījumā neesi sajaucis mūsu delegācijas ierašanās laiku? — Voronovs jautāja Klausām. Viņam nez kāpēc bija grūti ticēt, ka tajā pašā ekrānā, kur patlaban ir bezrūpīga ziedu valstība, atspo* guļošies tas notikums, kura dēļ viņš bija šeit ieradies.

— Vari pārbaudīt, — Klauss atbildēja, pamādams uz Tomulainenu, kas ar cieši piebāztām mapēm padusē atgriezās pie galdiņa.

Tomulainens, kas mazliet saprata krieviski, ar vaicājošu skatienu pavērās Voronovā.

— Baidos palaist garām mūsu delegācijas ierašanos, — Voronovs teica, viņam uzsmaidīdams.

— Nekā jūs nepalaidīsiet garām — par to rūpējas televīzijas operators, — soms mierīgi atbildēja. — Delegācija ieradīsies divos trīsdesmit. Te viss ir pateikts. — Viņš uzsita ar pirkstiem pa vienu no atnestajām mapēm un sniedza to Voronovam. — Pateikts gan tas, gan daudz kas cits. Es to saņēmu Preses centrā. Jums.

Voronovs atvēra mapi. Uz lapiņas, kas atradās virs citiem papīriem, viņš izlasīja:

«PRESES DIENESTS

Padomju delegācijas ierašanās stacijā — ap pīkst. 2. 30 dienā. Preses darbinieku izeja uz perona — stacijas rietumu vārti. Preses pārstāvjiem iziet uz perona atļauts tikai ar speciālām apliecībām.

Korespondentu izvietošanās uz perona norādīta klāt-pieliktajā kartē. (Fotografēšanai paredzēta vieta uz astotā ceļa, vilciens pienāks uz septītā.) Padomju delegācija atstās staciju, iedama cauri augsto viesu zālei (atrodas stacijas ēkas austrumu spārnā), un sēdīsies automašīnās centrālajā stacijas laukumā.

Drošības . apsvērumu dēļ delegācijas ierašanās laikā stacija būs slēgta. Preses orgāniem, kas vēlas iegūt fotoattēlus, kuros redzama mašīnu aizbraukšana no stacijas, ieteicams nosūtīt uz laukumu speciālus fotogrāfus.»

«Viss kārtībā!» Voronovs iepriecināts nodomāja. «Ap diviem trīsdesmit... Melns uz balta ... Un kas te vēl par kserokopijām: «Ģenerēlinstrukcija presei», «Preses darba organizācija pilī «Finlandia»», «Instrukcija presei, kas darbojas lidlaukā», «Ģenerālinformācija dalībniekiem» ...» Pie šī dokumenta Voronovs pakavējās, viņa uzmanību saistīja vārdi: «Eiropas drošības un sadarbības apspriedes trešais posms, kam jānotiek Helsinkos, sāksies 1975. gada 1. augustā pīkst. 6 vakarā ...»

«Kāda precizitāte! Cik spoža darba organizācijai» Voronovs jūsmoja.

Viņam bija gadījies būt daudzos starptautiskos preses centros, bet tik labu grūtā žurnālistu darba tehnisko nodrošinājumu viņš vēl nebija redzējis nekur. Nekur, šķiet, viņu rīcībā nebija tik daudz elektronikas un automātikas — desmitiem starptautisko telefona sakaru aparātu, teletaipu un telemonitoru, ar kuru palīdzību var sekot apspriedes norisei, neizejot no istabas, kas Preses centrā ierādīta ikvienai lielākai informācijas aģentūrai. Bet galvenais — vismaz Voronovam tas bija galvenais — desmitiem galerijā novietotu televizoru; tie deva iespēju ikvienam žurnālistam īsu laiku «uzturēties» visur: lidostā, stacijā, pilsētas ielās, parlamenta ēkā, valsts prezidenta pili...

Voronovs atkal atcerējās mazo, kluso Vācijas pilsētiņu Potsdamu un tās nomali Bābelsbergu, kurā viņš bija bijis tagad jau tālajā 1945. gadā, kad notika triju uzvarējušo lielvalstu — PSRS, ASV un Anglijas vadītāju sarunas; viņš toreiz pārstāvēja Padomju Informācijas biroju. Zālē, kur apspriedās Staļins, Trumens un Cērčils, korespondentus nelaida. Tomēr viņiem izdevās gan ar godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem uzzināt daudzas interesantas sarunu norises detaļas.

Nē, Voronovs negribēja salīdzināt to notikumu ar pašreizējo — Potsdamu ar Helsinkiem. Viņš saprata, ka katrs no tiem ieņem savu svarīgu vietu vēsturē.

Un tomēr tieši uz Potsdamas fona reljefāk iezīmējās Helsinku apspriedes nozīme. Šeit kā līdztiesīgas piedalīsies arī tādas valstis, kuru pastāvēšanu pašreizējā veidā Potsdamā vēl vajadzēja nosargāt.

Nepieļaut sociālismu Austrumeiropā — lūk, ko Potsdamas sarunu laikā vēlējās mūsu partneri. Tagad Helsinkos Eiropas sociālistiskās valstis piedalās kā līdztiesīgas, kā visā pasaulē atzītas.

Voronovam Potsdama likās kā rītdienas apspriedes priekšvēsture. Tagad jau sena priekšvēsture. Taču Voronovs zināja: ir arī pavisam jauna priekšvēsture. Tai ir savi datumi, sava hronoloģija.

Voronovs domīgi vēlreiz pāršķirstīja Tomulainena atnestās mapes dokumentus. Uz katra bija burti CSCE. «Ko lie nozīmē?» viņš prātoja. Taču pēc brītiņa ar tā paša Tomulainena palīdzību viņš atšifrēja šo saīsinājumu.

Krieviski tas nozīmēja: «Eiropas drošības un sadarbības konference».

Tikai četri burti, bet cik daudz darba, cik daudz strīdu, cik daudz sadursmju slēpjas aiz tieml

Voronovs taču bija pietiekami labi izstudējis Helsinku apspriedes sagatavošanas norisi. Savu pirmo rakstu par to viņš bija uzrakstījis septiņdesmit trešā gada vidū. Toreiz Somijas galvaspilsētā bija sapulcējušies Eiropas, Savienoto Valstu un Kanādas ārlietu ministri. Taču daudzpusīgas iepriekšējas konsultācijas bija jau sākušās septiņdesmit otrā gada beigās. So pirmo posmu Voronovs zināja tikai pēc dokumentiem, un raksts bija padevies pārlieku optimistisks. Tajā strāvoja ticība tam, ka pasaule jau atrodas uz apspriedes sliekšņa. Sājā ziņā toreiz gan kļūdījās ne tikai Voronovs vien. Ļoti daudziem gribējās ticēt, ka veselā saprāta uzvara ir tuvu, taču līdz tai vēl bija tālu — gari mēneši, pat gadi.

Otrais posms — visilgākais un visgrūtākais — norisinājās Zenēvā no 1973. gada augusta līdz 1975. gada jūlijam. Voronovs tur bija aizbraucis. Zināms, ne jau kā padomju delegācijas loceklis, bet atkal kā korespondents. Un katru vakaru viņš bija centies notvert padomju diplomātu Kovaļovu. Dažreiz tas bija izdevies, citreiz — ne. Dažkārt nebeidzamo sēžu izmocītais Kovaļovs kategoriski atteicās komentēt tikko beigušos sarunu raundu, citkārt ar diviem trim lakoniskiem teikumiem lika Vo-ronovam saprast, ar ko pašreizējā tikšanās ar Rietumu lielvalstu pārstāvjiem atšķiras no citām tikšanās reizēm. Taču galvenais- informācijas avots, protams, bija preses konferences, kurās'runāja vai nu tas pats Kovaļovs, vai kāds cits padomju diplomāts.

Dedzīgās, dažu labu reizi nogurdinošās diskusijās trīsdesmit piecu valstu pārstāvji izstrādāja tādus formulējumus, kas būtu pieņemami visiem. Tas nebija viegli, nepavisam nebija viegli. Taču ap 1975. gada vasaras vidu bija panākta vienprātība visos galvenajos jautājumos un izstrādāts nobeiguma dokumenta projekts.

Tikai pēc tam iestājās trešais posms — pašreizējais. Šoreiz apspriedei vajadzēja notikt visaugstākajā līmeni. Bija apstiprināms Zenēvā izstrādātais projekts.

...Un, lūk, tagad Voronovs sēdēja kopā ar citiem žurnālistiem. Viņš redzēja, ka sociālistisko valstu prese šeit pārstāvēta ļoti plaši.

«Vai to maz varēja paredzēt pirms trim gadu desmi

ta

tiem?» Voronovs domāja. «Vai varēja ienākt prātā, ka jautājumi, kuru dēļ Cecīlijas pilī notika tik sīva tīņa, galu galā tiks novesti pie kopsaucēja, ka parādīsies dokuments, kas apmierinās visus?,,, Vai tas nozīmē, ka cilvēki Sājos trīsdesmit gados kļuvuši gudrāki? Vai varbūt «vanagi» pārliecinājušies, ka «aukstais karš» ir veltīgs, ka nav iespējams aizkavēt to Eiropas valstu sociālistisko attīstību, pret kurām toreiz tik joti nievājoši izturējās Trumens un Cērčils, gribēdami tās piespiest dzīvot pēc ASV un Anglijas gribas un parauga? Bet varbūt ārkārtīgi svarīga nozīme bija tam faktoram, ka sešdesmito gadu vidū Padomju zemi, mūsu Komunistisko partiju sāka vadīt cilvēki, kas bija cieši pārliecināti, ka nekādas pūles nav par lielām, lai sasniegtu ilgu un stabilu mieru, ka turklāt šī viņu pārliecība, viņu aktīvā cīņa starptautiskajā arēnā pirmoreiz kopš Padomju valsts nodibināšanas varēja balstīties uz jaunu spēku samēru, uz nepieredzēti izaugušu sociālisma varenību? Ar to tagad ir spiesti rēķināties visi, pat «vanagi».

Bet varbūt arī tā vēl nav pilnīga atbilde uz jautājumu: kāpēc tieši mūsdienās kļuva iespējami «Helsinki»? Varbūt cēlonis slēpjas vēl dziļāk — pati vēsture ir noteikusi tādas apspriedes iespēju? Tas nav fatālisms, bet reāli pastāvošu politiskās, ekonomiskās un materiālās dzīves apstākļu konstatācija. Kāpēc, piemēram, padomju mākslīgais Zemes pavadonis no sapņa kļuva par realitāti tieši piecdesmit septītajā gadā, nevis agrāk? Tur taču bija savi cēloņi! Tie pastāv ari šajā gadījumā. Un galvenā no likumsakarībām, kas noteica Helsinku apspriedes iespēju, ir tā, ka tieši tagad iestājies stratēģiski militārs līdzsvars starp sociālisma pasauli un kapitālisma pasauli.»

Tā domāja Voronovs, skatienu nenovērsdams no televizora ekrāna.

...Desmitiem miljonu acu vēroja šo vilcienu, kas 1975. gada 29. jūlijā lēnām tuvojās Helsinku stacijas peronam. Beidzot tas apstājās. Tikko dzirdami nošķindēja buferi. No Somijas valdības locekļu grupas, kas sagaidīja vilcienu, atdalījās pavecs, garš un kalsns cilvēks un virsnieka — droši vien adjutanta — pavadībā piegāja pie viena no vagoniem.

— Skatieties, Kckonens! — Klauss izsaucās.

Somijas prezidents sirsnīgi sasveicinājās ar Leonīdu Iļjiču Brežņcvu — padomju delegācijas vadītāju — un laipni spieda roku Gromiko, Cerņenko un Kovaļovam.

H

«Un tomēr es esmu laimīgs cilvēks,» Voronovs nodomāja jau nez kuro reizi, «biju Potsdamā, un pēc trīsdesmit gadiem man ir iespējams redzēt, lūk, to!...»

Klusībā viņš pateicās Klausām par izdomu padomju delegācijas ierašanos vērot televizora ekrānā, Vai viņš būtu daudz ko redzējis, stāvēdams žurnālistu pūlī uz vienas no divām platformām, kas novietotas pie perona? Vienīgi sagaidīšanas ceremoniju. Tagad viņam bija redzams katrs delegācijas solis, ikviena sejas izteiksme.

Pēkšņi žilbinoša gaisma iespīdēja Voronovam tieši acīs. Viņš pat piemiedza plakstus, tad strauji pagrieza galvu un ieraudzīja Cārliju Braitu...

— Hallo, Maikli — Braits uzsauca, kad mans niknais skatiens pievērsās viņam.

— Tev, šķiet, vajag būt lidlaukā, vai ne? — es zobgalīgi vaicāju,

— Es tur jau nodežurēju visu nakti. Un man ne prātā nenāca, ka tikšu pie tik laba fotouzņēmuma nevis tur, bet šeit. Krievs, polis un vācietis sēž blakus gandrīz vai apkampušies! Tāds fotouzņēmums izsaka daudz ko.

Tiešām pa labi un pa kreisi no manis sēdēja Vaclavs Zbarackis un Verners Klauss, uzlikuši rokas man uz pleciem — tā viņiem bija ērtāk sēdēt uz mana atzveltņa elkoņbalstiem.

— Mēs neesam domājuši jums pozēt, — Klauss dzedri sacīja angliski, — bet, ja nu jūs to iztulkojat tā... nu ko tad — jo labāk.'

— Potsdamā izdarīt tādu fotouzņēmumu būtu bijis grūti — vai-tu tā nedomā, manu bērniņ Maikl? — Cārlijs pavīpsnādams jautāja.

— Tas arī nosaka Helsinku apspriedes vērtību, —-Zbarackis sacīja pavisam nopietni. Un piebilda: — Arī tas..,

Es jau gatavojos doties uz izeju, kad Vaclavs man nedroši atgādināja:

— Pans Voronovs man apsolīja ...

— Nu protams, protams! — es atsaucos skaļāk, nekā bija nepieciešams, klusībā sev pārmezdams: «Es taču būtu aizgājis, aizmirsis šī pieklājīgā jaunā poļa lūgumu.»

Bet skaļi turpināju! — Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, Varbūt iesim uz bāru?

— Atklāti sakot, man bāri ir apnikuši, pārāk daudz to visās malās, — polis atbildēja, — Lai gan.,, — viņš steidzās izlabot savus vārdus, — ja panam ir vēlēšanās doties uz bāru ...

— Nē, nē, — es viņu pārtraucu. —» Apsēdīsimies kaut kur tepatt

Mēs izvēlējāmies vietu kādā hallē tālāk no televizoriem un atslīgām mīkstajos atzveltņos.

— Tā... — es teicu, — esmu pilnīgā sava poļu biedra rīcībā ..,

— Jā, jā, biedra, — Vaclavs piekrizdams atkārtoja, *— Krieviem droši vien. šķebina mūsu uzruna — pans. Ar šo vārdu mums, komunistiem, saistās nepatīkamas asociācijas. Mēs tomēr nolēmām tādu uzrunu saglabāt. Dažkārt ir grūti cilvēku saukt par biedru, bet vārds «pilsonis» skan pārlieku kancelejiski. Pan izklausās pieklājīgāk. Un neitrālāk. Vācieši arī ir saglabājuši uzrunas Herr un Frau, — viņš piemetināja, it kā pastiprinādams savus argumentus. — Tā, es nešķiedīšu veltīgi pana Voronova laiku. Ķeršos pie lietas. Šodien, kad mēs gatavojāmies braukt jums pakaļ, pans Klauss sacīja, ka pazīstot jūs sen, jau no Potsdamas konferences laikiem. Un tad es, lūk, nospriedu, ka jūs varētu man izdarīt ārkārtīgi lielu pakalpojumu. Redzat, es rakstu grāmatu... — viņš, kā man likās, samulsa un apklusa.

Kādu tad? — es ieinteresēti vaicāju, cenzdamies uzmundrināt sarunas biedru.

— Tai vēl nav nosaukuma. Vispār tā būs grāmata par Potsdamas konferenci.

Es pieklājīgi apvaicājos:

— Kādā ziņā varu būt jums noderīgs, pan Vaclav?

— Redzat, tā, — viņš atbildēja, — esmu daudz lasījis par šo svarīgo notikumu, taču pats, kā jūs saprotat, konferencē neesmu bijis. Bērnus tur nelaida iekšā, —- viņš pasmaidījis piemetināja.

— Tur jau arī pieaugušos laida iekšā visai piesardzīgi, — es atbildēju tādā pašā tonī, kādā runāja viņš.

— Jā, jā, es zinu. Žurnālisti dumpojās, Cērčils pieteicās viņus «nomierināt» ... To visu es zinu.

— Bet ko jūs gribējāt vaicāt man?

— Redzat, jūs esat vienīgais krievs, kas kaut kādi piedalījies konferencē un ko es tagad pazīstu personiski,

Tieši no krieva mutes man gribētos dzirdēt atklāti pateiktu viedokli, kāpēc padomju delegācijas nostāja bija tik nelokāma, kad sprieda par mūžseno Polijas rietumu un ziemeļu zemju atdošanu atpakaļ Polijai.

— Tāpēc, ka tas bija taisnīgi, — es atbildēju, nemaz nedomādams.

— Diemžēl taisnīgums bieži vien nav galvenais kritērijs valstu savstarpējās attiecībās. Es gribu teikt — ne visiem tas ir galvenais. Hitlers, piemēram, apgalvoja: ja kāda tauta sāk daudz spriest par taisnīgumu, tas nozīmē, ka tā kļūst vāja. Hitlera gals gan parādīja, kā jāizturas pret viņa pretenzijām uz dziļdomību. Tā, lūk...

Vaclavs neapšaubāmi nervozēja. Manuprāt, satraukuma cēlonis bija tas, ka es, krievs, varētu nepareizi iztulkot viņa jautājuma jēgu un mērķi.

— Jūs vaicājāt, kāpēc padomju delegācija konsekventi atbalstīja Polijas prasības? — es atgādināju.

— Tieši tā! Vairākos Rietumos izdotos darbos ir apgalvots, ka Padomju Savienībai — piedodiet, jo mans viedoklis tāds nav, — rūpējis vienīgi tas, kā nepieļaut pirmskara «sanitārā kordona» atjaunošanu. Tāpēc tā arī esot darījusi visu, lai tikai iegūtu Polijas labvēlību... Es neticu, ka tas bija vienīgais cēlonis, taču nevaru atrast pierādījumus. Man, biedri Voronov, ir zināms, ka pie sarunu galda jūs neesat sēdējis. Taču jums, protams, gadījās tikties ar cilvēkiem, kas sēdēs piedalījās, un jūs... ja tā varētu izsacīties, jutāt Bābelsbergas gaisotni. Kāda tad, pēc jūsu domām, ir patiesība? Ja krievi būtu piekāpušies Polijas jautājumā un piekrituši Polijas rietumro-bežas noteikšanai'vairāk uz austrumiem, viņiem katrā ziņā būtu izdevies sabiedrotos padarīt piekāpīgākus un izkaulēt savai zemei diezgan daudz ko. Padomju delegācija tomēr nekur nepiekāpās uz Polijas rēķina. Kāpēc? Es esmu Polijas Apvienotās strādnieku partijas biedrs, biedri Voronov, un jūs, es zinu, arī esat komunists. Runa ir par tālu pagātni. Tas vairs nav valsts noslēpums. Būsim atklāti!

— Formulējiet savu jautājumu skaidrāk! — es lūdzu.

— Labi! — Vaclavs priecīgi atsaucās un pievirzījās man tuvāk. —- Tā: tas nav noslēpums, ka pēc likteņa gribas krietni ilgā vēstures posmā Krievijas un Polijas savstarpējās attiecības bija... diezgan saspīlētas. Es, protams, runāju par veco — carisko Krieviju. Tomēr mums, komunistiem, jāskatās patiesībai acīs un jāredz, ka mūsu, pareizāk sakot, manā zemē joprojām vēl pastāv pret-krievu elementi, kas parasti reizē ir arī antisociālistiski elementi. Dažkārt viņus uzklausa daļa jaunatnes — it īpaši katoļu jaunatne, tā jaunatne, kura pati nav redzējusi un pārdzīvojusi to, kas bija lemts pārdzīvot jūsu paaudzei. Es nerakstu grāmatu, kas aptvertu visu Potsda-mas konferenci. Mani interesē vispirms tā dēvētais «Polijas jautājums». Un es gribu tajā pateikt tīru patiesību. AAūsu pašreizējo attiecību vārdā, to labā.

— Patiesība ir tāda, — es atbildēju, — ka pēc revolūcijas Krievijā tika pārvilkts krusts šovinistiskajai cara politikai. Tomēr Polijas buržuāzija deva savu ieguldījumu pret Krieviju vērstajās kontrrevolūcijas akcijās, un šis ieguldījums nebija nekāds mazais.

— Jūs runājat par...

— Jā, jā. Par to pašu, ko domājat jūs. Jūs taču neapšaubāmi pārzināt savas zemes vēsturi, un jums jāatceras, kāda loma tajā bija Pilsudzkim, kad viņš kļuva par Polijas diktatoru. Jau deviņpadsmitajā gadā Polija piedalījās prctpadomju intervencijā, bet divdesmitajā gadā poļu karaspēks ielauzās Padomju Krievijā, uz laiku ieņēma Kijevu, un Pilsudzki toreiz apsveica Anglijas karalis. Jūs man vaicāsiet, Vaclav, kāpēc es to visu atgādinu? Tāpēc, lai palīdzētu jums atņemt politiskajiem spekulantiem patiku parazitēt uz krievu un poļu attiecību vēstures rēķina. Pie reizes atgādiniet viņiem, ka poļu un krievu revolucionāri ir kopā cīnījušies jau Piektajā gadā, bet Pilsudzkis jau tad dibināja teroristiskas «kaujas grupas», kas centās radīt nesaskaņas revolucionārajā kustībā.

— Jā, tā tas bijā, — Vaclavs domīgi sacīja.

— Atgādiniet arī ko citu, — es turpināju. — To, ka poļu patrioti un Sarkanās Armijas kaujinieki plecu pie pleca cīnījās par Polijas atbrīvošanu no fašistu okupācijas. Un, beidzot, paskaidrojiet, ka jautājums par Polijas teritorijas paplašināšanu rietumos un ziemeļos bija ierakstīts Jaltas konferences dokumentos pēc neatlaidīgas Padomju Savienības prasības. Vai aiz tādas prasības slēpās kāds mūsu mērķis, kas nav atzīmēts Jaltas un Pots-damas lēmumos? Jā, slēpās. Tas, protams, nebija nekāds slepens mērķis, tas tikai palika lēmumos neierakstīts. Dvēseliskus motīvus ir grūti atainot oficiālos dokumentos .., Tā nu, lūk, mēs no sirds tiecāmies pavilkt svītru zem nelāgās pagātnes, sākt jaunu posmu Polijas un Padomju Savienības attiecību vēsturē. Uzrakstiet par to savā grāmatā — tā ir šķīsta patiesībai

Vaciavs klusēja, domīgi raukdams uzacis,

— Tas ir viss? — es jautāju.

— Nēi — viņš izsaucās. — Ir vel viens jautājums. Da* žos Rietumu avotos ir apgalvots, ka Beruls esot prasījis paplašināt Polijas robežas, izpildīdams Padomju Savienības norādījumu. Kā jūs formulētu atbildi?

— Gluži otrādi.

— Tas ir ..,

— Prasīdams paplašināt Polijas robežas, Staļins pauda poļu tautas gribu.

— Tātad ja Staļins būtu,., — Vaciavs iesāka, bet es viņu pārtraucu:

— Vai vēlaties kādu detaļu savai grāmatai? Te tā būs. No drošiem avotiem. Kad sarunas Cecīlijas pilī šķita nenākušas strupceļā tieši Polijas jautajuma dēļ, Staļins konfidenciālā sarunā ar Berutu izteicās: «Varbūt vajadzētu mazliet piekāpties Rietumu priekšā?» Beruts atbildēja: «Nē, nekad!»

— Viņš tā atbildēja.,, Staļinam?! — Vaciavs jautāja neticīgi un reizē jūsmīgi.

— Jā, tieši tā! Un Staļins viņam sacīja: «Ja nu Polijas pozīcija nav grozāma, mēs to atbalstīsim. Līdz galam!» Bet tagad man ir jautājums jums: kāpēc jūs sākāt rakstīt grāmatu par Potsdamas konferenci, nevis par Helsinku apspriedi? Potsdama ir tāla pagātne. Turpretim Helsinki — aktuāla tagadne. Potsdamā jūs neesat bijis, bet šodien esat liecinieks vienam no visnozīmīgākajiem mūsdienu notikumiem. Kāpēc tad .,.

— Tāpēc, — Vaciavs steidzās atbildēt, neļaudams man pabeigt jautājumu. — Tāpēc, ka vēsturi nedrīkst saskal-dalīt daļās kā, teiksim, vērša gaļu, atlasot filejas gabalus un pārpalikumu atmetot suņiem. Nepievēršoties Potsdamai, es nespēju savai paaudzei un tiem, kas ir jaunāki par mums, izskaidrot, kā Polija ir atguvusi savas sensenās zemes. Nevaru izskaidrot arī to, kāpēc šodien trīsdesmit piecu, nevis trīs valstu vadītāji, kā bija Potsdamā, ir sapulcējušies šeit, lai apstiprinātu galvenos Potsdamas lēmumus. Nevaru izskaidrot, neaprakstot to gadiem ilgo cīņu, kuru ir izcīnījusi jūsu un citas komunistiskās partijas, lai nodrošinātu mieru, izkliedētu saspīlējumu.

Potsdama bez Helsinkiem vai Helsinki bez Potsdamas ir kā sākums bez beigām vai beigas bez sākuma...

Tovakar es viesnīcā atgriezos vēlu. Kādas trīs stundas biju nosēdējis pie televizora, vērodams delegāciju ierašanos un sagaidīšanu. Pēc televīzijas gribas pārcēlies te uz lidostu, te uz staciju, te uz stacijas laukumu. Pēc tam apskatījis pili un turpat preses bārā paēdis pusdienas. Bija jau ap desmitiem vakarā, kad tas pats laipnais somu kolēģis aizveda mani līdz viesnīcai.

Portjē priecīgi, it kā to vien būtu gaidījis, sveica mani, jaukdams somu un krievu vārdus. Pēc tam viņš iebāza roku vienā no milzīgā, sīki sadalītā plaukta nodaļām sev aiz muguras un izvilka divus pasta sūtījumus. Viņš tos atdeva man. Es brīnījos: no kā tie varētu būt?

Turēdams rokās atslēgu un aploksnes, uzkāpu savā istabā. Aploksnes iemetu gultā. Viena no tām bija pārāk bieza, lai varētu būt parasta vēstule, bet, lūk, plānajā un garajā gan katrā ziņā atradās vēstule.

Plēšu vaļā biezo, balto aploksni ar tādām kā tik tikko samanāmām zilganām dzīsliņām. Atveru garumā trīskārt salocītu papīra lapu. Teksts rakstīts ar mašīnu angļu valodā:

«Mans dārgais mister Voronov! Pēc mūsu vakarējās sarunas Jūs nez vai domājat, ka man ir kaut vai viena no Jums tīkamām rakstura īpašībām. Gribu Jūs pārliecināt, ka vismaz viena tāda īpašība man tomēr piemīt — es katrā ziņā pildu saistības. Valsts departamenta arhivārs, kas piekomandēts mūsu (amerikāņu, ser, amerikāņu!) delegācijai, līdzi paķertajā izziņu makulatūrā atrada kāda Čārlza E. Braita brošūru un pēc mana lūguma to uzdāvināja man. Vai gan es varēju atteikties no prieka dot Jums iespēju apmierināt savu dedzīgo ziņkāri par mūsu kopīgo paziņu?

Ar sirsnīgu sveicienu STJUARTS.»

Es aizmirsu visu. Klausu, Stjuartu, gaidāmo konferenci, to, ka ir jau vēls.

Te nu tā ir, šī grāmata... nē, brošūra... Cik tajā lappušu?... Ahā, tikai trīsdesmit divas. Mīksts apvāks. Uz tā fotouzņēmums: pītos krēslos sēž Staļins, Trumens un Cērčils. Elkoņbalstu bumbas ir melnas — tātad uzņē-

f

ļ mums izdarīts, pirms mēs tās noberzām ar smilšpapīru.

Augšā autora vārds — Čārlzs Elans Braits. Zemāk nosaukums — «Patiesība par Potsdamu». Pirmā lappuse, ļ tajā virsraksts: «Ko viņš no mums gribēja?». Lasu.

Viņš —- tas ir Staļins, un no Trumena un Cērčila viņš esot gribējis sev panākt rīcības brīvību Eiropā. Gribējis visu. Austrumeiropu padarīt par komunistu militāru nometni. Pirmais krievu nodoms, izrādās, esot bijis Vācijā ieviest padomju kārtību. Citāti no Vācijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas 1945. gada 11. jūnija deklarācijas: «Lielo zemes īpašumu nacionalizācija», «Komunālās saimniecības nacionalizācija»... «Nacionalizācija», «nacionalizācija»... Es taču... es taču pats iedevu Brai-tam šo deklarāciju! Protams, ne jau tāpēc, lai viņš, no konteksta izraudams atsevišķus vārdus un teikumus, to tik nelietīgi sagrozītu ...

Nodaļa «Skandāls»: kādu krievu žurnālistu, kas uzdrošinās aizstāvēt Sarkanās Armijas rīcību Varšavas sacelšanās laikā, publiski atmasko Vācijas poliete, kura pati bijusi sacelšanās dalībniece.

Nākamā nodaļa — «Poļi»: Bābelsbergā ierodas poļu delegācija, kura sastāv no krievu marionetēm ...

Tā nu iznāk, ka Stjuarts vakar pareizi atbildējis uz manu jautājumu par Cārlija grāmatu. Turklāt viņš bija to nosaucis par anahronismu.

Ne velna — kas tas par anahronismu?! Kamēr pastāv tādi, kāds esat jūs, mister Stjuart, un tādi, kāds ir misters Braits, nav pamata pretpadomju smērējumus dēvēt par anahronismu.

Stjuarts gan vienmēr ir bijis mūsu ienaidnieks. Un attiecīgi arī rīkojies. Bet Braits?!

Atcerēdamies četrdesmit piektā gada jūlija vakaru, es atkal — šoreiz gan ne kā dalībnieks, bet kā vērotājs no malas — redzēju Cārliju un pats sevi viņa džipā. Pēc Cārlija un Džeinas saderināšanās, kas bija inscenēta speciāli man vai arī tiešām bija īsta... Lai nu kā tas būtu bijis, tagad es skaidri zināju: Džeina ir kļuvusi viņa sieva, un viņiem ir gan bungalo, gan peldbaseins... Jauka dzīve!

Par ko mēs toreiz džipā strīdējāmies? Šķiet, par mīlestību un laimi. Un par uzticību arīdzan... Kā šie jēdzieni saderas ar «skorpiona dzēlienu»?

Braits taču bija izrādījies tieši skorpions. Viņš nemaz nespēja neiedzclt. Bez «skorpiona refleksa» viņu katrā ziņā vadīja vēl kas cits — «izdevīguma instinkts». Kāds izdevīgums? Gluži elementārs: PSRS ienaidnieki droši vien labi samaksāja «aculieciniekam», kas bija ar mieru apstiprināt, ka ar mums vienoties nav iespējams.

Un tomēr vienošanās ir notikusi! Vislabākais pierādījums tam ir apspriede, kas sāksies rīt. Lai gan — kurš to zina, kas var atgadīties nākotnē? ...

Es vēlreiz pārlasīju Braita grāmateles pēdējās lappuses. Viņš tur apgalvoja: Potsdamā pieņemtie lēmumi nav obligāti, jo Miera konference nav notikusi. Trumens bija tīrais eņģelis, cilvēks, kas uzticas. Bet vai tad Staļinam varēja uzticēties?! Cērčils ienīda krievus tāpēc, ka viņam bija liela pieredze sakaru uzturēšanā ar viņiem. Atgriezties Potsdamā viņš nevēlējās nevis tāpēc, ka bija cietis sakāvi vēlēšanās, bet gan tā iemesla dēļ, ka sarunās ar krieviem nesaskatīja nekādas jēgas. Miera konference nenotika tāpēc, ka, Potsdamā cietis sakāvi, Staļins savu impēriju norobežoja no civilizētās pasaules ar «dzelzs aizkaru».

Nodaļa «Par lēcu virumu» sākās ar man pazīstamo pretīgo fotouzņēmumu, kurā redzams padomju kareivis ar kretīna seju. Fonā — reihstāgs, Brandenburgas vārti. Paraksts: «Krievu kareivji tikpat kā par velti pērk no vāciešiem viņu pēdējo kreklu».

Kā visa tikai nebija šajā nelietīgajā brošūrāl Šķiet, nebija neviena tāda Potsdamas nopēluma, neviena tāda lāsta — bet cik daudz to biju lasījis Rietumu, it īpaši amerikāņu un angļu avīzēs «pēcpotsdamas gados»! — kas nebūtu atrodams šajā politiski pornogrāfiskajā sacerējumā.

Man tomēr bija bijusi taisnība, kad es šaubījos, vai Braits spējis uzrakstīt grāmatu. To, ko es pašreiz turēju rokās, lai kā varēja saukt, tikai ne par grāmatu. Visvairāk tas laikam gan līdzinājās policista ziņojumam. Vismaz primitīvo izteikumu ziņā. Un arī tajā ziņā, kā autors reizēm centās izmantot tā dēvēto klātbūtnes efektu. Viņš to darīja zemiski un amorāli — saviem kategoriskajiem spriedumiem centās piešķirt lielāku ticamību, atsaukdamies uz to, ka «man sacīja», «toreiz es dzirdēju» utt.

Nebija vajadzības uzdot Čārlijatn jautājumu: «Kāpēc tu uzrakstīji tādu nekrietnu grāmateli, un kā tu varēji to izdarīt?» Atbilde būtu bijusi šabloniska: «Tāds ir bizness, manu bērniņ Maikl, bizness!...»

Bet tas nekas — rit pār visu pasauli nolis veldzējošs pavasara lietus, kas no zemes sejas noskalos visus dubļus. Tas aizraus līdzi ari tādu cilvēku tukšos izdomājumus, kāds ir Braits. «Potsdama savu mērķi nesasniedza,» jūs rakstāt, mister Brait? Labi, rit to sasniegs trīsdesmit triju Eiropas zemju, Savienoto Valstu un Kanādas apspriede. Un tad ... Cārlij, bērniņ, mute jums būs aizbāztai

Veltīgi jūs līdāt vai no ādas ārā, apgalvodams, ka ar krieviem nav iespējams vienoties! Izrādās, ka ir gan iespējams, Cārlij, bērniņ, iespējams, mister Stjuart!

Jūs sakāt, ka Cērēils Bābelsbergā neatgriezās kā Etlija pavadonis nevis tāpēc, ka izkrita cauri vēlēšanās, bet gan tāpēc, ka krieviem nedrīkst uzticēties?...

Nē, tā tas nebija, nē! Un mēs nedrīkstam piedot tādiem kā Braits.

Viņš iesāka ar to, ka apmeloja «Potsdamu». Kas viņu kavēs tāpat apmelot ari «Helsinkus»?

Potsdamā viss notika citādi...

OTRĀ NODAĻA. VĒL NEFORMULĒTS UZDEVUMS

Kad bija beigusies Potsdamas konferences septītā sēde un Cērčils devās uz izeju, viņš aiz muguras izdzirda paklusi teiktus vārdus:

— Cērčila kungs! Prezidents jūs lūdz aizbraukt pie viņa.

Pagriezies Cērčils ieraudzīja Voganu, kas gāja uz amerikāņu durvju pusi.

Trumena adjutants bija viņu uzrunājis pārāk nevērīgi, nebija nosaucis par premjerministru un pat nebija lietojis uzrunu «ser».

Protams, Cērčils nojauta, ka negaidīto, neplānoto uzaicinājumu ierasties pie Trumena radījuši ārkārtēji apstākļi un prezidents neapšaubāmi grib viņam paziņot ko svarīgu. Un tomēr viņš nesteidzās. Lēnām pastaigāja pa kabinetu, ar pūlēm iedabūja savu resno augumu šaurajā rokoko stila krēslā un... aizvēra acis. Cērčils bija noguris, juta uznākam apātiju, ko nebija pazinis agrākajos gados. Tādas apātijas lēkmes bija sākušās nesen, kad jau bija nolemts sasaukt konferenci un gandrīz reizē paziņots par Lielbritānijas parlamenta vēlēšanām.

Apātijas lēkmes nomainīja kūsājošas enerģijas uzplūdi: Cērčils kļuva neapturami runīgs strīdos ar Staļinu, sāka lēkt acīs Trumenam ...

Tomēr galvenais, kas ar katru dienu stiprāk ietekmēja Cērčila pašsajūtu, bija nogurums. Pēc sēdēm viņš atgriezās savā mītnē Tirgus ielā 23, juzdamies arvien vairāk sakaitināts un vīlies. Nekāda gandarījuma, nekāda prieka viņam nedeva šī nolāpītā konference, kuras drīzāku sasaukšanu viņš pats bija tik neatlaidīgi prasījis, pat lūdzies tās dēļ te Staļinu, te ASV prezidentu.

Reizēm Cērčilam šķita, ka viņš sēž vilcienā, kas stāv uz vietas, un vienīgi riteņu klaboņa un pa logu redza-

mle debesis peldošie mākoņi rada ilūziju, ka vilciens kustas uz priekšu. Vismaz šodien, 23. jūlijā, pēc konferences septītās sēdes Cērčilam likās, ka vilciens joprojām stāv uz vietas, tikai retumis izdarīdams īsus, ne vairs šķietamus, bet reālus rāvienus uz priekšu .,,

«Uz priekšu vai atpakaļ?» Cērčils sev rūgti vaicāja, atcerēdamies vakarējo Staļina priekšlikumu — aicināt uz Bābelsbergu Varšavas poļus. Zināms, rietumsabiedrota-jiem tas bija solis atpakaļ. Un cik prasmīgi Staļins dabūja cauri savu priekšlikumu!

— Jaltā mēs nolēmām Polijas teritoriju paplašināt? Jā vai nē?

Protams, jā.

— Tiesa, palika dažas domstarpības par nākamās Polijas rietumrobežu. Pareizi?

Ko tur teikt — arī tas bija pareizi.

— Krimā mēs nolēmām šajā jautājumā konsultēties ar nākamo Polijas valdību. Neviens to nenoliedz?

Nē, visi tam piekrīt.

— Nu tad uzaicināsim šīs valdības pārstāvjus — tā taču tagad ir nodibināta — un konsultēsimies! Loģiski? Pat vairāk nekā loģiski. Kā divreiz divi ir četri. Vai varbūt kāds turas pie viedokļa, ka divreiz divi ir pieci? Tādu nav? Tātad priekšlikums pieņemts. Kas nosūtīs poļiem uzaicinājumu? Nu, zināms, mūsu cienījamais priekšsēdētājs — prezidenta kungs. Kas gan uzdrošinātos viņam laupīt šo prerogatīvu? ...

Tā nu augstais gods parakstīt Staļinam savdabīgu vekseli, pareizāk sakot, parakstīties par savu bezspēcību, tika piešķirts Trumenam. Bet ko varēja darīt viņš, Cērčils, lai jau pašā sākumā aizkavētu poļu uzaicināšanu? Nekāl Pirmām kārtām tāpēc, ka viņš nebija gaidījis tādu Staļina priekšlikumu. Un vēlāk? ,.. Arī nekā cita kā tikai atbalstīt sākotnējo Trumena priekšlikumu par poļu uzaicināšanu uz Londonu, uz jaundibinātās Ārlietu ministru padomes sēdi. Taču — velns parāvis! — šai sēdei jānotiek tikai septembrī! Bet viņš steidzas. Līdz parlamenta vēlēšanu rezultātu noskaidrošanai — vispār par labvēlīgu iznākumu viņš nešaubījās — bija palikušas tikai trīs dienas. Nē, lai tad labāk šie poļi brauc šurp tūlīt! «Labāk šausmīgas beigas nekā šausmas bez beigām,» — tā laikam saka vācieši. Tomēr no šausmīgajām beigām — no piekrišanas poļu prasībām — varbūt vēl varēs izvairīties, ar Mikolajčika palīdzību radot šķelšanos poļu delegācijā.

Interesanti, kas tajā piedalīsies? Protams, Beruts, pro-tams, Osubka-Moravskis. Un, zināms, Mikolajčiks, pašreizējais Polijas vicepremjers, agrākais Londonas poju valdības galva. Viņa uzņemšana tagadējā Polijas valdībā taču bija tā cena, ko Berutam nācās maksāt par šīs valdības pastāvēšanu.

Tātad viņi būs trīs. Nu, ko tad — būs vēl iespējams pastrīdēties... Taču laiks, nepielūdzamais laikst Trešdien, 25. jūlijā, viņam, Idenam un arī Etlijam būs jāatstāj Bābelsberga. Cik dienu vai nedēļu šis vilciens vēl vilksies līdz galastacijai?!

Cērčils bija tuvu izmisumam. ««TerminaM» viņš klusībā sacīja. Šodien viņam šis vārds izklausījās pēc izsmiekla. Viņš it kā aizmirsa, ka pie tāda nosaukuma pats ir vainīgs. Aizmirsa, ka vēl pavisam nesen bija pavadījis ne mazumu laika, šķirstīdams vārdnīcas un meklēdams konferencei kodētu nosaukumu, kas būtu piemērots gan formāli, gan pēc būtības, taču tāds, lai šo būtību dažādi cilvēki varētu izprast dažādi. «Termiņai» — ce|a beigas. Kāda ceļa? Vai tā, kas noejams konferencei?... «Termiņai.» — galastacija, simbols tam, ka visus galvenos jautājumus sabiedrotie ir noregulējuši?... Vai varbūt trešā nozīme — militārās savienības laikā radusies interešu kopība beigusies un tālāk ceļi šķiras?.,.

Maijā šis nosaukums «Termiņai» Cērčilam bija paticis tādā pašā mērā, kādā viņš pašreiz to ienīda, tāpēc ka «galastacija» nebija redzama. Daudzi jo daudzi jautājumi bija palikuši neatrisināti. Un vispār — ko Lielbritānija pēdējos mēnešos varēja ierakstīt savā aktīvā? Ja nu vienīgi intervenciju Grieķijā, ko Staļins, zināms, neaizmirsīs un nepiedos ...

Dažreiz, skatoties uz milzīgo galdu Cecīlijas pils zālē, Cērčilam šķita, ka šis galds ir papīriem apkrauts gluži kā Ārlietu ministrijas arhīvā. Vācijas nākotne. Teritoriālie jautājumi, kas Eiropā radušies pēc kara beigām. Jaltā pieņemto lēmumu izpildes pārbaude. Dokuments par politiku attiecībā uz Itāliju. Tas pats sasodītais Polijas jautājums. Attieksme pret Dienvidslāviju... Ar to vien jau pietika, lai konference ilgtu daudzas nedēļas.

Un tad nu vēl Cērčils — pats sev par nelaimi — panāca, ka visiem delegāciju vadītājiem ir tiesības izvirzīt tieši sēdēs arī jebkuru citu jautājumu.

Staļins no savas puses tūlīt piemeta klāt veselu lērumu kravas, lai gan lokomotīve vilka bezgalīgi garu un jau tā

ao smagi piekrautu sastāvu. Viņam, redzat, būtu vēlams papildus tam veselajam lēvenim jautājumu, ko delegācijas ir jau ierosinājušas, apspriest arī jautājumus par reparā-cijām, kas saņemamās no Vācijas, par Vācijas flotes sa-dališanu, par diplomātisko attiecību atjaunošanu ar Vācijas sabiedrotajām valstīm, kas pārtrauca savas attiecības ar to, tiklīdz bija atbrīvotas, par poju emigrantu valdības likvidāciju Londonā... Staļinam arī tas tomēr Šķita par maz: viņš pievienoja saviem priekšlikumiem vēl vienu jautājumu — par Franko režīmu Spānijā.

Tiesa, aizritējušajā nedēļā daži jautājumi bija apspriesti un tajos pat panākta vienošanās. Bet cik tādu nedēļu būs vajadzīgs, lai apspriestu tos visusPI

... Skatoties uz tukšo galdu, Cērčilam likās, ka viss šis jautājumu jūklis čum un mudž pa galda virsu kā kopā saķērušos pūkainu kāpuru kamols. Protams, viņš apzinājās, ka īstenībā «vilciens» uz vietas nestāv — te viens, te otrs no šiem sasodītajiem kāpuriem negribīgi nolien no galda virsas. Taču Cērčils iekarsa aizvien vairāk, pārliecinādams sevi: ja arī daži jautājumi ir atrisināti, tad tikai par labu Staļinam.

Staļins visu laiku izlikās, ka ir gatavs piekāpties. Bet kādā ziņā viņš ir reāli piekāpies, kādā?! Piekritis Ārlietu ministru padomes sastāva paplašināšanai? Samierinājies ar kādu rindu dokumentā, kas attiecas uz Polijas jautājumu, lai gan — pilnīgi dibināti — saskatīja tajā tautoloģiju? Bija gadījušās arī citas maznozīmīgas epizodes, kad viņš bija īsi izmetis savu «piekrītu» vai «neiebilstu»... Ja ar-dažiem galvenajiem jautājumiem šajā nedēļā tomēr bija izdevies tikt galā, tad tie bija izlemti par labu Padomēm. Poļu valdība Londonā likvidēta. «Itālijas slazdos» bija iekritis nevis Staļins, bet Trumens un Cērčils pats. Par Polijas robežām vēl gan nav notikusi galīgā vienošanās, tomēr Staļins arī tur ir panācis sev izdevīgu situāciju — uzaicināts Bcruts un viņa rokaspuiši; Mikolajčiku nav ko rēķināt, viņš, zināms, paliks mazākumā.

...Tātad, Cērčils prātoja, sēdēdams neērtajā krēslā, neviens no tiem priekšlikumiem, ko Lielbritānijas delegācija atveda uz šejieni, uz Bābelsbergu, līdz šim faktiski nav pieņemts, neviena iecere nav piepildījusies. Taču ir jau notikušas septiņas sēdes, iestājies 23. jūlija vakars, bet ne vēlāk kā 25. jūlijā visai Lielbritānijas delegācijas vadībai jādodas uz Londonu — vēlēšanu rezultātu paslu« dināšanas dienā var beigties tās pilnvaru termiņš.

Nupat notikusī kārtējā konferences sēde Cērčilu nebija iepriecinājusi vairāk par citām. Pirmais darba kārtības jautājums — par reparācijām, kas saņemamas no Vācijas, Austrijas un Itālijas, — netika izlemts. Konference nosprieda šo jautājumu nodot ekonomiskajai apakškomisijai, lai tā vēl piestrādā. Tāds pats liktenis piemeklēja arī jautājumu par ekonomiskajiem principiem attiecībās ar Vāciju. Vieglāk izdevās vienoties par Ārlietu ministru padomi. Relatīva vienprātība bija panākta arī jautājumā par bijušajām aizbilstamajām teritorijām.

Pēc tam Trumens izklāstīja amerikāņu viedokli attiecībā uz nākamo Melnās jūras šaurumu statūtu, sacīdams, ka tā pamatā ir princips, pēc kura Krievijai, Anglijai un visām citām valstīm ir tiesības uz brīvu pieeju visām pasaules jūrām. Cērčils saprata, ka Lielbritānijai tas nav nekāds ieguvums. Taču, lai ierosināto statūtu noraidītu, viņam nebija pietiekami daudz argumentu, un viņš jutās tā, it kā būtu klāt pats savās bērēs. Triecienu mazliet mīkstināja Staļins, teikdams, ka gribētu saņemt prezidenta priekšlikumus rakstveidā un izstudēt tos, bet pagaidām vajadzētu pāriet pie kārtējiem jautājumiem. Cērčils saprata: arī Staļins steidzas. Viņa mērķis bija jo drīzāk apstiprināt to, kas jau Jalta's un Teherānas konferencēs izlemts par labu Krievijai. Kārtējais jautājums bija par Kēnigsbergas un to ietverošā Austrumprūsijas rajona nodošanu Padomju Savienībai.

Tiklīdz Trumens bija paguvis to paziņot, Staļins, mazliet paliecies uz priekšu, atgādināja, ka Cērčila kungs un prezidents Rūzvelts jau Teherānā devuši tam savu piekrišanu.

— Gribētos, lai toreizējo vienošanos apstiprinātu šajā konferencē, — viņš teica.

Trumens atbildēja, ka principā esot gatavs to apstiprināt, bet Cērčils, prezidenta teikto «principā» novērtēdams kā aicinājumu uz diskusiju, kuras laikā būtu iespējams krieviem kaut ko atraut, jau pavēra muti, taču, lai kā pūlējās, nespēja atrast vajadzīgos argumentus.

Jā, Kēnigsberga bija Austrumprūsijas centrs, bet pati Austrumprūsija — sens vācu militārisma simbols. De iure tā bija piederējusi Padomju Savienībai jau toreiz, kad vēl nebija beidzies karš, — saskaņā ar Teherānā pieņemto lēmumu, ko vēlāk apstiprināja valdību pārstāvji

Maskavas sarunu laikā 1944. gada oktobrī. Tātad tagad, kad Sarkanā Armija bija Austrumprūsijā noteicēja ari de jacto, kaut ko apstrīdēt patiesībā bija bezjēdzīgi.

Cērčils tomēr nomurmināja, ka esot nepieciešams pēc kartes precīzi noteikt jaunās padomju robežas līniju. Sastapies ar stindzinoši ledaino Staļina skatienu, viņš steidzās paziņot, ka joprojām atbalsta apspriežamās teritorijas pievienošanu Padomju Savienībai.

Stajina skatiens kļuva tāds kā siltāks, pareizāk sakot, viņa acīs izzuda dzedri draudīgā izteiksme. Viņš sacīja: ja Anglijas un ASV valdības piekrīt agrāk pieņemtajam lēmumam, tad Padomju Savienībai ar to pietiek.

— Tādā gadījumā, — Trumens pasludināja, — mums ir iespējams sākt apspriest padomju delegācijas priekšlikumus par Sīriju un Libānu, par Francijas tiesībām šajās zemēs, bet pēc tam izskatīt Cērčila kunga priekšlikumus! kas attiecas uz Irānu ...

Kad darba kārtībā paredzētie jautājumi bija apspriesti un Trumens, ar vaicājošu skatienu pavēries Staļinā, gribēja sēdi slēgt, pēkšņi piecēlās Cērčils. Jau ar to vien viņš saistīja visu uzmanību, jo konferences laikā valdību galvas vienmēr runāja sēdēdami.

— Es gribu ierosināt kādu procedūras jautājumu, — Cērčils teica. — Prezidenta kungam, kā arī ģencrālisimu-sam, jādomā, ir zināms, ka mēs, Etlija kungs un es, esam ieinteresēti šonedēļ — ceturtdien — apmeklēt Londonu.

So Cērčilam neparasti neveiklo teikumu sēdes dalībnieki uzskatīja par savdabīgu ironijas izpausmi, un zālē atskanēja smiekli/ Nepievērsdams uzmanību zāles reakcijai, Cērčils turpināja:

— Tāpēc . mums būs no šejienes jāizbrauc trešdien, divdesmit piektajā jūlijā. Bet uz divdesmit septītā jūlija vakara sēdi mūs atgriezīsimies... vai atgriezīsies tikai daži no mums ...

Idens, kas sēdēja blakus premjeram, bija gatavs zvērēt, ka pēdējos Cērčila vārdos ieskanējās rūgtums. Taču zāle, ko Cērčils pats bija noskaņojis ironiski, atkal atbildēja viņam ar pieklājīgu, tomēr sarkastisku iesmiešanos. Kad smiekli bija apklusuši, premjers vaicāja:

— Vai trešdien sēdi nevar iekārtot no rīta?

— Labi, — Staļins teica.

— To var, — arī Trumens piekrita un paziņoja, ka nākamā — rītdienas sēde sāksies, kā parasti, piecos pēc

pusdienas, bet parītdienas sēde — vienpadsmitos no rīta...

Sēžu zāli Cērčils pameta pēdējais. Un tad viņam aiz muguras atskanēja Vogana balss:

— Prezidents jūs lūdz aizbraukt pie viņa uz Ķeizara ielu.

Taču Cērčils nebija gājis uz mašīnu, kas viņu gaidīja. Viņš bija devies uz Lielbritānijas delegācijas telpu dur* vīm, lai savā kabinetā atpūstos.

Pagāja vismaz pusstunda, iekams Lielbritānijas delegācijas vadītājs atcerējās, ka vakarā viņam būs jāpieņem Staļins, bet pašreiz viņu gaida Trumens. Tikšanās ar Staļinu nesolīja Cērčilam sevišķu prieku. Staļinam aiz muguras bija uzvarējusi valsts, liela un stipra tauta. Trumens, kas pat tagad, kad vienīgi viņa zemei pieder tik draudīgs ierocis, joprojām neprot šo savu priekšrocību izmantot pie konferences galda, nav ne salīdzināms ar Staļinu.

Ko gan prezidents tagad gatavojas viņam pastāstīt? Droši vien kaut ko svarīgu — citādi viņš nebūtu lūdzis tikties, zinādams, ka Cērčilam drīz jākļūst par viesmīlīgu namatēvu pieņemšanā, kura notiks par godu Staļinam un kurā, starp citu, nepieciešams ierasties arī prezidentam.

Nogurums pameta Cērčilu.' Viņa varenās smadzenes strādāja pilnā jaudā. «Bumba!» viņš domās izsaucās. Tam, kāpēc Trumens viņu aicina pie sevis, ir kāds sakars ar jauno bumbu. Visu pārējo, kas ir mazāk slepens, prezidents būtu varējis viņam paziņot turpat Cecīlijas pilī. «Bumba — protams, runa būs par bumbu!» Cērčils klusībā atkārtoja. «Par kaut ko tādu, kam ir sakars arto!»

Bet par ko īsti? Vai izdarīts vēl viens veiksmīgs izmēģinājums? Vai varbūt runa būs par termiņu, kad nomest bumbu uz Japānu? Zināms, tas viss ir svarīgi, ļoti svarīgi, tomēr tāpēc nav jātiekas nekavējoties. Vai tiešām Trumens, redzēdams, ka Staļins nepiekāpjas nevienā svarīgā jautājumā, būtu izšķīries par ārkārtēju soli?...

Pēc brīža Lielbritānijas premjers jau bija Ķeizara ielas namā.

— Mēs ilgi domājām, — Trumens sacīja, nogaidījis, kamēr Cērčils apsēžas dziļā, ar sarkanu ādu pārvilktā krēslā, — kā paziņot Staļinam par mūsu atombumbu.

Stimsons taču jums pastāstīja, ka esam nolēmuši to da* rit?

—' Jā, — Cērčils atbildēja, kļūdams vērīgs, un izstiepa resnās rokas uz krēsla elkoņbalstiem.

— Jāatzīstas, ka man labāk patiktu to nedarīt, — Trumens teica ar šaubām balsī. — Gribētos, lai efekts būtu negaidīts, pārsteidzošs. Lai visi mūsu bumbu ieraudzītu uzreiz darbībā.

— Jūs domājat par Japānu?

— Jā. Bet arī par- krieviem. Trieciens Japānai atbalsosies Krievijā. Taču mūsu nodomu slēpšanai no Staļina ir arī sava negatīvā puse. Vismaz šeit, Potsdamā, bumba tad nedos mums nekāda labuma. Līdzeklis, ar kuru varētu izdarīt vislielāko spiedienu uz Staļinu, paliks neizmantots. Ir vēl arī kas cits. Jūs varat iedomāties, ar kādām acīm Staļins skatīsies uz mums, ja uzzinās par bumbu tikai tad, kad būsim to jau likuši lietā? Viņš apsūdzēs mūs lojalitātes trūkumā, pārmetīs, ka mums nevar ticēt, teiks, ka mēs neesam uzticami sabiedrotie, spēlējam divkosīgu spēli un tamlīdzīgi.

— Jūs tā domājat? — Cērčils zobgalīgi vaicāja. Un piemetinājās — Lielajā politikā spēle vienmēr ir divkosīga.

— Taču partnerim tas nav jāzina, — Trumens pamācoši sacīja un pēc īsa brītiņa turpināja: — Staļins tomēr ir jāinformē. Esmu pārliecināts, ka, saņēmis tādu informāciju, viņš mūsu konferencē kļūs piekāpīgāks. Mans jautājums jums, ser, ir tāds: kādiem vārdiem, tas ir, kas tieši, man būtu Staļinam jāpaziņo par bumbu?

Cērčils lēnām ižvilka no krūškabatas cigāru un smaidīdams teica:

— Kad es ilgi nesmēķēju, tad jūtos kā izkaltušā tuksnesī.

Protams, viņš nepazemojās tiktāl, lai klaji lūgtu nesmēķētājam Trumenam atļauju uzvilkt dūmu. Ar nagu atlupinājis galu, viņš ielika cigāru kreisajā lūpu kaktiņā, rūpīgi aizsmēķēja un izlaida uz Trumena pusi vairākus biezu dūmu mutuļus.

— Tātad, — Trumens īgni sacīja, — es gaidu atbildi.

— Manuprāt, — Cērčils teica, vēlreiz prezidentam uzpūzdams dūmus, — lai kādus vārdus jūs izraudzītos, to jēgai Staļina uztverē jābūt apmēram tādai pašai, kāda bija uzrakstam, kas parādījās uz Babilonijas valdnieka dzīru zāles sienas.

— Un kas tad tur bija rakstīts? — Trumens vaicāja ar aizkaitinājumu balsī.

— Es nerunāju par vārdu burtisko jēgu. Vārdi var būt ļoti dažādi. Runa ir par draudīgu brīdinājumu.

— Un tas man būtu jāizsaka Staļinam?

—- Protams. Citādi spēlei nebūs nekādas jēgas.

—- Man liekas pareizāks cits gājiens, — Trumens domīgi iebilda. — Jāpasaka kaut kas tāds, kas krieviem atņemtu iespēju mums vēlāk pārmest sabiedrotā pienākuma nepildīšanu, un... tomēr nedrīkst pateikt nekā būtiska.

— Staļins mēģinās jūs piespiest pie sienas, uzdodot papildjautājumus.

—* Es atbildēšu, ka mūsu zinātnieki vēl nav līdz galam informējuši mūs pašus.

— Tātad visa jūsu nodoma jēga ir nedot Staļinam iemeslu vēlāk izteikt jums pārmetumus? Gribat, lai viņš jūs uzskatītu par džentlmeni? — Cērčils vaicāja, nemaz neslēpdams ironiju.

—- Es vienmēr esmu centies būt džentlmenis, — Trumens atbildēja mazliet uzpūtīgi.

— Bet Staļinam — tikai, lūdzu, neapvainojieties, Harij, — no jūsu džentlmeniskuma ne silts, ne auksts, — Cērčils smaidīdams sacīja. — Jūs viņam esat tikai imperiālisma produkts. Jums par apmierinājumu — arī es viņam esmu tāds pats produkts. Feodāli kapitālistisku un aristokrātiski oligarhisku elementu simbiozes produkts.

— Kas tā par ķīniešu ābeci?

— Lai nu kā, bet viņa marksistiskajā interpretācijā mēs izskatāmies tieši tādi. Vai apmēram tādi. Tātad par džentlmeniskumu jums nav ko rūpēties.

— Jums nebūs jābalstās uz krieviem karā pret Japānu! — Trumens pikti izsaucās. — Jūsu karš ir beidzies un varbūt arī...

Trumens apklusa.

— Jūs gribējāt teikt «un varbūt ari karjera»? — Cērčils jautāja, acis piemiedzis.

— Kāds tam sakars! — Trumens atmeta ar roku un kā atvainodamies piebilda: — Londonā jūsu uzvara ir droša.

— Gribu ticēt, ka tā ir, — Cērčils augstprātīgi atbildēja. — Taču Vēsture ir untumaina dāma un turklāt — nepielūdzama. Šodien tā ir izvēlējusies jūs, un es gribu

jums vaicāt: vai jūs, ser, esat pārliecināts, ka gūsiet uzvaru pār boļševikiem?

— Vai tad mēs karojam ar viņiem? — Trumens teica, mazliet apjucis.

— Ser! — Cērčils svinīgi sacīja. — Domāju, ka mana biogrāfija jums ir zināma. Kreisie joprojām man pārmet, ka esmu gribējis nožņaugt boļševismu jau šūpulī. Bet es atbildu, ka lepojos ar to. Taču mani piemeklēja neveiksme. Mani nodeva paša zemē. Strādnieki draudēja ar vispārēju streiku. Sauca: «Rokas nost no Krievijas!» Atteicās laist uz kuģiem kareivjus un iekraut munīciju, ko es toreiz sūtīju uz Krieviju. Parlamentā man visādi centās iekost liberāļi. Vārdu sakot, tajos gados es zaudēju. Vienkāršajai tautai Krievija bija pārāk liels pievilkšanas spēks. Neesmu sevišķi reliģiozs cilvēks, tomēr esmu pārliecināts, ka dieva priekšā es spētu attaisnoties par savu neveiksmi. Jūs, prezidenta kungs, esmu dzirdējis, esat aktīvs ticīgais. Kā attaisnosieties jūs?

— Par ko?!

— Par to, ka, pēc augstākās gribas ieguvis burvju zizli vai soģa zobenu — dēvējiet bumbu, kā gribat, — jūs neesat to izmantojis vissvētākajam mērķim.

— Jūs gribat sacīt...

— Jā! Tieši tā! Uzvara pār Japānu nav nemaz salīdzināma ar šo grandiozo uzdevumu. Jūs pašreiz nodarbina aprēķini, cik amerikāņu un krievu karavīru būs vajadzīgs, lai sakautu Japānu, un kādā mērā bumba ietekmēs spēku samērus. Bet vai jūs esat sev uzdevis arī citu jautājumu: vai tā būs jums kādreiz vajadzīga, lai darītu galu Krievijai?

Uz mirkli Trumcnu sagrāba bailes. Viņā vērās vieglu cigāra dūmu aizsegta milzīga buldoga seja ar spēcīgiem žokļiem un naidā piesarkušiem acu baltumiem.

Jā, tiklīdz atombumba bija kļuvusi par realitāti, Trumens pats ne vienu reizi vien bija domājis par kundzību visā pasaulē, dabiski — arī Krievijā. Taču tas bija nākotnes uzdevums, tā teikt, vēl īsti neformulēts uzdevums. Paies neilgs laiks — un tas iegūs konkrētu apveidu, kļūs par prezidenta Trumena mērķi, viņa «doktrīnu». Par Padomju Savienības iznīcināšanu Trumens ne reizi nerunās skaļi, toties daudzkārt runās par «komunisma atsvie-šanu atpakaļ», par «Amerikas interešu aizstāvēšanu pret komunismu», lai kādā pasaules daļā pastāvētu šīs «intereses» — kaut vai tūkstošiem jūras jūdžu no Savienoto

Valstu krastiem. Sī «doktrīna» uz ilgiem gadiem kļūs par «aukstā kara» simbolu un nemirs reizē ar autoru. Baltajā namā mainīsies prezidenti. Vieni no viņiem, parādīdami veselu saprātu un apjēgdami, ka «aukstais karš» var būt tikai «karstā kara» prelūdija, atmetīs «Tru-mcna doktrīnu», pakļaudamies tautām, kas prasa sasprindzinājuma izkliedēšanu un mieru. Citi prezidenti laiku pa laikam izvilks dienas gaismā Pentagona arhīvos bezdarbībā apputējušo «doktrīnu» un padarīs to par valsts politikas principu. Taču 1945. gada jūlijā Trumenam vēl nebija savas «doktrīnas». Viņš tikai alka pēc varas pār pasauli un apzinājās, ka galvenais šķērslis ceļā uz šo varu būs .Padomju Savienība.

Paies gads, divi gadi, trīs gadi — un Trumens kopā ar ģenerāļiem sāks rēķināt, cik daudz atombumbu būs vajadzīgs, lai likvidētu šo šķērsli.

Cērčils acīmredzot saprata, ka ir prezidentu samulsinājis. Viņš steidzās to nomierināt:

— Dabiski, es nerunāju ne par šodienu, ne rītdienu. Taču, ja Savienoto Valstu prezidents sev neizvirzīs par galveno stratēģisko uzdevumu sagatavot atomkaru pret Krieviju, viņš nespēs attaisnoties ne mūsu civilizācijas, ne dieva priekšā. Visaugstajam var arī apnikt, un viņš var nepiedot tiem, kuru rokās velti licis zobenu.

Trumens pašķobīja plānās lūpas — viņu šokēja pārāk familiārā apiešanās ar dieva vārdu. Turklāt viņu sāka kaitināt izplūdušās Cērčila pamācības.

— Domāt par nākotni mums vēl ir laiks, — Trumens dzedri teica. — Pašreiz mani vairāk uztrauc tagadne. Patiesībā mēs šeit, konferencē, vēl neesam izlēmuši nevienu nozīmīgāku jautājumu. Es gribēju sacīt — neesam izlēmuši par labu sev.

Lai gan Trumena piezīme pilnīgi atbilda Cērčila noskaņojumam, viņš nosprieda, ka nav vērts- iedragāt prezidenta pašpaļāvību.

— Visu vēlamo jūs saņemsiet kā prēmiju, kā procentus no tām bailēm, kuras jūs Staļinā radīsiet ar savu paziņojumu. līs tikai uzskatīju par savu pienākumu jums atgādināt arī nākotnes uzdevumu.

— Bet ja nu pa to laiku krievi izgatavo savu atombumbu? — Trumens pēkšņi jautāja.

— Desmit gadi! — Cērčils izsaucās, apdzisušo cigāru paceldams virs galvas. — Vismaz desmit gadi viņiem Ims vajadzīgi, lai radītu kaut ko līdzīgul

— Tā: kas man, pēc jūsu domām, būtu jāsaka Staļinam?

— Tas, ka jūsu rīcībā ir neredzēti varens ierocis. Kas nav ne ar ko salīdzināms! Starp citu — kad jūs gribat Staļinam to atklāt?

— Rīt!

— Bet kad tieši?

— Gribu izraudzīties tādu brīdi, kad man nebūtu ar viņu ilgi jāpaliek aci pret aci. Tātad vislabāk rīt pēc sēdēs. Jūsu šāsdienas bankets tam neder.

«Rīt — tas ir labi,» Cērčils nodomāja, «es vēl būšu te. Un poļi arī droši vien ieradīsies rīt.»

— Man negribējās galīgi izlemt tādu ārkārtīgi svarīgu jautājumu, iepriekš neaprunājoties ar jums, — Trumens iztraucēja viņa pārdomas.

— Lai tas notiek rīt! — Cērčils apstiprinādams pamāja ar galvu. — Tikai bez lieciniekiem! Toties tam, kas notiks vēlāk, par liecinieci kļūs visa pasaule.

— Jūs domājat, ka Padomju Savienība.,, — Trumens iesāka, bet Cērčils viņu pārtrauca:

— Kas tādos apstākļos rēķināsies ar Padomju Savienību?

— Vai jūs runājat par,., atomkaru? — Trumens vaicāja mazliet nedroši.

— Es vēl nezinu. Varbūt. Šodien es paredzu civilizācijas restaurēšanu sestajā daļā zemeslodes.

Iestājās klusums. Trumens attaisīja galda atvilktni un izņēma kādu mapi.

— Vai jūs zināt, ser Vinston, kas tas ir?

— Ziņojums par .izmēģinājumu Alamogordo? Stimsons man to nolasīja.

— Nē, nē! — Trumens papurināja galvu. — Tas ir dokuments par mazliet citādu tēmu. Ziņojums vai projekts — nezinu, kā lai to nosauc, — ko uzrakstījis pats Stimsons, tiklīdz kļuva skaidrs, ka atombumbas izmēģinājums bijis veiksmīgs.

— Par ko šis ziņojums ir? — Cērčils nepacietīgi vaicāja.

— Tā pilnīga nolasīšana prasītu pārāk daudz laika. Es jums nolasīšu tikai galveno. Klausieties!

Atvēris mapi, Trumens izņēma ieliktni, kas bija starp lapām, un lasīja:

— «Nav nemaz iespējams nodibināt pastāvīgas, veselīgas starptautiskās attiecības starp divām nacionālām

sistēmām, kas savos pamatos ir pretstati.» Tālāk Stim-sons, — prezidents jau sāka pārstāstīt saviem vārdiem, — aizstāv viedokli, ka, izmantojot mūsu atombumbas monopolu, nepieciešams panākt, lai Krievijā nodibinātos politiska sistēma, kāda paredzēta mūsu tiesību bullā. Vai, lietojot jūsu terminoloģiju, restaurēt Krievijā civilizāciju.

— Tas ir lieliski!

Gatavodamies piecelties, Cērčils ar plaukstām atspiedās pret atzveltņa elkoņbalstiem, bet tajā mirklī kāds diezgan skaļi pieklauvēja pie durvīm, pēc tam tās atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Vogans, ar savu raženo augumu aizņemdams gandrīz visu durvju aili. Un skaļi paziņoja:

— Viņi ir izlidojuši, seri

Cērčils ar nepatiku paraudzījās uz «prezidenta personisko nekauņu» un apmierināts nodomāja, ka nez vai kādam pietiktu drosmes, lūk, tā bez brīdinājuma ierasties viņa paša kabinetā.

— Kas izlidojis un uz kurieni lido? — Trumens jautāja, uzacis raukdams, jo Cērčila klātbūtnē viņš jutās neveikli sava darbinieka izturēšanās dēļ.

— Nu poļi taču, prezidenta kungs!

— Cik viņu ir? Un kas viņus sagaida?

— Uz pirmo jautājumu atbildēt nevaru, uz otro — arī ne. Manuprāt, viņus taisījās sagaidīt, jau ir sagaidījuši un droši vien aizveduši pie sevis krievi. Katrā ziņā mums zvanīja no krievu protokolu daļas un sacīja, ka lidmašīna drīz nolaidīšoties.

— Labi, ejiet! — Trumens dzedri teica un, kad Vogans bija aiz sevis aizvēris durvis, jautāja Cērčilam:

— Vai jums ir kāds priekšstats, kam īsti būtu jāierodas?

— Nu, protams, Berutam, — Cērčils atbildēja, nolaizdams rokas uz ceļgaliem.

— Ko jūs zināt par viņu?

— Zinu nedaudz, taču ar to pietiek, lai šo cilvēku uzskatītu par uzticamu Staļina līdzgaitnieku.

— Pārējos viņš, protams, ir izraudzījies pēc sava ģīmja un līdzības? — Trumens sacīja, nelāgi smīnēdams, ne īsti vaicādams, ne arī apgalvodams.

— Tā — un tomēr ne gluži tā. Savā uzaicinājumā jūs lūdzāt sūtīt delegāciju trīs četru cilvēku sastāvā. Jebkuros apstākļos viņu vidū būs Mikolajčiks. Viņš taču nav

tikai viens no Varšavas ministriem. Mikolajčiks ir vicepremjers.

Par Mikolajčiku prezidents šo to zināja. Piekrizdams Polijas jaunās valdības izveidošanai, Trumens pēc vienošanās ar Cērčilu bija izvirzījis noteikumu, ka tajā jābūt arī Londonas poju pārstāvjiem. Cērčils lika cerības uz Mikolajčiku. Tas nozīmēja, ka šim polim var uzticēties.

— Viņš tomēr jebkuros apstākļos būs mazākumā, *— Trumens sacīja, un viņa balsī skanēja šaubas.

— Tas nav tik vienkārši, ser, — Cērčils iebilda. — Be-ruta un viņa kompānijas spēks slēpjas tajā faktā, ka viņi saņem Maskavas atbalstu. Mikolajčika spēks pašlaik un gaidāmajās vēlēšanās Polijā slēpjas mūsu atbalstā.

— Un tad?

— Tas nozīmē, ka šajā tā dēvētajā delegācijā neatvairāmi notiks šķelšanās, Beruts runās to, k6 grib Staļins, bet, ko viņš grib, mēs esam jau dzirdējuši ne vienu reizi vien. Turpretim Mikolajčiks stingri turēsies mūsu pozīcijās aizstāvēs robežu, kurai jāiet nevis pa Rietum-neisl, bet pa Austrumneisi, un vispār neprasīs tik milzīgu Polijas teritorijas paplašināšanu. Kad poļi būs saplēsušies paši savā starpā, mums atliks tikai konstatēt, ka delegācijā nav vienprātības, un sūtīt to mājās. Staļins veikli nostrādāja, mūs piespiezdams aicināt poļus uz šejieni. Nu labi — mēs viņam atmaksāsim ar to pašu.

— Bet... ja nu viņi Mikolajčiku neņem līdzi? — Trumens nedroši ievaicājās.

— Tad mēs apšaubīsim delegācijas pilnvaras, jo tajā nebūs atspoguļots princips, pēc kura tika izveidota pati valdība. Un tāpat sūtīsim to atpakaļ uz mājām. Vismaz tādas instrukcijas esmu devis īdenam. Domāju, ka jūs esat attiecīgi-orientējis Bimsu. Galu galā mēs taču vienojāmies, ka poļus pieņemsim mūsu ministru līmenī.

— Bet ja viņi centīsies izlauzties līdz mums? — Trumens īgni vaicāja.

Cērčils palūkojās savā baltmetāla rokas pulkstenī, redzēja, ka līdz pieņemšanas sākumam palikusi tikai stunda ar ceturksni, un nepacietīgi atbildēja:

— Tad rīkosimies atkarībā no apstākļiem. Bet pašreiz apstākļi kategoriski prasa, lai es jūs atstāju.

...Viņi spieda viens otram roku. Dažus mirkļus Trumens nolūkojās paka] aizejošajam Cērčilam.

«Jā, viņš nav muļķis, nepavisam nav muļķis!» Trumens klusībā noteica. Starp citu, ASV prezidents vienmēr,

vismaz kopš tā laika, kad viņš sāka ar Cērčilu sarakstīties, bija augsti vērtējis Anglijas premjera prātu un tēlaino domāšanu. Taču biznesmeņa psiholoģijas specifika radīja sarežģījumus cieņas izjūtā. Ciena stipros, it īpaši tos, kas ir stiprāki par tevi pašu. Ar ārieni un manierēm, ar ni-cinājumu'pret zemākstāvošiem, ar savas daiļrunības ben-gāliskajām ugunīm Cērčils atainoja Lielbritānijas impērijas spožumu. Taču tas bija jau apdzisušas zvaigznes spožums. Simbotizēdams agrāko Lielbritānijas varenību, viņš reizē atgādināja, cik nabadzīga šī zeme kļuvusi tagad.

«... Spožums un posts.» Trumens nodomāja. Šķiet, līdzīgs nosaukums bija kādam franču pagājušā gadsimta klasiķa romānam. Trumens jutās apmierināts, apzinādamies savu izglītotību, kas dod viņam iespēju runāt ar Cērčilu kā līdzīgam ar līdzīgu. Būtu bijis nepatīkami just angja personības pārākumu, atpaliekot no tā vispārīgās kultūras ziņā, kad viņš pats bija daudz spēcīgāks ekonomiskajā un tagad arī militārajā sfērā. Taču arī viņš, Trumens, šo to savā mūžā ir lasījis. Vārdu sakot, vēsture bija lēmusi viņiem stāvēt blakus. Un tas prezidentam glaimoja.

Palicis viens, Trumens attaisīja rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Tur atradās viena pati burtnīca ar viņa ikdienas pierakstiem.

. Viņš nevienam neatzinās, ka, sekodams daudzu izcilu pagātnes darbinieku paraugam, ari viņš raksta dienasgrāmatu. Tāpat kā viņi, Trumens gribēja atstāt pēctečiem savas skaļi neizteiktās domas un tādējādi palīdzēt nākamajām paaudzēm ieraudzīt viņu visā diženumā.

Trumens neapzinājās, ka viņa pilnīgā slepenībā izdarītie pieraksti pēctečiem atklās tikai viņa pragmatisko aprobežotību. Gluži otrādi, viņa iztēlē katrai dienasgrāmatas rindiņai kādreiz vajadzēja kļūt vērtīgākai par zeltu. Nav zināms, vai viņš bija lasījis pēc Krievijas revolūcijas publicēto bijušā cara Nikolaja II dienasgrāmatu, pareizāk sakot, šīs dienasgrāmatas fragmentus, taču katrs, kas patvaldnieka «atklājumus» salīdzinās ar «atompa-vēlnieka» «atklājumiem», atradīs tajos daudz kopīga.

Trumens pārlasīja dienasgrāmatas lappuses, kas bija rakstītas Potsdamas konferences sākumā. Ko lai saka — Cērčilu viņš ir novērtējis objektīvi. Pēc pirmās tikšanās ieraksts. «Valdzinošs un ļoti gudrs cilvēks.» Tālāk sekoja precizējums: vārds «gudrs» te lietots klasiskajā angļu valodas nozīmē, nevis tajā, kādā to lieto daļa amerikāņu (Kentuki štatā vārds clever nozīmē «atklāts puisis», «patīkams cilvēks», «lāga dvēsele»).

Ar zināmu augstprātību Trumens savos pierakstos bija atzīmējis, ka ar Cērčilu «var ielaisties darīšanās», ja «viņš nemēģinās man pārlieku glaimot».

Trumens aizrautīgi lasīja. Ar gandarījumu pārlaida acis pār rindām, kurās bija rakstīts par nopostītās Berlīnes apmeklējumu. Cenzdamies apžilbināt ar savu izglītotību, viņš šeit uzdrošinājās vilkt vēsturiskas paralēles— apgalvoja, ka, vērodams Berlīnes drupas, viņš esot domājis «par Kartāgu, Jeruzālemi, Romu, Atlantu... Ram-zesu II, Scipionu, Titu, Hermani, Dāriju Lielo, Sēr-menu»...

Kāpēc? Kāds savstarpējs sakars ir tam visam? Vai tikai prezidenta kungs nav Atlantu sajaucis ar Atlantīdu? Atlantā taču nekāda katastrofa nav notikusi. Un kuru no Scipioniem viņš ir domājis? Sīs romiešu dzimtas pārstāvji bija vairāki. Un kas tas par Hermani? Un par kuru Dāriju ir runa, jo viņi taču bija trīs? Un kāds ar to visu sakars Sērmenam — amerikāņu ģenerālim Neatkarības kara laikā?

Trumena cenšanās iegūt pēcteču vidū «intelektuāļa» slavu var izskaidrot vienīgi ar mazvērtības kompleksu, kas bija radies nākamajam prezidentam jau tolaik, kad pret viņu, mazu briļļaini, kurš bija aizrāvies ar nesistemātisku lasīšanu, nicīgi izturējās pārgalvīgie, daudz enerģiskākie puikas, kas bija viņa gados. Tagad savā dienasgrāmatā viņš centās gūt revanšu, nostāties līdzās Cērčilam, kura zināšanas vēsturē, protams, bija daudz plašākas.

...Prezidents domīgi pāršķīra lapu.'Tālāk bija rakstīts par iespaidu, kādu atstājusi tikšanās ar Staļinu, un šī epizode beidzās ar vārdiem: «Ar Staļinu var ielaisties darīšanās. Viņš ir godīgs, taču velnišķīgi slīpēts.»

Lasot paša dienasgrāmatu, laiks ritēja nemanot. Kad Trumens nejauši palūkojās pulkstenī, jau bija laiks braukt uz Tirgus ielu.

«Kaut drīzāk pienāktu ilgi gaidītais «rīt»!» prezidents nodomāja.

Viņš steidzīgi uzrakstīja dažus vārdus par nodzīvoto dienu. Taču viņš domāja vienīgi par rītdienas sarunu ar Staļinu. Par atombumbu. Tikai par to vien,,i

TREŠĀ NODAĻA. PIEŅEMŠANA

Cērčila raksturs pieļāva attieksmē pret cilvēkiem tikai četrējādas jūtas. Cieņu, kas nozīmēja, ka viņš cilvēku atzinis par vairāk vai mazāk sev līdzīgu. Naidu, kad viņam bija jāatzīst kāda cilvēka pārākums. Augstprātīgu nicinājumu, kas allaž attiecās uz masām vispār. Un, beidzot, dzedru vienaldzību.

Parasti šīs jūtas Cērčilā skaidri norobežojās. Un laikam gan vienīgi attieksmi pret Staļinu viņš nekad nespēja iedabūt vienā no šiem četriem plauktiņiem.

Viņa attieksmē pret Staļinu dīvaini savijās naids un cieņa. Cērčils bija pārāk gudrs un pārāk lepns, lai atļautos Staļinu ienīst vien, lai gan Cērčils nīda visu, ko personificēja šis cilvēks. Viņš atzina, ka Staļinam piemīt tādas visumā pozitīvas īpašības kā mērķtiecība, prāts, griba. Sim atzinumam nebija piejaukta ne kripatiņa skaudības. Skaudību Cērčils uzskatīja par zemiskām jūtām, kas raksturīgas tikai viduvējiem cilvēkiem.

Reiz par visām reizēm skaidri noteikt savu attieksmi pret Staļinu Cērčils nespēja. Tā bija mainīga un pretrunīga.

Cērčilam gribējās, mokoši gribējās Staļinu redzēt pazemotu, pakļautu, salauztu, baiļu pārņemtu vai vismaz svārstīgu. Tomēr reizē viņš juta arī neapzinātu sajūsmu par Staļina spēju un apņēmību turpināt cīņu, kad nav nekādu reālu izredžu uz uzvaru, prasmi uzvarēt, kad visi pareģo sakāvi. Viņam dažkārt patika Staļina saķeršanās ar Trumcnu un pat ar Birnsu — Staļins tādās reizēs aizvien uzvarēja. Vienīgi tajos gadījumos, kad zaudēja Cērčils pats, viņa neizpratnes pilnais izbrīns pārauga sašutumā vai pat trakā niknumā.

Uz šāsdienas pieņemšanu par godu Staļinam Cērčils bija sācis gatavoties pirms divām dienām.

Trumena rīkotā pieņemšana, kas bija notikusi 21. jūlijā, viņam nepatika. Prezidents oficiālu rautu bija pārvērtis par kaut ko līdzīgu mūzikas vakaram. Visiem bija jāklausās speciāli ataicināts pianists. Trumens acīm redzami gribēja iegūt kaislīga mūzikas cienītāja reputāciju.

Staļins droši vien bija izvirzījis sev uzdevumu atbildes pieņemšanā pārtrumpot Trumenu visās jomas. Gan ēdienu ziņā — galdi vai lūza no izdaudzinātajām krievu delikatesēm, vīnu arī bija pietiekami (čērčils ar gandarījumu ievēroja, ka tur, kur bija apsēdināts viņš, atradās vairākas pudeles armēņu konjaka — tas bija dzēriens, ko viņš vērtēja visaugstāk par visiem citiem Krievijā lietotajiem dzērieniem). Gan arī gara barības ziņā — divi pianisti, vijolniece un čelliste, kas bija speciāli izsaukti no Maskavas, spēlēja gandrīz nepārtraukti.

čērčilu mūzika nepavisam neaizkustināja, iecietīgi viņš izturējās vienīgi pret kara orķestriem. Kad Trumens, acis pārgriezis, klausījās sava pianista spēlē vai pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā meklēdams viņu sejās ko līdzīgu paša pārdzīvojumam, Lielbritānijas premjers demonstratīvi pakšķināja cigāru un raudzījās uz otru pusi. Viņš nemaz nešaubījās, ka Trumena sajūsma ir neīsta.

Cērčilain nepatika arī pieņemšana pie Staļina.

Vājiņš pianists rudiem matiem, gandrīz vēl puika, spēlēja Listu. Tas, ko viņš spēlēja, neaizkustināja Cērčilu. Taču tas, kā viņš spēlēja — viņa tehnika, viņa pirkstu kustības —, modināja cienījamajā «miglainās Albionas» pārstāvī tādu pašu izbrīnu, kādu viņā parasti izraisīja sarežģīti cirka numuri.

Otrs pianists spēlēja mazāk efektīgi, tas ir, mierīgāk. Bet vijoli un čellu Cērčils vispār nevarēja ciest. Viņš mēģināja uzsākt sarunu ar Trumenu, bet Trumens-atgaiņājās tā, it kā viņu baznīcā ķecerīgi traucētu lūgšanā.

Kad rudais pianists bija beidzis spēlēt, pirms tam vairākas reizes pirkstus kā sviešus uzsviezdams uz klaviatūras — te ar spalviņas vieglumu, te ar tvaika āmura spēku —, un piecēlies sāka klanīties, notika kaut kas pavisam neiedomājams. Staļins arī piecēlās no krēsla, nevienam nepievērsdams uzmanību, devās pie pianista, apskāva viņu, piekļāva pie krūtīm un, šķiet, pat noskūpstīja. Pēc tam izslējās, pateica dažus vārdus Gromiko, kas atradās tuvumā, un pagāja malā, dodams vielu viesiem, kas vēlējās spiest roku mūziķim.

Cērčils pamanīja, ka Gromiko gluži blakus stāv viņa paša tulks Bīrss. Uztvēris sev pievērsto šefa skatienu, Bīrss tūda| steidzās pie viņa.

Pagaidījis, kamēr tulks pienāk pavisam klāt, Cērčils klusi vaicāja:

— Ko Sta|ins sacīja Gromiko? Nu, tūlīt pēc tam, kad pianists bija beidzis spēlēt? Varbūt jums izdevās saklausīt?

— Mans pienākums ir dzirdēt visu, ko sakāt jūs vai Staļins, ser.,. Protams, ja tas ir iespēju robežās.

— Ko tad viņš teica? — Cērčils pārjautāja nepacietīgi, tomēr balsi nepaceldams.

— Viņš sacīja, ser, ka mūzika esot dižens spēks. Ka tā spējot izdzīt no cilvēka zvēru. Manuprāt, ser, Staļins ar to domāja cilvēka šķīstīšanu no visādas nekrietnības. It kā mūzikai būtu tāda spēja.

Cērčils paraustīja plecus un nicīgi nospurdza.

«Dīvaini,» viņš nodomāja, «ka cilvēks, ko pieņemts uzskatīt par tēraudcietu, spēj izteikt tādas sentimentālas sentences. Zināms, kaut ko tādu var pasacīt melomānu sanāksmē, lai paglaimotu viņiem, bet kāpēc tas jādara šeit? Es nu gan viņa vietā neko tādu neteiktu savam vēstniekam.»

Tagad, to atcerēdamies, Cērčils Jauni nopriecājās: «Redzēsim, kāds tu izskatīsies rīt, kad būsi saņēmis likteņa lemto «balvu»!» Un pēkšņi notvēra sevi domājam: «Tomēr labāk, ja galvenais sabiedrotais ir tāds cilvēks kā Staļins, nevis pašpārliecināts, manīgs, ar bodnieķeļa lietišķumu apveltīts iznirelis — tāds kā tas, ar kuru nupat man bija saruna Ķeizara ielā.»

Atšķirība starp Padomju Savienības līderi un ASV prezidentu Cērčilam tā' nebija dūrusies acīs toreiz, kad Baltajā namā saimniekoja Rūzvelts. Tam bija lieliskas aristokrāta manieres — ja nu, protams, vispār pieļauj, ka arī amerikānis var būt aristokrāts, — mīksta Hārvarda universitātes audzēkņa izruna atšķirībā no šokējošā Vidējo Rietumu akcenta, kas bija raksturīgs pašpārliecinātajam un godkārīgajam Trumenam... Pēc krievu valodas pratēju apgalvojumiem, arī Staļina izruna nebija brīva no akcenta. Arī Staļins bija pašpārliecināts un godkārīgs. Taču godkārība var būt dažāda, pašpārliecinātība — tāpat. Staļinam aiz muguras bija spoža padomju tautas uzvara karā.

«Interesanti, vai viņš tiešām tic, ka es vēlēšanās uzvarēšu?» Cērčils nodomāja par Staļinu. Un tūlīt aprāva šo domu. Staļins bija ienaidnieks. Vienmēr ienaidnieks. Bija toreiz — pirms kara. Un ir arī tagad, kad karš Eiropā beidzies. Tas ir galvenais .,,

Cērčils pats gatavoja Staļina pieņemšanu savā rezidencē. Viņu pilnīgi bija aizrāvusi puiciska, anglim neraksturīga’ cenšanās pārtrumpot Trumenu un Staļinu pašu,,.

Divas dienas pirms pieņemšanas viņš ataicināja uz ēdamistabu visus, kam nebija jāpiedalās kārtējā ārlietu ministru sēdē,' — Rovanu, Moranu, Tompsonu, Mēriju — un sāka nodarboties ar to, ko citreiz būtu uzdevis kādam no viņiem. Pats iztaujāja pavāru, ko paredzēts pasniegt pirmajā ēdienā, ko — otrajā, kāds ir stipro dzērienu un vīnu sortiments. Viņš nervozi prasīja svītrot no ēdienu kartes dažus jau sagatavotus ēdienus un aizstāt tos ar citiem. Pēc tam sāka apsvērt, kā viesus izvietot pie galda. Pavēlēja, lai sapieri ārkārtīgi īsā laikā izgatavotu jaunu — daudz lielāku galdu nekā tas, kas atradās ēdamistabā līdz šim.

— Bet kur novietosim orķestri? — viņš stingri noprasīja.

— Blakusistabā, — skanēja atbilde. — Muzikantu taču būs vismaz piecpadsmit.

Cērčils pašapmierināti pavīpsnāja. Tā bija maza atriebība gan Trumenam, gan Staļinam — piespiest viņus klausīties parastu kara orķestri, Lielbritānijas gaisa kara spēku muzikantu komandu.

Pārliecinājies, ka tā ir jau izsaukta, Cērčils atkal satraucās par viesu izvietošanu pie galda. Izdarīdams mēģinājumu, viņš uzticēja Tompsonam Staļina lomu, Mo-ranam — viņa tulka Pavlova lomu, bet savu sulaini So-jeru uz laiku iecēla par Savienoto Valstu prezidentu. Pēc tam vēl un vēl izskatīja uzaicināto viesu sarakstu un izsvītroja divus ministrus — lordu Lizersu un Cērvelu, kā arī ģenerāllietvedi Monktonu. Pēc galanta atgādinājuma, ka uzaicinājumi ir jau izsūtīti un kaut ko grozīt vairs nav iespējams, viņš tomēr atsauca svītrojumus un, nonākdams pretrunā pats ar sevi, sirdīgi sacīja, ka viņa pašreizējā mītne neesot ne Maskavas Kremlis, ne Londonas

Vestminstera un ari ne amerikāņu Baltais nams un vN ņam no tā nebūšot ne silts, ne auksts, ja kādam liksies, ka ēdamistabā ir pārāk šauri.

Cērčils nebija sīkumains cilvēks. Kaislības, kas reizēm sagrāba Trumenu, bija kaut kādā ziņā radnieciskas Bal-zaka varoņu kaislībām, bet vētras, kas laiku pa laikam plosījās Cērčila dvēselē, darīja viņu radnieciskāku Šekspīra drāmu personāžam. Reizēm viņš kļuva kaprīzs, kašķīgs, dusmojās par niekiem, un tad pat vistuvākajiem cilvēkiem saskare ar viņu kļuva mokoša.

Taču visam pienāk gals.

No Ķeizara ielas, kur mita Trumens, Cērčils atgriezās savā rezidencē septiņos vakarā, lielajā karstumā sasvīdis viscaur slapjš. Pusastoņos, jau pārģērbies, viņš vēlreiz apskatīja ēdamistabu un citas telpas, kurās varēja iegriezties viesi. Ar gandarījumu viņš klusībā atzīmēja, ka viss izskatās eleganti: nav nedz amerikāņu bezgaumības, nedz krieviem raksturīgās ēdienu un dzērienu pārbagātības — viss ar mēru.

Pieņemšanas sākums bija paredzēts astoņos. Māja Jau mirdzēja ugunīs, lai gan aiz logiem vēl bija gaišs. Cērčils pavēlēja nolaist aizkarus, lai efektīgāk spīdētu sveces uz apaļā galda.

— Paskatieties šurp, ser! — viņu paklusi sauca Ro-vans, kas bija mazliet pavēris krēmkrāsas aizkaru. Pie-placis pie loga, Cērčils ieraudzīja, ka tālumā pa ielas vidu ierindā nāk padomju kareivji. Viņi spēra stingrus soļus, uz krūtīm karājās automāti. Cērčils saskaitīja piecpadsmit cilvēkus. Ierinda acīm redzami nāca šurp — uz viņa rezidenci. Pa priekšu soļoja virsnieks, kam galvā bija naga cepure ar aveņkrāsas apmali, kareivjiem cepures un blūžu zīmotnes bija zaļas.

— Kas tie tādi ir? — Cērčils klusi jautāja. — Vai no GPU? — So saīsinājumu viņš izrunāja nevis angliski, bet krieviski.

— Izskatās, ka tā, — Rovans nedroši atbildēja.

Kādus piecus metrus no vārtiņiem metāla režģu žogā,

kas rezidenci nošķīra no ietves, kareivji apstājās, joprojām saglabādami ierindu.

Cērčils redzēja, ka pa vārtiņiem iziet Tomijs Tompsons. Viņām pretim nāca padomju virsnieks, Dažus mirkļus viņi sarunājās.

— Kādā valodā viņi sazinās? — Cērčils nomurmināja,

— Nezinu, ser, — Rovans atbildēja un mazliet zobgalīgi piemetināja: — Droši vien visas pasaules drošības dienestiem ir sava kopīga, īpaša valoda.

Pa to laiku padomju kareivju ierinda bija izjukusi, kādi desmit cilvēki ienāca iekšā un izzuda no redzes loka, pārējie nostājās pie vārtiņiem un ielas pretējā pusē.

— Velns parāvisl — Cērčils noburkšķēja. — Varbūt tēvocis Džo baidās, ka mēs te nesaņemam viņu gūstā kā vispasaules komunisma ķīlnieku?

Cērčils saprata, ka viņa neapmierinātībai nav iemesla: kad notika pieņemšana pie Trumena, «mazo Balto namu» apsargāja divas amerikāņu kājnieku rindas. Pie Staļina apsardze bija mazāka vai arī kareivji bija labāk paslēpušies un tā nedūrās acīs. Saki, ko gribi, Staļins, protams, bija pirmais no «Lielās trijotnes», ko medītu hitlerieši, kas vēl bija palikuši dzīvi, ja viņiem brīnumainā kārtā izdotos iekļūt šeit, Bābelsbergā.

Atgājis no loga, Cērčils palūkojās pulkstenī. Pēc minūtēm piecpadsmit vajadzēja sākt ierasties viesiem. Viņš vēlreiz ar gandarījumu aplūkoja galdu: kristāla glāzītes un kausi lieliski zaigoja sveču un lustru gaismā.

Cērčils mīlēja spožumu šā vārda tiešā un pārnestā nozīmē. Viņam patika kristāls, sudraba trauki, zeltīti gleznu ietvari, skanīgi tituli, karaspēka parādes, ordeņi un medaļas pie virsnieku un ģenerāļu formas tērpiem. Apstiprinādams viesu sarakstu, viņš bija parūpējies, lai priekšroka būtu tiem, kas valkā karavīra tērpu. Ar prieku viņš nodomāja, ka pat viņa tulkam Bīrsam ir majora uzpleči.

Viņš ironiski atzinās pats sev: «Izrādās, ka arī es esmu godkārs.» Zināms, 'viņš ar to nemazināja savas personas vērtības apziņu; savu vērtību viņš parasti pārspīIēja._Viņš saprata: sevišķā tieksme uz to, ko intelektuāļi dēvē par ārišķīgumu, par niekiem un nīcību, viņa raksturā ir tikai galvenās kaislības turpinājums, bet šī galvenā kaislība ir tiekšanās pēc varenības, pēc pirmās vietas visur un vienmēr, pēc visa tā labākā iegūšanas, ko vien cilvēkam spēj piedāvāt šī pasaule.

Cērčilam patika, ka arī Staļins kara laikā savu spar-tisko, eiropieša acīm dīvaino apģērbu, kur pretdabiski bija apvienoti civilie svārki ar armijas zābakiem un militāra piegriezuma biksēm, nomainīja pret maršala formas tērpu ar impozantām zvaigznēm uz uzplečiem. Pavisam cits — daudz pārāks izskats nekā amerikāņu prezidentiem! Invalīds Rūzvelts vispār nekādu formas tērpu nevarēja

valkāt, bet Trumens Pirmajā pasaules karā, šķiet, uzdienēja tikai līdz kapteinim, un tas nozīmē, ka tagad karavīra formas tērps viņu pazemotu — tāda dienesta pakāpe būtu pašā laikā tikai prezidenta uzdevumu izpildītājam.

Cērčilam pašam patika mainīt drēbes: te viņš valkāja pietiekami elegantu kombinezonu, te parādījās armijas ģenerāļa vai jūras kara spēku admirāļa formas tērpā. Šoreiz viņš deva priekšroku gaisa kara spēku ģenerāļa formas tērpa tropu variantam.

Stāvēdams gandrīz istabas vidū, tikai mazliet vairāk uz ieejas durvju pusi, Anglijas premjers ar rokasspiedienu vai tāpat vien ar galvas mājienu sveica uz pieņemšanu atbraukušos angļus un amerikāņus. Pagaidām nebija ieradušies vienīgi krievi. Trumens gan arī vēl nebija atbraucis. Viņa ierašanos Cērčils būtu viegli uzminējis pēc sirēnu gaudošanas un motociklu rēkoņas — to motori bija bez trokšņa slāpētājiem; šīs skaņas, zināms, būtu dzirdamas arī istabā.

Turpretim Staļins, kā Cērčils bija novērojis, vienmēr piebrauca klusi, nemanāmi — braucienam bija līdzība ar viņa kluso un vieglo gaitu. Tātad viņš varēja parādīties pēkšņi. Tieši tā viņš arī parādījās precīzi, noteiktajā laikā, Molotova, tulka Pavlova un dažu karavīru pavadībā.

Staļins, kas brītiņu pakavējās durvīs, pēc paraduma mazliet saliecis kreiso roku, uzreiz saistīja visu viesu un namatēva uzmanību. Cērčils ar cigāru mutē devās viņam pretim, pa ceļam pateikdams tādos gadījumos ierastās vispārīgās frāzes un ieklausīdamies, kā Bīrss tās pārtulko krieviski. Viņš pats nezināja ne desmit vārdu krievu valodā, tomēr pie valodas skanējuma bija paguvis pierast.

— Es jau sāku uztraukties, vai jūs nav aizkavējuši poļi, — Cērčils sacīja, labsirdīgi smaidīdams. — Viņi lāču ir ieradušies?

— Jā, viņi ir šeit, — Staļins mierīgi atbildēja.

— Vai viņu ir daudz?

— Ne sevišķi. Kādi piecpadsmit cilvēki.

— Cik?l Mēs gaidījām trīs vai četrusl Vai tikai jūsu draugi negatavojas okupēt Cecīlijas pili? Viņiem taču ir varena apetītei

— Viņi pārāk ilgi dabūjuši dzīvot pusbadā, — Staļins

saīdzis atbildēja.

— Labi. Nerunāsim par to! — Cērčils miermīlīgi teica. —- Šodien triju lielvalstu vadītāji var sevi uzskatīt par brīviem no ikdienas rūpēm un darīt to, ko viņi vēlas. Vai ne?

— Viņi vienmēr var darīt to, ko vēlas, — Staļins iebilda ar smieklu skatienā un, īsu brīdi klusējis, piemetināja: — Zināms, saprāta robežās ...

Pagāja vēl kāds laiciņš, iekams istabā kļuva dzirdamas sirēnu gaudas un motociklu rēkoņa, bet pēc tam durvīs parādījās Trumens. Viņš plati smaidīja — visiem kopā un nevienam atsevišķi — un enerģiski pastiepa roku Cērči-lam; Cērčilam šķita, ka prezidents ir sasprindzis un viņam gaužām gribas pacelties pirkstgalos, it kā viņu vilktu uz augšu kāds grūti pārvarams spēks.

Pamazām istabā sākās kustība — un cilvēki sajaucās. Cērčils redzēja pazīstamās īdena, Kadogana, Bimsa, Stim-sona, Māršala un Legija sejas — ar šiem cilvēkiem viņš jau vairākas dienas no vietas bija ticies pie apaļā galda Cecīlijas pilī. Ar prieku viņš konstatēja, ka gandrīz visiem karavīriem ir ordeņi un citas izcilības zīmes.

Taču, lai kur kavējās Cērčila skatiens, viņš ne uz mirkli neizlaida no redzes loka cilvēku ar karavīra svārkiem gaišā krēma krāsā un kreisajā krūšu pusē piespraustu vientulīgu zelta zvaigzni, kas savā vientulībā spilgti izcēlās. Premjera uzmanību nemitīgi saistīja viņš, kas pašreiz uzsvērti neuzkrītošs stāvēja starp ģenerāliem un admirāļiem ar mirdzošiem ordeņiem pie krūtīm un diplomātiem ar tumšiem uzvalkiem un žilbinoši baltiem krekliem mugurā.

«Interesanti,» Cērčils nodomāja, «nelaimes nojauta pastāv objektīvi vai' cilvēki to tikai izdomājuši? Vai Staļinam pašreiz kaut ko saka viņa intuīcija? Vai viņa dzirdi kaut neskaidri, kaut no liela tāluma ir aizsnieguši pērkona dārdi, kas atskanēja tālajā Amerikas tuksnesī? Vai viņš sajūt savā tuvumā neredzamo draudīgo džinu, visbriesmīgāko no visiem, kas kādreiz izlaisti no cilvēka fantāzijas pudeles? ...»

Tajā brīdī kara orķestris sāka atskaņot dziesmu «Ļauj atgriezties tu manās zaļās pļavās» — diriģents bija saņēmis norādījumu sākt spēlēšanu tieši piecas minūtes pēc tam, kad zālē būs ienācis Staļins un Trumens. Repertuāru Cērčils bija apstiprinājis pats. Nekādu himnu, nekādas klasikas, tikai bravūrīgus maršus un dziesmas!

Ar gandarījumu viņš ievēroja, ka, dzirdot pirmos apdullinoši skaļos bungii rībienus, dažu viesu sejās pavīd izbrīns. Sarunas pārtrūka — bungu rīboņā un misiņa tauru pūtienos tik un tā cilvēki nebūtu spējuši cits citu dzirdēt. Trumena — šī šopēnu un šūbertu cienītāja sejā atainojās neizpratne, pat izbīlis. Staļina seja bija mierīga kā parasti un nepauda nekādas emocijas, tikai mazliet izliekto labo uzaci ģenerālisimuss bija drusku parāvis uz augšu.

Cērčilu pārņēma dīvainas jūtas — it kā viņam būtu kaut kas līdzīgs pienākumam pret šo cilvēku. Gluži tāpat kā toreiz Teherānā, kad Staļinam Lielbritānijas karaļa uzdevumā pasniedza angļu ieroču meistaru kaltu zobenu, ar to apliecinot, ka Anglija atzīst vispasaules nozīmi, kāda ir Sarkanās Armijas uzvarai pie Staļingradas. Tieši tad Cērčilam pirmoreiz likās, ka viņš Staļinam aiz muguras skaidri redz milzīgas pilsētas drupas. Tās pašas, ko viņš agrāk bija redzējis uz ekrāna padomju kinohronikas demonstrēšanas laikā: briesmīga, vienmuļa postījumu ainava, un uz tās fona brīnumainā kārtā saglabājušās no akmens veidotas bērnu figūras ar rotaļā sadotām rokām — sastingušas figūras, it kā bērni tikai uz mirkli būtu pārtraukuši savu jautro deju ap strūklaku, kuras sen vairs nav. Uz ekrāna tas izskatās drūmi, pat debesis bija kā apkvēpušas, taču Cērčilam tobrīd šķita, ka aiz ķieģeļu drumslu kaudzēm un apdegušiem baļķiem pie tik tikko saredzama apvāršņa aust vēl tālās Uzvaras saule...

Orķestris beidzot apklusa, un tad Cērčils visus skaļi aicināja pie galda, norādīdams Staļinam uz vietu pa labi no sevis, bet Trumenam — pa kreisi. Kad viesi bija apsēdušies, Cērčils lēni pārlaida viņiem skatienu. Cik spoži mirdz ordeņi un medaļas, cik raibi ņirb ordeņu lentītes!

Pie galda bija daudz karavīru. Padomju Bruņotos Spēkus pārstāvēja maršals Zukovs, ģenerālis Antonovs un admirālis Kuzņecovs. Viņi sēdēja juku jukām ar amerikāņu un angļu militārajiem vadītājiem — Māršalu, Legiju, Kingu, Aleksanderu, Montgomeriju, Bruku ... «Kāds miers, kāda saskaņa!» Cērčils nodomāja, tik tikko apvaldīdams smīnu. Tad viņš pievērsa skatienu Staļinam. Lai gan. Cērčilam mistika bija sveša, viņš tomēr atkal centās padomju līdera sejā saskatīt kaut ko tādu, kas liecinātu, ka (as nojauš Krievijai radušos draudus.

Taču Staļins it kā nejuta nekādas aizdomas, viņa sejā visu laiku bija mierīga un labsirdīga izteiksme.

— Tostu, ser, tostu! — Cērčils izdzirda viņam teiktus vārdus. Viņš pat nesaprata, kurš tieši to saka, jo tūlīt visi

gandrīz vai korī atbalstīja šo lūgumu: — Tostu, ser! Mēs gaidām tostul

Cērčils bija šāsdienas pieņemšanai sagatavojis vairākus tostus. Uzsaukt tostus viņam patika. Godkārīgajam, patmīlīgajam un reizē daudzējādi apdāvinātajam cilvēkam tas bija labs iemesls citus apžilbināt ar savām spējām. Katram tostam viņš vienmēr izraudzījās piemērotu brīdi. Juzdams, ka iepriekšējie runātāji ir jau nogurdinājuši pie galda sēdošos, Cērčils lika lietā savu dzirkstošo asprātību. Ja, gluži otrādi, iepriekšējie tosti bija viesus uzjautrinājuši, viņš iekaroja sev uzmanību ar nopietnību un dramatisku patosu.

Bet tagad, kad pēc diplomātiskā protokola viņam pašam bija jāuzsauc pirmais tosts, viņš, dzimis orators, pēkšņi sajuta kaklā spazmas. Tāds uztraukums viņu sagrāba tāpēc, ka viņš saprata: varbūt viņš pēdējo reizi sēž pie galda kopā ar cilvēku, ar kuru liktenis viņu bija tik paradoksāli saistījis četrus garus gadus. Un droši vien vēl arī tāpēc, ka lomai, kas viņam piederēja šajā, iespējams, pēdējā tikšanās reizē, bija kaut kāda līdzība ar Jūdasa izturēšanos svētā vakarēdiena laikā...

Runu viņš sāka šādiem vārdiem:

— Es paceļu kausu par godu savam draugam ģenerāl-isimusam Staļinam...

Jau sen Cērčils nebija teicis tik svinīgu, tik ārkārtīgi emocionālu runu. Viņš runāja par upuriem, kurus padomju tauta nesusi šajā karā. Par padomju karavīru bezgalīgo drošsirdību. Par Krievijas pārciesto traģēdiju pirmajos kara mēnešos. Par to, kā kaujas laukos auga un nobrieda Sarkanās Armijas māksla karot. Tad, pievērsis skatienu pa labi sēdošajam Staļinam viņš sāka runāt par nozīmi, kāda bijusi cilvēkam, kas vadījis gigantiskās kaujas, — padomju Augstākajam Virspavēlniekam...

Cērčils runāja aizvien sparīgāk, it kā strīdēdamies ar kādu, varbūt ar sevi pašu. Viņš it kā centās klātesošos pārliecināt par Staļina uzticību sabiedrotā pienākumiem, par viņa pastāvīgo gatavību palīdzēt sabiedrotajiem, kad viņi bija nokļuvuši kritiskā stāvoklī. Pat tādās reizēs, kad tas prasīja lielus Sarkanās Armijas upurus,..

Tostu viņš pabeidza ar vārdiem:

— Lai dzīvo Staļins Lielais!

Cērčils pateica šos vārdus tieši tādā secībā, it kā runa būtu par caru Pēteri... Atskanēja skaļi aplausi, pēc tam — klusa kausu šķindoņa.

Staļins skatījās sev priekšā uz galdu mierīgi, nesatricl* nāmi, it kā tas, kas notiek, nekādi neattiektos uz viņu. Cērčilam tāda vienaldzība nemazināja pašpaļāvību. Viņam jau bija līdzīga pieredze. Teherānā sarīkotā banketā viņš tāpat bija Staļinu nosaucis par Lielo, un pirmajā mirklī bija licies, ka tas neatstāj uz Staļinu nekādu iespaidu. Tomēr atbildes tostā Staļins daudznozīmīgi bija teicis, ka nav nemaz tik grūti būt lielam vadītājam, ja aiz muguras atrodas liela tauta...

Nākamo tostu Cērčils veltīja Trumenam. Tas bija tradicionāls angļu tosts — goddevīgs, tomēr ar labu humora piedevu, daļēji nopietns, daļēji teikts pa jokam, vārdu sakot, tāds, kurā it kā būtu viss nepieciešamais, taču būtībā nav nekā.

Atbildei pirmais ņēma vārdu prezidents. Viņš samulsis pateicās par uzticību tiem, kas viņam uzdevuši vadīt konferenci, sacīja, ka viņš cenšoties būt taisnīgs, un apsolīja no tādas līnijas neatkāpties arī nākotnē. Tiklīdz Trumcns apklusa, tūlīt piecēlās Staļins, lai atzīmētu prezidenta ne-iebildīgumu.

Pēc tam dzēra, par godu visiem sabiedroto bruņotajiem spēkiem kopā, tad atsevišķi pēc kārtas par godu to armijām, jūras kara flotēm un gaisa kara spēkiem. Orķestris nospēlēja amerikāņu komponista Kurzona dziesmu «Padomju zemes dēli».

Tūlīt pēc pēdējā bungu rībiena atkal piecēlās Trumens un uzsauca tostu angļu feldmaršalam Elanam Brukām un padomju ģenerālim Antonovam. Bruks ar atbildi nevilcinājās un, pievērsdamies Staļinam, atgādināja, kā Jaltā līdzīgā pieņemšanā bija uzsaukts tosts karavīriem — «cilvēkiem, kuri ir tik nepieciešami, kamēr ir karš, un kurus aizmirst, kad iestājas miers».

Staļins piecēlās, mazliet saliektā rokā turēdams kausu, kas līdz pusei bija piepildīts ar sarkanu vīnu, un atbildēja Brukām, ka šī kara cīnītājus neaizmirsīs nekad. Tad, mazliet piemiedzis acis, viņš pievērsa skatienu Trumenam, pēc tam — Cērčilam un tikpat klusi, gandrīz nepaceldams balsi, turpināja:

— Es gribu teikt vēl ari to: krievu tauta ļoti labi apzinās, ka būtu netaisni atstāt bez palīdzības savus sabiedrotos, kuru kareivji vēl lej asinis kaujās ar Japānu. — Un atkārtoja: — Tas būtu netaisni.

Viņš uz brīdi apklusa, it kā visiem klātesošajiem dodams iespēju apzināties dzirdētā jēgu. Cērčils caur pieri

palūkojās viņā un jau gatavojās pacelt kausu, bet pēkšņi atkal izdzirda Staļina balsi:

— ...Un vēl man gribētos iedzert uz šī.., lie-liskā orķestra diriģenta veselību. Vai es drīkstu to darīt?

Pie galda atskanēja smiekli — orķestris visiem bija pamatīgi apnicis. Durvīs notika kaut kāda kustība, un pēc mirkļa uz sliekšņa parādījās jauns cilvēks Lielbritānijas gaisa kara spēku formas tērpā, ar diriģenta zizli rokā. Viņš apjucis un pat nobijies raudzījās uz tiem, kas sēdēja pie galda.

— Man gribētos iedzert uz jūsu lielisko muzikantu veselību, — Staļins sacīja, viņam uzsmaidīdams. — Kara laikā visiem vajadzēja strādāt pāri spēkiem, tā teikt, ar pilnu atdevi. Bet tagad iestājies miers. Mēs varam atļauties ... mazliet atpūtas. Nebūsim taču cietsirdīgi ari pret muzikantiem un atļausim viņiem spēlēt... drusciņ klusāk.

Atskanēja dimdoši smiekli. Smējās visi, tikai ne Cēr-čils un diriģents, kas apjucis raudzījās Staļinā.

Bet Staļins mierīgi iedzēra malku no kausa un apsēdās.

Cērčils salīka un sadrūma. Nē, ne tikai tāpēc, ka Staļins patiesībā bija izsmējis viņa mēģinājumu piespiest viesus klausīties tikai to mūziku, kas patīk viņam pašam. Nomāktais premjera noskaņojums bija izskaidrojams ari ar-to, ka viņš atkal atcerējās parlamenta vēlēšanas, atcerējās to, ka drīz viņam jābrauc uz Londonu, bet līdz tam katrā ziņā jābeidz sarunas ar poļiem, kuras neapšaubāmi būs nogurdinošas un galu galā veltīgas ...

Atkal skanēja tosti. Runāja Legijs, runāja Māršals. Pēc tam vārdu ņēma Idens, kas veltīgi centās iekustināt nerunīgo Molotovu. Viņam tas neizdevās — padomju ārlietu komisārs joprojām klusēja, tikai reizēm iespīdējās viņa pensneja stikli.

Pasniedza kafiju. Pieņemšana tuvojās beigām.

Pēkšņi Staļins piecēlās, paņēma no galda spodrpapīra kartīti, uz kuras bija iespiests ēdienu saraksts, un šoreiz ar atklāti labsirdīgu smaidu lūpās sacīja:

— Es nekad neesmu vācis autogrāfus. Taču šodien man radusies vēlēšanās pēc tiem. Gribas priekšdienām iemūžināt šo bridi, kad mēs esam šeit sapulcējušies visi kopā. Un nekas citu no cita nešķir... kā vienīgi šis galds. Un visi runā tik.,, sirsnīgi un atklāti. Kaut arī ar zināmu pārspīlējumu.,, Vārdu sakot, vai es drīkstu laist šo kartīti apkārt?

Un viņš sniedza ēdienu karti Cērčilam. Bet, atvadīda« mies no Cērčila, mazliet aizkavējās durvis un izmeta šādus vārdus:

— Mums drīz būs jāšķiras. Ne jau uz ilgu laiku, pro-tamsl

— Tas ir atkarīgs no dieva un vēlētājiem Lielbritānijā, — Cērčils paklusi atbildēja.

— Es domāju, ka dievs būs jums labvēlīgs... un vēlētāji tāpat, — Staļins noslēpumaini pasmaidīja, joprojām Cērčila roku turēdams savējā.

— Neesmu drošs par to, kā būs balsojuši kareivji, — Cērčils atzinās.

— Kareivji? — Staļins iejautājās, nenoteikti paraustīdams plecus, un gāja ārā.

Cērčils vēl dažus mirkļus nekustēdamies stāvēja durvīs un prātoja: «Ko nozīmē Staļina vārdi? Vai tā bija tikai laipnības parādīšana? Nē, šis cilvēks ar vārdiem nemētājas. Lai parādītu laipnību, kas neuzliek nekādus pienākumus, viņš būtu varējis izmantot citu tematu. Taču viņš labāk runāja par vēlēšanām. Kāpēc? Vai tāpēc, ka nojauš, jūt, cik ļoti šis temats satrauc mani? Bet varbūt... Staļinam jau ir kādas ziņas? No angļu komunistiem vai citiem viņiem tuviem avotiem. Nē, tas nav ticams!»

Un tomēr Staļina replika iedarbojās uz Cērčilu labvēlīgi.

Viņš bija pieradis nīst padomju līderi. Cīnīties ar viņu atklāti un slepeni. Taču ... viņš ticēja, ka Staļina paredzējumi piepildās. Parasti Cērčilam bija gribējies, lai tā nebūtu. Taču pašreiz viņš vēlējās, lai Staļins tiešām būtu pareģis.

Pienāca atvadīties Trumens. Viņam cits pēc cita sekoja pārējie viesi.

Pieņemšana bija beigusies.

CETURTĀ NODAĻA. PĀRSTEIGUMS

Par poļu delegācijas uzaicināšanu uz Bābelsbergu Vo-ronovs nekā nezināja. Nejauši izdzirdētās valodas, ka tai jāierodoties kuru katru bridi, bija viņam pārsteigums. Viņš metās pie kinematogrāfistiem, bet tie viņam sacīja, ' ka nekādi jauni filmēšanas uzdevumi pagaidām neesot saņemti. Protokolu daļā Voronovam lika saprast, ka poļu ierašanās nav izslēgta, un tas bija viss, ko viņam izdevās tur noskaidrot.

Fakts, ka Voronovu bija pieņēmis pats Staļins, — tas nevarēja palikt nezināms Bābelsbergā sabraukušajiem padomju cilvēkiem — viņu it kā uzreiz izcēla pārējo žurnālistu vidū. Tagad bieži viņu pirmie sveicināja pat pilnīgi sveši cilvēki. Dažiem sejā bija saprotoši noslēpumains smaids.

Administratīvi saimnieciskās daļas priekšnieks tajā pašā neaizmirstamās dienas vakarā deva rīkojumu Voro-nova istabā pirms laika apmainīt gultas veļu — tagad tā bija žilbinoši balta’ iestīvināta un mazliet gurkstēja. Pret viņu uzmanīgāk sāka izturēties arī protokolu daļā: kad Voronovs tur iegriezās, tās darbinieki nekavējoties no- skaidroja, vai uz viņa vārda nav pienākusi kāda vēstule vai telegramma.

Citādi Voronova stāvoklis palika tāds pats kā agrāk. Par viņa klātbūtni konferencē nevarēja būt ne runas. Nekādu kaut cik sīkāku informāciju par sēdēm viņš nesaņēma. Likās, visi izturas pret viņu uzsvērti labvēlīgi. Daži pat neslēpa labvēlīgu skaudību. Taču tie paši cilvēki stingri ievēroja slepenību, kurā notika konferences sēdes. Par ko runā Cecīlijas pilī? Lūdzu: par Eiropas valstu robežām, arī par Padomju Savienības—Polijas un Polijas—Vācijas robežām, par Itāliju... Bet, ko, apspriežot visus šos jautājumus, teica Trumens, Cērčils vai Staļins, kādus vārdus

viņi lietoja, vai bija arī strīdi un, ja bija, par ko īsti, —. uz to neviens nevarēja atbildēt, vai ari viņiem nebija tiesības to darīt.

Voronova psihē bija notikusi tāda kā sašķelšanās. No vienas puses, tikšanās ar Staļinu vēl padziļināja izjūtu, ka viņšir līdzdalībnieks ārkārtīgi svarīgajā notikumā, kas norisinājās Cecīlijas pilī. Iepriecināja pats fakts, ka Staļins ir runājis ar viņu un ne tikai nav nosodījis — sākumā viss šķita solām lielas nepatikšanas —, bet galu galā pat sapratis viņu, lai gan viņa izturēšanos neatzina par pareizu.

No otras puses, Voronovs bija pārliecināts, ka tikšanās ar Staļinu uzliek viņam lielus pienākumus, ceļ ne tikai viņa atbildību attiecībā uz Padomju Informācijas biroju, ko viņš šeit pārstāvēja, un simtiem tūkstošu lasītāju daudzās pasaules valstīs, bet arī paša sirdsapziņas — komunista un frontinieka sirdsapziņas priekšā. Viņš apzinājās, ka viņam jādara kaut kas vairāk un, galvenais, jādara labāk, nekā ir darījis līdz šim. Sājā sakarā radās neapmierinātība pašam ar sevi un savu stāvokli.

Pa ausu galam padzirdējis, ka Bābelsbergā ierodas poļu delegācija, Voronovs nolēma pagaidām visu uzmanību pievērst šim notikumam. Galu galā Polija pašreiz interesē visu pasauli, no Polijas jautājuma izlemšanas lielā mērā ir atkarīga Eiropas nākotne. Polijas problēmu visādos veidos pastiprināti «drillē» Rietumu prese. Un, protams, Padomju Informācijas birojs būs pateicīgs, ja viņš dos detalizētu materiālu no notikumu vietas — materiālu, kas apstiprina, ka padomju delegācija nav mainījusi savu jau Jaltas konferences laikā ieņemto nostāju.

Bet kad ierodas poļu delegācija? Kas tajā piedalās? Kas to vada? Taču galvenais — kādus priekšlikumus tā atvedīs?

Nav nekādu šaubu, ka jau rīt amerikāņu, angļu un citos Rietumu laikrakstos parādīsies atbildes uz visiem šiem jautājumiem. Tās būs melīgas, no pirksta izzīstas — nez vai to autori būs spējuši uzzināt ko vairāk par poļu atbraukšanu nekā padomju žurnālisti, ari viņš, Padomju Informācijas biroja pārstāvis.

Bet kā noskaidrot ko tuvāk?! Kaut vai to, kurā lidlaukā vai stacijā ieradīsies poļu delegācija un kad tas notiks? To zinot, varētu mēģināt piekļūt pie delegācijas un dabūt tsu interviju ...

Voronovs atkal aizdrāzās uz padomju protokolu daļu. Un atkal viņu piemeklēja neveiksme: par protokolā paredzētu poļu sagaidīšanu nekas netika ziņots.

Viņš jau sen bija sapratis, ka nekādām personiskām attiecībām, nekādai labvēlībai nav pa spēkam palīdzēt tikt pie tā, kas ir valsts noslēpums, ka nav iespējams nevienu piespiest atkāpties no reglamenta, kurā bija sīki jo sīki ietverts viss, kas skāra konferenci. Un tomēr Voronovs mēģināja izdarīt apiešanas manevru — aizbraukt uz Berlīni un sameklēt tur poļu žurnālistu Osmančiku, ar kuru viņš bija iepazinies turpat Vācijā. Varbūt ar Osmančika starpniecību izdosies kaut ko noskaidrot par poļu delegāciju. Vai varbūt laimēsies noķert kādu Polijas Armijas virsnieku, kuri bieži brauc uz Karlshorsti darīšanās, un no viņa izvilkt vajadzīgo informāciju.

Pa ceļam Voronovs gatavojās uz bridi iegriezties Volfa mājā — uzzināt, vai tur Cārlijs nav atstājis kādu zīmīti. Viņi bija norunājuši: tā kā Braitam iebraukt Bābelsbergā ir liegts, tad Volfa māja kļūs viņiem par tādu kā sakaru punktu, par vietu, kur viņi apmainās ar žurnālistu jaunumiem. Voronova un Braita draudzīgās attiecības bija pilnīgi atjaunojušās pēc Stjuarta rīkotās neoficiālās, tā teikt, preses konferences. Voronovam kļuva skaidrs, ka Cārlijs viņu bija uz turieni aizvilcis bez ļauna nolūka un, kad izcēlās strīds, tas bija izturējies kā labs biedrs...

Bet kur lai meklē Osmančiku? Viņš varēja atrasties gan poļu armijas pavēlniecības štābā, gan Berlīnes preses klubā, gan bārā rUnderground»... bet varbūt viņš kopā ar savas zemes delegāciju brauc vilcienā vai lido lidmašīnā? Tas gan ir maz ticams: šejienes drakoniskie noteikumi žurnālistiem droši vien attiecas arī uz viņu. Osmančika meklēšana bija jāsāk ar preses klubu.

— Uz Berlīni, uz Cellendorfu, — Voronovs teica, iekārtodamies uz emkas priekšējā sēdekļa blakus šoferim Gvozdkovam. — Pa ceļam iegriezīsimies pie Volfiem. Uz mazu brītiņu.

Arī uz Cārliju viņš lika nelielas cerības. Sim slīpētajam zellim taču piemita sevišķa spēja uzost sensācijas. Nebija izslēgts, ka viņš pirmais uzzina par poļu ierašanos — no savas iemīļotās Džeinas, amerikāņu delegācijas mašīnrakstītājas.

Pie mājas Sopenhauera ielā 8 Gvozdkovs apturēja mašīnu, Voronovs nospieda durvju zvana pogu. Viņš ne-

cerēja tagad dienā sastapt pašu Voltu, bet domāja, ka Grēta gan katrā ziņā būs mājās.

Taču durvis neviens neatvēra. Voronovs zvanīja vēlreiz, piespiedis ausi pie durvīm, lai pārliecinātos, vai zvans skan. Durvju apslāpēto zvana šķindoņu viņš gan sadzirdēja, bet nekādu citu skaņu neuztvēra. Tātad neviena nebija mājās. Atcerējies, ka ari viņam ir šīs mājas atslēga, Voronovs to lika lietā.

Jā, mājā tiešām neviena nebija. Bet vai tad tas kāds brīnums? Volts droši vien, kā allaž, aizņemts bezmērķīgajā darbā rūpnīcas drupās, bet Grēta — visticamāk — rosās pa melno tirgu pie reihstāga vai Brandenburgas vārtiem.

Voronovam dīvaini likās tikai tas, ka mājā bija nolaisti visi aizkari. Vispār tā izskatījās neapdzīvota, taču Voronovs to ievēroja drīzāk neapzināti — ne Volts, ne Volta sieva viņu pašreiz nepavisam neinteresēja. Viņš gribēja vienīgi uzzināt, vai Čārlijs nav viņam atstājis kādu zīmīti.

Arī Volti, ja gribēja Voronovam kaut ko paziņot, parasti atstāja zīmīti priekšnamā uz skapīša. Visbiežāk Grēta šajās zīmītēs pārlieku augstā stilā apliecināja, ka viņu māja, tāpat kā vienmēr, ir majora kunga rīcībā.

Voronovs iededza priekšnamā gaismu. Viņš nebija kļūdījies — uz skapīša gulēja vēstule. Jā, nevis zīmīte, bet tieši prāva, bieza, no pelēka, raupja papīra izgatavota aploksne, kādas bija izplatītas nesenā kara laikā. Uz aploksnes lieliem burtiem bija rūpīgi uzvilkts: M. VORO-NOVA KUNGAM. Bet apakšā labajā stūrī sīkiem burtiem uzrakstīts: «No Hermaņa Volta».

Aploksne bija rūpīgi aizlīmēta, it kā vēstules rakstītājs būtu baidījies no svešām acīm.

Voronovu pārņēma neapzināts satraukums. Hermanis Volts nekad nebija rakstījis viņam vēstules. Kas gan varēja būt šajā raupjajā, smagajā aploksnē? Varbūt ir uzteikts dzīvoklis, aizbildinoties ar radinieku atbraukšanu? Bet varbūt vēstule rakstīta sakarā ar viņu abu pēdējo sarunu?

Ar pūlēm atplēsis pārlieku cieto aploksni, Voronovs izvilka vairākas aprakstītas, uz pusi pārlocītas papīra lapiņas. Viņš tūlīt ievēroja, ka vēstule rakstīta lieliem, skaidriem burtiem: autors droši vien baidījies, ka ārzemniekam būs grūti izlasīt ātrrakstu.

Voronovs piegāja pie priekšnama pretējās sienas, kur karājās lampa ar auduma abažūru, pagrieza slēdzi un saka lasīt:

«Augsti godātais Voronova kungs! Kad Jūs lasīsiet šo vēstuli, mēs vairs nebūsim šeit. Mēs — Grēta un es — būsim aizbraukuši uz Rietumiem. Man bija grūti uzrakstīt šo pēdējo rindu, jo es saprotu, kādu īpašu jēgu Jūs tajā saskatīsiet. Bet es pazemīgi Jūs lūdzu, mans kungs, — nemeklējiet mūsu lēmumam nekādu citu izskaidrojumu, pietiek ar vienu — pareizo. Es vairs nespēju dzīvot bez darba. Ir cilvēki, kas no tā nogurst, bet mani moka faktiskā bezdarbība, tā darba bezjēdzība, ar ko es pašlaik noņemos. Man kauns, ka Jūs mani pieķērāt pie šī «darba». Jūs varbūt domājat, ka mums, vāciešiem, pats galvenais dzīvē allaž bijusi karošana, cenšanās, kā sacīja tas nolādētais Hitlers, «paplašināt savu dzīves telpu». Man nebija par šauru savā mājā, man bija pietiekams arī tas dažu kvadrātmetru lielais laukums, ko kādreiz aizņēma mans darbgalds. Vēlāk, kad biju kļuvis par ceha meistaru, mana dzīves telpa bija viss cehs. Vai tas ir maz? Varbūt kādam tas ari būtu maz, bet man — pašā laikā. Es vienmēr esmu domājis, ka cilvēkam dzīvē jātiecas dziļumā, nevis plašumā. Mans brālis, kas gāja bojā tūkstošiem kilometru no Berlīnes, arī droši vien man piekristu. Varu Jums apliecināt, ka ikviena īsta vācieša sirdī mājo alkas pēc darba. Briesmīgi cilvēki — diemžēl arī viņi bija vācieši — spēja daudzus no mums piespiest vai pierunāt, lai mēs nogalinām citus cilvēkus, nomainām īstu darbu ar citu, kas ir asiņains un tikai šķietams darbs. Taču tagad, saņēmuši tik bargu mācību, mēs gribam tikai vienu — strādāt. Es esmu strādājis visu mūžu, lai gan tagad apzinos, ka mana darba rezultāti dažādā laikā ir izmantoti dažādi. Un tomēr es, Hermanis Volfs, visu savu apzināto dzīvi esmu palicis darba cilvēks. Biju vienkāršs strādnieks, kļuvu par ceha meistaru. Un ticiet man — tā nav plātīšanās — par augsti kvalificētu meistaru. Padomājiet, kā es, cilvēks, kas prot būvēt un regulēt darbgaldus, cilvēks, kas pieradis strādāt ar rasējumiem, cirkuli, bīdmēru un citiem mērinstrumentiem, jutos, tajos dzelzs lūžņos rakņādamies tikai tāpēc, ka manām rokām nav cita darba!

Un tagad es uzskatu par savu pienākumu — it īpaši pēc tās mūsu pēdējās sarunas — sniegt Jums dažus paskaidrojumus. Cilvēkam, kuram piederēja tagad drupās sagrautā rūpnīca, ir vēl divas rūpnīcas. Tās atrodas vienā no rietumzonām, Gadījies tā, ka bombardēšana šīs rūpnīcas nav skārusi — tās abas strādā. Aizvakar mans bijušais saimnieks bija atbraucis uz Potsdamu paskatīties,

kas palicis pāri no viņa šejienes rūpnīcas, un vai Jūs zināt, ko viņš teica? Ne feniņu viņš neieguldīšot šīs rūpnīcas atjaunošanā — izdevīgāk esot uzcelt jaunu.

Un vēl — kā godīgs cilvēks es nevaru Jums slēpt, ka viņš sacīja arī tā: «Krievija pati ir drupās, un tā mums nepalīdzēs atjaunot mūsu rūpnīcas, tā tikai demontēs to, kas palicis vesels, un paņems sev.» Un kopā ar šīm nožēlojamām rūpniecības paliekām tāds pats liktenis piemeklēšot arī mūs — kvalificētos speciālistus. Mums būšot jāstrādā Jūsu zemē, lai izpirktu nacistu grēkus...

Tas nu gan ir politikas jautājums. Bet es no politikas maz saprotu, vienmēr esmu stāvējis no tās malā.

Par postu, ko vācieši nodarījuši Jūsu zemei, esmu jau samaksājis ar sava vienīgā brāļa dzīvību. Taču pašreiz nav runa par to. Ticiet man, tikai viens apstāklis spieda mani pieņemt lēmumu, kas Jums tagad ir zināms, — pārliecība, ka jau nākamajā dienā pēc iebraukšanas rietum-zonā es varēšu ieiet cehā, kur man viss ir tik pazīstams. Rūpnīca, par kuru es runāju, ir tāda pati kā šejienes rūpnīca, un man tur piedāvā meistara vietu tādā pašā cehā. Saimnieks mani pazīst sen. Viņš zina arī to, ka es gribu un protu strādāt...

Vārdu sakot — saprotiet mani! — es gribu dzīvot ierastos apstākļos un darīt ierastu darbu. Tas ir galvenais un vienīgais iemesls. Tā, nu ir pateikts viss. Bet mana māja pagaidām ir Jūsu rīcībā tāpat kā agrāk. Starpība tikai tā, ka. tagad Grēta Jums vairs neuzplīsies ar savām muļķīgajām, uzmācīgajām sarunām. Kas ar šo māju notiks vēlāk, Jūs, ja gribēsiet, varēsiet uzzināt savās okupācijas iestādēs. Tas gan Jūs nez vai interesēs — Jūs taču jo drīz dosieties atpakaļ uz mājām.

Un tagad pats pēdējais: pateicos Jums, ļoti godājamais Voronova kungs, par mūsu pēdējo sarunu. Man ir gaužām skumji apzināties, ka tagad Jūs katrā ziņā nospriedīsiet, ka esat ar mani runājis veltīgi.

Uz redzēšanos! Bet varbūt — ardievu? Nez vai šīs bargās, izkropļotās, nenokārtotās dzīves virpulī dievs vēlreiz mūs savedīs kopā. Ardievu!

Ar dziļu cieņu

Hermanis VOLFS.

P. S. Arī Grēta sūta vislabākos novēlējumus «majora kungam».»

Ja man agrāk kāds būtu sacījis, ka Volfa aizbraukšana atstās uz mani tik smagu, pat nomācošu iespaidu, es nebūtu ticējis. Brīdi stāvēju apstulbis, klusībā neapzināti atkārtodams: «Aizbraucis ... tomēr aizbraucis!,..»

Pēc daudziem gadiem, atsaukdams atmiņā šos mirkļus un noraudzīdamies sevī it kā no malas, es nekādi nespēju līdz galam izprast, kas īsti mani toreiz tā satrauca. Patiesībā es taču gandrīz nepazinu šo Volfu. Vienu vai divas reizes biju kopā ar viņu izdzēris pa kafijas tasītei. Nu, un tā pēdējā saruna ,,,

Jā, acīmredzot manam satricinājumam, ko bija radījusi Volfa aizbraukšana, noteikti bija sakars ar mūsu pēdējo sarunm Pret to, ka Volfs katru rītu dodas uz darbu, kas, kā vēlāk noskaidrojās, bija pilnīgi bezjēdzīgs, es toreiz izturējos kā pret paradoksu, pret ērmību. «Volfa mīkla»? Dievs ar to, ar šo mīklu, es spriedu, būdams aizņemts ar daudz svarīgākām lietam. Un ne sevišķi daudz domāju par atbildēm uz galvenajiem jautājumiem, kuri plosīja Volfa dvēseli: «Kas būs ar Vāciju? .., Kas ar mums notiks turpmāk? ...» Visumā biju uz tiem atbildējis pareizi, tā, kā droši vien būtu atbildējis jebkurš mūsu politiskais darbinieks, «veikdams izskaidrošanas darbu vietējo iedzīvotāju vidū»: Taču vajadzēja pameklēt citus — sirsnīgākus, cilvēcīgākus vārdus, vai. Un es būtu tos atradis, ja man kaut vai uz mirkli būtu pavīdējusi doma, ka Volfs var pamest mūsu — padomju zonu ...

Nē, es viņu nekādi nemānīju, runāju to, kam ticēju pats. Un man likās, ka esmu Volfu pārliecinājis, izkliedējis visas viņa šaubas. Vēl ilgi pēc tam jutu viņa rokasspiedienu — sākumā nedrošu, vēlāk aizvien stiprāku... Pat uzskatīju par vajadzīgu pieminēt Volfu sarunā ar Staļinu toreiz, kad izšķīrās mans liktenis. Bet tagad, lūk, bijušais saimnieks Volfam pametis ar pirkstu — un viņš aizbraucis pie tā.

«Saimnieks!» es pārmetu pats sev. Nē, tu — tu esi vainīgs, nevis kaut kāds saimnieks! Tu neatradi īstos vārdus. Nu, izturējies pret viņu pieklājīgi, goddevīgi — Volfs tiešām iedvesa cieņu pret sevi ar savu darba cilvēka tikumu, ar to, ka nemaz necentās pieglaimoties, pat ar maniakālo tieksmi uz darbu. Taču uz kaut ko vairāk viņš nebija spējīgs. Un ari tu nebiji spējīgs uz kaut ko vairāk. Tu, šķiet, pat tīksminājies ar savu rīcību: sak, paskat, uzvarējušās armijas virsnieks, bet tik pieklājīgi sarunājas ar vācieti —

mājas īpašnieku] It kā būtu vecs paziņa, kas aizgājis pie viņa ciemos ...

Man bija rūgti apzināties, ka nekad vairs neredzēšu Voltu. Tobrīd, stāvēdams pustumšajā tukšās mājas priekšnamā, es būtu priecājies par jaunu tikšanos pat ar neciešami runīgo Grētu.

Taču viņu nebija. Neviena nebija. Ne Volta, ne Grētas. Es biju viņus zaudējis tāpēc, ka biju uz zemes cilvēkiem noraudzījies no mākoņu augstumiem ,..

Vēlāk mēģināju sevi pārliecināt, ka Volta aizbraukšanai piešķiru nepamatoti lielu nozīmi. Vācietis pārcēlies no vienas zonas uz otru — padomā, kāds notikums! Pašlaik taču Vācijas ceļi ir pilni ar tūkstošiem, desmitiem tūkstošu vāciešu, kas, gan iedami kājām, gan braukdami pajūgos, retāk mašīnās, meklē darbu, pārtiku, kaut kur pazudušus tuviniekus, — tādas ir kara sekas. Droši vien paies krietni daudz laika, iekams šī sabangotā cilvēku jūra norims, atkāpsies ierastajos krastos ...

Tā es teicu, sevi mierinādams. Man tomēr gribējās saprast, no kā_ viņš ir nobijies. No sociālisma? Volts taču nebija kapitālists, īpašuma zaudēšana viņam nedraudēja. No soda par viņa tautiešu izdarītājiem noziegumiem? Mēs taču tik daudz reižu laikrakstos, lapiņās, radiopārraidēs bijām atkārtojuši Staļina vārdus, ka hitleri nāk un iet, bet Vācija, vācu tauta paliek. Sos vārdus es atkārtoju arī tajā sarunā. Un Voltam nebija nekāda pamata turēt mani aizdomās par nepatiesīgumu. Bet viņš alka pēc darba, kam būtu jēga un kas atbilstu viņa kvalifikācijai, Tas arī, šķiet, ir vienīgais izskaidrojums.

Es iebāzu vēstuli kabatā un lēnām uzkāpu savā mansardā. Tur viss it kā bija tāpat kā agrāk. Uz galda — pazīstamā tintnīca un spalvaskāti. Lūk, krēsls, uz kura sēdēja Volts, kad mūsu sarunas laikā, dodams viņam vietu, es pārsēdos gultā. Ari gulta, kā parasti, bija rūpīgi uzklāta ... Tajā kaut kā gan trūka — nebija vairs pēļa un viena no diviem spilveniem, Acīmredzot Volti aizbraukdami tomēr bija paķēruši līdzi visnepieciešamāko.

Es nokāpu lejā un, uz sliekšņa stāvēdams, pārlaidu skatienu ēdamistabai. Mēbeles bija savā vietā, tikai no ēdamgalda bija nozudis galdauts. Interesanti, vai Grēta aizvedusi līdzi arī savu melnajā tirgū iegādāto īsto kafiju?...

Izgājis no mājas, es aizslēdzu durvis un nodomāju: «Kur lai tagad lieku atslēgu?»

Un, it kā saņemdams atbildi uz klusībā izteikto jautājumu, es izdzirdu balsi:

— Ilerr Major!

No pārsteiguma es pat nodrebēju — tā mani vienmēr uzrunāja Grēta Volta. Taču nē — tā nebija viņas balsst

Pagriezis galvu uz saucējas pusi, pārliecinājos, ka balss pieder nevis Grētai, bet man nepazīstamai sievietei. Viņa stāvēja uz kaimiņmājas lieveņa gandrīz man blakus, kādus piecus līdz septiņus metrus no manis. Viņa bija ģērbusies plānā, daudzkārt mazgātā rītakleitā, uz pleciem uzmetusi lakatu.

— Piedodiet, majora kungs, — sieviete turpināja, kāpdama lejā no zemā lieveņa, — es ieraudzīju mašīnu un nopratu, ka esat atbraucis jūs. Volta kundze lūdza viņu mājas atslēgu atdot man. Protams, tajā gadījumā, ja jums tā nebūs vajadzīga.

— Atslēgu man vairs nevajadzēs, — es dzedri atbildēju. — Un ja nu jūs lūdza ...

— Jā, jā, — sieviete mani steidzīgi pārtrauca, — mājā palikušas šādas tādas mēbeles. Grēta sacīja, ka pēc tām drīz atsūtīšot kravas mašīnu. Bet, ja majora kungs vēlas, viņš pagaidām var visu izmantot.

— Ņemiet! — es teicu, sniegdams atslēgu. — Uz redzēšanos!

— Vai man kas jāpasaka Grētai vai Hermanim, ja viņi šeit parādās? — sieviete pieklājīgi apvaicājās.

— Pasakiet... — man negribot paspruka, bet es tūlīt savaldījos un teicu: — Nē, es tikai atdodu atslēgu. Man nav nekā, ko sacīt". Uz redzēšanos! — es atkārtoju, jau vērdams vajā emkas durtiņas.

Mašīna devās Berlīnes virzienā.

— Kā tad nu klājas mūsu fricim? — staršina Gvozd-kovs vaicāja, kādu brīdi klusējis. — Vai joprojām iet vecus dzelžus šķirot?

— Nē, — Voronovs sadrūmis atbildēja, vērdamies uz saviem ceļgaliem. — Viņš tos vairs nešķiro. Aizbraucis.

— Uz kurieni? — staršina brīnījās.

— Uz citu zonu. Pie amerikāņiem vai angļiem. Varbūt pie frančiem. Skaidri nezinu.

Staršina klusi iesvilpās.

— Tad redz, uz kurieni viņam prāts nesās! Ko tur teikt — tas ir saprotams. Wolf, liekas, vāciski nozīmē

«vilks»? — viņš pēkšņi jautāja. Un, it kā atbildēdams pats sev, piemetināja: — Iznāk, ka baro vilku kā barodams ...

— Mēs jau nu viņu diez kā vis nebarojām, — Voro-novs drūmi teica, joprojām galvu nepaceldams.

— Ko tad viņš — vai gribēja dzīvot mūsu apgādībā? Lai nu kā, tomēr mēs viņus ēdinām. Atraujam saviem kareivjiem — par tiem, kas Krievijā no bada tūkst, es nemaz nerunāju — un tomēr ēdinām viņus ...

Brītiņu klusējis, viņš turpināja:

— Droši vien aiz bailēm aizbēga. Lai gan zina, ka mums ir pavēlēts mierīgos iedzīvotājus neaiztikt, tomēr piesargājas, un arī sirdsapziņa droši vien moka... Pēc tā, ko viņi pastrādājuši mūsu zemē, viņiem, domājams, kļūst baigi, redzot cilvēku padomju karavīra drēbēs.

— Volfs pats nekā nav nodarījis, — Voronovs skarbi atbildēja. — Viņš ir parasts, mierīgs vācu strādnieks.

— Tagad viņi visi ir mierīgi vācu strādnieki, biedri major, — Gvozdkovs nikni iebilda. — Visi ir miermīlīgi, visi bijuši komunisti, ieslodzīti nometnēs un lādējuši Hitleru. Tikai nav saprotams, kas nopostīja mūsu pilsētas un ciemus, kas mierīgus krievu cilvēkus kāra aiz kājām un dedzināja ugunī.

Citā reizē Voronovs būtu Gvozdkovu pārtraucis, kā viņš to reiz jau bija darījis, kad Gvozdkovs bija Voltu nicīgi nosaucis par frici. Taču šoreiz viņš nekā nebilda, lai gan Gvozdkova «vispārinājumi» tagad, kad karš bija beidzies, kad bija radies uzdevums, kā izteicās Staļins, cīnīties par to Vācijas dvēseli, kas grib mierīgi strādāt, bija it vienkārši kaitīgi.

Gvozdkovs nerimās:

— Tā, biedri major! Ko visu mēs nedarām šo friču labā: ēdinām viņus, kopā ar viņiem plecu pie pleca attīrām Berlīnes ielas, atjaunojam metro, no Krievijas nāk vagoni ar pārtiku, lai gan mūsu pašu ģimenes joprojām strebj balandu zupu... Taču nē, viņiem vēl ir par maz! Skrien prom pie kapitālistiem. Protams, kapitālisms fašistiem — visādiem voltiem — ir tuvāks nekā padomju vara.

Voronovs sarāvās un teica:

— Es esmu jūs lūdzis, biedri Gvozdkov, Voltu nekad nesaukt par fašistu. Tam nav nekāda pamata!

— Piedodiet, biedri major! — Gvozdkovs neskanīgi atsaucās pazemīgā balsī, kurā tomēr skaidri bija saklau*

f.2

sams aizvainojums. Pēc brītiņa viņš tiepīgi piebilda: — Un tomēr viņš modina aizdomas. Dieva vārds, modina! Slepus kā tāds zaglis lavījās uz tās rūpnīcas drupām... Varbūt viņš tur nešķiroja nekādus dzelžus, varbūt tas bija tikai iegansts, lai tiktos ar savējiem... Nu, ar visādiem vērvolfiem... Nē, biedri major, sakiet, ko gribat, bet man pret to vācieti nebija uzticības. Manuprāt, ja viņa sirdī pienācīgi parakņātos.,.

— Viņam ir divas dvēseles, staršina, — Voronovs domīgi teica.

— Jā, jā, to arī es saku! — Gvozdkovs izsaucās, nopriecādamies, ka beidzot ir atradis kopīgu valodu ar savu priekšnieku.

Aizrunājušies viņi ar emkas radiatoru gandrīz atdūrās pret amerikāņu dodžu. Uz mašīnas aizmugures borta baltiem burtiem bija rakstīts: If you can read this, you are damn too close

— Kas tas ir par uzrakstu? — Gvozdkovs jautāja piebremzēdams.

— Tas nozīmē, ka vari sadauzīt mašīnas priekšgalu,— Voronovs atbildēja. — Tu neievēro distanci.

— Pamācītāji atradušies!... — Gvozdkovs nicīgi noteica caur zobiem un strauji pagrieza stūri, apbraukdams amerikāņu mašīnu pa labo pusi. — Domā, ka krievu vaņkam viss jāmāca. Labāk būtu frontē rādījuši, kā jākaro! ...

Viņi iebrauca Berlīnē.

— Uz kurieni? — Gvozdkovs jautāja lietišķi, it kā norobežodamies no agrāk sacītā.

— Uz Cellendorfu. Vai preses klubu atceries? Mēs tur esam bijuši, — Voronovs atbildēja.

— Vai runa ir par to, pēc kura vaicājām policistam?

— Par to pašu.

— Vienā mirklī mēs būsim tur, — Gvozdkovs apsolīja, nospiezdams gāzes pedāli...

Preses klubā, pareizāk sakot, tā gaiteņos un bibliotēkā, kur Voronovarn bija atļauts iegriezties, viņu gaidīja vilšanās. Pazīstami un nepazīstami žurnālisti viņu sveicināja pirmie — pēc divkaujas ar Stjuartu viņš arī šeit bija kļuvis par vairāk vai mazāk ievērojamu cilvēku, taču viņam neizdevās atrast ne Osmančiku, ne Braitu.

1 «Ja vari šo uzrakstu izlasīt, tas nozīmē, ka tu brauc sasodīti tuvu.» (Angl.)

Voronovs nezināja, kur Osmančiks dzīvo. Braita dzīvokli — to pašu, kas atradās virs mazās fotodarbnīcas, uz kuru pēc Trumena sagaidīšanas viņi bija aizdrāzušies no Gatovas lidlauka, — Voronovs droši vien būtu spējis sameklēt, lai gan ar pūlēm. Taču tam nebūtu nekādas jēgas. Braits dienu nesēž savā noplukušajā dzīvoklī, kas piekrauts ar viskija pudeļu, kafijas kārbu un cigarešu bloku kastēm.

Bija palikusi tikai viena cerība, kā uzzināt vismaz kaut ko par Polijas sūtņiem, — doties uz Informācijas biroju.

Atgriezies mašīnā, Voronovs šoferim īsi pavēlēja:

— Uz Karlshorsti!

Viņi brauca klusēdami, šķērsodami Berlīni virzienā no rietumiem uz austrumiem. Visu laiku viņus apdzina amerikāņu mašīnas: šķita, ka cilvēkiem, kas sēdēja pie džipu — vilīšu vai dodžu stūres, nemaz prātā nenāca, ka var braukt arī ar vidējo ātrumu. Toties nesen pilsētā palaistie tramvaji vilkās pa sliedēm kā bruņurupuči. Tos apdzīdams, pat disciplinētais Gvozdkovs atļāvās iedrāzties ielas kreisajā pusē.

Viņi pabrauca garām stabam, pie kura bija piesista finiera plāksne ar uzrakstu: «Jūs atstājat amerikāņu sektoru».

— Paldies dievam, — Gvozdkovs noteica un atviegloti uzelpoja.

Tagad emka brauca pa to pašu Frankfurtes aleju, tikai tas jau bija padomju sektors. Viņiem pa priekšu cienīgā gaitā cita aiz citas divās rindās brauca Voronovam labi pazīstamās pusotrtonnas un trīstonnu mašīnas. Tas veda betona caurules un metāla konstrukcijas. «Droši vien metro atjaunošanai,» Voronovs nodomāja.

Cenzdamies iegūt laiku, Gvozdkovs iegriezās šķērsielā — tur braucamā daļa gan bija šaurāka, toties ta nebija tik pilna ar mašīnām. Taču, kā par spīti, emkai pa priekšu vilkās kārtējais tramvajs. Aplupušais, netīri dzeltenais vagons ar špaktelējuma plankumiem virzījās uz priekšu lēnām, kā šķita Voronovam, pat tīšuprāt lēnām, un, tā kā iela bija tik šaura, ka tramvaju apbraukt nebija iespējams, staršina sāka signalizēt, cerēdams, ka vadītājs paātrinās savas cilvēkiem pieblīvētās «karietes» gaitu. Taču vai nu viņš bija pakurls, vai ar vācieša akurātību pildīja instrukciju par tramvaja kustības ātrumu.

Sis «gliemezis uz riteņiem» nez kāpēc saistīja garām-

gājēju uzmanību. Viņi te apstājās, te gandrīz skriešus apsteidza vagonu un sablīvējās tam priekšā, kaut ko radīdami cits citam, Padomju karavīrus Voronovs neredzēja to cilvēku vidū, kas drūzmējās šķērsielā. Tur bija tikai vācieši ar produktu somām vai ar mājsaimniecības mantām piekrautiem ratiņiem.

«Kas tā par velna padarīšanu!» Voronovs izlamājās. «Ar ko šis nobružātais vagons tā saista garāmgājēju uzmanību?»

Beidzot viņš neizturēja. Atvēra durtiņas, izlēca no braucošās mašīnas un ātriem soļiem devās uz priekšu, apdzīdams lēnām rāpojošo tramvaju.

Un lūk, ko Voronovs ieraudzīja. Tramvaja priekšgalā zem vadītāja loga bija piestiprināts spilgts, krāsains plakāts. No pirmā acu uzmetiena Voronovam tas šķita pazīstams. Padomju Savienībā tādus plakātus kara laikā izdeva milzīgā daudzumā. Tajos bija attēJots padomju kareivis, kas pacēlis šautenes laidi virs kāda rāpuļa — tādas kā žņaudzējčūskas vai pūķa galvas; rāpulis bija saritinājies, izveidodams kāškrustu. Uzraksts bija:

«Nāvi vācu okupantiem!».

Bet kam varēja ienākt prātā šo plakātu piestiprināt pie tramvaja tagad, kad pēc kara beigām jau pagājuši gandrīz trīs mēneši? Kāpēc? Kādā nolūkā?

Voronovs ātri pagāja uz priekšu vēl dažus soļus. Cilvēku uz ietvēm saradās aizvien vairāk. Viņu sejās bija izmisums un bailes.

Vērīgāk ielūkojies plakātā, Voronovs pēkšņi atklāja, ka tas, tā teikt, ir gan Kārlis, tak cits brālis: kāškrusta nav, žņaudzējčūska izskatās pēc nekaitīga zalkša, kas padevīgi saritinājies pie kareivja kājām un bezcerīgi raugās virs tā galva? paceltajā šautenes laidē. Un arī uzraksts ir cits — «Nāvi vāciešiem!». Zem iespiestā teksta ar sarkanu krāsu rokrakstā — šī briesmīgā aicinājuma tulkojums vācu valodā.

Skaidri redzama provokatoriska falsifikācija!

«Ko darīt? Apturēt tramvaju? Pieprasīt, lai vadītājs plakātu noņem?»

Pēc notikuma pie Stjuarta Voronovs bija apņēmies turpmāk savaldīties, ļoti asās situācijās izturēties piesardzīgi un tagad nespēja izlemt, kā rīkoties.

Pēkšņi vāciešu drūzma sakustējās. Viņi pašķīra ceļu. No ietves uz sliedēm izskrēja cilvēks. Plati izpletis rokas, viņš sauca:

65

3 — 1397

— Halli

No lēni braucošā tramvaja šo cilvēku šķīra kādi četri pieci metri. Un arī šis niecīgais attālums ar katru mirkli samazinājās.

— Halli Halli — viņš sauca vēl skaļāk kategoriskas pavēles tonī, ne tikai neiedams nost no sliedēm, bet pat pasperdams dažus soļus pretim tramvajam.

Iešķindējās zvans — vadītājs prasīja atbrīvot ceļu.

Pašā tramvaja bufera priekšā cilvēks pasitās sāņus, bet tikai tāpēc, lai pieķertos pie koka rokturiem, vienā lēcienā pāri visiem pakāpieniem ielēktu vagonā un nokļūtu vadītāja kabīnē. Kas notika tur iekšā, Voronovs neredzēja, bet pēc mirkļa tramvajs apstājās. Un tad desmitiem cilvēku, kas līdz tam bija izturējušies gluži kā hipnotizēti, uzreiz atģidās, sāka klaigāt un devās uz tramvaja priekšējo platformu.

Voronovs gāja tiem līdzi. Viņam izdevās satvert vienu no rokturiem un uzlikt kāju uz zemākā pakāpiena. Blakus uz pakāpiena spiedās vēl daži cilvēki, taču nez kāpēc viņi neuzdrošinājās iet iekšā vagonā.

Voronovs tomēr tur iespiedās. Cilvēks, kas bija apturējis vagonu, stāvēja ar muguru pret Voronovu, roku uzlicis uz kontroliera, un, noliecies pie tramvaja vadītāja, kliedza tam taisni ausī:

— Es esmu no rajona maģistrāta! Tūlīt ņemiet nost savu nekrietno plakātu! Kāpēc jūs to pielikāt?

Izdzirdis vārdu «maģistrāts», pavecais tramvaja vadītājs strauji pielēca kājās un izslējās kā kareivis skates laikā. Viņš izbijies ziņoja:

— Es neesmu to pielicis!

— Kurš tad?

— Droši vien tas ir noticis depo, mans kungs! Kad es gatavojos izbraukt uz līnijas, šis plakāts jau karājās.

— Kurā sektorā atrodas jūsu depo?

— Amerikāņu sektorā, mans kungs! Man sacīja, ka tas esot krievu plakāts un krievi būšot apmierināti, kad vagons tādā izskatā braukšot pa padomju sektoru.

— Un kas vēl būs apmierināts? Līdz galam neiznīcinātie nacisti?... Kungi, — maģistrāta pārstāvis pagriezās pret pūli, — es jūs lūdzu noplēst no tramvaja to neģēlību!

Lūgums skanēja kā pavēle, vairākas rokas tūdaļ sniedzās uz plakāta pusi un norāva pavirši pielīmēto papīra lapu.

— Dodiet šurp! — Voronovs izsaucās pats sev par pārsteigumu.

Sājā mirklī pūlī kāds iebļāvās:

— Lieciet mierā veco vīru! Ko tur tincināt tramvaja vadītāju? Tas ir krievu plakāts! Pats tādus daudzkārt esmu redzējis Krievijas pilsētās.

Voronovs mēģināja saskatīt kliedzēju, bet viņš paslēpās aiz citu mugurām.

Un tad Voronovs, stāvēdams uz tramvaja augšējā pakāpiena, skaļi sauca pūlim:

—- Tie ir meli! Tas, kas nupat aizstāvēja tramvaja vadītāju un tūlīt gļēvulīgi paslēpās, ir nekaunīgs melis! Es esmu krievs un varu apliecināt: kāds nelietis vai vairāki nelieši kopā ir sameistarojuši viltotu plakātu! Vispārīgos vilcienos tas atgādina īsto antifašistisko plakātu, bet patiesībā apmelo padomju cilvēkus. Padomju tautas vārdā es to noraidu un jūsu acu priekšā saplēšu šo nelietīgo viltojumu!

— Vienu mirkli, biedri Voronov! Lieta jāizmeklē lidz galam. Es nešaubos, ka jūsu iestādes kategoriski protestēs...

Voronovs izbrīnījies pagriezās: cilvēks, kas bija apturējis tramvaju, sauca viņu uzvārdā. Kā šis cilvēks varēja to zināt?!

Un pēkšņi Voronovs atcerējās: tas taču bija Neima-nis — tas pats vācu komunists, kas kopā ar padomju virsnieku no Karlshorstes bija viņu pavadījis uz Volta dzīvokli!

— Tā nu gan ir. tikšanās! — Voronovs izsaucās, pats savām acīm neticēdams.

— Mierīgi, biedri! — Neimanis paklusi teica. Un, pabīdījis Vororiovu sāņus, atkal pievērsās pūlim: — Tātad provokācija ir atmaskota. Tā liecina, ka fašisms vēl nav satriekts līdz galam. Un vēl šo to..', bet par to jātiek

I skaidrībā. Viltojumu es aiznesīšu uz rajona maģistrātu. Lai lietu izmeklētu.

Viņš sparīgi izņēma plakātu Voronovam no rokām un saritināja.

Tajā brīdī Voronovs izdzirda joprojām pamatstājā stāvošā vadītāja balsi: ļ — Vai mani... nošaus?

Sis jautājums bija adresēts tiklab Neimanim, kā Voronovam.

— Brauciet līdz galapunktam un tur gaidiet izsaukumu! — Neimanis stingri sacīja. — Un tagad ātri uz priekšu, bez apstāšanās!

— Bet... mans mīļais kungs, es pārkāpšu instrukciju! — tramvaja vadītājs ierunājās žēli un lūdzoši. — Pēc instrukcijas man jāapstājas katrā pieturā un jāuzņem pasažieri.

Lai cik ļoti šis notikums bija satraucis Voronovu, viņš gandrīz iesmējās: cilvēks nupat bija baidījies no nošaušanas, bet tagad sargājas pārkāpt instrukciju! Jā, savā ziņā vācietis vienmēr paliek vācietis ...

Pūlis ap vagonu pa to laiku bija kļuvis retāks. Aiz muguras skanēja nepacietīgi mašīnu signāli.

— Brauciet taču! — Neimanis pavēlēja tramvaja vadītājam otrreiz un tūlīt pēc Voronova nolēca no pakāpiena.

Uz ietves viņi sasveicinājās, it kā tikai nupat būtu šeit tikušies.

— Sveicināts, biedri major!

— Labdien, biedri Neimani! To nu gan es nedomāju, kā mēs tiksimies tādos apstākļos!

— Mēs visi joprojām dzīvojam sevišķos apstākļos, — Neimanis nopietni atbildēja un ar galvu pamāja uz piebraucošās emkas pusi. — Vai tā ir jūsu mašīna?... Tad uz redzēšanos! Es iešu uz maģistrātu. Nepieciešams noskaidrot, no kura depo izbraucis šis tramvajs, izsaukt un nopratināt tā vadītāju un nekavējoties sazināties ar jūsu komandantūru ...

— Pagaidiet taču! — Voronovs izsaucās. — Mana mašīna ir jūsu rīcībā! Un arī es pats droši vien varu noderēt. Kā liecinieks.

— Jūs tiešām gribat braukt uz rajona maģistrātu? — Neimanis bija tāds kā izbrīnījies.

— Kāpēc gan ne?

— Es... tikai nojaušu, ka notikums, kura dēļ jūs pašreiz atrodaties Vācijā, paņem visu jūsu laiku un uzmanību.

Tas bija tā un tomēr — ne gluži.

Pašreiz Voronovu visvairāk, ja ne pilnīgi, nodarbināja notikums ar tramvaju. Tas savā ziņā sasaucās ar Voltu aizbraukšanu uz rietumzonu.

Voronovam šķita, ka Vācija pašreiz lūkojas viņā citādi nekā agrāk. Kas ir lasāms šajā skatienā? Bailes? Nedroša cerība vai bezcerība? Ticība, kas jaukta ar neuzticēšanos? .,.

Vācija, kas vēl pavisam nesen Voronovam bija koncentrējusies Potsdamas zemes gabaliņā, tagad pletās daudz plašāka un viņā noraudzījās ar garāmgājēju acīm, skatījās no nesagrauto māju logiem, no drupām, no pavārtēm. Skatījās un jautāja: «Tu, kriev, padomju cilvēk, pasaki mums — kāda būs mūsu rītdiena! Kādi ir tavi nodomi? Teic — ko mums darīt: bēgt tālāk no taviem tautiešiem ar sarkanajām zvaigznītēm pie naga cepurēm un laiviņām vai meklēt pie viņiem aizsardzību?»

«Bet no kā būtu jāaizsargā?» Voronovs klusībā jautāja.

Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad uzzinās, kas ir sarīkojis provokāciju ar plakātu. Maģistrātā laikam gan spēs to noskaidrot.

— Braucam! — viņš noteikti sacīja, atvēra emkas pakaļējās durtiņas un, palaidis Neimani pa priekšu, apsēdās viņam blakus.

— Redz, ko dara nolādētie fašisti! — Gvozdkovs -dusmīgi noteica un aprāvās, atcerēdamies, ka mašīnā atrodas svešs cilvēks, turklāt vācietis. Lai izvairītos no Vo-ronova pārmetumiem, viņš atvainojās: — Piedodiet, biedri major!

— Šoreiz, Aleksej Petrovič, jums nav ko atvainoties, — Voronovs atsaucās. — Fašisms ir un paliek nolādēts. Un biedrs Neimanis, kas brauc kopā ar mums, ir tādās pašās domās.

Ievērodams pieklājību, Voronovs īso dialogu ar šoferi tūlīt pārtulkoja Neimanim. Un, , atkal pievērsdamies Gvozdkovam, sacīja krieviski:

— Sim cilvēkam- ar fašismu ir savi rēķini.

— Tātad komunists? — Gvozdkovs saprotoši pasmaidīja. — Sakiet viņam, biedri major, — sakiet padomju kareivja vārdā, ka ir patīkami ar viņu iepazīties.

— Bet mēs taču jau esam pazīstami, — Neimanis atbildēja, noklausījies Voronova tulkojumu.

— Kur tad mums. ir gadījies tikties? — Gvozdkovs izbrīnījies palūkojās atpakaļ.

Voronovs atgādināja viņu pirmo braucienu pie Volfiem, un viņam iegribējās Neimanim pie reizes pavēstīt, ka Volfs aizbēdzis uz Rietumiem. Taču viņš nekā nesacīja, nospriedis, ka Neimanis šo ziņu var uztvert kā netiešu pār metumu. Neviens cits kā Neimanis taču bija viņam ieteicis apmesties pie Volfiem un tik labi atsaucies par viņiem.

Neimanis domīgi klusēja, tikai laiku pa laikam pateikdams Gvozdkovam: «Rechts... Links/»[1] Ari Voronovs klusēja, pārdomādams nepārprotami interesanto kārtējā raksta materiālu, kas bija gadījies tik negaidīti. Rakstam varētu likt virsrakstu «Fašisms vēl dzīvs!» vai kaut ko citu tādā garā. Ne jau velti viņš gribēja kopa ar Neimani braukt uz maģistrātu: katrā ziņā jānoskaidro, kas organizējis šo provokāciju ar plakātu un kā tas darīts.

Beidzot Neimanis vienu roku uzlika Gvozdkovam uz pleca, bet ar otru norādīja uz divstāvu ēku, kurai viņi tuvojās.

— Skaidrs, — Gvozdkovs sacīja, — jawohl, tātad te, — un pie ieejas nobremzēja.

Rajona maģistrāta apakšstāva istaba bija cilvēku pārpildīta. Ar savu kopainu un šeit valdošo atmosfēru tā atgādināja rajona dzīvokļu nodaļas pieņemamo istabu vai rajona poliklīnikas reģistratūru pēckara Maskavā. Cilvēki sēdēja uz soliem gar sienām, drūzmējās pie aizvērtām durvīm, kas veda nākamajā istabā.

— Šodien pieņem Sulcs, — Neimanis klusi paskaidroja Voronovam, kad viņi spraucās uz šīm durvīm, un piemetināja: — Viņš ir sociāldemokrāts.

Saritināto plakātu turēdams pleca augstumā un atkārtodams vienus un tos pašus vārdus Verzeihung!... Entschuldigen sie... bitte![2] — Neimanis diezgan ātri nokļuva pie pievērtajām durvīm. Voronovs pa pēdām sekoja viņam, tāpat vāciski murminādams atvainošanās vārdus.

Aiz neliela rakstāmgalda sēdēja Sulcs ar seju pret durvīm. Pie galda uz pašas krēsla maliņas, muguru pagriezis uz durvju pusi, sēdēja vēl kāds — acīmredzot apmeklētājs.

Voronovs dabūja dzirdēt daļu viņu sarunas:

— Tātad es varu neuztraukties, padomnieka kungs? Vai tā? Mana sieva nu jau otro nakti baidās iet gulēt...

— Es jums atkārtoju: bažām nav nekāda pamata, — Sulcs gurdi atbildēja.

Tagad Voronovs aplūkoja viņa seju. Tā bija jau paveca, kalsna, mati — reti un sirmi. Sulcs bija ģērbies biezā, cieši aizpogātā žaketē, lai gan laiks bija karsts, starp atlokiem varēja redzēt dzeltenīgi baltu, daudzkārt mazgātu kreklu un grīstē sagriezušos tumšu kaklasaiti. Galds, pie

I

kura viņš sēdēja, bija tā apkrauts ar aktu vākiem un papīriem, ka tur tik tikko atradās vieta telefonam, kas bija patvēries pie pašas galda malas.

— Pateicos, padomnieka kungs... — piecēlies no krēsla, atkal ierunājās cilvēks, kura seju Voronovs joprojām neredzēja. — Tātad es varu mājās teikt, ka...

— Jā, jā, Brauna kungs, — Sulcs viņu pārtrauca,

— jūs varat teikt visiem un ikvienam, ka esat ieņēmuši šo telpu saskaņā ar maģistrāta orderi.

— Uzdrošinos vaicāt — kāds uzvārds ir padomnieka kungam?

— Mani sauc par Heinrihu Sulcu.

| . — Jā, bet tā zīmīte...

— Spļaujiet tai virsū! Tādas zīmītes sūta gļēvuļi, kuru spēkos nav kaut ko izdarīt. Taču, ja vēlaties, es varu to nosūtīt uz padomju komandantūru.

— Nē, nē! — tas, ko Sulcs bija nosaucis par Braunu, teica steidzīgi, pat ar izbīli balsī. — Uz redzēšanos! Paldies. Liels, liels paldies, Sulca kungs!

Un Brauns palocījies gāja uz durvīm, reizēm kāpdamies atpakaļ atmuguriski, reizēm sagriezdamies sāniski.

— Pasakiet tiem, kas gaida, — Sulcs viņam uzsauca,

— ka pieņemšana tiks atsākta pēc minūtēm desmit vai piecpadsmit.

— Jawohl... gewiß... natürlich, Herr Schulz— Brauns murmināja un beidzot nozuda aiz durvīm, tās cieši aizvērdams. Neimanis iepazīstināja Sulcu ar Vo-ronovu.

— Iepazīsties nu: tas ir padomju žurnālists Voronova kungs. Pareizāk sakot, biedrs Voronovs.

Sulcs sniedza roku.

— Esmu ļoti priecīgs iepazīties, biedri.

— Ejs tāpat, — Voronovs teica, mazliet izbrīnījies, ka sociāldemokrāts viņu sauc par biedru._

— Vai interesējaties par maģistrāta darbu?

Voronovs izvairīgi atbildēja:

— Es redzu, jums tā ir ļoti daudz. — Un, pamājis uz durvīm, savukārt apvaicājās: — Ko šie cilvēki lielākoties grib?

— Labāk jautājiet, ko viņi negrib! — Sulcs atbildēja, rūgti pavīpsnādams. — Grib pārtiku, grib dzīvokli, grib darbu. [3]

— Bet ko lūdza šis Brauns?

— Ak, tas ir īpašs gadījums. Viņš ir amatnieks, pre* cīzāk — kurpnieks. Liela ģimene. Māja, kurā viņš dzīvoja, ir sagrauta. Mēs viņu ievietojām bijušā nacista dzīvoklī. Sis tips, rajona mēroga gauleiters, aizlaidās prom jau tad, kad jūsu karaspēks vēl nebija ienācis Berlīnē. Dzīvoklis nav liels — trīs istabas —, bet gandrīz vesels.

— Vai tad trīs istabas viņam ir par maz?

— Septiņu cilvēku ģimenei būtu bijis pašā laikā. Taču mēs bijām spiesti šajā dzīvoklī iemitināt četras ģimenes.

— Un viņš nav apmierināts?

— Ko jūs runājat! Pašreiz Bērlīnē ir apmierināts katrs, kam ir jumts virs galvas.

— Kas tad viņam kaiš?

— Lūk, izlasiet!

To teikdams, Sulcs paņēma no galda un pasniedza Vo-ronovam saņurcītu, daudzu pirkstu apgrābstītu papīra lapiņu. Uz tās ar brūnu tinti vai krāsu bija iespiedburtiem rakstīts:

cPadomju roklaiža! Ja tu trīs dienu laikā neizvāksies no svešā dzīvokļa, ko esi piesavinājies, tas tev un tavai ģimenei kļūs par kapsētu. Skaidrs? Tā ir pavēle.»

Beigās bija uzrakstīts kaut kas lozungam līdzīgs: «Nāvi krieviem un viņu roklaižām!»

— Tādus — ja var tā izteikties — vēstījumus berlī-nieši saņem diezgan bieži, — Sulcs stāstīja. — Par laimi, vairumā gadījumu tā ir tikai šantāža. Draudi reti tiek izpildīti. Tiem, kas tos izplata, pietiek ar panikas celšanu, baiļu modināšanu cilvēkos, ar to, ka viņi rada neuzticēšanos mums, nu, un, protams, arī jums. Mēs tādas zīmītes tomēr nosūtām uz padomju komandantūru, un tā savām patruļām dod attiecīgus norādījumus .. .Protams, apsargāt visus Berlīnes, pareizāk sakot, padomju sektora iedzīvotājus patruļas nespēj, tomēr ...

Neimanis viņam neļāva teikumu pabeigt, sniegdams saritināto plakātu.

— Kas tas ... tāds? — Sulcs pirmajā mirklī nesaprata.

Neimanis sīki izstāstīja notikumu.

Iestājās smags klusums.

Tad Sulcs sarauca sirmās uzacis un lēnām sacīja:

— Skaidrs...

— Bet man vēl daudz kas nav skaidrs, — Neimanis teica. — Tramvaja vadītājs būtu kārtīgi jānopratina.

— Kur viņš ir? — Sulcs sarosījās.

— Brauc pa savu līniju.

— Viņu vajadzēja aizturēt.

— Cik gudrs tu esi kļuvis, Sulc! — Neimanis teica ar labsirdīgu ironiju balsī. — Atstādams vagonu bez vadītāja, es būtu aizsprostojis ceļu citiem transportlīdzekļiem, traucējis jau tā sarežģīto kustību ielās. Tas — pirmkārt. Otrkārt, tu taču zini, ka man nav policista vai karavīra varas. Jau tā bija jāatsaucas uz maģistrātu.

— Nekavējoties jāiesaista šajā lietā padomju komandantūra.

— Tur tev ir taisnība. Rīkojies!...

Sulcs paņēma telefona klausuli. Neimanis un Voronovs gāja ārā no viņa istabas, lai neliktu nervozēt cilvēkierii, kas gaidīja pieņemšanu.

Sulca piederība pie sociāldemokrātiem modināja Voro-novā neskaidru nepatiku pret viņu. Jau pirmajās sabiedrības mācibas stundās skolā Voronovs, tāpat kā visi viņa vienaudži, bija apguvis, ka sociāldemokrāti ir strādnieku šķiras nodevēji: ar savu revolucionāras vardarbības un proletariāta diktatūras noraidījumu, ar pakāpenisku reformu propagandēšanu viņi kavē revolucionāro cīņu un ar to objektīvi palīdz buržuāzijai.

— Vai jūs sen pazīstat Sulcu? — Voronovs jautāja Neimanim.

Nez kāpēc pasmīnējis, Neimanis atbildēja:

— Sen. Mēs iepazināmies trīsdesmit piektajā gadā. Toreiz tā gan bija pazīšanās, par kuru mēs abi vēl nekā nezinājām.

— Kā tā?

— Luk, kā. Viņš man iekrāva pa ģīmi, bet es, atbildēdams uz to, izmežģīju viņam žokli.

— Jūs?! Bet... pēc tam? Iznāk, ka jūs esat salīguši mieru.

— Pēc tam bija karš, biedri major, — Neimanis domīgi teica.

— Es kaut ko nesaprotu, — Voronovs paraustīja plecus.

— To saprast ir gan viegli, gan grūti, — Neimanis turpināja, skumji smīnēdams. — Viegli tāpēc, ka komunistu un sociāldemokrātu sadursmes kādreiz bija gluži parastas. Diemžēl iznāca kauties ne tikai ar nacistiem.

Par to Neimanis vairs negribēja runāt. Atvainojies viņš ierosināja:

— Varbūt parunāsim par to... nākamreiz? Jums taču

ir darbs. Un ari man ir jau laiks būt partijas rajona komitejā.

Taču Voronovs nepavisam negatavojās šķirties no viņa.

No tā brīža, kad Voronovs bija pametis preses klubu, kur nebija uzzinājis neko no tā, kas viņu interesēja, bija pagāji?, mazliet vairāk par stundu. Sājā laikā Voronovs bija dzīvojis it kā citā dimensijā. Viņš nebija žurnālists, kas specializējies starptautiskās politikas jautājumos, par tādu viņu bija padarījis karš, pareizāk sakot, tā otrā puse, kad viņu, frontes avīzes darbinieku, pēkšņi pārcēla darbā uz Padomju Informācijas biroju. Tomēr arī tur Vo-ronova pienākums nebija rakstīt par starptautiskiem tematiem. Joprojām palikdams aktīvajā armijā, viņš rakstīja korespondences, kas rietumzemju lasītājiem stāstīja patiesību par kaujām padomju un vācu frontē. Par korespondentu politiskos jautājumos šī vārda šaurā izpratnē viņš bija kļuvis tikai tagad. Pašreizējais stāvoklis viņam uzlika par pienākumu aizvien vairāk iedziļināties starptautiskajās problēmās.

Dzīve pirmskarā Vācijā Voronovam bija zināma tikai ļoti vispārīgos vilcienos. Kad pie varas nāca Hitlers, viņš vēl mācījās skolā. Tur sabiedrības mācības stundās, protams, stāstīja par fašistu rīkotiem grautiņiem, grāmatu dedzināšanu sārtos, komunistu vajāšanu. To pašu ziņoja padomju laikraksti un Maskavas radio. Vēlāk, jau studiju gados, Voronovs avīzēs lasīja Komunistiskās Internacionāles izpildkomitejas lēmumus un šo.to uzzināja par partiju savstarpējām attieksmēm Vācijā, par visu partiju likvidēšanu, atstājot vienīgi fašistu partiju. Taču šīs zināšanas bija vairāk nekā paviršas.

Arī jaunās dienesta rūpes, jaunie uzdevumi, kurus viņš pildīja tagad, lika viņa skatienam vērties ne tik daudz Vācijas iekšienē, cik norisēs ārpus tās. Līdz šim viņu bija interesējis tikai' tas, kam bija tiešs sakars ar triju lielvalstu vadītāju konferenci.

Tomēr pēdējās stundas notikumi — provokatoriskais plakāts, maģistrāta apmeklēšana un atgadījums, kuru Nei-manis nupat bija sācis stāstīt un atstājis nepabeigtu, — saasināja Voronova interesi par Vācijas iekšējo dzīvi.

— Vai es drīkstētu kopā ar jums doties uz rajona komiteju?— viņš jautāja Neimanim.

— Lūdzu, ja jums ir tāda vēlēšanās, — Neimanis teica, aicinoši pamādams ar roku.

Pēc brīža mašīna viņus nogādāja pie lielas, pelēkas mā-

Jas. Patiesībā tās bija mājas drupas — no augšējiem stāviem bija palikušas tikai pussagrautas sienas, pa kuru plaisām bija redzami brīnumainā veidā saglabājušies kāpņu laukumiņi. Taču divi apakšējie stāvi izskatījās apdzīvoti, lai gan stikli bija -tikai trīs vai četros logos, pārējie bija aizsisti ar dēļiem.

Ietve šīs mājas priekšā bija rūpīgi nokopta. Blakus durvīm pie sienas piestiprinātā izkārtnītē Vororiovs izlasīja:

«Vācijas Komunistiskā partija. Rajona komiteja.»

Aiz Neimaņa iedams iekšā, Voronovs sajuta asu krāsas

I smaku. Tik asu, ka viņam sāka asarot acis. Istabā, kurā viņi iegāja, sienas bija tikai nupat nokrāsotas. Kaktā vēl stāvēja kāpnes, un gandrīz tām blakus pie neliela galdiņa sēdēja jauna sieviete.

Kad viņi gāja iekšā, sieviete acīmredzot tikko bija beigusi telefona sarunu — viņas roka vēl atradās uz noliktas telefona klausules.

— Jums nupat zvanīja no pilsētas komandantūras, — viņa teica, pievērsdamās Neimanim.

, — Kas tad zvanīja? — viņš vaicāja.

— Biedrs majors ... Var-folo-me-jevs, — sieviete atbildēja un, it kā bažīdamās, ka grūto uzvārdu varbūt izrunājusi nepareizi, ar pirkstu parādīja uz papīra lapu, kas bija nolikta viņai priekšā uz galda: — Lūk, te... es pierakstīju. Varfo...

— Paldies, Amālij, — Neimanis sacīja, paglābdams viņu no pūlēm vēlreiz izrunāt nepierasto uzvārdu, un piebilda: — Es viņam piezvanīšu. Bet tagad gribu tevi iepazīstināt ar mūsu biedru no Padomju Savienības.

Sieviete piecēlās. Voronovs ievēroja, ka viņai ir veca, elkoņos salāpīta kleita.

— Ļoti patīkami, — viņš teica vāciski nn piegāja tuvāk galdiņam. — Manu uzvārdu ir vieglāk izrunāt: Vo-ro-novs.

— Amālija Vēbere, — sieviete stādījās priekšā un sniedza viņam labo roku — šauru, stingru, ar ādu pārvilktam koka dēlītim līdzīgu.

— Vai pirmais ir te? — Neimanis jautāja, pamādams uz durvīm pa labi no Amālijas.

— Nē, viņš aizgāja uz metro trešā sektora attīrīšanu,— Amālija atbildēja.

Tikai tagad Voronovs nodomāja, ka viņš vēl nezina, kādā amatā strādā Neimanis pats. Pašreiz vismaz bija skaidrs, ka viņš nav rajona komitejas pirmais sekretārs.

Bet Neimanis jau vēra vaļā citas durvis — pa kreisi no Amālijas galdiņa — un aicināja Voronovu:'

— Ienāciet pie manis!

Istaba bija pavisam maziņa — tajā tik tikko bija atradusies vieta rakstāmgaldam un dažiem krēsliem. Pie sienas pretim durvīm karājās Marksa, Engelsa, Ļeņina, Staļina un Tēlmaņa ģīmetnes.

— Sēdieties! — Neimanis aicināja, norādīdams uz galdam tuvāko krēslu. — Es tikai vēl piezvanīšu ...

Viņš paņēma telefona klausuli, uzgrieza numuru un pēc brītiņa ierunājās:

— Biedrs Varfolomejevs? Te runā Neimanis. Man ziņoja, ka jūs esat zvanījis. Ar ko varu pakalpot?

Brīdi viņš klausījās Varfolomejevā, tad īsi izstāstīja notikumu ar tramvaju un atkal apklusa uz neilgu laiciņu.

Pirms Neimanis nolika telefona klausuli, viņš pateica tikai divus īsus teikumus:

— Skaidrs, biedri major. Uz redzēšanos!

Voronovam viņš pavēstīja:

— Pēc tā tramvaja vadītāja jau aizsūtīti cilvēki. — Un tad domīgi turpināja: — Tomēr interesanti, kā darbs tas ir. Mūsu nacistu vai... jūsu sabiedroto.

Pēdējo teikumu Neimanis izrunāja ar tik tikko manāmu ironiju. Tad, it kā aizmezdams to visu pie malas, sacīja:

— Nu tā, biedri Voronov, jūs atrodaties, svinīgi izsakoties, kabinetā, kurā strādā viens no mūsu Komunistiskās partijas rajona komitejas sekretāriem. Kā jūs jau dzirdējāt, pirmais sekretārs ir aizņemts metro attīrīšanā. Metro atjaunošana mums ir viens no vissteidzamākajiem uzdevumiem. Jūs droši vien zināt: kad jūsu karaspēks ienāca Berlīnē, fašisti applūdināja metro ar visiem cilvēkiem, kas bija tur paslēpušies, turklāt vairākās vietās metro saspridzināja. Tagad ar padomju biedru palīdzību dažos virzienos jau kursē vilcieni. Bet tikai dažos. Dodoties uz darbu vai atgriežoties no tā, berlīniešiem vairākas reizes jāiziet no metro un pa zemes virspusi kājām jāmēro ceļš līdz nākamajai stacijai... Vārdu sakot, mums jāatjauno, viss mūsu metro pēc iespējas drīzāk ...

Kamēr Neimanis runāja, Voronova acu priekšā pavīdēja uz neatgriešanos aizgājuša laika dūmakas aizsegtas Maskavas metro būves ainas pašā trīsdesmito gadu sākumā... Viņam likās, ka viņš stāv uz Ohotnijrjadas un Gorkija ielas stūra. No viesnīcas «Maskava» vēl nav ne jausmas.

Pa vārtiem pazemā dēļu žogā nāk ārā metro pirmās kārtas būvētāji — notriepušies puiši darba apģērbos, dažiem uz pleciem atskaldāmie veseri, un meičas ar sarkaniem lakatiņiem, no kuriem izspraukušies pelēki, urbjmašīnu saceltajos putekļos pieputējuši mati... Metro pirmās kārtas atklāšana — kāds prieks tas bijal...

Vienas atmiņas atsauca otras: Ckalova un visas apkalpes atgriešanās no lidojuma uz Ameriku, ceļā nenolaižoties; skrejlapiņu lietus, šo lapiņu kaisīšanās uz atklātajām mašīnām, kas lēni brauc pa Gorkija ielu, mašīnās sēž varoņi... Gavilējošu maskaviešu pūļi, kas piepilda toreiz vēl šaurās Gorkija ielas ietves ... Pēc tam Gromova sagaidīšana — viņš bija pārspējis Ckalova rekordu... Kokinaki sagaidīšana pēc lidojuma pāri Atlantijai..,

«Vai tiešām tas viss aizgājis uz neatgriešanos?» Voro-novs skumji nodomāja. «Cik grūti samierināties ar to, ka notikumi, reāli un nozīmīgi notikumi paiet, izzūd un nekad vairs neatgriežas!... Ir taču jābūt kādai vietai, kādai pagaidām nezināmai dimensijai, uz kurieni tie aiziet, lai saglabātos tur mūžu mūžos. Un varbūt zinātne kādreiz atradīs iespēju tos atsaukt atpakaļ, lai mēs varētu atkal uz tiem palūkoties, kaut vai mirkli... Kādas blēņas!» Voronovs pats aprāva šo domu pavedienu. «Fantastika, mistikai... Jaunības dienās esmu salasījies Velsu ...»

Īstenībā viņam lika atgriezties Neimaņa balss.

— Pie kā tad mēs apstājāmies? — Neimanis jautāja.

— Pie tā paša notikuma ar tramvaju. Kāpēc jūs domājat, ka to nostrādājoši sabiedrotie?

— Es vēl nekā nedomāju. Fakti rādīs. Pašreiz zinu tikai to, ka tramvajs nāca no amerikāņu sektora. Pagaidīsim izmeklēšanas rezultātus.

— Tad varbūt tagad atgriezīsimies pie tā, kā jūs izmežģījāt Sulcam žokli? — Voronovs ierosināja un jokodamies piemetināja: — Ko tad jūs — vai, vainīgs juzdamies, nolēmāt viņu izvirzīt darbā maģistrātā?

Neimanis šo joku atstāja bez ievērības.

— Tas, ka esmu viņam izmežģījis žokli, man kļuva zināms tikai vēlāk, — viņš sadudzis atbildēja.

— Kas tad jums to pastāstīja?

— Sulcs pats. Koncentrācijas nomelnē, kurā mēs abi . bijām ieslodzīti. Mums pietika laika kavēties atmiņās. Tur

pavadījām gandrīz septiņus gadus. Tajos brīžos, kad nebija jāstrādā un neviens mūs nesita, mēs atcerējāmies,

cik lieli muļķi kādreiz esam bijuši. Atcerējāmies arī kautiņu Aleksandra laukumā, netālu no juvelieru veikala. Sulcs apgalvoja, ka mans sitiens traucē viņam ēst, neļauj pietiekami sakošļāt cieto, no surogātiem cepto nometnes maizi. Bet man tajā pašā kautiņā bija pārlauzta riba. Galu galā mēs abi secinājām, ka tas mums noder par mācību.

— Kādā ziņā? — Voronovs nesaprata.

— Pavisam elementāri. Ja mēs, komunisti un sociāldemokrāti, kropļojam cits citu tāpēc, ka mums ir atšķirīga pārliecība, bet vēlāk, neraugoties uz šo atšķirību, nokļūstam nacistu koncentrācijas nometnē, kur mūs sit vienādi, badā mērdē vienādi un katru dienu arī nāve draud vienādi, tad tas nozīmē, ka mums ir viens un tas pats ienaidnieks — fašisms.

— Jā... es saprotu... — Voronovs domīgi sacīja, — tomēr atšķirība komunistu un sociāldemokrātu pārliecībā paliek?

— Protams, paliek, — Neimanis piekrita, — turklāt tā nav nekāda mazā. Taču tas nedrīkst traucēt mūsu apvienošanos,. ja mums ir kopīgs ienaidnieks. Es runāju par fašismu. Nometnē, var teikt, mūs piespieda apvienoties. Pati dzīve piespieda. Nedomāju, ka vācu sociāldemokrāti tagad to aizmirsīs. Sulcs vismaz neaizmirsīs. Es viņam ticu...

— Un tomēr, biedri Neimani, — Voronovs teica bez agrākā kategorisma, — pretrunas starp komunistiem un sociāldemokrātiem paliek kardinālos jautājumos, vai ne? Teiksim, pretrunīgā attieksme pret privātīpašumu. «Mantīgie un nemantīgie». Jūs droši vien trīsdesmito gadu beigās esat lasījis šo Hemingveja darbu?

— Trīsdesmito gadu beigās es lasīju «Mein Kampf» — tā bija vienīgā koncentrācijas nometnē atļautā grāmata,— Neimanis skarbi atbildēja. — Kas attiecas uz pretrunām, tad, kā jums zināms, marksisma arsenālā ir tāds jēdziens kā «dialektika».

— Saprotu. Jūs gribat teikt: ja ienaidnieks vienādi apdraud gan revolucionārus, gan reformistus, viņi var apvienoties un viņiem tas jādara. Bet cik stipra ir tāda apvienošanās? Tā, piemēram, jūs, vācu komunisti, katrā ziņā uzskatāt par savu galveno mērķi izveidot sociālistisku Vāciju šī vārda ļeņiniskā izpratnē. Turpretim viņi...

— Jūs maldāties, biedri Voronov, — Neimanis viņu pārtrauca. — Pagaidām mēs tādu mērķi sev neizvirzām.

— Kā tā?! Vai tad jūs atsakāties no galvenā, par ko esat cīnījušies?

— Nē, — Neimanis stingri iebilda. — Mēs neatsakāmies ne no kā. Mēs bijām komunisti un tādi arī paliekam, lai gan pašlaik vēl esam reiativi vāji. Hitlerisma laikā mūsu partija saņēma briesmīgus triecienus. Tā tika iedzīta pagrīdē, savainota, tās galvenie kadri iznīcināti,,,

— Tātad tiklīdz būsiet kļuvuši stiprāki...

— Baidos, biedri Voronov, ka jūš visā pilnībā neizprotat tā stāvok|a specifiku, kurā pašreiz atrodas Vācija, tās tauta... Par ko tā tagad sapņo? Par stabilu mieru. Par darbu. Par savas zemes atjaunošanu ... No kā baidās? Viens otrs vēl baidās no hitleriešu atriebības. Taču tas nav galvenais. Gebelsa propaganda nav palikusi bez sekām vāciešu vidū. Pēdējos mēnešos pirms sakāves tā bija kļuvusi pavisam traka. Tās galvenais mērķis bija iedvest mūsu tautai, ka krievi ir zvēri, asinskāri aziāti, ka, ienākdami Vācijā, viņi vāciešu asinis lies straumēm, bet tos, kas būs palikuši dzīvi, aizsūtīs uz Sibīriju, piespiedīs strādāt Galējo Ziemeļu raktuvēs. Atcerieties, kas bija rakstīts tajā plakātā! Mēs esarh reālisti, biedri Voronov. Un saprotam, ka jebkurš mūsu lozungs izvirzāms tad, kad uz to katrā .ziņā pozitīvi atsauksies cilvēku sirdis. Pašreiz Vācija vel nav nobriedusi tam, lai balsotu par sociālismu.

I — Tātad jūs nogaidāt, kamēr...

— Atkal nē. Tas nav tik vienkārši. Protams, mēs strādāsim tajā virzienā, kurā jādarbojas jebkuram pārliecinātam komunistam. Taču tas, kādai jābūt Vācijas sociālajai iekārtai, būs jāizlemj vācu tautai pašai... Klausieties, —

' Neimanis pievērsās Voronovam, it kā būtu atcerējies kaut

! ko ļoti svarīgu, — vai tad jums nav gadījies lasīt mūsu

programmatisko dokumentu? VKP CK paziņojumu?

— Nē, — Voronovs mulsi atzinās.

— Mēs to publicējām šeit, Berlīnē, vienpadsmitajā jūnijā, jau otrā dienā pēc tam, kad padomju militārā administrācija bija atjāvusi darboties antifašistiskajām -partijām un organizācijām.

Ko šajā sakarā varēja bilst Voronovs? To, ka jūnijā, mēnesi pēc kara beigām, viņam Vācija it kā bija beigusi pastāvēt? Ka viņu bija pilnīgi paņēmušas savā varā miera laika rūpes — viņš gaidīja Marijas atbrīvošanu no karadienesta, vāca visādas izziņas, lajiestātos aspirantūrā, gatavojās iestājeksāmeniem? Ka viņam gribējās aizmirst, izsvītrot no sava mūža četrus briesmīgos kara gadus un viņa skatiens bija vērsts nevis uz Rietumiem, bet uz paša dzimtās zemes iekšieni? Ka, ieraudzījis avīzē rakstu, kurā sastopams vārds «Vācija», centās to nelasīt?

Bet vēlāk?... Vēlāk, jūlijā, kad Voronovs saņēma pavēli doties uz Potsdamu, pirmajās Bābclsbergā pavadītajās dienās viņš pūlējās noskaidrot.Trumena pozīciju un tās atšķirību no Rūzvelta ieturētā kursa, izprast, ar kādiem nodomiem konferencē ieradies Čērčils... Eiropas valstu robežas, Polijas jautājums, reparācijas ... Pat nepielaists pašā konferencē, Voronovs jutās ierauts ar to saistīto notikumu virpulī...

— Esmu dzirdējis par šo dokumentu, — Voronovs nedroši teica — viņš meloja, lai neaizvainotu Neimani,

— bet to izlasīt man tomēr nav izdevies. Tā ir mana vaina.

— Nē, tā ir mūsu vaina, — Neimanis nopietni iebilda.

— Tas nozīmē, ka mēs šo dokumentu neesam izdevuši pietiekamā tirāžā, esam par maz eksemplāru aizsūtījuši uz Karlshorsti... Vārdu sakot...

Viņš attaisīja galda atvilktni, izņēma plānu, uz raupja, pelēka papīra iespiestu brošūru un sacīja:

— Te ir šis paziņojums. Ņemiet! ’Izlasiet to — tur viss ir formulēts skaidri un gaiši, un jums būs interesantāk iepazīties ar pašu dokumentu nekā klausīties tā pārstāstījumu. Un vēl viens lūgums: lūdzu jūs kā komunists komunistu — kad būsiet izlasījis, iedodiet šo brošūru kādam vācietim, kas vēl nav to lasījis! Painteresējieties, piemēram, vai tās saturu zina Volfs, pie kura jūs dzīvojat.

— Volfa nav, — Voronovs klusi teica.

— Kā to saprast? — Neimanis izbrīnījies vaicāja.

— Viņš ir aizbraucis. Uz Rietumiem.

šos vārdus Voronovs pasacīja gandrīz vai nikni. Svārku kabatā sataustījis Volfa atvadu vēstuli, viņš to iedeva Neimanim.

— Ņemiet! Lasiet!

Neimanis klusēdams paņēma no Voronova rokām divkārt salocītās papīra lapiņas un iegrima lasīšanā.

Klusumā, kas bija iestājies, Voronovs aiz plānās šķērssienas, kura Neimaņa kambarīti atdalīja no pieņemamās istabas, dzirdēja telefona džinkstēšanu, runāšanu vācu valodā, blakusdurvju čīkstoņu. Pēc tam balsis jau skanēja aiz kreisās puses sieniņas.

«Droši vien atgriezies rajona komitejas pirmais sekretārs,» Voronovs nodomāja. Viņš nepacietīgi gaidīja, ko teiks Neimanis, izlasījis vēstuli.

Beidzis lasīt, Neimanis brīdi sēdēja klusēdams, cieši vērdamies pēdējā lappusē, un tad atturīgi sacīja:

— Diemžēl ar to ir jārēķinās.

— Ar ko tieši? — Voronovs vēlējās precizēt.

— Ar to, par ko mēs nupat runājām, — Neimanis turpināja tādā pašā tonī. — Nekas nepaliek bez pēdām. Kā redzat, tas attiecas pat uz tādiem cilvēkiem kā Volfs. Mēs strādājam slikti. Vēl slikti. — Pēdējos vārdus Neimanis pateica ar dziļām skumjām balsī. Un tūlīt jautāja Voro-novam: — Acīmredzot būs jums jāsameklē cits dzīvoklis, vai ne?

— Nē. Pateicos, — Voronovs atbildēja. — Man taču ir istaba Bābelsbergā. Turklāt konference droši vien drīz beigsies un es braukšu projām. Pavisam.

— Pavisam? — Neimanis pārvaicāja.

Redzēdams Voronova neizpratni, ko radījis šis jautājums, viņš steidzās paskaidrot:

— Jūs taču savā sirdī paņemsiet līdzi kaut ko no Vācijas? No izmocītās, fašisma sakropļotās Vācijas? Vai arī: ko acs neredz, to sirds aizmirst? Šķiet, jums ir tāda paruna.

— Es... neesmu par to domājis, biedri Neimani, — Voronovs vaļsirdīgi atzinās. — Nē, tā tomēr nav. Domājis esmu. Kad izlasīju šo vēstuli. Tagad — pēc mūsu sarunas — domāšu vēl vairāk. Bet pašreiz, piedodiet, man ir laiks iet. Jau tā esmu jūs ilgi kavējis.

Neimanis piecēlās.

— Jūs gaida ļoti grūts un ļoti sarežģīts darbs, — Voronovs sacīja, sniegdams Neimanim roku. — No sirds vēlu sekmīgi tikt ar to galā!

— Nav tādu cietokšņu, kurus nespētu ieņemt boļševiki, — Neimanis teica, pārtulkodams vāciski plaši pazīstamo Staļina izteikumu, un draudzīgi pasmaidīja.

Voronovs izgāja no rajona komitejas ēkas. Pirms iekāpšanas mašīnā, kas viņu gaidīja, palūkojās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pāri pieciem... Tur, Cecīlijas pilī, droši vien jau sākusi darbu konference. Bet poļi?! Velns parāvis, kā tornēr varētu noskaidrot, kad viņi ierodas un kur apmetas?... Poļu žurnālistus viņš nebija sameklējis. Varbūt mēģināt ko uzzināt no karavīriem? ...

Voronovs iesēdās mašīnā un pavēlēja Gvozdkovam:

— Uz Karlshorstil

PIEKTĀ NODAĻA. BIEDRS VACEKS UN CITI

Lidmašīnu, kas lidoja no Varšavas uz Berlīni, stipri svaidīja. Potsdamā bija rāms laiks, bez vēja un mākoņiem, bet gaisa telpā, kas šķīra Polijas un Vācijas galvaspilsētas, vēji griezās kā karuselī, lidmašīnu visu laiku apņēma tumši mākoņi, gaisa strāvas to gan pacēla augstāk, gan uz īsu mirkli iesvieda «bedrē».

Tā bija padomju transportlidmašīna' LI-2. Taču tās astes daļā ar savām svaigajām krāsām spilgti izcēlās Pjastu baltā ērgļa attēls — Polijas Republikas emblēma.

Sī lidmašīna — viena no tām, ko Padomju Savienība kādreiz bija piešķīrusi poļu armijai, ar kuru tā cīnījās plecu pie pleca, — tagad bija «demobilizēta» un atbruņota. Uz tās vairs nepacēlās organiskā stikla kupols, kas agrāk sedza ložmetēju un strēlnieku pastāvīgā kaujas gatavībā. No ietilpīgās fizelāžas bija izzuduši metāla soli. To vietā tagad bija salikti mīksti sēdekļi ar nolaižamām atzveltnēm, kā jau pienākas pasažieru lidmašīnas salonā.

Pašreiz bija aizņemta tikai daļa krēslu. Salonā atradās ne vairāk kā piecpadsmit pasažieru. Tie bija jaunās Polijas Tautas Republikas ministri ar valsts augstākā varas orgāna — Polijas Nacionālās padomes priekšsēdētāju piekšgalā, kā ari padomnieki, kas viņus pavadīja.

Vēl pavisam nesen ļoti maz bija tādu, kas zināja, kāds ir īstais vārds garajam, melnmatainajam cilvēkam, pret kuru tagad visi izturējās ar uzsvērtu ievērību. Starp citu, tuvi cilvēki viņu pēc ieraduma joprojām sauca par Va-ceku...

Revolucionāru pagrīdnieku biogrāfijas bieži vien ir līdzīgas cita citai: piedalījies streikos, bijis konspiratīvu pulciņu dalībnieks, sēdējis cietumā, bēdzis. Atkal cietums. Un atkal bēgšana. Bēgšana brīvībā, kas revolucionāram atšķiras no cietuma tikai ar to, ka logiem nav restu un durvīm

dzelzs aizbīdņu. Tādiem cilvēkiem taču ari brīvībā nav īstas brīvības...

Cilvēkam, kuru draugi joprojām reizēm sauca par Va-ceku, bija vēl arī citi segvārdi. Tagad viņš saucās īstajā vārdā — Boļeslavs Beruts.

Viņam bija piecdesmit trīs gadi, bet uz celiņa pāršķirtie mati jau izskatījās stipri reti. Tāpēc ka jau kopš jaunības gadiem viņam bija pāri drāzušies «ienaida negaisi» un ikviena diena bija varējusi kļūt pēdējā.

Katra diena, kas kara laikā nodienēta aktīvajā armijā, kareivjiem un komandieriem tiek ieskaitīta par trim dienām.

Komunistiem revolucionāriem neviens nekur «neieskaitīja» nodzīvotās dienas un gadus, un ari viņi paši to nedarīja. Kāpēc? Viņi atradās Revolūcijas «apgādē», bet Revolūcija pagaidām nespēja viņiem piedāvāt neko citu kā vien pastāvīgu ienaidnieka aplenkumu, žandarmērijas moku kambarus, cietumu un ešafotu.

Neko citu kā vien apzināšanos, ka nepieciešams svēti pildīt pienākumu tautas labā. Nākotnes labā.

Neko citu kā vien diženu mērķi un to laimi, ko sniedz cīņa par šī mērķa sasniegšanu.

Melnmatainais cilvēks bija polis caur un cauri. Viņš mīlēja savu zemi, ticēja tās labākai nākotnei un pie Revolūcijas bija nonācis pa vienu no tiem dažādajiem ceļiem, par kuriem runājis Ļeņins. Viņam šis ceļš bija cīņa par sociālistisku Poliju, bet pašā sākumā viņš tikai tiecās izteikt savu protestu.

Pirmo — pagaidām vēl bērnišķīgo revolucionāro soli, uz ko bija mudinājusi neprasme apvaldīt jūtas, viņš spēra trīspadsmit gadu vecumā. Tas notika 1905. gadā, kad streikoja Varšavas skolas, prasīdamas mācības poļu valodā. Tad arī Ļubļinas skolnieks Beruts, plaši atvēzējies, trieca tintnīcu cara ģīmetnē, kas karājās klasē pie sienas .. 1

Un kas notika pēc tam? Kur viņš, nežēlastībā kritis jaunietis, bijušais skolnieks, dzīvoja, ko darīja?

Vispirms viņš dzīvoja konspiratīvā būcenī, kas bija piekrauts ar Marksa, Pļehanova un .Ļeņina grāmatām. Viņš bija jau pieradis mitināties tumšās, mitrās alās. Tādās bija sākusies viņa bērnība: gadu pēc Boļeslava piedzimšanas viņa tēvs Vojceks, glābdamies no pārplūdušās Vis-las ūdeņiem, ar savu ģimeni apmetās divstāvu īres

mājas pagrabā. Augšējos stāvos dzīvoja tie, kas bija bagā« tāki. Pagrabos — vienkārši ļautiņi:

No skolas izslēgtais Beruts kļuva par melnstrādnieku. Vienlaikus viņš mācījās arodskolā. Bija avīžu iznēsātājs. Strādāja tipogrāfijā. Vēlāk pats kļuva par «izdevēju», slepenībā novilkdams uz hektogrāfa poļu patriotisko žurnālu «Wyzwolenie». Pats rakstīja rakstus. Pat dzejoļus...

Divdesmitajos gados viņš darbojās pagrīdē Dombro-vas ogļu baseinā. Viņu vairākkārt apcietināja. Pavisam sešas reizes. Cietums Beņdzinā, Ravičā. Tur viņš organizēja slepenus revolucionārus pulciņus. Mācīja cietumniekiem Polijas strādnieku kustības vēsturi...

Astoņpadsmitajā gadā — gadu pēc revolūcijas uzvaras Krievijā — Beruts iestājās tikko nodibinātajā Polijas Komunistiskajā partijā. Atkal pagrīde. Braucieni uz \Kominterni, riskējot ar dzīvību. īsi laika posmi Maskavā, uzturēšanās Kominternes viesnīcā «Luksuss» Tveras ielā. Pēc katra tāda posma — atkal atgriešanās Polijā, protams, nelegāli, cauri mežiem, pāri slīkšņām ...

Ģimene? Jā, viņam bija sieva un meita, kuras viņš neredzēja mēnešiem ilgi.

Kas toreiz varēja iedomāties, ka šis lēnais melnmatis, kam trūka oratora spēju šo vārdu parastajā nozīmē, kļūs par jaunās — sociālistiskās Polijas vadoni? Ka viņu gaida saķeršanās ne tikai ar žandarmiem, bet arī ar prezidentiem un premjerministriem?... Taču līdz tam laikam vēl bija jānodzīvo. Pagrīdē. «Neatkarīgajā» panu Polijā ar neatkarīgu pretizlūkošanas dienestu — defen-sīvu, neatkarīgu policiju, neatkarīgiem cietumiem. Polijā, kur zemnieki, tāpat kā agrāk, nīkuļoja nabadzībā un badā, kur trūcīgie pilsētnieki joprojām mitinājās pagrabos, bet bagātie — augšējos stāvos.

Viņš jau ir atzīts par vienu no revolucionārās strādnieku kustības līderiem Polijā, un viņu vēl neatlaidīgāk meklē Pilsudzka, Ridza-Smiglija un Beka žandarmērija. Un, kad Polija kļūst par Vācijas ģcnerālgubernatūru, to dara arī gestapovieši. Hitleriešu okupētajā Polijā Vaceks ir viens no poļu Pretošanās kustības vadoņiem...

Aprakstīdami revolucionāru — pagrīdnieku dzīvi un darbību, biogrāfi neatzīmē katru viņu soli, un arī viņi paši parasti ir vārdos skopi. Nekā pierakstīta — to var izmantot provokatori, politiskā policija. Runīgie ienaidniekam ir īsts ieguvums. Viņus meklē rokā. Viņus ātrāk izķer, vieglāk salauž.

Biedrs Vaceks. Un cauri.

«Kur un kad esi dzimis?»

Klusums...

«Vai esi precējies, bērni ir?»

Klusums...

«Kur dzīvoji tādā un tādā gadā un mēnesī?»

Klusums...

Un, lūk, 1944. gadā, kad, vajādama hitleriešus, Sarkanā Armija iegāja Polijas teritorijā, par Polijas Nacionālās padomes priekšsēdētāju, faktiski valsts prezidentu, tika ievēlēts Boļeslavs Beruts — vakarējais biedrs Vaceks.

Sīm vēlēšanām bija sava īpatnība. Pagaidām nebija iespējams sarīkot vispārējas vēlēšanas: hitlerieši joprojām saimniekoja viņu plosītajā Polijā. Tomēr 1944. gada 2. janvārī Varšavā — Tvardovas ielā kādā divistabu dzīvoklī divdesmit divi pārstāvji no divpadsmit galvenajām Polijas demokrātiskajām grupām un organizācijām slepenā sapulcē Berutu vienprātīgi ievēlēja par Polijas Republikas prezidentu...

Tātad 1945. gada 23. jūlijā Beruts, bijušais biedrs Vaceks, lidoja uz Vāciju, uz Potsdamu, lai aizstāvētu īstu savas dzimtās Polijas neatkarību — Polijas, kuru bija atbrīvojis Sarkanās Armijas karaspēks un Polijas Armijas daļas.

Krēsls, kas atradās viņam blakus, bija apkrauts ar dokumentu vākiem — ar izziņām, oficiālu paziņojumu kopijām, vēsturiskiem apskatiem. Vienā no Šiem vākiem bija Trumena parakstītais uzaicinājums: «Man ir tas gods to valdību vadītāju vārdā, kas pašlaik atrodas konferencē Potsdamā, lūgt Polijas valdību 24. jūlijā savu iespēju robežās atsūtīt divus vai trīs pārstāvjus, lai viņi izteiktu Apvienotās Karalistes ārlietu ministram, Padomju Savienības ārlietu komisāram un Amerikas Savienoto Valstu valsts sekretāram savu viedokli jautājumā par Polijas rietumrobežu ...»

Sis uzaicinājums Berutam nebija bijis pilnīgi negaidīts. Pēdējos gados viņš ne vienu reizi vien bija braucis uz Maskavu, ticies ar Staļinu un zināja, ka, sākot ar Te-herānas konferenci, starp Padomju Savienību, no vienas puses, un Angliju un ASV, no otras puses, notiek slepena un atklāta cīņa par Polijas nākotni.

Par ko jākļūst Polijai? Vai atkal Rietumiem par bruņotu priekšposteni pret Padomju Savienību, par vienu no posmiem «sanitārajā barjerā», kas būtu līdzīga tai, kura pirmskara gados Padomju zemi šķīra no Eiropas? Par padevīgu kalponi Anglijai, kas ir novājējusi, bet cerību pilna ar Savienoto Valstu palīdzību atjaunot savus spēkus? Par zemi, kurā dzīvo izbadējusies tauta, aptaukojušies magnāti un visuresoša politiskā policija?

Bet vai tā dēļ Polija saņēma pirmo vācu fašisma triecienu, kad tas sāka Otro pasaules karu? Vai tā dē] simtiem tūkstošu poļu sadega Osvencimas un Maidanekas krāsnīs, ar savām asinīm slacīja Varšavas ielas traģiskās sacelšanās laikā?

Tā dēļ, Cērčils atbildēja Potsdamā.

Tā dēj, viņam piekrita Trumens.

Protams, viņi šo domu izteica citiem vārdiem. Minēja gludus, labi noslīpētus «argumentus» — politiskus, ekonomiskus, morālus, visvisādus, bet to pamatā bija viens mērķis: novērst jaunas — neatkarīgas Polijas izveidošanos un atjaunot pie Padomju Savienības robežām kapitālistisku, savā būtībā kontrrevolucionāru valsti. Polijas jautājums kļuva par vienu no galvenajiem šķēršļiem starp tiem, kas tikās pie apaļā galda Cecīlijas pilī.

Pirms trim dienām Berutu pa telefonu no Karlshorstes informēja, ka Staļins nodomājis izvirzīt priekšlikumu par Polijas pārstāvju uzaicināšanu uz konferenci Potsdamā, bet aizvakar viņš bija uzzinājis, ka šis priekšlikums pēc neatlaidīgas cīņas pieņemts.

Oficiālais uzaicinājums tika atsūtīts tūlīt pēc tam.

Jau-pašā sākumā nolēmis parādīt, ka viņš ir gatavs uz lietišķām sarunām, taču nedomā pakļauties Trutnena un, protams, arī Cērčila diktātam, Bcruts izveidoja poļu delegāciju nevis no diviem trim cilvēkiem, kā viņam bija rakstījis ASV prezidents, bet no vienpadsmit cilvēkiem, iekļaujot tajā ne tikai ministrus, bet arī ekspertus dažādos — ekonomiskos, politiskos, vēsturiskos un militāros — jautājumos.

Brīvu vietu lidmašīnā bija daudz, tāpēc delegācijas locekļi izvietojās ērti, katrs varēja aizņemt atsevišķu sēdekļu rindu, uz blakuskrēsliem noliekot portfeļus un dokumentu mapes. Ministri sarunājās, reizēm pajokoja. Tikai viens no viņiem — korpulents gaišmatis, augumā garāks par vidēju — sēdēja klusēdams demonstratīvā attālumā no citiem, gandrīz pašā lidmašīnas astē.

Pat izvēlēdamies vietu lidmašīnā, šis cilvēks it kā uzsvēra savu īpašo stāvokli delegācijā. Viņu sauca par Staņislavu Mikolajčiku. Jaunajā Polijas valdībā viņš ieņēma vicepremjera un reizē zemkopības ministra posteni.

Pēc biogrāfijas viņš bija pretstats Berutam. Kamēr Be-ruts slēpās konspiratīvos dzīvokļos, sēdēja cietumu kamerās, vairākkārt izturēja mokošu pratināšanu defensīvā, Mikolajčiks bija panākumiem bagāts seima deputāts, kas dzīvoja zaļas dienas; seimā viņš pārstāvēja zemnieku partijas — Stronnictvso ludowe lielsaimniecisko virsotni.

Vai viņam dzīvē bija kāds mērķis? Jā, bija. Tas pats, kas viņa politiskajiem domubiedriem, — vienmēr cieši turēties pie savas vietas sabiedriski politiskās piramīdas virsotnē, kurā paceļas pāri simtiem tūkstošu nabadzīgu, dzīves atstumtu zemnieku un strādnieku.

Trīsdesmit devītajā gadā, kad skās Otrais pasaules karš un Polija kļuva par pirmo hitleriskās agresijas upuri, Mikolajčikam izdevās aizbēgt uz Angliju. Atšķirībā no daudziem citiem veiksmīgajiem seima deputātiem viņš bija vājš orators; Mikolajčikam, kas nāca no poļu lielsaimnieku ģimenes, bija stipri izteikts Poznaņas akcents, skaņu «r» viņš izrunāja kā guturālu līdzskani gluži kā vācietis, viņa valoda bija gausa un saraustīta — kā strauts, kas laužas cauri akmeņiem. Toties Mikolajčiks, kam bija nosliece uz avantūrismu, tika daudzināts par meistarīgu politisku intrigantu. So viņa spēju ātri vien saskatīja Cērčils, kura virsvadībā izveidojās poļu emigrantu valdība Londonā. Mikolajčiks kļuva vispirms par šīs valdības vicepremjeru, bet vēlāk — par premjeru.

Viņam bija visas dotības, lai ieņemtu tādu amatu. To, ko gribēja Cērčils, gribēja arī Mikolajčiks. Tāpat kā Cērčils, viņš ienīda Krieviju, bet vēl vairāk — Padomju Savienību un sevi visu veltīja tikai tam, lai gadījumā, ja sabiedrotie sakaus Hitleru, triumfāli atgrieztos Varšavā un no premjera bez valsts un pavalstniekiem kļūtu par īstu Polijas pārvaldītāju.

Par īstu?... Nu, lai arī viņš nebūtu gluži īsts, lai arī būtu atkarīgs no tā paša Cērčila! Mikolajčiks bija pārlie-qināts, ka pēc. uzvaras pār Hitleru Anglija atkal kļūs par vadošo spēku Eiropā, lai gan šoreiz pēc «amerikāņu pilnvaras». Un Anglijai būs vajadzīgi cilvēki, kuru rokās nodot ikdienišķo Polijas pārvaldīšanu. Dabiski, ka par

vienu no tādiem cilvēkiem k|ūs Mikolajčiks: Cērčils bez viņa neiztiks.

Viņa un Cērčila attiecības nemaz nebija tik vienkāršas. «Polijas premjers» bija tikpat godkārīgs kā Lielbritānijas impērijas premjers: viņš prasīja, lai viņa valdību visi ņemtu nopietni, un ne vienu reizi vien izjauca sarunas ar Padomju Savienību par jaunas Polijas valdības izveidošanu pēc kara.

Protams, Cērčils būtu devis priekšroku mazāk pretenciozam cilvēkam, kas būtu viņam pilnīgi paklausīgs. Taču tādu nevarēja atrast, un viņš samierinājās ar to, ka viņam ir pie rokas, lai arī kaprīzs, tomēr tāds darbonis, kura uzskati pilnīgi saskan ar viņa uzskatiem, kurš ir gatavs kopā ar viņu, apkārt neskatīdamies, iet uz kopīgu mērķi — atjaunot pret Padomju Savienību noskaņotu panu Poliju, kas būtu paklausīga Lielbritānijai.

Kad sabiedrotie bija vienojušies par jaunas — nacionālas vienības valdības nodibināšanu Polijā, Mikolajčiks gribēja arī tur būt priekšgalā. Viņu nepameta godkārīgs sapnis kļūt par premjeru valdībā, ko atzītu ne tikai Lielbritānija un Amerikas Savienotās Valstis, bet arī Padomju Savienība.

Sākumā vēsture, pareizāk sakot, tās pretrunas, strādāja Mikolajčika labā. Jaltā sabiedrotie vienojās, ka Polijas pagaidvaldība, kas toreiz atradās Ļub|inā, ir reorganizējama uz plašākiem sociāliem pamatiem. Tas nozīmēja, ka jaunajā valdībā būs ne tikai demokrātiskie darbinieki no pašas Polijas, bet arī ārzemju po|i.

Mikolajčiks vairākkārt ieradās Maskavā un tikās ar Staļinu, cenzdamies atrisināt uzreiz divus uzdevumus — radīt Padomju valdībai iespaidu, ka Londona piekritīs vienīgi viņa kandidatūrai jaunās Polijas valdības sastāvā, un reizē ar to darboties pretim Staļina centieniem, lai Varšavā būtu lojāla, Padomju Savienībai draudzīga valdība.

Mikolajčiks, tāpat kā Cērčils, domāja, ka tādai pretdarbībai ir labi visi līdzekļi. Balstīdamies uz ģenerāli Buru-Komarovski, viņš izprovocēja toreiz pilnīgi bezcerīgo antihitlerisko sacelšanos Varšavā, cerēdams, ka šīs avantūras izdošanās gadījumā viņš Polijas galvaspilsētā kā uzvarētājs «iejās uz balta zirga». Vienlaikus viņš slepeni mudināja pret Padomju Savienību noskaņotos poļu diversantus uz graujošu darbību Sarkanās 'Armijas' aizmugurē— tā jau bija sākusi Polijas teritoriju atbrīvot no vācu

fašistiskajiem iebrucējiem. Diversantus izķēra un Maskavā sodīja. Tomēr Staļins, kas vēl daudz ko-nezināja par Mi-kolajčika īsto lomu un, galvenais, tiecās ar sabiedrotajiem panākt vienošanos daudzos svarīgos jautājumos, ielaidās uz kompromisu, piekrizdams neatlaidīgajai Cērčila prasībai uzņemt Polijas pagaidvaldībā «viņa cilvēku». Miko-lajčiks tur kļuva par vicepremjeru.

Un, lūk, tagad, it kā simbolizēdams šo Padomju Savienības kompromisu ar rietumu lielvalstīm, Mikolajčiks bija delegācijas loceklis un devās uz Potsdamu. Viņš saprata, ka ir mazākumā, ar viņu varēja bloķēties vienīgi Jans Staņčiks, arī Londonas polis, bijušais labējais arodbiedrību darbinieks, bet tagad darba un sociālās nodrošināšanas ministrs.

Taču Mikolajčiks apzinājās, ka te galvenais nav aritmētika, bet gan to vareno spēku izvietojums, ko pārstāv Staļins, Trumens un Cērčils. Tur, Potsčfamā, arī Staļins ir mazākumā. Tātad no tā, kādu pozīciju ieņems Mikolajčiks, būs šis tas atkarīgs, bet varbūt arī ļoti daudz kas...

Par to, kas notiks Potsdarnā, ceļā uz turieni prātoja arī poļu delegācijas vadītājs Boļeslavs Beruts. Viņš paredzēja, ka tur gan viņam, gan Polijas Strādnieku partijas Centrālās Komitejas temperamentīgajam sekretāram Gomulkam, gan premjerministram Osubkam-Moravskim būs jāiztur sīva cīņa ...

Sēdēdams lidmašīnā pie loga, Beruts pārcilāja atmiņā pēdējo gadu notikumus, it kā atlasīdams tos, kas varētu noderēt kā neatspēkojami argumenti strīdā par tautas Poliju. Kā pieredzējis un apzinīgs mūrnieks, kā būvinženieris viņš atkal un atkal domās pārbaudīja to pamatu, uz kura būs jāceļ jaunās Polijas ēka ...

LI-2 ar pūlēm lidoja pret vēju. Iluminatorā palūkojies uz zemi, nepieredzējis pasažieris būtu varējis iedomāties, ka lidmašīna stāv uz vietas. Taču tā lidoja, traucās uz priekšu un jau šķērsoja veco Vācijas un Polijas robežu.

Bet Beruta domas bija pievērstas nesenajai pagātnei.

... Pirms gada Nacionālās atbrīvošanas komiteja brauca no Ļubļinas uz Maskavu, lai ar Padomju valsts vadītājiem runātu par Polijas nākotni. Valstij ap kaklu vēl bija fašistu cilpa, tomēr saprātīgi domājošiem cilvēkiem par kara iznākumu vairs nebija nekādu šaubu. Vairs nebija

tālu arī Polijas atbrīvošana ar 1. Ukrainas un 1. un 2. Baltkrievijas frontes spēkiem.

Beruts toreiz palika Ļub|inā: bija pārāk daudz neatliekamu darīšanu turpat uz vietas. Delegācijas sastāvā bija Osubka-Moravskis, Vanda Vasiļevska un ģenerālis Roļa-Zimerskis.

Atgriezušies Ļubļinā, viņi izstāstīja Berutam visu, kas 19. jūlijā bija noticis Staļina kabinetā Kremlī. Vērīgi noklausījies poļu tautas sūtņus, Staļins bija neatlaidīgi ieteicis viņiem savā rīcībā vienmēr būt piesardzīgiem, jo Polijas nākotne ir it kā pīšus iepīta tajās pretrunās, kuras, te pierimdamas, te saasinādamās, visu kara laiku pastāv starp Padomju Savienību un tās sabiedrotajiem Rietumos.

Viņš atgādināja poļu delegācijai, ka līdzās tiņin grupējumiem, kas jau veido Ļubļinā pastāvošās Nacionālās atbrīvošanās komitejas kodolu, pastāv ari vairāki citi polj-tiski grupējumi, kuri varētu tajā piedalīties, ka nav vēl likvidēta emigrantu valdība Londonā un ka, pirms izveido oficiālu Vispolijas valdības orgānu, jāmēģina piesaisht dažus no Londonas poļiem. Protams, tādus, kas būtu vismazākais ļaunums nākamajai demokrātiskajai Polijai.

Toreiz Staļins arī paskaidroja, ka laikā, kad hitleriešu okupēto Eiropas valstu tautas saskata Sarkanajā Armijā, kas tuvojas to robežām, drīzas atbrīvošanas ķīlu, Cērčils atkārtoti apsūdz Padomju Savienību, ka tā tiecoties «ko-munizēt» un pat «padomizēt» Eiropu ...

Pēc divām dienām tajā pašā Ļubļinā notika pirmā Vispolijas Nacionālās atbrīvošanas komitejas sēde. Un atkal — šoreiz šī reprezentablā orgāna uzdevumā — lidoja delegācija uz Maskavu. To atkal pieņēma Staļins. Poļi bija atveduši sev līdzi karti, un ©subka-Moravskis.Staļina klātbūtnē ar sarkanu zīmuli ievilka tajā Polijas nākamās robežas...

Staļins bija ar mieru konsekventi aizstāvēt poļu prasību atdot viņiem atpakaļ sensenās poļu zemes rietumos un ziemeļos. Viņš svinīgi paziņoja, ka jaunās robežas vēsturiski izriet no tās lomas, kāda Polijai bijusi šajā karā, un ne tikai iezīmē nākamo spēku samēru Eiropā, bet arī pauž Padomju Savienības un Polijas jauno attiecību » raksturu. Pēc viņa ierosinājuma toreiz tika arī parakstīts Padomju Savienības un Polijas līgums, kas Polijas jaunās robežas atzina par vienīgajām taisnīgajām. Staļins sacīja:

— Mēs pārdzīvojam vēsturisku brīdi. Ja pēc piecdesmit

vai simt gadiem atradīsies vēsturnieks, kurš nolems aprakstīt Padomju Savienības un Polijas attiecību vēsturi, viņš nenoklusēs ari to, kas notiek pašreiz. Vakar mūsu un jūsu kareivji Ļeņinas pieejās, bet šodien mēs un jūs pie šī galda esam pārvilkuši svītru nelāgajai pagātnei.

Beruta domas iztraucēja otrais-pilots, kas ienāca pasažieru salonā. Viņš paziņoja, ka lidmašīna sasniegs Berlīni pēc četrdesmit minūtēm, sliktākajā gadījumā pēc stundas — atkarībā no vēja stipruma.

Beruts mazliet pacēlās un aplūkoja delegācijas locekļus. Gomulka un Osubka-Moravskis dzīvi strīdējās, taču motoru rūkoņas dēļ viņu balsis gandrīz nebija dzirdamas. Ārlietu ministrs Žimovskis, zīmuli zobos iekodis, bija nogrimis savu papīru lasīšanā. Daži snauda. Gulēja arī Mi-kolajčiks.

Naidīgi viņā palūkojies, Beruts novērsās. Polijas Nacionālās padomes priekšsēdētājs nemīlēja savu vietnieku, reizēm pat ienīda viņu — kā cilvēks, kas izaudzis graustos, nīcis cietumos, nav pazinis mierīgu ģimenes dzīvi un daudzus gadus bijis defensīvas aģentu vajāts, spēj ienīst cilvēku no citas pasaules — cilvēku, kura pastāvīgo labklājību sargājusi tā pati defensīva, policija, valsts ierēdņi.

Jaunajā Polija valdībā daudzi nebija komunisti. Saskaņā ar Jaltā pieņemto lēmumu tā bija izveidota kā koalīcijas valdība, kurā piedalās pārstāvji no dažādiem demokrātiskiem grupējumiem, kas cīnījušies pret fašismu. Berutam, Gomulkam un citiem Pretošanās kustības dalībniekiem bija jāpiekāpjas, kad angļi un amerikāņi uzstājīgi prasīja uzņemt valdībā arī vienu otru no Londonas poļiem. Paturēdams vērā reālo spēku samēru, Staļins pats pierunāja Berutu, Osubku-Moravski un Gomulku apmierināt sabiedroto, prasību attiecībā uz Mikolajčiku, tāpat kā viņš tādu pašu apsvērumu dēļ bija pārliecinājis Tito uzņemt Dienvidslāvijas valdibā antikomunistu Subašiču ...

Beruts un viņa biedri piekrita. Veselais saprāts viņiem lika dot šo piekrišanu, kuras alternatīva bija Cērčila, Rūz-velta un vēlāk arī Trumena atteikšanās atzīt jauno Polijas valdību un ielaisties jebkurās sarunās par Polijas teritorijas paplašināšanu.

Beruts varbūt pat būtu spējis sadarboties ar Mikolajčiku, ja būtu jutis viņā gatavību pieņemt Polijas realitāti tādu, kāda tā izveidojusies pēc kara. Sektantisms bija svešs Beruta raksturam. Taču viņš labi zināja, ka Mi-kolajčiks negrib ne sadarboties, ne samierināties ar

komunistiem. Mikolajčiks ticēja Cērčilam, ticēja Trumenam un sevi uzskatīja par viņu pilnvaroto pārstāvi. Un gaidīja... Gaidīja to mirkli, kad Staļins būs sapratis: tikai nododams Polijas (un arī Vācijas) likteni pilnīgi rietumvalstu rokās, viņš varēs cerēt, ka savienība, kas izveidojās. kara gados, pastāvēs arī turpmāk un izpostītā Krievija saņems Rietumu palīdzību.

Tad gan Mikolajčiks izietu Polijas politiskās dzīves avanscēnā un, rampas uguņu apmirdzēts, paziņotu, ka izveidota vēl viena jauna valdībai...

Nogrimis pārdomās, Beruts sarāvās, kad pēkšņi izdzirda Mikolajčika balsi:

— Pan BoļeslavI

Beruts pagrieza galvu pa kreisi un ieraudzīja, ka Mikolajčiks sēž blakus uz pašas krēsla maliņas, uz sēdekļa noliktos vākus pabīdījis tuvāk nolaižamajai atzveltnei. Kad viņš bija paguvis pārsēsties?

— Jā? — Beruts dzedri atsaucās.

— Pan Boļeslav, ja dievs dos, pēc pusstundas mēs būsim galā ... — Mikolajčiks klusi iesāka.

— Acīmredzot tā, — Beruts viņu pārtrauca.

— Tas nozīmē, ka drīz, pavisam drīz mums būs jādodas kaujā. Vai mēs esam tai gatavi?

— Es panu lāgā nesaprotu. Ko viņš domā ar vārdu «mēs»? Ja mūsu delegācijas lielum lielo vairākumu, tad, manuprāt, mēs esam gatavi.

— Jā, jā, — Mikolajčiks steidzīgi piekrita, — aiz jums stāv spēks. Krievi. Jūs atbalsta.

— Vai tad jums atbalsta nav? — Beruts jautāja ar ironijas pieskaņu balsī un piebilda: — Tā sacīt, ģeogrāfiskā ziņā no citas puses.

— Mans stāvoklis ir visai kutelīgs.

— Par to vainojiet pats sevi.

— Bet būtu jāvaino vēsture ... Pan Boļeslav, es gribētu ar jums apspriest kādu svarīgu jautājumu.

— Tagad? — Beruts brīnījās. — Vai tad mums nepie-’ lika tam laika Varšavā? Un vai tad jūs nepiedalījāties mūsu delegācijas sastāva noteikšanā, tās sēdē pirms izlidošanas?

— Jā, jā, — Mikolajčiks māja ar galvu. — Taču ir arī jautājumi, ko uzdod nevis sēdē, bet gan pie bikts.

— Es neesmu ksendzs, pan Mikolajčik, un, ja arī tāds būtu, tad grēksūdzei jūs katrā ziņā izraudzītos citu. Es tā domāju.

— Bet mēs esam poji, pan Boļeslav. Gan jūs, gan es. Un pastāv zeme, kurai kalpot mēs esam aicināti abi, — tā ir Polija! — Mikolajčiks šos vārdus izrunāja ar viņam neparastu sirsnīgumu balsī.

— Piekrītu, — Beruts vēsi atbildēja. — Un tad?

— Man ir lūgums panam priekšsēdētājam.

— Klausos.

— Es lūgtu izdarīt tā, lai delegācijas locekļu ieņemtās pozīcijas paliktu noslēpums. Lai būtu zināms tikai sarunu galarezultāts.

— Kāpēc tad tā? Nesaprotu. Kāpēc kādam no mums būtu jāslēpj savi uzskati?

— Polijas labā. Tās dvēseles labā.

— Lieciet mieru Polijas dvēselei, cienījamais pan! Tā jau tāpat ir pietiekami savainota, — Beruts pārtrauca Mi-fcolajčiku un vērīgi palūkojās viņā, vēlēdamies izprast viņa ierosinājuma slēpto jēgu. Berutam šķita, ka viņš to ir uzminējis. — Vai baidāties, ka poļi jums nepiedos, uzzinājuši jūsu nostāju pret mūsu zemes robežu paplašināšanu?

Mikolajčika sārtie vaigi pietvīka pavisam koši sarkani.

— Jābaidās drīzāk būtu jums, pan priekšsēdētāj, vai poļi neuzzinās, ka jūs visos jautājumos esat vienis prātis ar krieviem.

— Pan Mikolajčik, šis temats ir pārāk nodrāzts, lai tā dēļ tērētu laiku. Jādomā, ka ne jau tāpēc jūs sākāt ar mani sarunu dažas minūtes pirms nolaišanās.

— Tieši tāpēc, pan priekšsēdētāj. Ticiet man, es rūpējos ne tikai par savu, bet arī par jūsu likteni, — Mikolajčiks uzstājīgi sacīja. — Jūs neticat, ka es varu būt ar jums atklāts?

— Runājiet pēc būtības! Ko jūs gribat?

— Es taču jau teicu! Es domāju, ka sarunu laikā mums visiem jāsaka tas, ko mēs domājam. Bet tas nenozīmē, ka vēlāk viss jādara zināms atklātībai. Stenografēts, es ceru, taču netiks?

— Jūs baidāties no stenografēšanas?

— Es nebaidos ne no kā, pan priekšsēdētāj, — Mikolajčiks aizvainots atbildēja. — Lūdzu iegaumēt: vārdu «baidīties» izrunājāt jūs, nevis es.

— Un kas tad ir?

— Es atkārtoju: drīzāk jums jābažījas vai jābaidās — ja šis vārds jums patīk labāk —, vai tikai poļi neuzzinās, ka jūs esat kļuvis par krievu ruporu.

— Jābaidās pat tad, ja krievi mums palidz atdabūt dzimtenei tās senās zemes?

— Tas ir izdevīgi krieviem. Bet tas, kas ir izdevīgs krievam, nevar būt izdevīgs polim — un otrādil... — Mi-kolajčiks patētiski izsaucās. — Pan Berut, vai jūs tiešām nepiekrītat tam, ka šīs īstenības apzināšanās poļiem ir jau asinīs? To nav iespējams iznīdēt ar bagātām dāvanām — es runāju par jaunajām teritorijām. Politiķim jārēķinās ar tautas jūtām, kas tai ieaudzinātas nevis gadu desmitos, bet daudzos gadsimtos.

Iestājās īss klusuma brīdis.

— Klausieties, pan Mikolajčik, — Beruts sacīja, — jūs mani ieinteresējāt. Dažā ziņā esmu ar jums vienis prātis.

— Tāpēc ka jūs esat polis! — Mikolajčiks svinīgi iesaucās. — Vai nu komunists, vai sociālists, bet vispirms polisi

— Jā, es esmu polis. Un tāpēc man pašreiz ienāca prātā kāda doma. Jums taisnība, arī es esmu redzējis un pazīstu daudz poļu, kas ir noskaņoti pret krieviem ...

— Viņus nevar par to vainot. Atcerieties vairākkārtējo Polijas dalīšanu, kurā piedalījās Krievija!

— Vajadzētu precizēt: cariskā Krievija ...

— Ak, pan Boļeslav, — Mikolajčiks viņu pārtrauca,

— vismaz tās nedaudzās minūtes, kas vēl atlikušas līdz lidmašīnas nolaišanās brīdim, iztiksim bez marksistiskā žargonatParunāsim tāpat vien, kā cilvēks ar cilvēku!

— Man grūti jēdzienu «cilvēks» nošķirt no viņa pārliecības. Taču... mēģināsim! — Beruts pēkšņi piekrita.

— Tad nu, lūk, tā: es gribu jums jautāt — kāpēc es, kas savā mūžā saticis ne mazumu krievu, kuri ir gatavi atzīt pirmsrevolūcijas Krievijas vēsturisko vainu citu tautu priekšā, ārkārtīgi reti esmu sastapis poļus, tā teikt, ar vainas kompleksu attiecībā pret Krieviju?

— Vainas komplekss poļiem?! — Mikolajčiks sašutis pārvaicāja. Taču, tūlīt atcerējies, ar ko viņš runā, turpināja mierīgāk, pat ar nožēlu balsī: — Piedodiet man, pan priekšsēdētāj! Jūs tomēr atkal mēģināt cilvēka dvēselē ielūkoties caur marksisma prizmu. Pat tad, ja nelietojat komunistu terminoloģiju.

— Tā nu gan nav, pan Staņislav! — Beruts iebilda, mazliet ironiski pavīpsnādams. — Drīzāk es atkāpjos no marksisma, ielaizdamies sarunā uz jūsu ierosinātās platformas. Es gribētu dzirdēt atbildi uz savu jautājumu — kāpēc?

— Tas taču ir elementāri! Atbilde meklējama vēsturē, vēstures faktos. Es saprotu, tajos gados, kad mēs māci-jāmies, jūs nodarbojāties ar revolūcijas taisīšanu. Jebkurš manā vietā spēj jums iesniegt to Krievijas ļaundarību sarakstu, ko tā nodarījusi Polijai. Es vairs nerunāju par mūsu valsts dalīšanu. Bet ilggadējā poļu piespiedu asimilācija? Viņus gribēja piespiest aizmirst dzimteni, dzimto valodu!...

— Es varētu jums piekrist un pat piebilst, ka apspiestas un asimilētas tika arī citas cariskās Krievijas tautas. Taču jūs negribat ņemt vērā atšķirību starp carisko Krieviju un Padomju Krieviju. Jūs man pārmetat vēstures nezināšanu un esat gatavs iesniegt to pārestību sarakstu, ko Polijai nodarījusi Krievija. Taču jūs neesat atbildējis uz manu jautājumu: kāpēc atrodas poļi, kas nedomā, ka viņu zeme ir atbildīga par tām brūcēm, ko Krievijai ir cirtusi Polija? Kāpēc lai krievi mūžu mūžos neatcerētos to, ka poļi kopā ar vācu bruņiniekiem sagrāba Kijevu? Cik cietsirdīgi Boļeslavs Otrais apspieda, noslīcināja asinīs tautas sacelšanos tajā pašā Kijevā? Kā Kazimirs ieņēma Gali-cijas Krievzemi? ...

— Piedodiet, bet tas viss ir noticis sensenos laikos, kad vēl nepastāvēja pat Zečpospoļita.

— Ak tagad jūs sakāt «sensenos laikos»! Nu tad atcerēsimies, kāds bija galvenais mērķis, izveidojot Zečpospo-Jitu!...

— Poļi alka paši pēc savas valsts!

— Neiebilstu. Bet vai jūs apstrīdēsiet to, ka agresija pret Krieviju bija Ļubļinas ūnijas galvenais mērķis un šī ūnija veidoja Zečpospoļitas dibināšanas pamatu?

— Es zinu jūsu biogrāfiju, pan priekšsēdētāj, un nespēju saprast, kad jūs atradāt laiku... — Mikolajčiks ironiski iesāka, bet Bcruts viņu pārtrauca:

— Es vienmēr esmu bijis revolucionārs, tātad arī patriots. Taču cilvēks nespēj būt īsts patriots, ja viņš nezina savas zemes vēsturi. Es arī pazīstu jūsu biogrāfiju un esmu pārliecināts, ka jūs būtu varējis zināt ne mazāk par mani, ja vien būtu vēlējies. Un jūs arī zināt to visu, pan Staņislav, tikai izliekaties, ka jums atmiņa vairs neklausa. Jūs, protams, esat dzirdējis par Maskavas ieņemšanu, ko izdarīja poļi, par viltvāržiem, par Zečpospoļitas tiešo intervenciju Krievzemē. Un vai Zigismunda Trešā vārds jums neizsaka neko? Varbūt jūs atceraties Sinoļenskas

karu un ilgo Smoļenskas okupāciju ar poļu spēkiem? Vai esat aizmirsis arī Pilsudzlri, kas divdesmitajā gadā organizēja Polijas uzbrukumu jaunajai Padomju Krievijai?... Jā, pan Mikolajčik, es jau trešo reizi uzdodu jums jautājumu: kāpēc, par spīti visam tam, krieviem poļi ir brāļi slāvi, bet poļiem krievi, ja ticētu jums ...

Alikolajčiks aši aizspieda ausis un nomurmināja:

— Mēs laižamies lejā ...

Tiešām — gaisa spiediens salonā bija strauji mainījies. Beruts palūkojās altimetrā, kas bija piestiprināts pie šķērssienas starp salonu un pilotu kabini. Sarkanā bulta aši slīdēja lejup. Pusotra tūkstoša metru ... tūkstoš ... astoņsimt ... Spiediens ausīs tiešām krasi pieauga.

— Izvēdinieties!... — Beruts sauca un parādīja uz virsdeguni.

— Vai jūs gribat teikt, ka man jāizvēdina smadzenes? — Mikolajčiks nomurmināja ar niknu ironiju balsī.

— Nē taču, cienījamais pan, nevis smadzenes, bet aiz-degune! Lūk, tā! — Un Beruts, ar diviem pirkstiem aizspiedis nāsis, strauji izpūta gaisu.

Ausīm kļuva vieglāk.

— Pateicos, — Mikolajčiks sacīja, licis lietā šo pašu paņēmienu. JJn pēc brītiņa piemetināja: — Jūs, šķiet, man kaut ko jautājāt?

— Jā. Es uzdevu jums jautājumu. Trīs reizes. Taču atbildi nesaņēmu. Tātad, pan Mikolajčik, pie visa bija vainīgi krievi, nevis cars, nevis kolonizatori? It vienkārši — krievi? Ari tie, kas kopā ar poļiem cietumu kamerās dziedāja poļu revolucionāru maršu «Ienaida negaisi pāri mums krājas»? Tie, kas izdarīja revolūciju savā zemē, pasludināja tautu vienlīdzību un piedāvāja Polijai brīvību? Tie, kas Poliju atbrīvoja no vācu okupantiem, bet tagad aizstāv Polijas jaunās robežas? Un jūs brīdināt mani no briesmām, kas man draudot, ja poļi uzzinās, kādu līniju es esmu aizstāvējis Potsdamā?

— -Un tomēr nelāgā pagātne... — Mikolajčiks sacīja ar mākslotu nožēlu balsī.

— Tagad jūs pilnīgi citējat Staļinu... — Beruts zobgalīgi teica.

— Ko?

— Biedru Staļinu. Kad pērn mūsu komitejas delegācija un Padomju valdiba parakstīja dokumentu par jau

no

najām Polijas robežām un tās neatkaribu, viņš sacīja: mēs, padomju cilvēki, un jūs, poļi, pie šī galda esam pārvilkuši svītru nelāgajai pagātnei. Jūs zināt, kur tas notika?

— Droši vien Kremlī.

— Jā. Un tajā pašā zālē, kur ir parakstīts viens no agrajiem padomju varas dekrētiem.

— Par ko?

— Par to, ka tiek anulēta atkārtotā Polijas dalīšana caru laikos ...

Lidmašīnas riteņi skāra skrejceļu. Tā stipri sakratījās. — Berline! — sacīja otrais pilots, kas atkal bija iznācis salonā.

SESTĀ NODAĻA. PIRMS KĀRTĒJĀS SADURSMES

Ja Cērčilam šķita, ka «Potsdamas vilciens» lielākoties stāv uz vietas vai manevrē pa sarežģītiem apbraucamiem ceļiem, bieži vien virzīdamies atpakaļgaitā, tam bija vismaz divi izskaidrojumi: objektīva neiespējamība grozīt reālos vēsturiskos apstākļus, kas bija izveidojušies pēc padomju militārās uzvaras, un viņa paša stāvokļa nenoteiktība — angļu parlamenta vēlēšanu rezultātiem vajadzēja kļūt zināmiem pēc trim dienām.

Trumena noskaņojums bija citāds. Sākumā to noteica Alamogordo notikušā atombumbas izmēģinājuma rezultātu gaidas, vēlāk jaunas — vēl nepacietīgākas gaidas uzzināt par šo izmēģinājumu sīkāk un beidzot — savas varenības un pārākuma apziņa attiecībā uz krieviem, lai gan Trumens neuzdrošinājās atteikties no viņu palīdzības karā pret Japānu.

Trumena dzīvei Bābelsbergā tomēr bija arī otra puse. Arī prezidentu vajāja neveiksmes. Savienotajām Valstīm mazāk svarīgos darba kārtības jautājumos konferences dalībnieki, lai gan, protams, pēc strīdiem, tomēr vienojās relatīvi ātri. Bet, tiklīdz sākās kardinālu jautājumu, piemēram, Polijas jautājuma apspriešana, uzreiz viss mainījās. Cērčils sāka spuroties, skaisties te uz Trumenu, te uz Staļinu, bet Staļins pārvērtās klintī, ko, šķita, nav iespējams izkustināt.

Sajūsma par nākamo varenību palīdzēja Trumenam vieglāk pārciest neveiksmes pie apaļā galda Cecīlijas pilī — tās pašas neveiksmes, kas Cērčilam sagandēja visu dzīvi, padarīja viņu nesavaldīgu un laupīja viņam spēju loģiski domāt. Un tomēr abi Rietumu vadītāji pamatoti jutās vīlušies: lai gan viņu intereses zināmā mērā atšķīrās un tātad atšķīrās arī pieeja apspriežamajiem jautājumiem, galvenajā viņi bija vienoti.

Viņi abi — un vispirms Cērčils — būtu gribējuši, lai «sarkanie» brīvprātīgi vai piespiesti aizvāktos no Austrumeiropas. Neviens no viņiem nevēlējās paplašināt Polijas robežas, jo, pirmkārt, tas vājinātu vēl saglabājušos pēckara Vācijas industriju un, otrkārt, nodrošinātu Padomju Savienībai stipras un draudzīgas valsts pastāvēšanu pie tās robežām,

Bija arī citi jautājumi, kas Jaltas konferences lēmumos bija fiksēti tikai vispārējos vilcienos un ko vajadzēja izlemt līdz galam šeit, Bābelsbergā, taču nekādi neizdevās ķerties pie šiem jautājumiem pa īstam.

Ne Trumens, ne Cērčils nezaudēja cerību, ka viss mainīsies uz labo pusi. Savienoto Valstu prezidents bija pārliecināts, ka, paziņojis Staļinam par atombumbu, viņš padomju līderi padarīs daudz pakļāvīgāku. Bet Cērčils, sirds dziļumos nemaz nešaubīdamies par uzvaru vēlēšanās, cerēja uz konferences «otro tūri», domādams, ka tad, atgriezies no Londonas, viņš jutīsies pašpaļāvīgāks un tas viņam palīdzēs gūt virsroku pār Staļinu.

Salīdzinājumā ar Rietumu partneriem Staļinam bija pamats justies apmierinātam ar konferences norisi, kaut arī ne jau pilnīgi. Uzspiest Austrumeiropas zemēm tādus pēckara attīstības ceļus, kas būtu vēlami Rietumiem, Tru mens un Cērčils nebija spējuši. Jautājums par Kēnings-bergu bija izlemts galīgi Padomju Savienības labā. Londonas poļu valdību varēja uzskatīt par likvidētu.

Staļins arī domāja, ka Polija un tātad arī Padomju Savienība ir daudz ieguvušas, panākot rietumvalstu vaditāju piekrišanu uzaicināt uz konferenci delegāciju no Varšavas. Taču tas pagaidām bija tikai potenciāls guvums. Lai to pilnīgi realizētu — piespiestu Cērčilu un Trumenu apmierināt poļu teritoriālās prasības —, vēl vajadzēs cīnīties Sīs cīņas iznākums daudzējādā ziņā būs atkarīgs no to cilvēku taktikas, nelokāmības un neatlaidības, kas pārstāv pašreizējo Poliju.

Poļu delegāciju tieši no lidlauka nogādāja Bābelsbergas mājā, kurā bija apmeties Staļins. Viņš sagaidīja poļus lejā, gandrīz pie ieejas durvīm. Atteicies no ieraduma sa sveicināties tikai ar galvas palocīšanu vien vai pat iztiki bez tās un tūlīt sākt sarunu pēc būtības, šoreiz Staļins spieda roku visiem pēc kārtas. Pēc tam aizveda viesus uz ēdamistabu un aicināja sēsties, norādīdams uz krēsliem ap ovālu galdu. Taču pats palika kājās un, lēnām iedams ap galdu, teica:

— Tā, jautājumā par Polijas robežām, it īpaši tās rie-tumrobežu, pagaidām nav izdevies vienoties. Trumens un pirmām kārtām Cērčils apgalvo, ka jūsu prasības esot pārmērīgas un, pēc Lielbritānijas premjerministra izteikuma, «po|u zoss» nespēšot sagremot tik bagātīgu bari bu ...

Staļins uz mirkli apklusa, it kā novērtēdams savu vārdu iespaidu, un tad turpināja:

— Padomju Savienības pozīcija nav mainījusies. Mēs atbalstām jūsu prasības robežjautājumā. Ceru, ka jūsu memorands, ko esat nosūtījuši triju valstu vadītājiem, arī paliek negrozīts. Vai ne?

Staļins runāja uzsvērti oficiāli, pat dzedri. Tāds tonis laikam gan bija izskaidrojams ar Mikolajčika klātbūtni delegācijā.

Patiesību sakot, arī jautājums «Vai ne?» attiecās pirmām kārtām uz Mikolajčiku, lai gan, to uzdodams, Staļins pat nepaskatījās uz Polijas vicepremjera pusi.

— Mūsu pozīcija nav mainījusies, — Beruts mierīgi sacīja. — Polija nekad neatteiksies no Lužicas Nisas un visas Odras grīvas ar Sčecinu un Svinoujsci.

Beruts runāja krieviski, taču ģeogrāfiskos nosaukumus pateica poliski. Staļins, labsirdīgi pasmaidījis, sacīja:

— Mēs esam gādājuši, lai šeit būtu poļu valodas tulks, taču pagaidām, man šķiet, tulkot nav nepieciešams. Tie vārdi, ko biedrs Beruts nupat sacīja poliski, mums, krieviem, tāpat ir labi saprotami. Bet, lūk, amerikāņi un it īpaši angļi acīmredzot tādu izpratni neparādīs.

— Vai tad viņi nezina vai negrib neko zināt par tiem milzīgajiem upuriem, zaudējumiem un pāridarījumiēm, kas sāp katra poļa sirdī? — Gomulka izmeta sarkastisku repliku. — Sājā gadsimtā vien Vācija ir izraisījusi divus pasaules mēroga kara ugunsgrēkus. Mēs negribam kļūt par trešā upuri.

— Jums taisnība, — Staļins atsaucās, turpinādams savu ceļu ap galdu. — Tā domā arī padomju cilvēki. Tā domā Staļins, — viņš teica, pāriedams uz savu iemīļoto paņēmienu runāt par sevi trešajā personā un vietniekvārdu «mēs» lietot «es» vietā. — Bet, lūk, viņi, — Staļins nenoteikti pamāja ar roku, — ir citādās domās. Jums būs viņi jāpārliecina par savu taisnību. Es nevaru garantēt, ka tas izdosies. Bet vēlreiz apstiprināt, ka Padomju Savienība būs pilnīgi jūsu pusē, gribu pavisam noteikti. Pavisam noteikti!

Sta|ins apstājās un paskatījās tieši acīs Mikolajčikam, it kā cenzdamies viņu piespiest vai nu likt galdā savus trumpjus, ja viņam tādi ir, vai arī apliecināt savu turpmāko vienprātību ar visu pārējo po|u delegāciju un tādējādi sasaistīt sev rokas nākotnē.

Taču Mikolajčiks neko neteica un demonstratīvi raudzījās griestos.

Sta|ins brīdi klusēja, domās iegrimis. Iespējams, ka viņš gribēja atklāti jautāt, vai visiem poļu delegācijas locekļiem ir pn arī turpmāk būs tāds pats viedoklis kā Beru-tam. Tomēr viņš to nedarīja, droši vien nolemdams, ka pareizāk būs klusībā konstatēt poļu vienprātību.

Viņš apstājās pie sava tukšā krēsla un pasmaidījis sacīja:

— Nu ko tad, domāju, ka mums visiem jāatpūšas pirms rītdienas sarunām. Pēc programmas rīt ir paredzēta jūsu tikšanās ar Idenu, Birnsu un Molotovu. Lai gan ir un arī turpmāk būs nodrošināts pilnīgs Padomju Savienības atbalsts po|u prasībām, daudz kas ir atkarīgs no jums pašiem... Man ziņoja, ka ar jūsu delegācijas izvietošanu viss esot kārtībā. Mašīnas jūs gaida. Ar labu nakti! Rīt būs grūta diena. Ieteicu labi izgulēties. ja kādam tas izdosies.

Arī pēdējos vārdus viņš pasacīja smaidīdams, tikai šoreiz smaids bija daudznozīmīgs.

Beruts un Gomulka uzkavējās ēdamistabā, kamēr pārējie delegācijas locekji sakāpa mašīnās.

— Kā izturas Mikolajčiks? — Staļins paklusi jautāja.

— Starp citu, yai viņš nedomās, ka mēs te trijatā perinām briesmīgu sazvērestību pret viņu?

— Viņš droši vien ir jau aizbraucis, — Beruts atbildēja.

— Jau pašā sākumā pieprasīja sev atsevišķu mašīnu.

— So viņa prasību nav grūti apmierināt, — Staļins ironiski teica. — Un ko vēl viņš vēlas?

— Mikolajčiks vienmēr paliek Mikolajčiks, — Beruts atbildēja. — Lidmašīnā viņš man nolasija nelielu nacionālistisku sprediķi pretkrievu garā.

— Nedomāju, ka šajā gadījumā viņš bija izraudzījies pietiekami pateicīgu auditoriju, — Staļins pajokoja.

— Es ari nedomāju, — Beruts mierīgi piekrita. — Mikolajčiks tomēr uz kaut ko cer.

— Uz ko tad?

— Uz to, ka delegācijas locekju viedokļi, kas tiks izteikti šeit, Potsdamā, paliks noslēpums poļu tautai.

— Es īsti nesaprotu, — Staļins sacīja, mazliet parauk-dams uz augšu uzacis. — Vai tad Polijā kādam nav zināms, ka Mikolajčiks ar sirdi un dvēseli kalpo saviem saimniekiem Rietumos? Tas ir atklāts noslēpums.

— Būt, tā teikt, noskaņotam «rietumnieciski» — tas ir viens, tādi cilvēki mūsu zemē vēl ir, — Beruts paskaidroja, — bet, lūk, atklāti iebilst pret to, ka Polijai atdod tās sensenās zemes, kuras kādreiz atņēmuši vācieši, ir jau kaut kas cits. Nez vai pēc tam vairs var cerēt uz poļu simpātijām.

— Vai jūs gribat teikt, ka Mikolajčiks šajā gadījumā nav sevišķi ieinteresēts afišēt to, ka viņš atbalsta Cēr-čilu? — Staļins šos vārdus izrunāja lēnām un pētošu skatienu palūkojās poļu delegācijas vadītājā. — Varbūt arī jums, biedri Berut, taktisku apsvērumu dēļ ir izdevīgāk, lai poļu tauta domātu, ka tās delegācija Potsdamas sarunās bijusi vienprātīga?

— Nē, biedri Staļin, — Beruts noteikti iebilda, — mums ir izdevīgāk — ja nu lietojam šo vārdu —, lai tauta zinātu, kurš no valdības locekļiem tiešām ir par stipru un neatkarīgu Poliju un kurš ir pret to. Lai zinātu un ņemtu to vērā gaidāmajās vēlēšanās.

Staļins piekrizdams pamāja ar galvu un sacīja:

— Jums pašiem tas labāk redzams. Kā Mikolajčiks argumentēja savu priekšlikumu turēt sarunas slepenībā?

— Par argumentiem viņš daudz nerūpējās, — Beruts pārliecināti teica. — Viņa ieroči ir šantāža un visādas buržuāziski nacionālistiskas grabažas.

— «Grabažas» nav gluži veiksmīgi izraudzīts vārds, biedri Berut, — Staļins sacīja pārmetošā balsī. — Politiķim, kas ir marksists, jārēķinās ar realitāti. Mūsu kopīgā piedalīšanās karā pretkrievu noskaņojumu ir vājinājusi miljoniem poļu apziņā. Taču ne visu poļu apziņā un ne pilnā mērā. Mums, komunistiem, ar to būs jārēķinās vēl ilgi. Vislabākā mūsu brālīgās savienības propaganda ir fakti. Šodienas fakti.

— Mikolajčiks nekad nerēķināsies ar faktiem, ja tie nebūs viņam izdevīgi, — Gomulka iebilda.

— Jūs tā domājat? — Staļina balsī bija saklausāmas šaubas.

Gomulkas vietā atbildēja Beruts:

— Mēs, biedri Staļin, domājam, ka Mikolajčiks jūt: viņš ir iekritis slazdos, Un grib no tiem tikt ārā. Ar mūsu palīdzību.

— Bet precīzāk? — Sta]ins interesējās.

— Mikolajčikain katrā ziņā 'kaut kādā demogoģiskā veidā jāatbalsta angļi un amerikāņi. Citādi rīkoties viņš neiedrošināsies. Un ari negribēs. Bet, ja mūsu tauta uzzinās, ka tad, kad izšķīrās poļu senseno zemju liktenis, viņš ir nostājies pret visu vai vismaz lielākās poļu daļas centieniem, viņa dziesma būs nodziedāta. Tāpēc arī viņš cīnās par sarunu slepenību. Grib gan saglabāt savu uzticību saimniekiem, gan iegūt politisku kapitālu Polijā. Bet tas nav iespējams.

— Un jūs? ... — Staļins iesāka.

— Un mēs, — Beruts pabeidza, — nepavisam nedomājam viņu izpestīt no slazdiem, kuros viņš pats ielīdis. Es noraidīju viņa prasību, teicu, ka esmu par pilnīgu gaidāmo sarunu atklātību.

— Loģiski, — Staļins viņam piekrita. — Vai jūs nebaidāties no viņa apgalvojuma, ka pie tā visa vainīgs Staļins?

— Biedra Staļina lidmašīnā nebija. Tas — pirmkārt. Otrkārt, £S nekad neesmu slēpis, ka vienmēr atbalstu visu to, ko Padomju Savienība dara Polijas nākotnes labā. Tā ka man nav no kā baidīties.

— Arī biedrs Staļins nav no bailīgajiem, — pielika punktu Staļins.

Bija vienpadsmit' dienā, kad poļu delegācija parādījās zem Cecīlijas pils velvēm. Divpadsmitos trīsdesmit minūtēs to ieveda tajā pašā zālē, kurā piecos bija jāsapulcējas uz kārtējo sēdi «Lielajai trijotnei».

Pagaidām tur pie apaļā galda sēdēja Birnss, Idens un Molotovs, bet viņiem aiz muguras — divi tulki, kas prata tulkot no poļu valodas angļu un krievu valodā.

Pie nelieliem galdiņiem bija apmetušies amerikāņu, angļu un padomju eksperti un padomnieki.

Kad poļi gāja iekšā zālē, radās mazs sajukums. Beruts pakāpās sānis, dodams ceļu Osubkam-Moravskim, Go-mulka, gluži otrādi, viegli pabīdīja uz priekšu Berutu, visu trīs valstu drošības dienestu virsnieki, delegātus pēc sejas maz pazīdami, tomēr mēģināja nodibināt kārtību, un sekas bija tās, ka visiem priekšā nokļuva Mikolajčiks. Viņš arī zālē iegāja pirmais, it kā apjukumā noplātīdams rokas un ar to parādīdams, ka tas nav noticis viņa vainas dēļ.

Molotovs mazliet sarauca pieri un jau_ sakustējās, lai ietu pretim Berutam un Osubkam, bet, tā kā Bimss un Idens necēlās kājās, arPviņš palika savā krēslā.

Beruts uzvedīgi palocījās. Ari pārējie delegācijas locekļi nolieca galvas.

— Sēdieties! — Birnss teica angliski, norādīdams uz pretējo apaļā galda pusi.

Birnss, domās kavēdamies pie konferences vakara sēdes, pareizāk sakot, pie tā galvenā, kam vajadzēja notikt sēdes beigās, ar netīksmi aplūkoja cilvēkus, kuri sēdās viņam pretim. Kopā* ar Idenu viņš jau iepriekš bija izplānojis tikšanās norisi un tagad centās tikt pie skaidrības, kas kurš ir, kurš no viņiem ir Beruts, kurš — Mikolajčiks. Amerikāņu tulks čukstus palīdzēja viņam šajā jautājuma.

Galvenais Birnsa un Idena mērķis bija panākt, lai tikšanās vispār neiegūtu sarunu raksturu. Atbraukušajiem poļiem vajadzēja pārliecināties, ka Staļina sniegtajam atbalstam ir maza nozīme. Molotovs, protams, būs Staļina atbalss. Taču viņš ir mazākumā.

Poļiem bija jādod iespēja izteikties. Protams, viņi, vismaz Beruts un viņa domubiedri, atkārtos to, .ko pie šī galda jau ne vienu reizi vien ir teicis Staļins un ko viņi paši bija rakstījuši «Lielajai trijotnei» adresētajā paziņojumā, memorandā, ziņojumā vai.., velns viņu zina, kā nosaucams šis dokuments.

Kad Jaltas konferences prasība būs «izpildīta», tas ir, poļi Beruta personā uzklausīti, vajadzēs viņiem skaidri un nepārprotami likt saprast, ka diskutēt un strīdēties ar viņiem triju lielvalstu ārlietu ministriem nav laika. Pēc tam būs jāuzdot jautājums, vai Beruta viedoklim piekrīt visi poļu delegācijas locekļi.

Un tad nu sāksies izrāde. Vārdu lūgs Mikolajčiks, lai polemizētu ar Berutu. Protams, sacelsies troksnis, Beruta piekritēji (Bimsam priekšā noliktajā sarakstā viņu uzvārdi bija atzīmēti ar ķeksīti) ari lūgs vārdu. Tad būs jaliek lietā sava vara — jāpasludina, ka ir uzklausīti abi viedokļi, un ar to pietiek. Galu galā no tā, ka šis Beruts, saņēmis uzaicinājumu ierasties diviem trim cilvēkiem, ir tomēr atvilcis šurp gandrīz vai visu savu padomi, nepavisam neizriet, ka ārlietu ministru pienākums būtu uzklausīt katru atbraukušo. Ja arī tas poļus nenomierinās, tad viņiem tiks skaidri paziņots, ka sarunas ir parādījušas uzskatu vienības trūkumu poļu delegācijā un no tā izriet secinājumi.

Protams, Molotovs pret to iebildīs. Nu, lai iebilst! Poļi sapratīs, ka izšķirošā balss te nepieder viņam. Un tātad sapratīs arī ko citu: labāk piekrist robežai pa Austrum-neisi nekā palikt pie sava viedokļa un nesaņemt nekā.

...Joprojām dzedrā, uzsvērti oficiālā tonī Birnss sacīja:

— Poļu delegācijai ir dota iespēja izklāstīt savu viedokli jautājumā par Polijas rietumrobežu. Vai jums ir kādi būtiski papildinājumi vai paskaidrojumi pie tā, ko mēs jau zinām no jūsu atsūtītā dokumenta?

Klusumā, kas bija iestājies, atskanēja Beruta balss:

— Poļu delegācijā, kurai uzdots piedalīties sarunās, ir...

Kamēr viņš minēja delegātu uzvārdus un amatus, ikviens no viņiem vai nu mazliet pacēlās, vai aprobežojās ar vieglu galvas palocīšanu.

Birnsu nepatīkami pārsteidza tas, ka situācija Cecīlijas pilī un viss, kas ar to saistīts, acīm redzami Berutu īpaši neietekmē. Ne zāle, kas bija jau kļuvusi vēsturiska, ne tas fakts, ka viņš atrodas lielvalstu ministru priekšā, nemodināja viņā tādā gadījumā, šķiet, dabisko nedrošību.

Beruts runāja paklusi, bez jebkādas afektācijaš, pat ikdienišķi. Bimsam būtu licies dabiskāk, ja šis cilvēks, kas, pēc Cērčila domām, vada tikai marionešu valdību, izturētos uzpūtīgi, lepni, cenzdamies sev uzsist cenu. Tādā gadījumā viņu būtu viegli atsēdināt, atgādinot, kur viņš atrodas un kas sēž viņam pretim.

Bet nekas tamlīdzīgs nenotika.

Poļu delegācijas vadītājs, ģērbies acīm redzami krietni pavalkātos, nepavisam ne modernos svārkos, taču nevainojami baltā kreklā ar akurāti sasietu tumšu kaklasaiti, runāja tikpat korekti, cik korekts izskatījās, un viņa runā nebija ne vēsts no izdabāšanas.

Viņš sacīja, ka Polijas valdība apliecinot cieņu Pots-dainas konferencei un nešauboties — tā pieņems vēsturiski svarīgus lēmumus. Pēc tam viņš mierīgi teica, ka Polijas jaunās austrumrobežas apstiprināšana būtu vēs-turiska taisnīguma akts, kas atļautu likvidēt ukraiņu, baltkrievu un lietuviešu tautas sašķeltību, bet rietumu teritorijas, uz kurām pretendē viņa valsts, jau senos laikos piederējušas slāviem, poļiem, taču vācieši tās padarījuši par poļu kapsētu novadu .,,

Tas bija vienīgais tēlainais izteiciens Beruta lietišķi skopajā runā, bet tas acīmredzot pamudināja' iejaukties 2imovski. Viņš ierunājās tik steidzīgi, ka Birnss pat nepaguva viņu apturēt.

Atšķirībā no Beruta Polijas ārlietu ministrs runāja temperamentīgi. Viņš atgādināja, ka ierosinātā rietum-robeža būtībā ir to apgabalu robeža, kuri uzskatāmi par poļu tautas šūpuli. Turklāt tā"ir visīsākā robeža, ko iespējams novilkt starp Poliju un Vāciju. Ja nu «Lielā trijotne» ir tiešām ieinteresēta, lai Vācija nekad vairs neapdraudētu mieru Eiropā un pastāvīgie Vācijas draudi Polijas rietumrobežai būtu likvidēti, tad citas iespējas nemaz nav.

Birnss klausījās 2imovskī, vāji slēpdams aizkaitinājumu. Pats nemanīdams, ka pretēji sākotnējam nodomam ielaižas diskusijā, viņš mēģināja sarunu no emocionālas gultnes ievirzīt ekonomiski statistiskā gultnē. Viņš centās pierādīt, ka Polija prasa tādu teritorijas paplašinājumu, kas nav motivējams ne ar iedzīvotāju skaitu, ne ar kādiem citiem pārliecinošiem argumentiem.

Taču brīdi vēlāk viņš saprata, ka poļu delegācijas vadītājs acīmredzot to vien ir gaidījis, kad saruna pārsvie-dīsies uz konkrētiem faktiem.

Kā ģimnāzijas skolotājs, kas izskaidro audzēkņiem elementāru patiesību, Beruts ar skaitļiem raksturoja Polijas iedzīvotāju blīvumu uz kvadrātkilometru. Iznāca, ka jaunajās Polijas robežās tiks sasniegtas pirmskara proporcijas.

Birnss aizkaitināts nodomāja, ka saruna nepārprotami novirzās sāņus no scenārija. Brīdis, kas bija piemērots, lai tikšanos pārtrauktu dažas minūtes pēc sākuma, acīm , redzami bija palaists garām. Kad poļiem jau bija dota iespēja savas prasības argumentēt ar skaitļiem un faktiem, viņus apklusināt vairs nevarēja — pret to protestētu Molotovs.

Atlika cerēt tikai uz Mikolajčiku. Bet tas nez kāpēc klusēja. Klusēja arī Idens.

Galīgi noskaities, Birnss paziņoja, ka poļu delegācija savus papildargumentus var iesniegt rakstveidā. Taču Beruts to laida gar ausīm un lūdza dot vārdu polu delegācijas ekspertam ekonomikas jautājumos Grabskim.

Birnss vēl skarbāk atbildēja, ka to darīt neesot nekādas nepieciešamības. Bet tad strīdā iejaucās Molotovs...

Padomju komisārs runāja īsi un stingri. Viņš paziņoja, ka Padomju Savienība pilnīgi atbalsta Polkas valdības priekšlikumus, un uzsvēra, kāda nozīme jaunajām Polijas robežām būs miera nodrošināšanā gan Eiropā, gan visā pasaulē. Viņš arī dzēlīgi atzīmēja, ka apspriešanā atklājies — ASV un Anglijas pārstāvjiem trūkst kaut cik nopietnu pretargumentu.

Atjauties runāt ar Molotovu tāpat kā ar poliem Birnss nevarēja. Viņš atkal pievērsa Mikolajčikam bargu, gaid-pilnu skatienu. Un tad viņam nāca palīgā Idens.

Kā vienmēr, korekti un saudzīgi Idens sacīja, ka triju lielvalstu ārlietu ministru laika trūkumu poļu delegācijas locekjiem nevajagot iztulkot kā nevēlēšanos uzklausīt jebkura delegācijas iocekja, bet it īpaši Polijas valdības vadītāju domas. Pēdējos vārdus viņš pateica, pievērsdamies Mikolajčikam, kas sēdēja piepūties, iespējams, apvainojies, tāpēc ka Beruts vēl nebija parūpējies, lai dotu vārdu vicepremjeram.

Birnss pateicīgi palūkojās Idenā un laipni, pat lūdzoši

sacīja:

— Šķiet, jūs gribējāt ko teikt, Mlkolajčika kungs?...

Un tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Mikolajčika

vaigupiepūtās un piesarka vēl vairāk, viņš noklepojās un, nevienā neskatīdamies, skaļi, it kā vērsdamies pie milzīgas auditorijas, sacīja:

— Es atbalstu priekšlikumu par Polijas robežām, kas ir formulēts zināmajā triju lielvalstu vadītājiem nosūtītajā dokumentā. Polija ir to pelnījusi.

Un apklusa, atlaizdamies pret krēsla atzveltni.

Birnss un Idens' neizpratnē saskatījās. Abi jutās, kā triecienu mugurā saņēmuši.

Bimsam gribējās it vienkārši pasūtīt pie velna šo delegāciju kopā ar Mikolajčiku, pasacīt tai, ka, pārstāvot nabadzīgu, izpostītu zemi, pienāktos izturēties mazāk iebildīgi. Taču to nedrīkstēja darīt. Tāds viņa izlēciens nozīmētu atklātu skandālu. Turklāt Birnss atcerējās Tru-mena ieinteresētību poļu izcelsmes amerikāņu labvēlīgā noskaņojumā pret viņu — šo amerikāņu bija vairāki miljoni, un viņiem būs zināma loma nākamajās prezidenta vēlēšanās. Birnss savaldījās, māksloti pasmaidīja un, pievērsies Molotovam, sāka runāt par Savienoto Valstu draudzības jūtām pret Poliju. Bet Idens, kas ņēma vārdu pēc viņa, patētiski izsaucās, ka Lielbritānija iestājās pagājušajā karā tieši tāpēc, lai aizstāvētu Poliju.

Taču kolēģu runas Molotovu laikam gan nekādi neietekmēja. Viņš sarkastiski aizrādīja, ka būtība slēpjoties nevis vārdos, bet konkrētā rīcībā un, ja nu Savienotās Valstis un Anglija tiešām esot tādi Polijas draugi, kāpēc tad to nepierādīt praktiski, poļu prasības atzīstot par taisnīgām.

Birnss pavērās īdenā. Tas tikko manāmi paraustīja plecus.

— Tā, po|u delegācijas viedokli mēs esam uzklausījuši. Ar to arī uzskatīsim tikšanos par beigušos, — valsts sekretārs teica, vairs nevienā nelūkodamies un vāji slēpdams savu vilšanos.

SEPTĪTĀ NODAĻA. TRUMENA TRUMPIS

Beidzot nu bija pienākusi daudzsološā otrdiena, 1945. gada 24. jūlijs.

Miljoniem cilvēku uz zemes šī diena ne ar ko neatšķīrās no iepriekšējās. Amerikāņi bez bažām vēra va|ā rita laikrakstus. No to lappusēm pagaidām dvesa pašapmierināta labklājība. Bezdarba rēgs, kas kopš divdesmito gadu beigām un trīsdesmito gadu sākuma lika «vidējā amerikāņa* sirdij stingt bailēs, bija pagaisis kaut kur aiz tālā apvāršņa. Pasaules karš bija iedvesis jaunu dzīvību Savienoto Valstu rūpniecības un finansu mašīnai. Tās apgādāja ar ieročiem Angliju par «kristīgām» cenām, kas tomēr bija tām izdevīgas. Tās ražoja ieročus arī Padomju Savienībai — šajā gadījumā uz citiem noteikumiem. Pēc lend lease. Šiem angļu vārdiem bija divējāda nozīme — (iri lingvistiska un politiska. Pirmajā nozīmē — aizdot, iznomāt. Otrajā — nodoms uzmest padomju tautai kaklā aizdevumu cilpu, raidīt karagājienā pret PSRS badu, ja šī zeme nākotnē nepakļausies Savienotajām Valstīm, nepārstās būt par šķērsli ASV ceļā uz kundzību pār visu pasauli.

Tiesa, tiklīdz bijar beidzies karš Eiropā, amerikāņu laikrakstos sāka retumis parādīties arī bažīgi ekonomiski pareģojumi. Taču «vidējais amerikānis» tiem daudz neticēja. Amerikāņu preču realizācijas tirgi viņam likās neierobežoti. Kara izpostītās Eiropas, Agijas un Tuvo Austrumu zemes, kurām trūka itin visa, spēja pilnīgi uzsūkt sevī to, ko varēja saražot Amerika. Tēvocis Sems apmierināts glaudīja savu krietni uzblīdušo vēderu.

Aizvien optimiskāki kļuva ziņojumi no Tālo Austrumu karalauka. Iespiezdami šos ziņojumus it kā tikai pienākuma pēc, amerikāņu laikraksti centās lasītāju skatienus pievērst ne tik daudz Japānai, cik Eiropai, pie reizes

neaizmirsdami amerikāņus noskaņot pret krieviem. Krievi, lūk, Potsdamā esot stūrgalvīgi un nepiekāpīgi, gribot pievākt visu Austrumeiropu, izputināt Vāciju, no ASV tirdzniecības partneres to padarīt par nabadzīgu zemi, kas Amerikai gribot negribot būs jābāro, neko nesaņemot pretim.

Avīzes kritizēja arī Trumenu: kāpēc ASV prezidents nesēž Baltajā namā un nedomā, kā sastādīt Savienotajām Valstīm izdevīgu budžetu, bet nu jau trešo nedēļu nīkst Vācijā kaut kādā nomaļā kaktā, klausās pļāpīgajā Cērčilā un strīdas ar ūsaino spītnieku par to, kā turpmāk dzīvos rumāņi, ungāri, bulgāri, dienvidslāvi, kurus amerikāņi nekad nav savām acīm redzējuši? Bet pa to laiku no Tālajiem Austrumiem joprojām nāk uz Amerikas kontinenta krastiem kuģi ar cinka zārkiem, kuros guļ sakropļoti Ņujorkas, Vašingtonas, Teksasas, Virdžīnijas, Ohaio štata puišu līķi... Raud bojā gājušo mātes un sievas, lād japāņus bērni, kas palikuši bez tēviem ...

Toties amerikāņu okupācijas zonā Vācijā valdīja jautrība. Tur triumfēja dolārs. Ieraudzījuši zaļo papīriņu, daudzi vācieši bija gatavi uz visu, lai tikai to iegūtu, viegli pieejamas sievietes tūdaļ atsedza savas gultas. Dārdēja džezs, no pārnēsājamiem radioaparātiem plūda saldenās Sinatras un Binga Krosbija balsis. Kinoteātri €Martnorhaus» gāza vai apkārt tie, kas vēlējās redzēt amerikāņu grāvēju «Es apprecēju raganu» un pie reizes arī kinohroniku par to, kā amerikāņu kareivji karo Oki-navā Kola Portera mūzikas pavadījumā.

Ārpus kinoteātra «Marmorhaus» tie paši jenkiji joņoja savos džipos, uz ceļu neskatīdamies. Dolārs bija viņus iecēlis ģenerāļu činā. Viņi nezināja un viņiem arī nebija nekādas daļas par to, ka īstie — formas tērpos ģērbtie ģenerāļi un biznesa ģenerāļi kaut kur* bumbu pasaudzētu vācu savrupmāju klusumā ved sarunas ar labi paēdušiem industrijas «fīreriem», kas pratuši izvairīties no frontes, paglābties no bada un aukstuma un nodrošinājušies ar nez kur sadabūtām apliecībām, ka ar nacismu viņiem nav bijis nekā kopīga, — strīdas, tielējas par rūpniecības atjaunošanas noteikumiem un ir jau vienojušies — pagaidām vēl slepeni —, ka lielie Rūras koncernu uzņēmumi netiks demontēti.

Prostitūtas, savedēji, naudas mijēji līda ārā no alām, kur viņus bija iedzinis karš. Lielais bizness un mazais bizness atkal atžirga.

Taču vismaz viens amerikānis otrdien, divdesmit ceturtajā jūlijā,domāja nevis par elementāru biznesu, nevis par sievietēm, bet par kaut ko gluži citu. Viņa likmi šajā sātanisko dziru laikā bija grūti aprēķināt dolāros vien.

So amerikāni sauca par Hariju Trumenu.

Tajā dienā pēc kārtējās sēdes Cecīlijas pilī viņam vajadzēja paziņot Sta|inam, ka Savienoto Valstu rīcībā ir atombumba.

Diena bija darbiem noslogota gluži tāpat kā iepriekš sējās.

Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieks Antonovs un PSRS Jūras Kara Flotes komisārs Kuzņecovs apspriedās ar Legiju un Māršalu, plānodami kopīgu padomju un amerikāņu karaspēka darbību pret Japānu. Pulcējās sēdēs ārlietu ministru nodibinātās apakškomisijas. No vienpadsmitiem Cecīlijas pils zālē paši ministri apsprieda konferences plenārsēdes darba kārtību un pieņēma poļu delegāciju.

Trumenam, protams, par to visu ziņoja. Taču viņam daudz svarīgāka bija informācija, ko viņš dienas vienpadsmitajā stundā saņēma no kara ministra Stimsona, kurš bija ieradies «mazajā Baltajā namā».

Stimsons prezidentam ziņoja, ka jebkurā dienā pēc 3. augusta atombumbu var nomest jebkurā norādītā vietā.

Trumens deva rīkojumu visiem līdzekļiem paātrināt otras bumbas izgatavošanu un jau nez kuru reizi apjautājās, vai nav saņemta atbilde no Cana Kaiši. Pirms dažām dienām no Vašingtonas uz Ķīnu pa diplomātiskiem kanāliem bija nosūtīts deklarācijas projekts, kurā Japānai pieprasīja, lai tā nekavējoties noliek ieročus. Prezidents gribēja, lai zem šīs deklarācijas būtu arī Ķīnas valdības paraksts.

Tam bija tīri formāla nozīme. Trumens bija pārliecināts, ka japāņi atteiksies nolikt ieročus un tādējādi pasaules sabiedriskās domas uztverē amerikāņu atomtrieciens būs piespiedu solis. Atombumba deklarācijā, protams, nebija minēta.

Pēc sarunas ar Stimsonu Trumens izsauca pie sevis visu trīs ASV bruņoto spēku veidu — sauszemes karaspēka, aviācijas un flotes štābu priekšniekus un uzdeva viņiem vistuvākajā laikā iesniegt to Japānas pilsētu sarakstu, no kurām divām būs jākļūst par atombumbu mērķi.

Pirms paša plenārsēdes sākuma Birnss paziņoja prezidentam par nesekmīgajām sarunām ar poļiem.

— Jūs esat pārliecināts, ka nav cilvēka, kas varētu piespiest viņus piekāpties? — Trumcns nicīgi jautāja valsts sekretāram.

— Ne man, ne Idenam tas pagaidām nav izdevies. Mi-kolajčiks negaidīti pievienojās Berutam. Uz Molotovu jūs taču necerat? — Birnss īgni vaicāja.

— Nē. Uz Molotovu es neceru, — Trumens atbildēja.

Es domāju citu cilvēku.

— Ko tad, ser?

— Staļinu, — Trumens atbildēja, pašapmierināti smīnēdams.

— Jūs, protams, jokojat...

Taču Trumens nejokoja. Viņš tiešām bija pārliecināts, ka pēc tam, kad Staļins būs uzzinājis par jauno amerikāņu ieroci, situācija radikāli mainīsies. Staļins pats poļiem prasīs, lai viņi piekāpjas. ,

Lielbritānijas premjers uz līdzīgu Idena ziņojumu par sarunām ar poļiem reaģēja citādi. Cērčils kļuva briesmīgi nikns. -

Viņš bija sagatavojies uz to, ka Beruts un viņa līdzgaitnieki sākumā pretosies. Cērčils jau bija nolēmis tādā gadījumā pats tikties ar šiem «Staļina ielikteņiem» uti izvirzīt viņiem alternatīvu: vai nu piekrītiet robežai pa Austrumneisi, atstājot Vācijai Stetīni un visu rūpniecības rajonu, kas atrodas tai blakus, vai arī jautājums par Polijas rietumrobežu vispār netiks apspriests un poļu delegācija varēs lasīties uz mājām. Cērčilu saniknoja ne tik daudz pati poļu neatlaidība, cik Mikolajčika skaidri redzamā nodevība. Gandrīz sešus gadus viņš bija nojūdzies ar šo nekaunīgo, pašpārliecināto cilvēku un samierinājies, kad mēra sajūtu zaudējušais karjerists ne vienu reizi vien bija iejaucies citu darīšanās, ar katru savu braucienu uz Maskavu bojādams Lielbritānijas un Padomju Savienības attiecības, kas jau tā nebija nekādas spožās. Bija samierinājies tāpēc, ka galvenais mērķis šiem abiem kungiem bija viens un tas pats. Tapat ka Cērčils, arī Mikolajčiks ienīda krievus. Tāpat ka Cērčils, viņš bija ieinteresēts pretpadomju Polijas atdzimšanā. T apat kā Cērčils, viņš līdz šim bija pastāvējis uz lo, ka Polijas teritorija jāpaplašina, ja nu to darīt ir tik nepieciešams, uz Padomju Savienības rēķina — jāatņem tai Kietumukraina un Rietumbaltkrievija.

Ai to vien CērčiJam jau pietika, lai viņš gaužām neatlaidīgi censtos panākt uzpūtīgā šļalitiča iecelšanu par jaunās Polijas pagaidvaldibas vicepremjeru. Perspektīvā čerčils viņā saskatīja nākamo Polijas premjeru, jo paļāvās uz Mikoļajčika apgalvojumiem, ka viņš ne tikai atjaunos Polijā partiju, ko bija vadījis pirms kara, bet pratis to ari padarīt par balstu cīņā pret Berutu, Gomulku, Osubku-Moravski, pret Polijas strādnieku partiju un visiem demokrātiskajiem grupējumiem, kas tai pieslējušies. Un, lūk, tagad šis nekaunīgais, pašpārliecinātais plebejs izdara tādu nodevību, ietriec dunci mugurā savam īstajam saimniekam!...

Dusmu lēkmē Cērčils nesaudzēja arī īdenu, kas bija atnesis slikto vēsti. Senos laikos tādiem ziņnešiem nocirta galvu. Cērčils kliedza ministram, ka politiku netaisa ar baltiem cimdiem rokās. Redzot, ka Birnss nespēj stingri noturēt sarunu stūri, Idcnam esot vajadzējis pārņemt vadību un poļiem stingri paziņot, ka Lielbritānija nekad nepiekritis viņu prasību apmierināšanai. Vēl vairāk — viņam vajadzējis Mikolajčiku publiski atmaskot, skaļi paziņojot, ka šis intrigants visus pēdējos gadus vārda tiešā nozīmē lūdzis Lielbritānijas valdību cik vien iespējams pretoties padomju pūlēm padarīt Poliju par PSRS labu kaimiņu un uzticamu sabiedroto.

Prasīt, lai īdens būtu rīkojies tieši tā, bija muļķīgi, un nez vai Cērčils pats to domāja nopietni. Ar saviem Londonas poļiem Cērčils varēja izrīkoties, kā iepatīkas, taču viņam bija jāsaprot, ka pašreizējā Polijas valdība, kurai valstī pieder reāla vara, nekad neuzņems savā sastāvā tādu Londonas poli,'kas censtos izdabāt viņam vēl vairāk nekā Mikolajčiks. Publiski atmaskodams Mikolajčiku, Lielbritānijas ārlietu ministrs būtu tikai nostiprinājis Be-ruta pozīcijas.

Taču tādos brīžos kā pašreiz saprāts pameta Cērčilu...

Galu galā īdens neizturēja. Cenzdamies saglabāt savaldību, viņš sacīja:

— Es esmu sašutis gluži tāpat kā jūs, ser. Taču jūsu pārmetumi ir netaisni. Mikoļajčika publiska atmaskošana būtu mums nākusi tikai par ļaunu. Galu galā skandāls būtu kļuvis zināms arī presei un mūsu parlamentam. Sabiedriskā doma, iespējams, piekristu jūsu tagadējam Mi-kolajčika morālo īpašību vērtējumam, bet reizē nosodītu mūs par to, ka mēs daudzus gadus esam likuši cerības uz tik apšaubāmu cilvēku. Tas — pirmkārt. Otrkārt,

sarunas ar po|iem vēl nevar uzskatīt par , pabeigtām, un turpmāk daudz kas būs-atkarīgs no mums. Mēs varam luikt šim Berutam, ka šodienas tikšanos uzskatām tikai par sagatavošanās posmu.

īdens runāja mierīgi, metodiski virknēdams teikumus cilu aiz cita. Un tas Cērčilu satracināja vēl vairāk. Viņš atkal zaudēja savaldīšanos.

— Velns parāvis, Antonij! Jūs, šķiet, esat aizmirsis, ka parīt mums jābrauc uz Londonu.

— Mēs taču atgriezīsimies, ser. Ceru, ka jūs par to

nešaubāties.

— Bet poļi?... Ko tad viņi — sēdēs šeit, Bābelsbergā, un gaidīs mūsu atgriešanos?

— Kas cits viņiem atliek, ko darīt? — īdens paraustīja plecus. — Mēs varam viņiem paziņot, ka sarunu plānā jau no paša sākuma ir paredzēta viņu tikšanās ar jums un varbūt arī ar Trumenu. Ja nu Stajins ir piekritis gaidīt mūsu atgriešanos, tad poļiem tas no paša dieva nolikts.

— Es nevēlos viņus redzēt! — Cērčils noburkšķēja. — Ne tagad, ne vēlāk! Un vismazāk manos nodomos rr dot viņiem brīvu laiku, lai viņi bez mums varētu dzīt savas intrigas.

Šeit taču paliek gan Trumens, gan Birnss. Nez vai nu viņi atļaus ...

— Trumens pašreiz ir aizņemts ar kaut ko gluži citul Viņš...

Cērčils apklusa pusteikumā. Visu rītu viņš bija domājis tikai par to, ka šodien jānotiek neapšaubāmam lūzumam visā konferences norisē. Nolādētie poļi bija iztraucējuši šīs domas. Taču tagad viņš atkal atcerējās galveno šāsdienas notikumu. Šāsdienas? Nē, visas konferences, visu pēckara starptautisko attiecību, galu galā — visas nākamās vēstures galveno notikumu! Tas katrā ziņā piespiedīs Staļinu revidēt ne tikai taktiku šeit konferencē, bet arī līdzšinējos tālejošos stratēģiskos mērķus. Protams, viņam būs daudz jāpiekāpjas Polijas un Vācijas robež-jautājumā. Viņš taču nav pašnāvnieks, lai jaunajos apstākļos mēģinātu runāt ar Rietumiem, tā teikt, kā līdzīgs ar līdzīgu, riskētu sastrīdēties ar Savienotajām Valstīm un tātad arī ar Lielbritāniju ...

Cērčils pamazām nomierinājās. Tas, kas šodien bija noticis ārlietu ministru sēdē, viņam vairs nelikās nopietni

nas ievērības vērts. Kad veļas milzīga sniega lavīna, smieklīgi domāt, ka ir kāda spēkos to apturēt.

Divdesmit ceturtajā jūlijā piecos pēc pusdienas Tru-mens atklāja kārtējo — astoto «Lielās trijotnes» plenārsēdi.

Kārtējo? Nē! To varēja apzīmēt ar jebkuru no tādiem augsta stila vārdiem kā «vēsturiskā», «ievērojamā», «epo-hālā». Tikai ne ar ikdienišķo «kārtējā»... Tā vismaz domāja Trumens un Cērčils, Birnss un īdens.

Sēde sākās ar Birnsa ziņojumu.'Tas bija, varētu teikt, šablonisks. Birnss ziņoja, ka apakškomisija, kam bija uzdots sagatavot ekonomiskos jautājumus, konkrēti — priekšlikumus par reparācijām, kuras saņemamas no Vācijas, pagaidām nav tikusi līdz noteiktiem lēmumiem un lūdz pagarinājumu. Molotovs padomju delegācijas vārdā izteica vēlēšanos, lai pie reizes sagatavotu ari jautājumu par reparācijām no Itālijas un Austrijas. Iebildumu nebija, un Trumens, vārdus bērtin bērdams, ierosināja, lai visu, kam ir kaut kāds sakars ar Vācijas ekonomiku nākotnē, ari jautājumu par reparācijām, pārceltu uz rītdienas plenārsēdi.

Tikpat ātri, nemaz neapspriežot, tika atlikti ari vairāki citi jautājumi. Pēc tam Birnss ziņoja par domstarpībām, kas ministru apspriedē radušās par bijušo Vācijas satelit-valstu uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Pēc padomju pārstāvja domām, amerikāņu un angļu priekšlikumi šajā jautājumā nostādot Itāliju privileģētā stāvoklī salīdzinājumā ar citām zemēm. Birnss piebilda, ka amerikāņu delegācija esot gatava piekāpties padomju delegācijai, dokumentā ierakstot, ka Itālijai ir pienākums turpmāk realizēt miera politiku.

To dzirdot, Staļins mazliet pacēla roku un ironiski novilka: — O-ho!

Par Trumenu jāteic, ka viņš bija ar mieru pārcelt uz rītdienu gan šo, gan visus cilus jautājumus. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs beigt šāsdienas sēdi.

Trumena skaidri redzamā nepacietība radīja Staļinā neizpratni. Viņš paraudzījās prezidentā, atklāti nosodīdams viņa steigu, urfizslējies sacīja:

— Padomju delegācija nevar un ari turpmāk nevarēs piedalīties šī jautajuma apspriešanā — kas būtu uzņemams Apvienoto Nāciju Organizācijā un kas ne. Ne šodien, ne rīt.

— Kāpēc? — Trumens apjucis jautāja.

— Tāpēc, — Staļins īdzīgi atbildēja, — ka dokuments, kuru pašlaik izstrādā apakškomisija, nav pieņemams pašos pamatos. Molotovs padomju delegācijai ir ziņojis par tā saturu. Tas mūs neapmierina.

Kā parasti, kad Staļins bija aizkaitināts, gruzīnu akcents viņa runā ieskanējās skaidrāk, un tiem, kas prata krievu valodu, viņa izrunātie vārdi, it īpaši enerģiskais «ne», ieguva īpašu, kategorisku, specifiski staļinisku jēgu.

— Bet kāpēc tā? — Trumens gandrīz vai žēli atkārtoja savu jautājumu.

— Tāpēc, ka šajā dokumentā nav minēta Rumānijas, Bulgārijas, Ungārijas un Somijas uzņemšana Apvienoto Nāciju Organizācijā, — Staļins sacīja, pēc kārtas saliekdams labās rokas pirkstus.

Tādā veidā saliecis četrus pirkstus, viņš pie reizes izdarīja to pašu ar piekto. Iznāca dūre vai kaut kas līdzīgs pigai, ko Staļins tagad pastiepa uz Trumena pusi. Nez vai viņš gribēja tik rupji un primitīvi iebilst prezidentam, drīzāk gan tas bija iznācis nevilšus. Taču Trumens nervozi paraustīja plecus un palūkojās Cērčilā, it kā lūgdams viņa aizstāvību.

— Mēs jau ne vienu reizi vien esam teikuši, — sarunā iejaucās Birnss, — kamēr šajās zemēs nav atzītu, atbildīgu valdību...

— Nesaprotu! — Staļins viņu pārtrauca. — Atzītu? Tas taču ir atkarīgs no mums, vai tās tiek atzītas vai ne. Un ko nozīmē «atbildīgas»? Kam? Savai tautai? Bet varbūt' Birnsa kungs domā — kaut kam citam?

— Es esmu pārliecināts, — Trumens nīgri teica, —ka mēs nekad nebeigsim ne šāsdienas sēdi, ne vispār mūsu konferenci, ja aizrausimies ar neauglīgām diskusijām. Neviens negatavojas ierobežot mazo tautu tiesības.

— Neviens? — Staļins daudznozīmīgi jautāja un palūkojās uz Birnsu.

Birnss juta, ka no šī skatiena viņam asinis sakāpj sejā. Viņš neizturēja — nolieca galvu un sāka neapzināti pārcilāt papīrus sev priekšā uz galda. Bimsam bija, par ko samulst...

Tad nolēma iejaukties Cērčils. Līdz šim viņš bija klusējis, jo ziņojumu sniedza Birnss, tas ir, amerikāņu puse,

I ādās reizēs Cērčila filipikas vienmēr kaitināja Trumenu. Turklāt viņš zināja, kāpēc prezidents grib pēc iespējas drīzāk beigt sēdi, un gaidīja šīs beigas tikpat nepacietīgi kā Trumens pats.

— Nesaprotu, kāpēc ģenerālisimusam rodas tādas aizdomas, — Cērčils pārmetoši sacīja, izņemdams no mutes cigāru. — Viņam visu laiku liekas, ka mēs esam izvirzījuši sev mērķi — aizskart mazo tautu tiesības.

— Vai man tikai vienam tā lie-kas? — Staļins sarkastiski vaicāja.

— Es nezinu,,, — Cērčils iesāka, bet viņu pēkšņi pārtrauca Birnss:

— Ģenerālisimusam, protams, ir tiesības atļauties jebkuras šaubas. Un tās izteikt ari viņam ir tiesības. Es tā domāju, prezidenta kungs.

Trumens piekrizdams pamāja ar galvu.

«Nesaprotu, kas te notiek!» Cērčilam gribējās izsaukties. Viņu saniknoja pat tāda — tikai tīri vārdiska — piekāpība padomju delegācijas vadītājam. Un viņš tiešām nesaprata, kāpēc satura ziņā elementāri retoriskais vārds «neviens», ko bija izteicis Staļins, Birnsu un Trumenu tik gaužām nomācis.

Cērčils nezināja, kas bija noticis todien no rīta. Bet bija noticis, lūk, kas.

Pirms tikšanās ar poļu delegāciju Birnss, Idens un Molotovs trijatā brokastoja. Idens atstāja galdu agrāk nekā Birnss un Molojovs. Bet, kad grasījās celties ari Molotovs, Birnss pēkšņi uzaicināja padomju tautas komisāru brītiņu uzkavēties.

— Es gribētu jums pasacīt kaut ko konfidenciālu, — viņš teica, kad istabā bija palicis tikai Molotovs un tulks Golunskis.

Molotovs pat nepalocīja galvu par zīmi, ka ir ar mieru uzklausīt savu amerikāņu kolēģi. Tomēr viņš noņēma salveti no ceļiem un, nolicis to uz galda, caur ovālajiem pensneja stikliem nogaidoši palūkojās Birnsā.

— Molotova kungs, — Birnss iesāka klusinātā balsī, pieliekdamies tautas komisāram mazliet tuvāk, — jūs zināt, ka mēs, amerikāņi, esam lietišķi cilvēki, kas raduši runāt bez aplinkiem. Nedomāju, ka jūs mūsu sarunu darīsiet zināmu atklātībai — tas radītu nevajadzīgus pārpratumus un tikai ieildzinātu konferenci, kuras drīzākā beigšanā Staļina kungs, protams, nav ieinteresēts mazāk par prezidentu.

Viņš atkal paraudzījās acis Molotovam. Taču neatklāja tajās ne izbrīnu, ne interesi. Lai gan tas drusku mazināja Biruša drošini, viņš tomēr turpināja tajā pašā pieglaimīgajā balsī, tajā pašā konfidenciālajā manierē:

— Es saprotu: nosakot tādu zemju nākotni, kādas ir Polija un Vācija, strīdi ir .neizbēgami. Taču mēs varētu tos ievērojami samazināt, vienojoties par kopīgu liniju attiecībā uz Ungāriju, Rumāniju un visādām bulgārijām. Raudzīsimies uz lietām objektīvi: pēc kara pasaulē palikuši divi tiešām vareni spēki — Savienotās Valstis un Krievija ...

Birnss vēlreiz uz brīdi apklusa, ar ašu kustību sabīdīdams kopā divas izdzertas kafijas tases — savu un Molotova, un, ar pirkstu parādījis uz tām, sacīja:

— Es tad nu ierosinu tādu kā džentlmenisku vienošanos: mazo Eiropas nāciju likteni izlemsim mēs —Amerika un Krievija.

Molotovs pagrieza galvu uz tulka pusi, bez vārdiem jautādams, vai viņš precīzi pārtulkojis Bimsa sacīto. Tulks atkārtoja pēdējā teikuma beigas:

— Mēs — Amerika un Krievija.

— Jūs taču atceraties, — Birnss sarosījās, — ka Pirmā pasaules kara iegansts bija incidents Sarajevā. Otrajam pasaules karam ir sakars ar Poliju. Vārdu sakot, vēsture liecina, ka Balkānu un Austrumeiropas valstis, lai gan objektīvi tām ir niecīga nozīme, ar savu muļķīgo, pretenciozo politiku vienmēr ievelk ķildā lielvalstis. Tagad lielvalstis ir palikušas tikai divas — ASV un Krie-vij.a. Tātad pats dievs ir nolicis šo zemju likteni izlemt tieši mums. Rodas jautājums: kāda velna pēc lai mēs atbalstām bīstamās, nekādi neattaisnojamās pundurvalstu pretenzijas? Konkrēti: kāda jēga ir tās aicināt uz Miera konferenci, ja šī konference vispār kādreiz notiks? Vai nav vienkāršāk tām nodiktēt mūsu lēmumus?

Birnsa priekšlikuma slēptā jēga, tā īstais mērķis bija vispirms Padomju Savienību atšķelt no Austrumeiropas un radīt tai ilūziju, ka tā ir līdztiesīga Savienoto Valstu partnere. Bet šo ilūziju vajadzēja satriekt atombumbai. Un tad nu Eiropas likteņi pilnīgi atrastos Savienoto Valstu rokās.

Tā bija tipiska amerikāņu spēle, tipisks bizness, kurā darījums ar vienu kompanjonu uz trešā vai ari vairāku citu kompanjonu rēķina, tiekšanās par jebkuru cenu iegūt kādu labumu ir gluži parasta, «normāla» parādība.

No tā, ka Molotovs vai Staļins ņems un izklāstīs amerikāņu priekšlikumu Cērčilam, Birnss un Trumens nebaidījās. Trumenam, kas neapšaubāmi bija iepriekš informēts par gaidāmo Bimsa sarunu ar Molotovu, tādā mazticamā gadījumā palika iespēja visu vainu uzvelt savam valsts sekretāram un atsaukt viņa «patvaļīgo» iniciatīvu. Taču galvenais, kas nomierināja gan Trumenu, gan Birnsu, bija, lūk, tas: viņi abi, auguši biznesa pasaulē, nepieļāva domu, ka Staļins kaut kādu abstraktu morālu apsvērumu dēļ uzdrošināsies atteikties kaut vai no nedrošas iespējas vienoties ar varenu lielvalsti un paliks lojāls pret uzpūtīgo un kašķīgo trešo kompanjonu — šī lojalitāte taču nesola nekādu labumu.

Pasacījis Molotovam visu, ko bija nodomājis teikt, Birnss ar vērīgu skatienu neatlaidīgi lūkojās padomju tautas komisāra sejā, gaidīdams viņa atbildi. Un tā bija pavisam pārsteidzoša. Molotovs tikai paraudzījās pulkstenī un teica:

— D-domāju, ka mums tagad ir laiks iet. Tikšanās ar poļu delegāciju notiks jau pavisam drīz.

Birnss bija gaidījis no Molotova visu ko: izvairību, prasību dot garantijas, galu galā — arī atteikumu. Bet, ka Molotovs izliksies nedzirdam priekšlikumus, kuriem — pēc elementāras biznesa loģikas — viņam būtu bijis jāpieķeras ar abām rokām, to gan Birnss nebija varējis iedomāties. Pat tad, ja darīšana bija ar Molotovu. Ar cilvēku, kura nepiekāpība bija izdaudzināta visās malās. Ar cilvēku, kuram Rietumu politiskajās aprindās jau sen'bija dota iesauka Misters Nē.

Padomājis Birnss tomēr nosprieda: «'Ko gan, patiesību sakot, šis cilvēks varēja atbildēt, kamēr nav saņēmis attiecīgas instrukcijas no Staļina?» Birnss mēģināja sevi iedomāties Molotova vietā un secināja, ka arī viņš pats līdzīgā gadījumā būtu atturējies no jebkuras atbildes, kamēr nav ziņojis prezidentam.

Tomēr nebija nekādu šaubu, ka vai nu Staļins pats, vai Molotovs jau tuvākajā laikā atradīs iespēju kaut kādi izteikt savu attieksmi pret amerikāņu priekšlikumu ...

...Un, luk, tagad pie konferences sēžu galda, kad Trumens sacīja, ka «neviens negatavojas ierobežot mazo tautu tiesības», bet Staļins sarkastiski vaicāja: «Neviens?» — un paskatījās Bimsā, viņš saprata, ka tā ari ir atbilde uz piedāvāto aliansi. Kategoriski noraidoša atbilde. Vēl vairāk — nicīgi pazemojoša. Staļins raudzījās Birnsā tā, it kā gribētu viņu ar skatienu pienaglot pie kauna staba.

— Es vēl neesmu beidzis ziņojumu, — Birnss teica, lēnām atgūdamies no šoka un izlikdamies, ka nekas sevišķs nav noticis. — Konkrēti — man jāziņo, kādus rezultātus devušas sarunas ar poļu delegāciju ...

Viņš diezgan precīzi atstāstīja poļu prasības, saprazdams, ka citādi darīt nemaz nav iespējams: ja viņš kaut tikai mazliet sagrozītu patiesību, viņu tūdaļ atmaskotu Molotovs, kas bija klāt sarunās ar poļiem.

Kamēr Birnss citu pēc citas minēja poļu valdības prasības, Trumens vērīgi lūkojās Staļinā. Tas uzmanīgi klausījās un laiku pa laikam piekrizdams māja ar galvu.

«Interesanti, kāda šī cilvēka seja izskatīsies brīdi pēc sēdes beigām?» Trumens centās uzminēt. «Kas tajā atainosies? Neizpratne? Izbailes? Vai sekos ari jautājumi, un kādi tie būs? ... Acīmredzot viņš daudz ir pārdzīvojis ilgajos mūža gados, pat tad, ja neskaita šo karu. Taču nekādā ziņā viņš nejūt, ka vislielākie pārdzīvojumi vēl ir priekšā. Iegūt neierobežotu varu savā zemē, uzvarēt tādā karā, par spīti daudziem pilnīgi dibinātiem pesimistiskiem pareģojumiem, un pēkšņi atklāt, ka virs galvas karājas ierocis, kam līdzās leģendārais Damokla zobens ir tikai nieka kniepadata! ...»

Aizrāvies ar tādām domām, prezidents laikā nepamanīja, ka Birnss ziņojumu jau beidzis. Zālē iestājās klusums. Atģidies Trumens sacīja:

— Birnsa kunga informācija, manuprāt, pagaidām jāpieņem tāpat vien zināšanai. Bet es esmu par kārtības ievērošanu. Šāsdienas darba kārtībā ir jautājums par Itālijas un citu satelītu uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Nesaprotu, kāpēc mums būtu jāizvairās no šī jautājuma. Jo vairāk tāpēc, ka faktiski mēs jau esam sākuši apspriest Austrumeiropas problēmas.

Viņš to sacīja, pievērsdamies galvenokārt Staļinam. Cērčils nīgri paraustīja plecus, bet Birnss piekrizdams māja ar galvu. Viņš saprata, ka tā ir Trumena atriebība. Prezidents it kā teica Staļinam: «Jūs negribējāt izlemt visas šīs Eiropas problēmas kopumā un uz tādiem pamatiem, kādus jums piedāvāja šorīt. Labi! Tad risināsim tās atklāti. Un sāksim ar to, ka aizcirtīsim Apvienoto Nāciju

Organizācijas durvis to valstu priekšā, kuras protežējat jūs. Jums bija piedāvāts ārkārtīgi izdevīgs darījums, taču, pēc visa spriežot, jūs esat no tā atteicies. Paskatīsimies, kurš no tā iegūs un kurš zaudēs.»

— Vispirms es ierosinu, — Trumcns skaļi paziņoja, — apspriest jautājumu par Itāliju. Kurš vēlas izteikties?

— Kā disciplinēts mūsu konferences dalībnieks, — Staļins atsaucās labsirdīgi, pat rotaļīgi, — esmu gatavs sekot mūsu priekšsēdētājam. Ja viņam labpatikas mūs vest uz priekšu, es pacentīšos neatpalikt. Taču varu pagriezties arī atpakaļ. Iepriekšējās sēdēs padomju delegācija ir jau izteikusi savu negrozāmo viedokli. Esmu ar mieru to atkārtot: mēs neesam pret to, ka atvieglo bijušo hitleriskas Vācijas satelītu stāvokli. Taču mēs esam kategoriski pret tāda viedokļa attiecināšanu vienīgi uz Itāliju.

— Bet pašreiz ir runa par Itāliju! — Trumens nepacietīgi izsaucās.

— Taču kāpēc tā? — Staļins noplātīja rokas. — Kas mūs spiež Itāliju izcelt to valstu vidū, kuras jau vairākkārt šeit minētas?... Kura nodarījusi sabiedrotajiem vairāk ļaunuma — Itālija vai Rumānija, Bulgārija, Ungārija un Somija?

— Itālijā tagad ir demokrātiskāka valdība nekā šajās valstīs! — Trumens iebilda.

— Vai tiešām? — Staļins šaubījās. — Ar kādiem svariem šeit tiek svērta demokrātija? Kādi kritēriji te tiek lietoti? Vai emocionāli? Tad mēs šajā spēlē nepiedalāmies. Jebkuru vērtējumu pamatā ir jābūt faktiem. Mums ne vienu reizi vien ir atgādināts, ka Austrumeiropas valstīs nav bijis demokrātisku vēlēšanu. Bet vai tad Itālijā tā* das ir bijušas? Kā izpaužas, ja tā var teikt, šīs demokrātijas priekšrocības?... Te jau bija runa par to, ka pašreizējā Itālijas valdība nevienu un neko nepārstāv. Un to neteica padomju delegācija! Kāpēc tad mūsu sabiedrotajiem Rietumos radusies tāda labvēlība tieši pret Itāliju? Vai tāpēc, ka tur pašlaik atrodas amerikāņu karaspēks, bet citās valstīs, kas kādreiz sadarbojās ar Hitleru, šf karaspēka nav? Tāpēc? Dīvaina pieeja demokrātijas noteikšanai! Un tomēr gan amerikāņu, gan angļu delegācija deg nepacietībā izcelt Itāliju. Vispirms atjaunoja diplomātiskās attiecības ar Itāliju. Tagad ierosina Itāliju uzņemt Apvienoto Nāciju Organizācijā. Nu labi — mēs neesam pretim. Taču jājautā: kāpēc Savienotās Valstis un Anglija neatjauno diplomātiskās attiecības ar Bulgāriju,

Ungāriju, Rumāniju? Kāpēc neierosina uzņemt Apvienoto Nāciju Organizācijā šis valstis? Kāpēc Itālijai ir priekšrocības?« Vai tāpēc, ka tā nodarījusi sabiedrotajiem vislielāko ļaunumu? Man tāda loģika, ja to var tā saukt, nav saprotama.

«Vai tiešām mēs esam iekrituši paši savos slazdos?» Birnss īdzīgi nodomāja. «Pirms dažām dienām es taču pats iedevu Staļinam rokās šo variantu.»

— Tomēr, — Staļins turpināja, — es redzu, ka Savienoto Valstu un Anglijas delegācijas jūt neizskaidrojamas simpātijas tieši pret Itāliju. Nu, mēs esam gatavi ar tām rēķināties. Norunāsim tā: tā kā pirmais solis attiecībā uz Itāliju ir jau sperts — ar to atjaunotas diplomātiskās attiecības —, tad tagad pienākusi kārta tādu pašu soli spert pretim ari tām citām četrām valstīm — nodibināt ar tām diplomātiskas attiecības. Pēc tam spersim nākamos soļus — piekritīsim Itālijas uzņemšanai Apvienoto Nāciju Organizācijā, bet vēlāk tur ielaidīsim arī tās pārējās valstis. Tādējādi būs gan ievērota Itālijas prioritāte, gan nebūs nodarīts pāri citām valstīm. Ceru, ka tas apmierina visus, vai ne?

Un Staļins pārlaida sēdes dalībniekiem jautājošu skatienu.

Kad šis skatiens sastapās ar Cērčila skatienu, premjerministrs caur zobiem noteica:

— Mēs vispārīgos vilcienos piekrītam Savienoto Valstu viedoklim.

Trumens atzinīgi pamāja ar galvu. Lai kā viņam gribējās drīzāk beigt sēdi, viņš saprata, ka nedrīkst Staļinam atstāt pēdējo vārdu. ASV prezidents sāka skaidrot:

— Kāds ir īstais cēlonis tam, ka mums nav vienāda pieeja Itālijai un, teiksim, Bulgārijai vai Ungārijai? Tas meklējams tajā apstākli, ka Itālijas iekšējais stāvoklis ir visiem labi zināms, bet tajās citās valstīs tas mums ir neziņas tumsā lits. Itālijā visām mūsu valdībām — es runāju arī par Padomju valdību — dota pilnīga iespēja saņemt jebkuru informāciju, bet Rumānijā, Bulgārijā un Ungārijā tādas iespējas ir vienīgi Krievijai. Tur. konstruēto valdību raksturs neļauj mums nekavējoties nodibināt diplomātiskas attiecības. Taču es varu apliecināt krievu delegācijai, ka mēs atzīsim arī šīs valdības un nodibināsim ar tām diplomātiskas attiecības, tiklīdz būsim pārliecinājušies, ka tās apmierina mūsu prasības.

— Kādas «mūsu prasības»? — Staļins skarbi jautāja.

«Kļūda, atkal kļūda!» Birnss nodomāja. «Pašreiz nedrīkst lietot tādus vārdus. Tie skan kā ultimāts, bet ultimātus Staļinam varēs paziņot tikai rit, šodien vēl par agru!»

Vēlēdamies labot pateikto, Trumens sāka buksēt uz vietas:

— Nu ... ar to es domāju tādas demokrātijas prasības kā pārvietošanās brīvība, informācijas brīvība...

Cērčils, kurš jau daudzus gadus bija ticies ar Staļinu un no pieredzes zināja, ko nozīmē sarunās ar viņu izteikties nepiesardzīgi, sarūgtināts nodomāja: «Tagad viņš vadās Trumenu kā makšķernieks uz āķa uzķērušos zivi. Un vadās tik ilgi, līdz tas būs zaudējis spēkus.»

Cērčila paredzējums tūdaļ sāka piepildīties.

— Nesaprotu! — Staļins sacīja ar mākslotu naivumu un ļaunu prieku reizē. — Par ko patiesībā ir runa? Neviena no tāin valdībām, kuras minēja prezidenta kungs, nekavē un arī nevar kavēt brīvu pārvietošanos. Starp citu — kā pārvietošanos? Jūsu diplomātu tur nav. Korespondentu pārvietošanos? Viņus taču neviens nekavē ne pārvietoties, ne iegūt informāciju. Tur ir kāds nepatīkams pārpratums. Bet, lūk, Itālijā padomju pārstāvjiem, piemēram, tiešām bija noteikti stingri ierobežojumi.

«Vadā — vadā kā zivi aiz makšķerauklas!» Cērčils izmisīgi nodomāja, meklēdams iemeslu iejaukties, lai mainītu tematu un tādējādi palīdzētu Trumenam norauties no Staļina āķa. Taču prezidents, kā par spīti, ierija āķi aizvien dziļāk.

— Mēs gribam, — viņš paziņoja, — lai šīs valdības tiktu reorganizētas, — tas ir galvenais.

— Ko jūs tomēr saprotat ar vārdu «mēs»? — Staļins atkal jautāja. — Sevi vai Eiropas zemju tautas? Pirmajā gadījumā tas skan... nu, kā lai to saka... dīvaini. Ko tad jūs — vai esat nodomājuši Austrumeiropu pārvaldīt no Vašingtonas? Vai varbūt no Londonas? Bet, ja runa ir par tautām, vai nebūs pareizāk dot tām pašām iespēju izlemt jautājumu par savu valdību? Varbūt jūs esat citādās domās?

— Kā jūs to nesaprotat! — Trumens atkal izsaucās, atgaiņādams Birnsu, kas centās viņam kaut ko pasacīt; tagad prezidents jau zaudēja pacietību, bija nikns, aizvainots, izsists no sliedēm. — Mēs gribam, lai šīs valdības kļūtu demokrātiskākas, atbildīgākas, kā šeit jau ir runāts!

— Ak tā! — Staļins teica tā kā ar izbrīnu vai nožēlu.

— Galvoju jums, prezidenta kungs, ka tās pašas Bulgārijas valdība ir da-a-udz demokrātiskāka nekā Itālijas valdība, kura, kā es jau atzīmēju, tika šeit raksturota visai negatīvi. — Staļins pēkšņi ar visu augumu pagriezās pret Anglijas premjerministru. — Cērčila kungs, lūdzu, palīdziet mums! Es jūs lūdzu atkārtot raksturojumu, ko jūs devāt Itālijas valdībai, kuru prezidenta kungs tagad mums izvirza par paraugu.

Cērčils pat apjuka no šīs pēkšņās uzrunas.

— Es nevaru paturēt prātā katru vārdu, ko esmu teicis, — viņš īgni noburkšķēja, plecus paraustīdams.

— Tas ir pilnīgi dabiski — uz atmiņu ne vienmēr var paļauties, — Staļins laipni piekrita. — Tādā gadījumā atjaujiet citēt šādu vietu no pierakstiem, kurus mūsu konferencē izdara visas delegācijas ...

Jau tajā pašā mirklī, kad Stajins pievērsās Cērēilam, padomju delegācijas vadītājam aiz muguras notika saro-sīšanās. Delegācijas ģenerālsekretārs Novikovs aši atvēra kādu mapi, dažos mirkļos pāršķirstīja tajā ieliktās ar rakstāmmašīnu aprakstītās papīra lapas, izņēma vienu no tām, pasniedza Podcerobam, kas, tik tikko tai acis uzmetis, padeva to tālāk Molotovam, un, kad Staļins pat neatskatījies pastiepa roku pāri labajam plecam, tautas komisārs ielika tajā lapiņu.

Tas notika gandrīz acumirklīgi, un tagad Staļins, turēdams rokā ar mašīnu uzrakstīto protokola izvilkumu, skaļi un lēni lasīja:

— «Divdesmitā jūlija sēde.. Cērčils: «Es atzīmēju, ka pašreizējai Itālijas valdībai trūkst demokrātisku pamatu... Tās sastāvā it vienkārši ir politiski darbinieki, kas sevi dēvē par dažādu politisko partiju līderiem.»»

Pēc tam Staļins, tāpat neatskatīdamies, pastiepa atpakaļ roku ar lapiņu, un to tūdaļ satvēra Molotovs.

— Vai ir pareizi pierakstīts, Cērčila kungs? — Staļins atkal vaicāja Anglijas premjeram, skatīdamies viņam taisni acīs.

Cērčils klusēja, šad tad pašmakstinādams lūpas — viņš centās ievilkt dūmu no apdzisuša cigāra.

— Acīmredzot pareizi, — Staļins apmierināts noteica.

— Tādā gadījumā jūs varbūt man palīdzēsiet pārliecināt prezidenta kungu ...

Taču tagad laikam gan arī Trumens bija sapratis, ka izdarījis nepieļaujamu kļūdu un vienīgā izeja no neapskaužamā stāvokļa tr drīzāk mainīt strīda tematu. Bet kā?!

— Mūsu diskusija, — viņš iesāka, — kļūst mazliet abstrakta ...

— Tiešām? — Staļins vaicāja ar viegji saklausāmu zobgalību balsī.

— Tāpēc, — Trumens turpināja, ielikdamies, ka repliku nav dzirdējis, — cs gribu atgriezties reālajā dzīvē un atgādināt: faktiski mēs jau esam nākuši pretim padomju delegācijai. Amerikāņu priekšlikumā formulējums attiecībā uz Rumāniju, Bulgāriju un Ungāriju visumā ir tāds pats kā attiecībā uz Itāliju. Zināms, ja nepiesienas pie atsevišķiem vārdiem...

— Es atļaušos piesieties tikai pie viena vārda, — Staļins tūlīt atsaucās, — pie vārda «atzīšana». Precīzāk sakot, pie tā, ka šī vārda nav. Mūsu jautājums skan tā: vai amerikāņu projektā ir paredzēta diplomātisko attiecību atjaunošana ar tām valstīm, kuras nupat minēja prezidenta kungs? Ir vai nav?

Sājā prezidentam grūtajā brīdī palīgā steidzās Birnss.

— Es arī vairs nesaprotu, par ko pašreiz notiek strīds,— viņš sacīja. — Ja ģenerālisimusa kungs domā, ka mēs nedibināti izceļam Itāliju, tad jāpiebilst, ka tā nemaz nav. Mēs esam tikai ierosinājuši jautājumu par tās uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Taču tajā pašā redakcijā ir arī runa par citiem bijušajiem satelītiem.

— Tajā pašā redakcijā? — Staļins jautāja un ar tādu kā skumju nožēlu secināja: — Iznāk, ka es tiešām neesmu kaut ko sapratis. Tātad arī šīs valstis ir uzņemamas Apvienoto Nāciju Organizācijā?

— Nu nē taču, velns parāvis, nē! — Trumens gandrīz kliedza, vairs nespēdams valdīties.

Viņš bija nolēmis rīkoties stingrāk. Galu galā viņam, kas vada visvarenāko valsti, kuras rīcībā ir atombumba, un kam dota arī konferences priekšsēdētāja vara, ir tiesības «rādīt raksturu». Nekas, drīz šis ūsainais strīdnieks sapratīs, ka ir cilvēks, kas spēj viņam aizrādīt, lai neatļaujas par daudz.

Domādams par gaidāmo revanšu, Trumens mazliet nomierinājās un sacīja:

— Šeit ir jau runāts par to, ka mēs nedrīkstam — saprotiet: nedrīkstami — pieļaut, ka par Apvienoto Nāciju Organizācijas loceklēm uzņem valstis, kuru valdības nav atbildīgas un demokrātiskas.

— Kā, teiksim, Argentīnā? — Staļins ierunājās, tēlodams izpratni.

— Kāds tam sakars ar Argentīnu? — Trumens apjuka.

— Es tikai minēju piemēru, kas man pirmais ienāca prātā, — Sta|ins laipni paskaidroja. — Ceru, ka neviens, ari prezidents, nesāks noliegt, ka Argentīnas valdība ir pat vēl mazāk demokrātiska nekā Itālijas valdība. Un tomēr Argentīna ir Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle. Vai ne?

Stajins uz īsu brītiņu apklusa un tad kategoriski teica:

— Nu tad tā. Man, tāpat kā prezidentam, šķiet, ka mēs atrodamies kā apburtā lokā. Es jūtu līdzi mūsu priekšsēdētājam, tāpēc ierosinu strīdu izšķirt tādējādi:' punktu, kurā ir runa par Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Somiju, papildināt ar to, ka visas mūsu valdības tuvākajā laikā izskatīs jautājumu par diplomātisko attiecību atjaunošanu ar šīm valstīm. Pret to nu, manuprāt, nevar būt nekādu iebildumu. Jo vairāk tāpēc, ka mans kompromisa priekšlikums nepavisam nenozīmē, ka šī diplomātisko attiecību atjaunošana ar četrām minētajām valstīm notiks vienlaikus. Mans priekšlikums nozīmē tikai to, ka visas trīs mūsu valdības ir ar mieru šo jautājumu izskatīt. Viena izskatīs agrāk, cita vēlāk. Tāds precedents mums jau ir.

— Ko jūs ar to domājat? — Cērčils, beidzot aizkūpinājis cigāru, aizdomīgi vaicāja.

— Nu, to pašu Itāliju, — Stajins labprāt paskaidroja: — Tur taču ir akreditēti gan Savienoto Valstu, gan Padomju Savienības diplomātiskie pārstāvji, bet Lielbritānijas vai Francijas vēstnieka vēl nav. Pareizi?

— Nē, nav vis pareizi! — Cērčils izsaucās. — Mums Itālijā ir savs pārstāvis. Protams, viņš, tā teikt, nav gluži vēstnieks, jo mana valsts formāli vēl atrodas karastāvoklī ar Itāliju. Pēc mūsu Konstitūcijas normālas diplomātiskās attiecības ar šo valsti mums pagaidām nevar būt. Un tomēr, es atkārtoju, praktiski mēs savu pārstāvi Itālijā uzskatām tikpat kā par vēstnieku.

— Taču ne gluži par tādu pašu, kāds ir padomju vai amerikāņu vēstnieks? — Staļins centās precizēt.

— Jā, ne gluži par tādu pašu, — Cērčils piekrita, nesaprazdams, kāpēc padomju delegācijas vadītājs pēkšņi sācis rūpēties par Itāliju. — Savu pārstāvi mēs uzskatām il kā par vēstnieku deviņdesmit procentu apmērā, — Cērčils bija nolēmis pajokot.

Taču jau pēc mirkļa viņš nožēloja savu joku, jo Staļins tūlīt tam pieķērās:

— Nu tad es arī ierosinu tādu pašu «ne gluži vēstnieku» nosūtīt uz Rumāniju un pārējām valstīm, par kurām mēs te spriežam.

Zālē atskanēja smiekli, jo kļuva acīm redzams, ka pēc Trumena uz āķa uzķēries arī Cērčils.

Anglijas premjerministrs nosarka, viņa īsā kakla mus-. kūļi saspringa, un blakus sēdošais Ldens bažīgi nodomāja, ka Cērčilu var ķert trieka.

Trumens arī satraucās un mēģināja glābt partneri:

— Es jau paskaidroju, kādas grūtības pastāv.

— Bet es tādas grūtības pašreiz neredzu, — Staļins tūlīt atsaucās un dzedri, atturīgi piebilda: — Vismaz amerikāņu projektam pašreizējā veidā mēs nepievienojamies.

To pateicis, viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, it kā likdams saprast, ka ir pasacījis visu, ko uzskatījis par vajadzīgu sacīt, un padomju delegācija nedomā turpināt veltīgu strīdu.

«Teicami, lieliski!» Trumens atriebīgi nodomāja. «Tagad jāpaziņo pārtraukums līdz rītdienai un pēc tam... pēc tam jādod Staļinam jau vakar plānotais trieciensl»

Taču viņa īso klusēšanu izmantoja Cērčils.

Viņš nevis palīdzēja prezidentam drīzāk beigt sēdi, bet, noskaities uz sevi, ka tik neveiksmīgi pats nostājies Staļinam pa sitienam, nolēma revanšēties. Ar vienu triecienu norēķināties gan par to, ka Staļins kā rotaļādamies bija izmantojis viņa neveiksmīgo joku, gan par to, ka padomju līderis bija šeit citējis viņa agrāko paziņojumu, un reizē saukt pie kārtības arī pārējos sēdes dalībniekus par viņu smiekliem nevietā.

Ar savu daudzvārdību kaitinādams Trumenu, Anglijas premjers sāka pierādīt, ka Itālijā vērojams «brīvības pieaugums», ka tagad, kad atbrīvoti arī šīs zemes ziemeļi, tur gatavojas demokrātiskām vēlēšanām, kamēr Bulgārijas un Rumānijas nodomi šajā virzienā joprojām nav zināmi, jo angļu misijai tur laupīta jebkura iespēja saņemt informāciju un tā nokļuvusi apstākļos, kas atgādina in-ternēšanu.

Tobrīd Cērčils bija līdzīgs cilvēkam, kurš, stigdams muklājā, ar saviem mēģinājumiem izkļūt ārā tikai grimst aizvien dziļāk ...

Klausīdamies Cērčilā, Staļins uzsvērti lēnām aizsmēķēja kārtējo papirosu — iepriekš to ilgi spaidīja tabakas

nodzellinātos pirkstos, pakratīja pie auss sērkociņu kārbiņu, it kā šaubīdamies, vai tur ir kas iekšā, beidzot pielika uguni un tad, izpūtis-dūmu mutuli, nicīgi noteica:

— Pasakas!

Noliecis galvu kā vērsis un ar krūtīm uzgūlis uz galda, Cērčils ļāva vaļu jauniem vārdu plūdiem. Staļina replika bija viņu briesmīgi nokaitinājusi. Viņš vairs nerunāja, bet kliedza, ka protestējot, ka nevienam neļaušot saukt par pasakām informāciju, kas saņemta no viņa valdības uzticibas personām ...

Un tad atkal iejaucās Birnss. Viņš saprata: ja konferences sēde beigsies tik niknas konfrontācijas apstākļos, Trumcnam nebūs iespējams paziņot to, kas pasakāms konfidenciālā, draudzīgā tonī, lai gan tā saturs ir briesmīgs ...

Valsts sekretārs sacīja:

— Es aicinu cienījamos delegāciju vadītājus tomēr mēģināt panākt saprātīgu vienošanos. Sākumam ierosinu šādu kompromisu. Mūsu projektā jautājums par Eiropas satelītvalstu iespējamo uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā ir saistīts ar «atbildīgu un atzītu valdību» nodibināšanu šajās zemēs. Domāju, ka ģenerālisimusa neapmierinātību rada vārds «atbildīgas», jo tas nav pietiekami noteikts — to var iztulkot dažādi. Ja delegāciju vadītāji neiebilstu, manuprāt, šo vārdu varētu svītrot. Tad mūsu formulējums nozīmētu vienīgi to, ka minēto valstu valdības' nākotnē ir jāatzīst. Ar to mēs tikai konstatētu vienu no saviem kārtējiem uzdevumiem.

Birnsa priekšlikumā tiešām bija kāds kompromiss, kaut arī neliels. Kompromiss tāpēc, ka pēc nenoteiktā vārda «atbildīgas» svītrošanas būtu jau grūti apšaubīt to Austrumeiropas valstu valdību pilnvaras, kas tur izveidosies gaidāmo vēlēšanu rezultātā. Bet neliels tāpēc, ka jautājums par šo valdību atzīšanu joprojām palika atklāts un deva Savienotajām Valstīm un Anglijai iespēju apšaubīt pašu vēlēšanu demokrātiskumu.

Taču Staļins, pārmijis dažus vārdus ar padomju delegācijas locekļiem, acīmredzot secināja, ka arī tāda piekāpšanās no Rietumu puses ir jāpieņem.

— Tas jau ir daudz labāk, — viņš sacīja, apmierinājumu neslēpdams. — Un, ja nu vēl punktu, par kuru nupat runāja Birnsa kungs, papildinātu ar saistību tuvākajā laikā izskatīt jautājumu par diplomātisko attiecību nodibināšanu ar Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Somiju,

mēs varētu šāsdienas sēdi beigt, apzinādamies, ka esam pavirzījušies uz prie_kšu.

— Bet... vai tas nebūs pretrunā ar visu to, par ko

mēs nupat strīdējāmies? — Cērčils jautāja.

— Nē, nē, Cērčila kungs, nebūs vis, — Staļins apgalvoja mierinošā balsī, it kā viņam būtu darīšana ar pārlieku kaprīzu bērnu. — Spriediet pats! Mums ir uzdevums sagatavot miera līgumus ar minētajām valstīm. Sim uzdevumam mēs visi piekrītam. Taču noslēgt tādus līgumus ar neatzītām valdībām nav iespējams! Tātad jautājumu par šo valdību atzīšanu nekādi nedrīkst svītrot no darba kārtības. Loģiski?

— Man nav iebildumu, —Trumens steidzīgi sacīja; viņš, šķiet, bija gatavs uz visu, lai tikai drīzāk pienāktu ilgotais brīdis, kad notiks viņa personiskā saruna ar Staļinu.

— Manuprāt, pretruna tomēr pastāv... — iesāka sašļukušais Cērčils, kas joprojām nebija zaudējis cerību uz revanšu, taču Trumens mēģināja viņu apklusināt:

— Birnsa priekšlikumā nav nekā cita kā tikai tas, ka mēs apņemamies izskatīt šo jautājumu!

Mēģinājums bija veltīgs. Cērčilu nevarēja apturēt, kad viņš jau bija sācis runāt. Viņš atkal norunāja plašu mo* nologu. Tagad vēlreiz par to, ka nevar iepriekš uzņemties saistības atzīt Austrumeiropas valstu valdības ...

— Kas no jums prasa tādas saistības? — Staļins jautāja, it kā pievienodamies Truinenam. — Sīs valdības var tikt atzītas, bet var arī netikt.

— Hm... — Cērčils norūca, apzinādamies, ka Staļins viņam izsitis no rokām pēdējo ieroci. — Tādā gadījumā es ierosinu, lai lēmumā būtu teikts nevis «līgums ar Bulgāriju» un citām valstīm, bet gan «līgums Bulgārijai» un citām valstīm.

— Es neiebilstu — lai būtu «kam», — Staļins nopūzdamies sacīja.

— Pateicos, — Cērčils uzpūtīgi noteica kā cilvēks, kas uzvarējis sīvā kaujā.

— Nav par ko, — Staļins goddevīgi atbildēja.

Un zālē atkal atskanēja smiekli.

Trumens dusmīgi uzsita ar zīmuli pa galdu. Smiekli apklusa.

Turpmākajās nedaudzajās minūtēs tika ierosināti vairāki mazāk svarīgi jautājumi un pēc Trumena priekšlikuma tūlīt pārcelti uz nākamajām sēdēm. Taču, kad prezidents — jau trešo reizi! — gribēja sēdi pasludināt par [4]

129

slēgtu, Staļins atgādināja, ka neatrisināts palicis Polijas

jautājums.

Cērčils lūdza atlikt arī to, teikdams, ka viņš paredzējis nākamās dienas rītā pats tikties ar Berutu.

— Nu labi, atliksim, — Staļins pazemīgi piekrita.

— Tatad līdz rītam? — Trumens jautāja ar bažām un cerība balsī un, atbildi nesagaidījis, steidzīgi paziņoja: — Sīs'dienas sēdi uzskatu par slēgtu.

Lielā stāvpulksteņa rādītāji uz vara ciparnīcas rādīja divdesmit septiņas minūtes pāri septiņiem, kad Trumens piecēlās, taču galdu neatstāja. Viņš sasprindzis gaidīja to mirkli, kad piecelsies Staļins un to varēs nošķirt no citiem padomju delegācijas locekļiem, notvert it kā garāmejot.

Cērčils devās uz durvīm, bet pie sliekšņa apstājās, cieši apņēmies nepalaist garām nekā no tā, kam tūlīt būs jānotiek. Viņš joprojām alka pēc atriebības, pēc revanša. Cērčils paraudzījās uz Trumenu, kas stāvēja sastindzis ka statuja, redzēja, ka viens no krieviem gādīgi pavirza tālāk krēslu, palīdzēdams Staļinam, kas ceļas augšā no galda, un tikai tad pārkāpa slieksni... Viņš nepamanīja, laikam gan pat nenojauta, ka prezidents ar pūlēm apvalda drebuļus, kas bija viņu sagrābuši.

Vienlaikus Trumens pēkšņi jutās kā alpīnists, kas ilgi kāpis kalnā, pārvarēdams daudzus šķēršļus, un beidzot sasniedzis ilgoto virsoni. Viss, viss bija palicis aiz muguras, kaut kur dziļi lejā ... Viņš atradās augstāk par visiem.* Tur, kalna piekājē, tagad knosījās šie stimsoni, grovsi, herimeni, augsti mācītie itālieši, ungāri, ebreji, kuru vārdus viņš tā arī nebija iegaumējis...

Lejā bija palicis arī Cērčils. Nākotnē būs viņam jāpasniedz roka, jāpalīdz daiļrunīgajam resnim pārciest agrākā diženuma zaudēšanu ...

Lejā paliks arī Staļins. Viņam virsotne nav sasniedzama.

Ak dievs, tas taču bija pavisam nesen, kad viņš, Trumens, vientuļš un apjucis stāvēja Baltajā namā bijušo prezidentu ģīmetņu priekšā!... «Es lūdzu dievu dot savu svētību šim namam un visiem, kas tajā mitīs. Lai tikai godīgi tin gudri cilvēki valda zem šī jumta ...» Sic ar zelta burtiem virs kamīna rakstītie vārdi, kas piederēja Baltā nama pirmajam saimniekam Edemsam, arī tagad bija Trumena acu priekšā tāpat kā toreiz — tajā ceturtdiena, divpadsmitajā aprīli. Taču toreiz viņš tos lasīja nobažījies, ar drebošu sirdi. Turpretim tagad tos klusībā atkārtoja ar tīksmi un triumfu. Gudri cilvēki... Izrādījies, ka viņš ir gudrs. Visgudrākais no visiem ASV prezidentiem.

Nenovērsdams acis no Staļina, Trumens klusībā atkārtoja rūpīgi noslīpēto frāzi, kas viņam tagad būs jāpasaka skaļi.

Taču Staļins, kā par spīti, nesteidzās. Nez kāpēc viņš bija nolēmis aizkūpināt pīpi tūlīt, lai gan būtu varējis to darīt arī vēlāk savā istabā. Viņš izvilka izliekto, spīdīgo, ar tumšsarkanu laku klāto koka pīpi un sāka tajā drupināt savas dīvainās cigaretes ar garām, baltām kartona iemutēm — pēc Trumena novērojumiem, tādas nesmēķēja neviens cits visā pasaulē. Un Staļina svīta, redzēdama, ka boss sācis darboties ap pīpi, apstājās pusceļā no galda uz durvīm. Minūti vai divas minūtes ilga šī mēmā aina, kurā Trumens bija sastindzis nedabiskā, sasprindzinājuma pilnā pozā un Staļins mierīgi darbojās ap pipi. Beidzot Staļins aizsmēķēja, rūpīgi vicinādams sērkociņu virs tabakas, ievilka dūmu, izpūta to caur nāsīm un acīmredzot tikai tad pamanīja Trumenu, kas saspringtā pozā bija sastindzis pie galda.

Staļins viņā pavērās izbrīnījies, it kā vaicādams: «Ko tad jūs īsti gaidāt?» Tad vai nu pamāja ar galvu prezidentam, vai noliecies palūkojās, cik vienmērīgi pīpē deg tabakas virsējā kārtiņa, un parastajā vieglajā tīģera gaitā gāja projām no galda.

Sājā brīdī prezidents gandrīz skriešus aizšķērsoja viņam ceļu.

— Vienu mirkli, ģenerālisimus!... Piedodiet..,

Staļins nolaida uz leju pīpi un izbrīnījies atbildēja:

— Esmu jūsu rīcībā, prezidenta kungs.

Tikai tad Trumens pa īstam savaldījās.

— Gribēju jums paziņot, ģenerālisimus, — viņš teica uzsvērti ikdienišķā tonī, — ka pie mums, Statos, radīts jauns ierocis ...

Trumens uz mirkli apklusa, nevilšus izrieza plecus un, šķiet, pat pacēlās pirkstgalos, modri vērodams, kā uz viņa paziņojumu reaģē Staļins.

Taču Staļins klusēja un raudzījās Trumcnam garām.

— Sim ierocim, — Trumens atkal ierunājās, nospriedis, ka Staļins nav pareizi novērtējis sacītā jēgu, — piemīt neparasti,., neticami liels spēks ,,.

Prezidents atkal apklusa, ar tuvredzīgajām acīm ciešt vērdamies Sta|inā. Taču neatklāja viņa sejā nekādas redzamas pārmaiņas, tajā neietrīsējās neviens vaibsts — Staļins it kā apmierināts palocīja galvu un vienaldzīgi, gluži kā pieklājības pēc pateica nenozīmīgu vārdu:

— Tiešām? ...

Tad pagriezās un devās uz durvīm. Pēc mirkļa viņa vairs nebija zālē. Trumens stāvēja apjucis, zaudējis pašpaļāvību.

— Nu... kā bija? — viņš izdzirda sev aiz muguras kādu nepacietīgi čukstam.

Pagriezies Trumens ieraudzīja Cērčilu. Viņam blakus stāvēja Birnss un Idcns. Viņi bija vai nu notikumu vērojuši no tālienes, vai arī atgriezušies zālē uzzināt rezultātu.

— Jūs viņam pateicāt? — Cērčils jautāja.

— Jā, — Trumens atbildēja, joprojām nezinādams, kā novērtēt Staļina izturēšanos.

— Ak dievs, nevelciet taču garumā, seri — Cērčils izsaucās, vairs necenzdamies runāt klusi. — Ko jūs viņam teicāt?!

— To, par ko mēs abi vienojāmies, — prezidents atbildēja, kaut ko sevī domādams.

— Un kādu iespaidu tas atstāja uz viņu?

— Spriežot pēc sejas izteiksmes — itin nekādu!

— Nekādu? — Birnss pārsteigts jautāja.

— Manuprāt, viņš nemaz nesaprata, par ko ir runa!

— Tas nevar būt, ser, — Cērčils iebilda. — Viņš, zināms, visu saprata. Un tas ir tas, kas mums vajadzīgs! Apsveicu! Es palūkojos pulkstenī tur, aiz durvīm. Bija tieši septiņi trīsdesmit. Sis laiks ieies vēsturē kā jaunas ēras sākums, iezīmēs jaunus spēku samērus pasaulē!

— Es jums saku: viņš nekā nesaprata! — Trumens atkārtoja, skaizdamies uz Cērčilu.

— To mēs rīt uzzināsim pēc viņa izturēšanās, — Birnss teica tādā tonī, kam vajadzēja iedvest cerību.

— Atkal gaidīt?! — Trumens gandrīz ievaidējās. — Man apnicis! Es gribu visus pasūtīt pie velna un braukt projām!

— Un darīt to neapšaubāma triumfa priekšvakarā? — Cērčils sacīja ar labsirdīgu pārmetumu balsī.

Trumens gurdi atmeta ar roku un teica:

— Es jums atkārtoju: viņš nekā nesaprata!...

Tajā laikā zem tā paša Cecīlijas pils jumta, arī tajā pils daļā, kur atradās padomju delegācijas darba istabas, notikumi ritēja savu ritējumu.

Tiklīdz apsardzes virsnieks bija aiz Staļina cieši aizvēris durvis, padomju līdera sejā notika pārsteidzoša pārmaiņa. Uzacis saraucās, lūpu kaktiņi mazliet pacēlās uz augšu. Iedams garām Molotovam, kas viņā nolūkojās ar jautājošu skatienu, viņš neapstādamies sacīja:

— Brauciet pie manisl

Staļins devās uz izeju. Viņa personiskās apsardzes virsnieks Hrustaļevs, aizsteigdamies visiem priekšā, pirmais nokļuva pie melnā limuzīna. Pēc viņa mājiena pie stūres sēdošais majors tūlīt iedarbināja motoru.

Staļins, kā parasti, limuzīna salonā ieņēma vietu ar nolaižamu sēdekli. Hrustaļevs aizcirta ciet durtiņas un apsēdās blakus šoferim. Strauji uzņemdama ātrumu, mašīna joņoja uz tiltu, kas savienoja Cecīlijas pili ar Bābelsber-gas dzīvojamo namu kvartāliem. Aiz šīs mašīnas brauca divas citas — tādas pašas markas mašīnas tādā pašā krāsā. Tajās sēdēja Molotovs, Višinskis, Gromiko, Gusevs un apsardze.

Pēc brīža visa šī kavalkāde apstājās pie metāla režģu žoga. No pirmās mašīnas izlēca Hrustaļevs un atvēra durtiņas; kluss, domās nogrimis, ne uz vienu neskatīdamies, Staļins uzkāpa pa zemajām kāpnēm un iegāja savrupmājā. Pieņemamā istabā viņš deva rīkojumu:

— Maskavu! Kurčatovu! Nekavējoties!

Drīz vien uz viņa palīga galda iezvanījās telefons. Palīgs paņēma klausuli, pateica: — Tūlīt, — un, iegājis padomju delegācijas vadītāja kabinetā, ziņoja:

— Kurčatovs pie telefona, biedri Staļin.

Staļins piegāja pie rakstāmgalda, paņēma no palīga rokas telefona papildklausuli un neapsēdies sāka runāt:

— Sveicināti! Staļins. Nepieciešams visiem līdzekļiem paātrināt mūsu darbus. To prasa apstākļi. Jūs mani sapratāt? Visiem līdzekļiem! Tieciet skaidrībā par savām vajadzībām un pasakiet man, kāda palīdzība jums nepieciešama no valdības un partijas Centrālās Komitejas... Jautājumu nav? ... Labi. Uz redzēšanos!

Viņš pats nolika klausuli uz viena no trim aparātiem, palūkojās apkārt un, it kā brīnīdamies, ka viņš istabā ir viens, sacīja, pret atvērtajām durvīm pagriezies:

— Kur tad pārējie? Lai nāk iekšā!

ASTOTĀ NODAĻA. VĒLA VIZĪTE

Pēc valdību vadītāju astotās sēdes Cērčils uz savu rezidenci devās apjucis. īdens viņu pavadīja.

Mašīnā abi brauca klusēdami... Idens zināja, ka pirmajam sākt sarunu ar šefu, kad tas ir nelāgā noskaņojumā, nozīmē saņemt pretim asus vārdus. Tiesa, pēdējie Cecīlijas pils zālē pavadītie brīži it kā bija uzlabojuši Cērčila omu, tomēr viņš joprojām nervozēja. Pēc īsās Trumena sarunas ar Staļinu daudz kas bija palicis neskaidrs. Trumens apgalvoja, ka Staļins nekā neesot sapratis no viņa vārdiem un atbildējis uz tiem ar vienaldzīgu laipnību.

īdens tā arī īsti netika skaidrībā, kas tad patiesībā ir noticis. Varbūt prezidents savu ziņu pateica tā, ka vispār bija grūti ko saprast? īdens, kas Staļinu jau pazina pietiekami labi, citādi nemaz nespēja ticēt, ka viņš Trumena vārdiem nav piešķīris nekādu nozīmi...

Kad viņi bija pārbraukuši pāri tiltam, īdens paraudzījās pa mašīnas logu. Viss, ko viņš redzēja, — greznās villas, apsardzes punkti, kas Bābelsbergu sadalīja trijos sektoros: amerikāņu, angļu un padomju sektorā, — tas viss īdenam jau bija labi pazīstams pat sīkumos. Astoņas dienas viņš brauca pa vienu un to pašu ceļu, dodamies uz Cecīlijas pilr un atgriezdamies Bābelsbergā. Taču šis bija pēdējais vakars šeit. Rītdienas sēde arī būs pēdējā, pēc tās būs jādodas uz lidlauku ...

Vakar viņš bija sazvanījies ar Ārlietu ministriju, apvaicājies par jaunumiem. Nekādu īpašu jaunumu nebija, vismaz tādu, kādus gribējās dzirdēt gan Cērčilam, gan īdenam pašam. Balsu skaitīšanai vajadzēja sākties tikai naktī uz 26. jūliju, tas ir, parīt, tātad parlamenta vēlēšanu galīgie rezultāti kļūs zināmi ceturtdien ap dienas vidu.

Un tad otrajā vai, vēlākais, trešajā dienā pēc šo rezul-

tātu paziņošanas gan Cērčilam, gan Idenam būs jāatgriežas Bābelsbergā. Par palikšanu savā posteni Idens nemaz nešaubījās, tāpat kā, itin nemaz nešaubīdamies, ticēja tam, ka smagnējais cilvēks ar lielo galvu, kurš sēž viņam blakus, domīgi smēķēdams garu, resnu cigāru, ari turpmāk būs premjerministrs.

— Jūs tam ticat? — Cērčils pēkšņi jautāja.

Idenam šķita, ka Cērčils ir noklausījies viņa domas, un viņš automātiski albildēja:

— Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

— Tādā gadījumā ... ko tad Trumens viņam ir pateicis? — Cērčils jautāja, pieri raukdams, un izņēma cigāru no mutes.

Tikai tagad Idens saprata, ka Cērčils bija domājis pavisam ko citu — Trumena sarunu ar Staļinu.

— Droši vien to, par ko jūs abi vienojāties, — Idens atbildēja, mazliet sastomījies.

— Tad es nesaprotu, kā Stajins spēja tam nepiešķirt nekādu nozīmi.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš to nav darījis?

— Jūs taču dzirdējāt, ko mums sacīja Trumens!

— Staļins prot slēpt savas domas.

— Es Staļinu pazīstu labāk nekā jūs! — Cērčils pasludināja ar parasto aplombu. — Vai tad jūs neesat pamanījis, ka viņš knibinās ap pīpi, zīmē kaut kādus ērmus vai piekrizdams māj ar galvu kā budistu elks tikai tajās reizēs, kad apspriežamais jautājums viņu maz interesē. Bet, tiklīdz ir apdraudētas padomju intereses, viss mainās. Jūs velti domājat, ka viņš būtu varējis izlikties vienaldzīgs, ja būtu sapratis Trumenu. Man palikusi atmiņā mūsu senā saruna par operāciju «Torch» toreiz Kremlī. Es tad nepaguvu pateikt ne divus teikumus, kad Staļins jau visu bija sapratis un reaģēja ārkārtīgi dzīvi. Bet tagad viņam paziņo, ka Krievija faktiski kļuvusi pret Ameriku neaizsargāta, un viņš paliek vienaldzīgs? Tam es neticu!

— Varbūt Trumens savu ziņojumu izsacīja tik miglaini ...

— Tas ir ticamāk! Es sāku domāt, ka šis gudrinieks būs pats sapinies savos nodomos. No vienas puses, viņš gribēja teikt, no otras, tomēr nekā nepateikt. Viņa rokās bija trumpis, kura vērtība nav izsakāma ne ar kādiem miljardiem mārciņu vai dolāru, bet pretī viņš dabūja pigu.

Esmu kjūdijies, paļaudamies uz viņu kā uz cienīgu Staļina pretinieku...

— Jūs gribat sacīt, ka prezidents Rūzvelts.., vārdu sakot, jūs gribat teikt, ka Jaltā Staļins bija padevīgāks?

— Jalta neskaitās. Tolaik krievu karaspēks vēl nebija ieņēmis pusi Eiropas.

Sājā mirklī mašīna apstājās. Tompsons, kurš sēdēja blakus šoferim uz priekšējā sēdekja, ko no salona atdalīja biezs stikls, izlēca ārā un atvēra pakaļējās durtiņas.

— Vai es šodien būšu jums vē! vajadzīgs, ser? — Idens painteresējās, kad viņi tuvojās vārtiņiem.

— Nē, — Cērčils noteikti atbildēja. — Es gatavojos agri iet gulēt. Rīt taču pēdējā diena ...

— Mums vēl iznāks šeit pavadīt ne mazumu dienu, — fdens atbildēja ciešā pārliecībā.

— Ceru, ka tā, — Cērčils piekrita mazliet augstprātīgi, lūpu atstiepis. — Ar labu nakti!

Tovakar Cērčils bija gluži neciešams cilvēkiem, kas viņu apkalpoja, un pat savai meitai Mērijai. Divas porcijas gandrīz neatšķaidīta viskija neatstāja uz viņu parasto nomierinošo iespaidu.

Viņš nolēma nomazgāties vannā, bet jau pēc brītiņa no vannas istabas atskanēja sašutuma pilns bļāviens: krānos nebija ūdens — droši vien kaut kur bija sabrukušas drupas un pārsitušas pušu jau veco, izrūsējušo ūdensvadu. Ar garu naktskreklu mugurā izdrāzies no vannas istabas, Cērčils kliedza, lai nekavējoties nosūtot telegrammu Montgomerijam un lai tas pa zemi vai gaisu atgādājot šurp cisternu ar ūdeni. Tam nebija nekādas jēgas — padomju inženiertehniskā karaspēka apakšvienība jau laboja bojājumu, tomēr neviens neuzdrošinājās runāt premjeram pretim ...

Pēc deviņiem Cērčils beidzot devās uz guļamistabu, taču pat vienpadsmitos Morans redzēja no aizvērto durvju apakšas laužamies ārā šauru gaismas švīku — viņa pacients joprojām negulēja.

Jā, Cērčils bija nomodā. Viņš gulēja gultā, bet viņa smadzenes drudžaini strādāja. Cērčils domāja par rītdien paredzēto aizbraukšanu, par sakāvi, ko viņš un Trumens šodien bija cietuši strīdā par Austrumeiropas valstu valdību atzīšanu. Prātoja par to, kā saglabāt Vācijas militāro un rūpniecisko potenciālu, kad runa būs par šīs zemes nākotni, un par to, vai ņemt vairs līdzi Etliju, kad atkal būs jāatgriežas Bābelsbergā.

Pie durvīm kāds nedroši pieklauvēja.

— Nāciet iekšā! — Cērčils noburkšķēja.

Durvis klusi atvērās, un uz sliekšņa viņš ieraudzīja Rovanu.

— Kāda velna pēc,.. — Cērčils iesāka, bet Rovans, kas, protams, jau zināja, ka viņa parādīšanās nelaikā radīs jaunu patrona dusmu uzliesmojumu, ātri pagāja dažus soļus uz priekšu un klusi ziņoja:

— Mikolajčiks, ser ...

— Kas?! — Cērčils ierēcās, paceldamies un atbalstīdamies uz elkoņa.

— Viņš nupat piezvanīja pa telefonu, ser. Ļoti lūdz viņu pieņemt, lai gan ir jau vēls. Viņš apgalvo, ka esot sakāms kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Vizīti lūdz turēt slepenībā.

Rovans to nobēra ļoti ātri, nedodams Cērčilam iespēju viņu pārtraukt.

— Lai iet pie velna! — Cērčils atkal iebļāvās; šajā vakarā viņš nespēja iztikt bez lamāšanās, vienalga, par ko bija runa. — Jūs mani sapratāt?! Viņš vēl iedrošinās, zvanīt pēc tam, kad... — Cērčils no dusmām palika gluži bez elpas, taču atguvies jautāja: — Vai viņš vēl ir pie telefona?

— Jā, ser.

— Pasakiet šim avantūristam, lai viņš.., Es nešaubos, ka pat Beruts neuzdrošinātos tik vēlā stundā traucēt Staļinu! Vai jūs.,, vai jūs viņam teicāt, ka es esmu jau gultā?

— Jā, ser.

— Un viņš? ...

— Paliek pie sava, ser. Atkārto, ka esot sakāms kaut kas ļoti svarīgs.

Pēkšņi Cērčils atcerējās, ka viņš nolēmis nākamās dienas rītā pats tikties ar Berutu. Tam bija pie viņa jāierodas agri — astoņos no rīta.

Antipātijas un niknums, ko Cērčils pašreiz juta, iz-dzirdis Mikolajčiku pieminam vien, atkāpās, dodot vietu veselam saprātam. Viņš iedomājās: «Varbūt starp Miko-lajčika zvanīšanu un rītdienas tikšanos ar Berutu ir tiešs sakars? Citādi šis tips, lai cik nekaunīgs un familiārs viņš ir, pēc izdarītās nodevības nez vai būtu iedrošinājies lūgt tikšanos tik vēlā stundā.»

Cērčils atkal nolaida galvu uz spilvena un, Rovanā neskatīdamies, sacīja:

— Pavaicājiet Tompsonam, vai viņa cilvēki spēj nodrošināt, lai Mikolajčika ierašanās paliktu noslēpums! Ja spēj, lai viņš brauc šurp!

— Labi, ser. Vai pasaukt Sojeru, lai viņš palīdz jums apģērbties?

— Apģērbties?! — Cērčils atvaicāja, juzdams, ka viņu atkal sagrābj niknums. — Lai es vēl ģērbtos tāpēc, ka man būs jarunā ar šo pārbēdzēju?!

— Es sapratu, ser, — Rovans steidzīgi pateica un pēc mirkļa jau bija nozudis, piesardzīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

Kad Mikolajčiks Rovana pavadībā ienāca guļamistabā, Cērčils gulēja uz muguras un vērās griestos. Viņš pat nepagrieza galvu.

Rovans izgāja, nekā neteicis, un atstāja vēlo viesi vienu pašu ar premjerministru. Tulks viņiem nebija vajadzīgs — Londonā nodzīvotajos gados Mikolajčiks bija iemācījies angļu valodu.

Smagi elpodams — acīmredzot viņš bija ļoti steidzies —, Mikolajčiks ar plānu ādas mapi padusē stāvēja pie durvīm. Stāvēja izbrīnījies —Cērčils gulēja gultā.

Premjerministram acis bija aizvērtas, un pirmajos mirkļos Mikolajčikam šķita, ka viņš ir aizmidzis.

Taču tas, ka uz naktsskapīša dega lampa ar sārtu aba-žūru un uz pelnutrauka malas kūpēja cigārs, lika Mikolajčikam domāt: «Nē, Cērčils nav vis aizmidzis.»

— Ser, — Mikolajčiks nedroši ierunājās, paiedams dažus soļus uz priekšu.

Cērčils joprojām gulēja aizvērtām acīm, tikai cieši sakniebtās lūpas bija vēl viena pazīme, ka viņš ir nomodā.

— Ser!... — Mikolajčiks atkārtoja jau skaļāk.

Šoreiz Cērčils atvēra acis un lēnām pagrieza galvu uz

Mikolajčika pusi. Dažus mirkļus viņš Mikolajčikā nolūkojās ar pazemojoša naida pilnu skatienu. Beidzot viņš vaicāja:

— Kas jūs tāds esat?

Apjukušais Mikolajčiks klusēja. Tikai piere viņam norasoja. Jā, viņš bija paredzējis, ka Cērčils viņu uzņems vēsi, bet tik pazemojošu jautājumu viņš gan nebija gaidījis.

— Es jautāju: kas jūs tāds esat? — Cērčils atkārtoja, tagad jau skatīdamies Mikolajčikam tieši virsū.

Mikolajčiku sagrāba reizē pazemojuma un aizvainojuma izjūta un arī šļahtiča lepnums. Izriezdams jau tā platos plecus, viņš mazliet atmeta atpakaļ galvu un atbildēja:

— Man šķiet, ser, ka pēc sešus gadus ilgā kopīgā darba jūs būtu varējis iegaumēt, kas es tāds esmu. Domāju, ka no jūsu puses tas ir tikai joks, taču...

— Joks?! — Cērčils ierēcās vārda pilnā nozīmē, atmeta segu un viņa masīvajam augumam neparastā ātrumā pielēca no gultas.

Viņš stāvēja kailām kājām, ģērbies garā naktskreklā — gandrīz līdz potītēm, un viņa rokas bija sažņaugtas dūrēs.

— Jūs vēl uzdrošināties man atgādināt kopīgo darbul — Cērčils turpināja tikpat skaļi. — Sešus gadus es jūs cietul Domāju, ka jums vēl ir palikusi kāda kripatiņa godaprāta un pēc tā, ko Lielbritānija darījusi jūsu zemes_ un jūsu paša labā, mēs varam cerēt vismaz uz elementāru pateicību, ja ne uzticību!

— Es vienmēr esmu bijis pateicīgs.,, *— Mikolajčiks iesāka, bet Cērčils viņu pārtrauca:

— Vienmēr?! Es jums pasacīšu,\ ko jūs esat darījis vien-mērl Jūs esat spekulējis uz mūsu domstarpībām ar Krieviju, un es jūs šajā ziņā brīdināju jau pērn Maskavā! Jūs esat aizmirsis, ka bez mūsu atbalsta, galu galā — bez mūsu naudas jūs un jūsu tā dēvētās valdības locekļi būtu klīduši apkārt pa Londonu kā nevienam nevajadzīgi no-skranduši ubagi! Jūs piekopāt savu muļķīgo politiku pret Krieviju arī pēc tam, kad es principā biju ar Staļinu vienojies par jaunajām Polijas robežām! Jūs esat aizmirsis, ka jūsu zeme jau sen būtu izdzēsta no Eiropas kartes, ja nebūtu palīdzējusi Krievija!

Pēkšņi viņš aprāvās, apjautis, ka dara to, ko nekad nav skaļi darījis,— uzsver Padomju zemes nozīmi Polijas atbrīvošanā ...

Cērčils ienīda Krieviju, tomēr pienācīgi novērtēja tās spēku, ienīda Staļinu, tomēr nevarēja nerēķināties ar viņa prātu un stipro gribu. Un, lūk, tagad, šo uzpūtušos tītaru, sīko intrigantu, marioneti lielvalstu politiskajā spēlē domās salīdzinādams ar Staļinu, Mālboro hercogu pēctecis nespēja noturēties, nepateicis viņam visu patiesību.

Pazemotais un aizvainotais Mikolajčiks gribēja atgādināt šim pusplikajam saniknotajam kungam, ka viņš,

Mikolajčiks, vienmēr ir centies būt lojāls, taču pats pret savu gribu dzēlīgi pateica:

— Nekad agrāk, ser, neesmu jūs dzirdējis tik atzinīgi runājam par Krieviju, un man šķiet...

— Man nav ne silts, ne auksts no tā, kas jums šķiet! — Cērčils viņu pārtrauca. — Mana- attieksme pret boļševikiem ir zināma visiem un ikvienam, tomēr es atzīstu, ka viņiem piemīt īpašība, kura jums ir pavisam sveša, proti — cēlsirdīgums. Bet tagad pietiek, audience beigusies, un jūs varat iet pie velna! Jūs esat cilvēks bez godaprāta, pateicības jūtām un atbildības par saviem vārdieml

Cērčils apsēdās gultā, smagi elpodams un demonstratīvi novērsdamies no Mikolajčika.

Tas nu bija par daudz pat Mikolajčikam.

— Es tūlīt iešu projām, premjerministra kungs, — viņš paklusi sacīja, juzdams, ka viņam pat nepietiek spēka izvilkt no kabatas mutautiņu, lai noslaucītu no sejas sviedrus. — Tomēr aiziešu pilnīgā neizpratnē. Jūs taču pat nepateicāt, par ko mani apsūdzat!

— Ak svētā vientiesība! — Cērčils izsaucās, atkal ārkārtīgi uzbudinādamies un paķerdams uz pelnutrauka malas nolikto cigāru. — Viņš nezina! Nu, tad es pateikšu! Diedelēdams pēc premjera posteņa, jūs zinājāt, kas jums jādara! Jūs dzināt intrigas, kā zirneklis audāt tīklus, panācāt, ka pēc mūsu neatlaidīgās prasības kļuvāt nevis par tādas valdības vicepremjeru, kurai nav nedz tautas, nedz teritorijas, bet gan par reālās Polijas valdības vicepremjeru. Taču tagad, kad jums vajadzēja tikai paziņot, ka nepavisam nepiekrītat Berutam, jūs publiski sabučojāties ar šo Staļina ielikteni un izsitāt mums no rokām galveno trumpi.

— Jums nav taisnība, ser, — Mikolajčiks stingri noteica, sasprindzinādams visus muskuļus un pirmoreiz atļaudamies pacelt balsi.

Cērčilam tāda atbilde likās nekaunīga. Viņš ievilka dažus dūmus un nolika cigāru.

— Atan nav taisnība?! — viņš sašuta, atkal pagriezdamies uz Mikolajčika pusi un noskatīdams viņu no galvas līdz kājām. — Jūs vēl uzdrošināties ...

— Jā, ser, es atļaujos to apgalvot. Un ja jūs dosiet man vismaz desmit minūtes ...

— Es dodu jums trīs! Un ne minūti vairāki

MO

— Labi, seri Tātad, cik es saprotu, Jūs neesat apmierināts ar to, ka es ārlietu ministru apspriedē nesāku polemiku ar Berutu.

— Tieši tā, — Cērčils sauca. — Ar to jūs atņēmāt mums iespēju paziņot, ka poļu delegācijā nav vienprātības. Tas bija mūsu galvenais trumpis cīņā ar Staļinu.

— Saprotu, ser. Bet atļaujiet man ko jautāti Polijā ir gaidāmas vēlēšanas. Jā? Kā jūs domājat — vai kaut viens polis balsotu par cilvēku, kas vienīgais no visas delegācijas ir atklāti iebildis pret Polijas teritorijas paplašināšanu? Pret Vācijas ekonomiskā potenciāla samazināšanu? Pret to, lai Vācijas jaunā robeža ar Poliju būtu cik vien iespējams īsa?... Jūs varat man atbildēt vai neatbildēt — kā vēlaties. Manas trīs minūtes ir pagājušas, un es eju prom.

— Pagaidiet! — Cērčils drūmi sacīja. Viņš atkal paņēma no pelnutrauka cigāru un, to aizsmēķējis, noburkšķēja: — Varēja vienoties, ka jūsu vakardienas tikšanos ar ministriem uzskata par slepenu.

— Ar ko vienoties, ser? Ar Berutu? Es mēģināju. Un saņēmu kategorisku atteikumu. Varbūt man vajadzēja vienoties ar Molotovu?

Pēdējos vārdus Mikolajčiks izrunāja, atklāti zobodamies.

Cērčils domīgi klusēja, raudzīdamies uz cigāra galu. Tagad viņš jau aptvēra, ka Mikolajčika arguments ir vērā ņemams.

— Pēc manas saprašanas, ser, — Mikolajčiks turpināja, juzdams, ka-viņš ar pūlēm tomēr uzpeld virspusē no dziļumiem, kuros viņu bija iegrūdušas Cērčila dusmu brāzmas, — vēl vairāk — pēc manas ciešas pārliecības, es būšu jums vajadzīgs, ja uzvarēšu vēlēšanās un ieņemšu pienācīgu posteni jaunajā Polijas valdībā.

— Mums tur vajadzīgs uzticams un saprātīgs cilvēks, nevīs vējrādis, — Cērčils noteica tajā pašā drūmajā tonī.

Un tad Mikolajčiks pārgāja uzbrukumā.

— Es, ser, noklausījos jūsu pārmetumus, kas bija tikpat rūgti, cik netaisni, tikai tāpēc, ka sapratu: kad viss būs noskaidrojies ...

Cērčils nicīgi nosprauslājās.

— Kas noskaidrojies? Vai tas, ka misters Mikolajčiks pietiekami parūpējies par paša labklājību, paceldams rokas Beruta un viņa kopānijas priekšā?

— Parīze ir mesas vērta, seri Ja jūs gribat, lai vēlēša*

nās uzvarētu nevis komunisti, bet demokrāti, šajā gadījumā — jūsu padevīgais kalps, tad pēc tīri taktiskiem apsvērumiem ...

— Vai jūs esat atnācis pie manis tik vēlā vakara stundā, lai taisnotos?! — Cērčils atkal pacēla balsi. —To jūs būtu varējis darīt arī rīt. So nakti es kaut kā, būtu pārcietis.

— Rīt no rīta jums būs tikšanās ar Berutu, — Miko-lajčiks sacīja, nelikdamies zinis par nicīgo toni, kādā Cērčils bija teicis pēdējos vārdus.

— Tātad jūs mani piecēlāt no gultas, lai to atgādinātu?

— Nē, ser. Es atnācu, lai palīdzētu jums. Lūk... — un Mikolajčiks sniedza Cērčilam mapi, ko visu laiku bija turējis padusē.

— Kas tad tas vēl? — Cērčils vērīgi jautāja, raudzīdamies uz mapi.

— Tur ir dati, ser. Vispusīgi argumenti pret Beruta piekritēju prasībām. Es tos paņēmu līdzi, bet nevarēju izmantot tā iemesla dēļ, par kuru es jau runāju. Bet jūs...

— Dodiet šurp! — Cērčils iemeta cigāru pelnutraukā un, strauji pastiepis roku, gandrīz raušus izrāva Mikolaj-čikam mapi.

Tajā bija vairākas ar mašīnu rakstītas papīra lapiņas.

— Vai jūs nevarējāt to iedot man agrāk? — Cērčils vaicāja, galvu nepaceldams un šķirstīdams mapē ieliktās lapiņas.

— Es vedu šos materiālus sev, un, protams, tie bija poļu valodā. Kad noskaidrojās, ka pašam man neizdosies tos izmantot, radās vajadzība pēc tulkojuma angļu valodā. Jums. Tas prasīja laiku. Vai tad es varēju tādu dokumentu tulkošanu uzticēt pirmajam pretimnācējam?

— Te ir rakstīts, — Cērčils murmināja, raudzīdamies tekstā, — ka teritorijā, ko Beruts pieprasa Polijai, dzīvo astoņi miljoni vāciešu. Taču Staļins uzskata par pārspīlētu pat pusotru miljonu. Kā mēs varam pierādīt jūsu ziņu pareizību?

— Ir tāds joku stāstiņš, ser, — Mikolajčiks atbildēja, plecus paraustīdams, — protams, anekdote. Ģeogrāfijas skolotājs jautā ģimnāzistam, cik zvaigžņu ir debesīs. Tas, nemaz nestomīdamies, pasaka milzīgu skaitli ar precizitāti līdz vieniniekam. «Kā jūs varat to pierādīt?» skolotājs izbrīnījies jautā. — «Pārskaitiet pats, pan skolotāj, un jūs pārliecināsieties, ka man ir taisnība,» ģimnāzists atbild.

— Vai jūs domājat, ka Staļinu var pārliecināt ar tādiem ģimnāzistu jokiem?

— Bet kā viņš pierādīs savu ziņu pareizību? — Miko-lajčiks iebilda. — Vismaz tas prasīs daudz laika. Un arī pēc tam Beruta un krievu apgalvojumus vēl varēs apstrīdēt. Protams, ar jūsu, palīdzību. Turklāt, kā jūs redzat, tas nepavisam nav vienīgais arguments.

Cērčils steidzīgi pārskatīja lappuses. Katram iebildumam pret jaunajām Polijas robežām bija apakšvirsraksts: «Ja Vācija zaudēs teritoriju gar Oderas krastu, izcelsies bads»; «Pirmā pasaules kara laika piemēri»; «Ekonomiskās grūtības gulsies uz okupējušajām lielvalstīm»; «Poļi nespēs apgūt jaunās teritorijas»; «Naidīgas situācijas rašanās starp Vāciju un Poliju»; «Nebūs iespējams taisnīgi izlemt reparāciju jautājumu»; «Kerzona līnija un Krievija» ...

Pārlaizdams acis aprakstītajām lapām citai pēc citas, Cērčils aizvien noteiktāk secināja, ka nekā principiāli jauna tur nav, ja salīdzina ar tiem argumentiem, ko viņš jau ir izteicis konferencē. Taču viņam patika skaitļi un fakti, kas pastiprināja katru iebildumu un, nepakļaudamies tūlītējai pārbaudei, radīja patiesības ilūziju.

Cērčils apzinājās, ka pat ar šo materiālu palīdzību principā noraidīt lēmumu par Polijas teritorijas paplašināšanu nav iespējams — tas nozīmētu radikālu Jaltas vienošanās revīziju. Taču atvairīt poļu prasību, lai jaunā robeža ietu pa Rietumneisi, nevis pa Austrumneisi, saglabāt Vācijai Stetīni un dažus citus rūpniecības rajonus Miko-lajčika iesniegtie materiāli neapšaubāmi varēja palīdzēt.

— Labi, — Cērčils sacīja, aizcirzdams mapi un paceldams galvu, t- to visu es izstudēšu. Lai gan laika ir palicis maz. Starp citu, — viņš pēkšņi teica, cieši vērdamies Mikolajčikam sejā, — jūs man apgalvojāt, ka, piedalīdamies Varšavas valdībā, jūs spēsiet radīt savu partiju — spēcīgu partiju — un nākamajās vēlēšanās to likt pretim komunistiem.

— Runa ir par Stronnictwo ludowe? — Mikolajčiks pateica priekšā.

— Kur tad tagad ir šī Stro ...?

Cērčils mēģināja atkārtot partijas nosaukumu poliski, bet viņam tas neizdevās.

— Partijas Stronnictwo ludowe atdzimšana tiks pasludināta jau augustā, ser, — Mikolajčiks atbildēja, lepni atmezdams galvu.

— Un Beruts uz to... Ielaižas? — Cērčils vaicāja šaubīdamies.

— Pirmām kārtām viņš nevar atteikties no saistības nodibināt valdību uz plašiem demokrātiskiem pamatiem. Tātad nevienu partiju, izņemot atklāti nacistiskās partijas, nevar aizliegt vai nepielaist vēlēšanās, — Mikolajčiks paskaidroja. — Protams, tas daudzējādā ziņā būs atkarīgs no jums, ser.

— Atkal no mums? — Cērčils jautāja, smagi nopūzdamies. — Saprotiet, es esmu noguris no poļiem. NogurisI

— No jums un prezidenta netiek prasīts nekas jauns! Tikai nav jāatkāpjas no galvenās Rietumu lielvalstu prasības: vēlēšanas un valdība uz plašiem demokrātiskiem pamatiemi Par turpmāko mēs gādāsim paši.

Pēkšņi Cērčils sašļuka. Nolika mapi sev blakus gultā. Skatiens klīda kaut kur tālu, it kā viņš būtu aizmirsis, ka pretim stāv Mikolajčiks, aizmirsis visu, kas noticis starp viņiem.

Nesaprazdams Cērčila pēkšņās pārmaiņas cēloņus, Mikolajčiks izbrīnījies lūkojās premjerministrā. Viņš nezināja, nespēja uzminēt, ka cēlonis slēpjas viņa pateiktajā vārdā «vēlēšanas»... Kādu brīdi bija klusums.

— Vai atļaujat man tagad jūs atstāt, ser? — Mikolajčiks nedroši jautāja.

Cērčils neko neatbildēja. Viņš domāja: «Rīt ir pēdējā diena... Rīt kļūs acīm redzama Staļina īstā reakcija uz Trumena paziņojumu. Bet tad — Londona. Un pēc tam... Bet ja nu? ...»

Viņš galu galā spēja samierināties ar visu, šis smagnējais, novecojošais cilvēks, kas ilgus gadus bija sevi indējis ār alkoholu un tabaku, — pēdējais no lielajiem vecās pasaules kapteiņiem, «pēdējais mohikānis». Viņš spēja pārciest visu, pat sev vistuvāko cilvēku nāvi. Viņš mīlēja vienīgi sevi un mīlēja tik ļoti, ka viņam it vienkārši vairs neatlika mīlestības, ko dāvāt citiem. Nevienam. Nekam. Izņēmums bija tikai Lielbritānijas impērija. Tikai paša vara.

Vārds «vēlēšanas», ieskanēdamies Cērčilam ausīs, atkal lika viņam nodomāt: «Vai es spētu pārciest sakāvi vēlēšanās?»

Jautājums palika bez atbildes.

Cērčils it kā atģidies pacēla galvu. Mikolajčika istabā vairs nebija, un tikai ādas cepure uz gultas atgādināja viņa neseno vizīti.

DEVĪTĀ NODAĻA. SASTAPŠANAS VAIGU VAIGA

Cērčils tonakt gulēja maz — līdz kādiem diviem lasīja Mikolajčika atstātos materiālus un pēc tam, nometis mapi uz paklāja pie gultas, vēl ilgi zvilnēja uz muguras, neapsedzies un nenodzēsis gaismu.

Ar sārtu abažūru gandrīz pilnīgi aizsegtā spuldze gan apgaismoja Cērčilu, kas pašreiz izskatījās pēc ērmīga aizvēsturisku laiku dzīvnieka liemeņa, bet lielāko daļu guļamistabas atstāja pustumsā.

Par ko Cērčils domāja šajās nakts stundās? Centās aptvert nupat izlasīto materiālu jēgu? Prātoja, kā tos vislabāk izmantot?...

Nē. Tonakt pirms lidojuma no Bābelsbergas uz Londonu viņš izsauca pie sevis pagātnes ēnas. Tās drūzmējās tālākajos kaktos, kur bija tumšs. To neskaidrās, izplūdušās aprises Cērčilam atgādināja, cik ilgi nodzīvots un cik daudz pārdzīvots. No visām pusēm viņu apstāja politisko draugu ēnas — citu draugu Cērčilam gandrīz nebija — un arī ienaidnieku ēnas, kuras nevarēja ne saskaitīt.

Lielākā daļa draugu jau bija aizgājuši viņsaulē, bet daudzi ienaidnieki vēl bija dzīvi. Un Cērčils tagad ar viņiem klusi sarunājās, pareizāk sakot, teica kārtējo monologu. Viņš bija pieradis, ka citi klausās viņā, bet, lūk, pašam uzklausīt citus viņam nepatika — klausīšanos Cērčils allaž izjuta kā ārkārtīgi nepatīkamu pienākumu.

Viņam, šim nenogurdināmajam, valdonīgajam, stūrgalvīgajam cilvēkam, jau ritēja astotais gadu desmits.

Bija brīži, kad Cērčils juta uz pleciem smago vecuma nastu. Taču daudz biežāk viņš to nejuta. Viņam trūka laika ļauties tādām izjūtām. Dīvaini organizētais Cērčila prāts, darbodamies kā kibernētiska mašīna, kas konstruēta tieši politiskām intrigām un viltīgām iecerēm — precīzi aprēķinātām, bet dažreiz fantastiskām un tāpēc nereali-

zējamām —, uzturēja viņā neapzinātu ticību savai nemir* * stibai un nebeidzamai varas saglabāšanai savās rokās. Dzīvot viņam nozīmēja valdīt.

Domās uzrunādams ēnas, rēgus, Cērčils patiesībā jau sacerēja runu, ko viņš publiski teiks pēc uzvaras vēlēšanās ... ,

Kur viņš runās? Vai lielā mītiņā Alberta hallē? Parlamentā? Tas viņam pagaidām šķita nenozīmīgi. Vai nav vienalga, kur tas notiks? Taču tikai nedaudzi atceras, kur teica savas nemirstīgās runas Cicerons, Augusts, Jūlijs Cēzars, Marks Antonijs, Hannibals, Maķedonijas Aleksandrs, Luters, Savonarola un daudzas citas vēsturiskas personas — varoņi, bez kuriem cilvēce būtu kā milzīgs skudru pūznis. Jā, tieši skudru pūznis, kurā visi ir pretīgi vienādi, bezjēdzīgi rosās un neviens neizlaužas priekšā.

Viņš domāja par pieminekli, ko viņam uzcels Lielbritānija, par to, kāds viņš izskatīsies nākamo paaudžu atmiņā un iztēlē un ar kuru no nemirstīgo vidus viņu salīdzinās.

Pēc tam Cērčilam rādījās, ka viņam pretim atkal stāv Mikolajčiks. šī vīzija modināja pretīgumu. Ne tāpēc, ka pašpārliecinātais izlēcējs bija viņu nodevis, — tagad Cērčils jau saprata, ka Mikolajčikam ir sava taisnība. Cēr-čilu saniknoja pats fakts, ka apstākļi viņu spiež noņemties ar kaut kādiem poļiem, kuriem pēc visa tā, ko viņu labā darījusi Lielbritānija, vajadzētu, gaidot jebkuru premjerministra lēmumu, klusi un pazemīgi mesties ceļos viņa priekšā. Rumāņi, bulgāri, ungāri... Velns ar ārā, vai viņš savā mūžā ir kādreiz redzējis bulgāru vai ungāru? Netī-relis ārzemnieks — tā Anglijā pierasts saukt visus, kas nav angļi. «Ja es nebūtu francūzis, es gribētu būt anglis,» sacīja varonis kādā romānā, ko Cērčils bija lasījis jaunībā, šis romāna varonis domāja, ka viņš izteicis komplimentu savam sarunas biedram britam. Bet brits atbildēja: «Ja es nebūtu anglis, es gribētu tas būt.» Ļoti pareiza atbilde! Nepareizi ir kas cits — tas, ka Lielbritānijas impērijas līderim tagad jāapliecina sava mīlestība pret poļiem, jāizkaro demokrātija bulgāriem un rumāņiem, kas droši vien vēl staigā apkārt ar pērtiķu astēm, kad Anglijā jau ilgus gadus pastāv parlaments un vispasaules vēstures stundas sit Lielais Bens ...

Pašam nemanot, Cērčils beidzot aizmiga. Viņam šķita, ka no tā brīža līdz tam laikam, kad viņu modināja, pagājušas tikai dažas minūtes. Patiesībā viņš bija gulējis jau

iprr; "i

kādas četras stundas, kad Sojers pēc iepriekšējā vakarā saņemtā norādījuma piesardzīgi pieklauvēja pie durvīm, atvēra tās un iestūma guļamistabā galdiņu uz riteņiem.

— Jūsu brokastis, ser, — Cērčila personiskais sulainis paklusi sacīja un atgādināja: — Jūs pavēlējāt uzmodināt septiņos piecpadsmit.

— Kāda velna pēc, Sojer, es taču tikai nupat biju aizmidzis, — Cērčils noburkšķēja un tūlīt apklusa, atcerēdamies, ka astoņos jāierodas Berutam.

Pavīdēja doma: varbūt arī šo poli būtu vērts pieņemt, guļot gultā? Taču šī doma bija jāatmet: Beruts tomēr bija valsts vadītājs.

Cērčils klusēdams vēroja Sojeru, kas ar ierastām, precīzām kustībām paņēma no galdiņa paplāti — kafija pat nesašūpojās lielajā tasē — un nolika to uz sava kaprīzā saimnieka platajām krūtīm. Uz paplātes viss bija kā parasti: kafija, mazītiņa krūzīte ar krējumu, restētas maizes šķēlītes, sviesta kvadrātiņš, zemeņu džems — agrās rīta brokastis. Olu kulteni un ceptu bekonu vai desiņas ar taukuma gabaliņiem Cērčils mēdza ēst mazliet vēlāk.

Pašreiz viņam nepavisam nebija ēstgribas — un, nekam nepieskāries, viņš ar nepatiku raudzījās uz paplāti, kas gulēja viņam uz krūtīm.

— Ser?... — vaicājošā tonī ierunājās pie gultas stāvošais Sojers.

Ilgajos dienesta gados personiskais sulainis bija pieradis intuitīvi uzminēt viņa vēlēšanās.

— Jā, — Cērčils atbildēja. Un precizēja: — Brendiju.

Kādu malku. *

Sojers piegāja pie dzērienu skapīša un pēc dažiem mirkļiem atgriezās ar mazu sudraba paplāti, uz kuras bija pazema, vēderaina glāzīte; vienu ceturtdaļu no tās aizpildīja dzeltenīgs šķidrums.

Cērčils paņēma no paplātes glāzīti un lēni iedzēra dažus malkus. Pēc tam pievēra acis, gaidīdams, kad dzēriens atstās uz viņu vēlamo iespaidu, un tad klusi pavēlēja:

— Cigāru!

Un atkal ar ātrām, ierastām kustībām Sojers paņēma no kastītes, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, resnu, garu Manilas cigāru, atbrīvoja to no celofāna apliekamā, nogrieza galiņu un, ielicis cigāru Cērčilam mutē, aizdedza sērkociņu. ..

Cērčils reti vilka uz iekšu cigāra dūmus, bet tagad tos dziļi ierāva divas trīs reizes .,,

Pamazām viņā atgriezās ilgotais možums un gatavība darboties. No noguruša, apātiska veča, kas gultā izskatījās izplūdis kā milzīga medūza, viņš pārvērtās enerģiskā, pašpārliecinātā cilvēkā, kādu jau ilgus gadus viņu pazina visa pasaule.

— Paldies, Sojer, — Cērčils sacīja, nolikdams cigāru uz paplātes stūra un sākdams ēst, — pēc desmit minūtēm mēs ģērbsimies.

Tulka pavadīto Berutu viņš sagaidīja kabinetā. Tur atradās ari majors Bīrss — Anglijas premjerministra personiskais tulks.

Ģērbies Lielbritānijas gaisa kara spēku formas tērpā, Cērčils ar cigāru zobos stāvēja istabas vidū, kad nāca iekšā Beruts.

— Sveicināti! — Cērčils viņam sacīja, tomēr roku nesniedza. — Lai gan laika man pavisam maz, es tomēr nolēmu tikties ar jums.

Tonī, kurā Cērčils pateica šos vārdus, ieskanējās atgādinājums, ka šoreiz Berutam ir laimējies tikties ar vienu no izcilākajiem valsts darbiniekiem pasaulē, un reizē ari augstprātīga laipnība.

— Pateicos, premjerministra kungs, — Beruts mierīgi atbildēja.

Tulki reizē sāka tulkot savu šefu vārdus angliski un poliski.

«Cik neglīta valoda,» Cērčils nodomāja, «apbrīnojams daudzums šņāceņu un pretdabisku uzsvaru!»

Bet ska|i viņš saviebies sacīja:

— Nodibināsim elementāru kārtību! Mani tulkos Bīrss, jūs, Beruta kungs, — jūsu tulks. Bet varbūt jūs runājat

angliski?

— Ne labāk kā jūs poliski, premjera kungs, — Beruts atbildēja bez jebkādas zobgalības.

— Sodieties! — Cērčils uzaicināja un pirmais apsēdās krēslā aiz rakstāmgalda.

Beruts atslīga vienā no diviem ar ādu pārvilktajiem atzveltņiem, kas bija nolikti pie rakstāmgalda. Bīrss un poļu tulks apjukuši palūkojās uz brīvo krēslu, it kā vaicādami viens otram, kuram no viņiem būtu tur jāsēž.

— Sēdieties taču! — Cērčils nepacietīgi atkārtoja un neapmierināts paraustīja plecus, kad Bīrss, atteikdamies

no atzveltņa sava poļu kolēģa labā, apsēdās Cērčilam aiz muguras uz krēsla pie sienas.

— Tātad, — Cērčils iesāka, kad visi bija apsēdušies, — man ir maz laika.

— Diemžēl ari man tāpat, — Beruts atsaucās līdzīgā tonī.

Izdzirdis tādu atbildi, Cērčils gandrīz vai izlaida cigāru no mutes. Bet Beruts tūlīt laipni paskaidroja:

— Sagadījies tā, Cērčila kungs, ka prezidents Trumens izteicis vēlēšanos tikties ar mani šodien deviņos. Man to pa telefonu paziņoja Birnsa kungs, un es vairs nevarēju neko grozīt.

— Hm-m.,. — Cērčils novilka. — Tad ķersimies pie lietas. Tā, Beruta kungs: lai gan jums, šķiet, nav gadījies būt Londonā, vismaz kara laikā ne, jūs nevarat nezināt, ka Lielbritānija sāka karot ar Hitleru, lai aizstāvētu Polijas tiesības.

Viņš uz brītiņu apklusa, gaidīdams no Beruta kādu repliku, bet tas klusēja, raudzīdamies Cērčilā mierīgi un nogaidoši.

— Un tomēr, — Cērčils atkal ierunājās, — es kategoriski esmu pret tām prasībām, kuras jūs tagad izvirzāt attiecībā uz rietumrobežu — starp Poliju un Vāciju.

— Bet kāpēc, premjerministra kungs? — Beruts jautāja.

— Par to jau ir runāts ne vienu reizi vien, — Cērčils pamācoši atbildēja. — Un pēdējo reizi pavisam nesen — vakar, kad jūs tikāties ar ārlietu ministriem.

— Es tomēr domāju, ka, izteikdams laipno vēlēšanos tikties ar mani, jūs kā Lielbritānijas valdības galva esat nodomājis pasacīt kaut ko jaunu, — Beruts teica joprojām laipni, paklusi, bez jebkāda pārmetuma. — Ministri dažkārt nevar pieņemt tādu jautājuma risinājumu, kādu var pieņemt valsts vadītājs.

Lai gan Beruta vārdos pagaidām nebija nekādas polemikas un tajos drīzāk varēja saklausīt slēptu komplimentu, Cērčils augstprātīgi sacīja:

— Mans ministrs ir izpildījis un izpilda manu gribu. Ja jūs tomēr vēlaties, lai es pats izsaku savu viedokli, — lūdzu, es esmu ar mieru!

Atgāzies pret krēsla atzveltni un raudzīdamies pāri Beruta galvai, Cērčils runāja it kā tukšumā:

— Pirmkārt. Jūsu pārspīlēto prasību atzīšana radītu neatrisināmas ekonomiskas problēmas Vācijai,,,

— Piedodiet! — Beruts viņu pārtrauca. — Es vadu Polijas, nevis Vācijas valdību. Jūs nupat atgādinājāt, ka Lielbritānija iestājusies karā, aizstāvēdama Poliju. Iznāk tā: kara laikā Poliju vajadzēja aizstāvēt, bet tagad, kad karā ir uzvarēts, jūsu simpātijas pēkšņi mainās. Vai man tas jāsaprot tā, ka jūs dodat priekšroku Vācijai, nevis Polijai, kas ir visvairāk cietusi no šīs pašas Vācijas? Protams, ja nerunājam par Padomju Savienības zaudēju-miery. Varbūt es tomēr neesmu jūs pareizi sapratis?

Un atkal — kā vārdos, tā arī tonī ne miņas no tieša pārmetuma. Beruts runāja tā, it kā uz ielas nepazīstamam cilvēkam pieklājīgi vaicātu ceļu.

— Es vēl nepavisam neesmu beidzis, — Cērčils teica un nodomāja, ka ar šo Berutu būtu daudz vieglāk runāt, ja viņš būtu vīzdegunīgs un atļautos kādu asumu.

Atkal vērdamies kaut kur izplatījumā, Cērčils turpināja:

— Runa nav par simpātijām vai antipātijām, bet par reālo stāvokli. Otrkārt...

Viņš brītiņu vilcinājās, atmiņā saspringti pāršķirstīdams lapiņas, kuras viņam vakar bija iedevis Mikolajčiks. Pirmā ... otrā ... trešā lappuse ... «Teritorijas zaudēšana radīs Vācijā badu ...», «Ekonomiskās grūtības gulsies uz okupējušajām lielvalstīm ...».

— Otrkārt, — Cērčils atkārtoja, — jūsu prasības objektīvi ir vērstas nevis pret Vāciju, bet pret sabiedrotajiem Rietumos. Pret Lielbritāniju — pirmām kārtām.

Cērčils palūkojās Berutā un ieraudzīja, ka tas izbrīnījies parauc uz augšu uzacis.

— Nebrīnieties, lūdzu! — Cērčils izsaucās. — Esmu jau pieradis pie tā, ka poļi nevēlas neko redzēt tālāk par savu degungalu. Taču jums vajadzētu padomāt par to, kam būs jāēdina tie astoņi vai deviņi miljoni vāciešu, kuri būs jāpārvieto uz rietumiem, ja mēs piekritīsim jūsu teritoriālo pretenziju apmierināšanai. Turklāt...

— Piedodiet, pan Cērčil! — Beruts viņu pārtrauca. — Cik es saprotu, mēs esam liecinieki tādam vācu iedzīvotāju pieaugumam, kāds līdz šim demogrāfijai nav bijis, pazīstams. Kādā no «Lielās trijotnes» sēdēm prezidents Trumens apgalvoja, ka mūsu zemēs dzīvojot apmēram trīs miljoni vāciešu. Bet jūs, premjera kungs, toreiz paziņojāt, ka viņu pie mums nav vairāk kā divi vai divarpus miljona. Kā radušies jaunie skaitļi — astoņi vai deviņi miljoni? Jādomā, ka vācieši, tāpat kā visi cilvēki, nevai-

rojas līdzīgi amēbām — ar vienkāršu dalīšanos. Tas nozīmē, ka no ieņemšanas līdz piedzimšanai viņiem vajadzīgas nevis dažas dienas, bet gan daudz ilgāks laiks.

«Ek, nolādētais polis!» Cērčils klusībā nolamājās. «Viņš nemaz nav tik naivs, kāds izskatās. Idens nekā nesaprot no cilvēkiem ...»

Pašpārliecinātais Mikolajčiks nebija papūlējies iepazīties ar konferences protokoliem un iegrūdis viņam neprātīgu skaitli. Turpretim Beruts bija ieradies pilnīgi sagatavojies. Acīmredzot Staļins viņu bija visos sīkumos informējis par Polijas jautājuma apspriešanu.

Cērčils klusībā .lādēja gan Mikolajčiku, gan Trumenu, gan pats sevi, gan, protams, Berutu, kas bija ne tikai viņu iznesis caurķ bet ari iedrošinājies Lielbritānijas premjerministru saukt par panu Cērčilu, it kā viņš būtu kāds nejaušs garāmgājējs Varšavas ielā.

Beidzot savaldījies, viņš indīgi sacīja:

— Mums nebija laika nodarboties ar vācu iedzīvotāju skaitīšanu Polijā. Mēs bijām aizņemti svarīgākos darbos.

— Dabiski, — Beruts tūdaļ piekrita. — Es tikai atļaušos piezīmēt, ka skaitītājiem tur arī nebūtu ko darīt: vāciešu vairs nav mūsu mūžsenajās zemēs. Viņi ir aizgājuši.

— Jūs atkārtojat Staļina vārdus? — Cērčils dzēlīgi iejautājās.

— Drīzāk gan otrādi. Biedrs Staļins atkārto ziņas, kuras viņam esam devuši mēs, poļi. Un tās, domājams, ir pārbaudījusi padomju karaspēka pavēlniecība. Poliju taču atbrīvoja Sarkanā Armija, nevis kāda cita.

— Bet līdz četrdesmit pirmajam gadam Lielbritānija cīnījās ar Vāciju viena pret vienu! — Cērčils aizkaitināts izsaucās.

Cik reižu viņš jau bija izspēlējis šo trumpi, ar kuru, šķiet, varēja tikai vinnēt. Un tikpat reižu viņa kārts bija nokauta. Izņēmums nebija arī šī reize.

— Man jāatgādina, ka situāciju, kurā Anglija toreiz palika viena pati, bija radījusi jūsu priekšgājēja politika, — Beruts sacīja. — Es runāju par Lielbritānijas un Francijas atteikšanos jau laikus noslēgt prethitlerisku militāro savienību ar krieviem. Bet tā jau ir vēsture, un es domāju, ka man nav tiesību šķiest jūsu dārgo laiku, lai kavētos atmiņās.

Pat pēdējais Beruta teikums, kas izklausījās pēc komplimenta, nemīkstināja nepārprotamo pārmetumu. Nevēlēdamies sākt diskusiju, Cērčils nepacietīgi palūkojās pulk* stenī un īgni noteica:

— Man tiešām ir maz laika. Tāpēc atgriezīsimies pie tā jautājuma būtības, kura dēļ esam tikušies. Jūsu teritoriālo pretenziju apmierināšana, nemaz nerunājot par visu citu, novestu pie tā, ka jūs un krievi, protams, papildus saņemtu kurināmo un pārtiku. Bet mēs? Tikai izbadējušās vāciešu mutes un naidpilnas vāciešu sirdis.

Pēdējais teikums bija tīri čērčilisks — pārspīlēti svinīgs un aforistisks. Taču uz Berutu tas neatstāja nekādu kaut cik manāmu iespaidu.

— Runāsim tomēr faktu valodā, premjerministra kungs, — viņš ierosināja. — Jūs domājat, ka mūsu prasības ir pārmērīgas. Mēs, poļi, no savas puses tās uzskatām par pieticīgām un minimālām. Mūsu sarunas sākumā jūs atgādinājāt, ka Anglija iestājās karā, lai aizstāvētu Poliju. Tādā gadījumā tā izdarītu kļūdu, tagad Polijai nepalīdzēdama. Negribu atgādināt, ka līdzās tīrām poļu interesēm mēs, izvirzot savas prasības, ņemam vērā arī nepieciešamību nodrošināt mieru Eiropā ...

Klausīdamies nesteidzīgajā, lakoniskajā un mierīgajā Beruta valodā, Cērčils nodomāja: Staļins tomēr prot izvēlēties sev vajadzīgos cilvēkus. Ja šis Beruts nebūtu komunists, viņš, Cērčils, ar prieku mainītu viņu pret desmit mikolajčikiem.

— Es jūs lūdzu paturēt vērā, Cērčila kungs, — Beruts pa to laiku turpināja, — ka astoņu vai deviņu miljonu vāciešu pārvietošanas problēma nepastāv. Sis skaitlis ir fantastisks. Cilvēku, kas būs jāpārvieto, sanāks, visaugstākais, pusotra miljona, ieskaitot, es uzsveru, arī pārceļotā-jus no Austrumprūsijas. Lai atļauts jums jautāt: kur mums izvietot poļus, kas atrodas viņpus Kerzona līnijas, un vēl tos, kas katrā ziņā atgriezīsies no ārzemēm? Pēc mūsu vērtējuma, viņu skaits ir apmēram četri miljoni. Kur viņi dzīvos, ja Polija nepaplašinās savu teritoriju? Lūdzu jūs to visu apdomāt objektīvi un taisnīgi. Bet tagad, — Beruts paraudzījās rokas pulkstenī,— man ir jāatvadās, premjerministra kungs. Deviņos mani gaida prezidents.

Cērčils gandrīz vai iekliedzās: «Pie velna prezidentul Lai gaida!» Lepnums viņam neļāva samierināties ar to, ka nevis viņš, bet Beruts nosaka, kad jābeidz saruna. Turklāt Cērčils bija pārliecināts, ka viņš Polijas jau-

tājumos ir daudz kompetentāks par Trumenu un stipri vien vairāk ieinteresēts Polijas likteņa izlemšanā.

Viņš arī vēlreiz paskatījās pulkstenī un, lai gan tas rādīja bez ceturkšņa deviņi, stingri sacīja:

— Es neesmu beidzis. Man gribētos jums atgādināt, ka alkas paplašināt teritoriju vēl nekad nevienu valsti ne pie kā laba nav novedušas. Cik reižu es esmu te dzirdējis: «Polija prasa», «Polijai nepieciešams»... Bet vēsture māca, ar ko beidzas tīkojumi pēc svešām zemēm!...

— Jūs sacījāt «pēc svešām zemēm»? — Beruts pārjautāja. — Vai es nepārklausījos? Lūdzu precizēt — par ko jūs runājat? Par kādām «svešām zemēm»?

— Par Vācijas zemēm, ser! Lūk, par ko es runāju! — Cērčils izaicinoši atbildēja, atkal paceldams balsi.

Demonstratīvi piecēlies, Beruts skarbi teica:

— Jūs pietiekami nepārzināt Polijas vēsturi, premjerministra kungs. Apgabali, uz kuriem mēs pretendējam, ir sensena poļu zeme. Vairums iedzīvotāju šajos apgabalos arī tagad ir po|i. Es runāju pirmām kārtām par Silēziju. Bet ne tikai par to vien. Tā, piemēram, arī Mazuru ezeru rajonā ievērojama da|a iedzīvotāju ir poļi.

«Kas tie, pie velna, par Mazuru ezeriem?!» Cērčils netika gudrs. «Kur tie atrodas?»

Viņš vaicājoši pavērās tulkā. Tulks saprata sava šefa %apjukuma cēloni un atkārtoja pēdējo Beruta teikumu tādā redakcijā:

— Arī Maziiru ezeru rajonā Austrumprūsijā ievērojama daļa iedzīvotāju ir poļi.

Tajā mirklī kabineta stāvpulkstenis nosita deviņas reizes.

Beruts sakustējās, lai dotos uz durvju pusi.

— Pagaidiet! — Cērčils izsaucās ar tādu kā izmisīgu neatlaidību. — Prezidentam nebūs pret jums pretenziju. Atsaucieties uz mani! Ir vēl vairāki citi jautājumi, kas mums jāapspriež. Aizmirsīsim vēsturi, parunāsim par šodienu un rītdienu! Par ko jūs gatavojaties padarīt Poliju? Vai par komunistisku zemi? Kādas mums ir garantijas, ka visas tās partijas, kas nav sadarbojušās ar vāciešiem, varēs brīvi piedalīties vēlēšanās? Vai mūsu diplomātiem un žurnālistiem tiks dotas nekādi neierobežotas iespējas novērot to, kas notiek jūsu zemē? Es jautāju: jā vai nē? No jūsu atbildes daudzējādā ziņā ir atkarīga Lielbritānijas attieksme pret poļu prasībām.

Beruta sejai pārslīdēja viegls smīns. Viņš sacīja:

— Esmu gatavs atbildēt. Tas, kāda būs Polija, būs jāizlemj poļiem pašiem, tikai viņiem. Un, ja kāds, vienalga, kas viņš tāds būtu, — Beruts pacēla roku ar brīdinoši izstieptu rādītājpirkstu, — mēģinās Polijai uzspiest sociālu sistēmu, kas būs pretrunā ar mūsu tautas gribu, viņš sastapsies ar pretošanos. Ar atklātu, tiešu pretošanos, mister Cērčilf Tāda ir mūsu atbilde.

— Bet krievi! — Cērčils izsaucās. — Vai tad jūs neesat atkarīgi no viņu durkļiem?!

— Līdz šim laikam šie durkļi bija vērsti pret mūsu kopīgo ienaidnieku — vācu fašismu. Mēs to atceramies un izdarām attiecīgus secinājumus uz priekšdienām. Turklāt, mister Cērčil, vai jums ir zināms, ka lielākā daļa padomju karaspēka ir jau pametusi Poliju? Un pēdējais: Padomju Savienība nekad nav mums izteikusi ultimātus. Kāpēc gan Lielbritānijai nesekot tās, paraugam? ...

Pulkstenis nosita vienreiz. Bija pusdesmit.

Beruts, kas bija apsēdies, atkal piecēlās.

— Esmu spiests premjerministra kungam pateikties par pieņemšanu un atvadīties.

— Jūs neesat atbildējis uz manu jautājumu par vēlēšanu un informācijas brīvību, — Cērčils neatlaidās.

— Tas taču ir elementāri, premjerministra kungs! — Beruts atbildēja. — Vai tad jūs, piemēram, sāktu ko iebilst, ja poļu žurnālisti gribētu apgaismot savas avīzēs Lielbritānijā notikušo vēlēšanu rezultātus?

Tas jau nu izklausījās pēc zobošanās. Smalkas, labi aizmaskotas un tomēr zobošanās. Viņš, šis polis, savu zemi tiesībās it kā pielīdzināja Lielbritānijai. Cērčils uzskatīja par labāku izlikties, ka nav to pamanījis. Viņš saprata: tikšanās beigām jāizskan draudzīgi. Nedrīkst aizbraukt kaut vai uz neilgu laiku un atstāt šo Berutu, kas nepavisam nav muļķis, jūtam Lielbritānijas naidīgumu pret viņa zemi.

Cērčils atstāja galdu un, nostājies pretim Berutam, svinīgi teica:

— Beruta kungs, es gribu, lai jūs zinātu: attiecībā uz Poliju man ir tikai viena vēlēšanās — redzēt to laimīgu, brīvu un uzplaukstošu. Mēs esam jūsu draugi. Ticiet man — Lielbritānijas draudzība ir daudz kā vērta! Draudzēties un draugus cienīt mēs protam. Angļi nav tik augstprātīgi, kā pieņemts par viņiem domāt, lai gan mūsu himnā ir vārdi «Valdi, Britānijal».

— Pateicos, premjerministra kungs, — Beruts atbildēja mierīgi, ar uzsvērtu cieņu, spiezdams Cērčila pastiepto roku. — Es zinu jūsu himnu. Bet vai jūs zināt, kā skan mūsējā?

Cērčils paraustīja plecus.

— Jeszcze Polska nie zginpla... — Beruts atbildēja,

Cērčils palūkojās pēkšņi apklusušajā tulkā.

— Piedodiet, ser, — tulks sacīja, — es meklēju adekvātu angļu -izteicienu. Vispār tas ir apmēram tā — «Kamēr mēs dzīvi, dzīva arī Polija!».

— Ar vārdu «mēs» jūs, protams, domājat komunistus? — Cērčils vaicāja, sarkastiski smīnēdams.

— Tas gan man nebija prātā, ser, — Beruts atbildēja mierīgi, bet ar slēptu zobgalību. — Tomēr neiebildīšu arī pret jūsu iztulkojumu. Tam ir sava jēga. Bet tagad... vēlreiz paldies par pieņemšanu un labiem nodomiem! Ardievu!

Pēc dažiem mirkļiem Cērčils un Bīrss palika kabinetā divi vien.

— Kad man jāsagatavo sarunas pieraksts, ser? — Bīrss jautāja.

— Jo drīzāk, jo labāk. Trumcnam atstāsim kopiju.

— Vai man jāraksta viss, ko jūs teicāt par savu attieksmi pret Poliju, ser?

— Man vajadzīgs dienesta dokuments, nevis romāns. Pierakstiet tikai būtisko!

— Piedodiet! Bet man šķita ...

— Kas jums šķita? — Cērčils skarbi jautāja.

— Ka jūsu attieksme pret poļu prasībām, nu, kā lai to pasaka ... kaut kādā ziņā ir mainījusies .., Vai tas ir jāatspoguļo? ...

— Kas jāatspoguļo? Ko jūs tur murmināt, Bīrs?

— Piedodiet, ser, taču klausoties varēja rasties iespaids ka jūs esat nolēmis mazliet... piekāpties.

— Es?! — Cērčils ierēcās, un viņa seja‘ieguva Bīrsam tik labi pazīstamo buldoga izteiksmi. — Nekad! Nejauciet spēli ar politiku! Jūs mani sapratāt? Nekādi

DESMITĀ NODAĻA. 25. JŪLIJĀ VIENPADSMITOS NO RĪTA

25. jūlijā dienas otrajā pusē Cērčilam un Idenam bija jāatstāj Bābelsberga. Pagaidām vai uz visiem laikiem? Uz šo jautājumu neviens nespēja noteikti atbildēt. Staļins savas domas neizteica. Cērčils klusībā svaidījās starp pārliecību par uzvaru un šaubām. Bet Trumens it vienkārši bija priecīgs, ka uz dažām dienām tiks vajā no konferences priekšsēdētāja pienākumiem un varēs mazliet atpūsties.

Pati šī diena — 25. jūlijs — prezidentam tomēr sākās ar nepatikšanām No rīta viņš bija paredzējis tikties ar po|icm, taču pulkstenis jau nosita desmit, bet ang|u protokolu da]a «mazajam Baltajam namam» pa telefonu atbildēja vienu un to pašu: po|u delegācijas vadītājs joprojām sarunājas ar premjerministru.

Kam lai pārmet šo elementārās pieklājības trūkumu? Po|iem? Taču Trumens nekādi nepieļāva iespēju, ka viņi varētu izturēties nevērīgi pret godu tikties ar Savienoto Valstu prezidentu. Tātad viņus aizkavē Cērčils, kas jau ne vienu reizi vien radījis sajukumu konferences darbā.

Trumens nelika nekādas lielās cerības uz gaidāmo tikšanos ar Berutu un tā «padomiski» noskaņoto grupu. Pret šo tikšanos viņš izturējās kā pret tīri formālu pasākumu. Birnss viņam bija sīki ziņojis par po|u nepiekāpību ārlietu ministru sēdē un par veltīgajām cerībām uz Mikolajčiku. Nez vai ko panāks arī Cērčils.

Trumens jau bija paredzējis, ka Beruta uzaicināšana uz Bābelsbergu maz ko dos. Taču tagad, kad poli jau bija ne tikai ieradušies, bet viņiem notika ari sarunas ar ārlietu ministriem, Cērčilu un, protams, ar Staļinu, tikšanās ar viņiem Trumenam, nemaz nerunājot par pārējo, bija prestiža jautājums. Tāpēc arī nepieļaujamā novēlošanas modināja viņā aizvien lielāku sašutumu. Viņu sa-

niknoja ne tikai rupjais protokola pārkāpums vien. Bija ari nopietnāks cēlonis: Trumens nespēja samierināties ar to, ka poļi pārlieku tic krievu spēkam, viņu atbalsta izšķirošajai nozīmei un tāpēc at|aujas ne soli neatkāpties no savām jau sen citiem zināmajām prasībām.

Ak, ja varētu viņiem skaidri un gaiši pateikt, ka reizē ar atombumbas radīšanu Krievija kā lielvalsts beigusi pastāvēt, ka viss tās prestižs dibinās uz pagātni, uz veiksmīgo Vācijas sakāvi un padomju karaspēka iespiešanos dziļi Eiropā, tas ir, uz visu to, kas jau kļuvis par vēsturil Taču tādai sarunai vēl nebija pienācis laiks. Pat informēdams Staļinu par «ieroci ar milzīgu postošu spēku», Trumens nebija to nosaucis īstajā vārdā — par atombumbu. Bija atstājis padomju līderim iespēju pašam uzminēt, par ko ir runa.

...Poļi ieradās divdesmit minūtes pēc desmitiem. Trumens viņus uzņēma vēsi, pateikdams tikai tīri protoko-liskas frāzes par savu ieinteresētību Polijas liktenī. Tad pamācoši aizrādīja, ka šis liktenis var būt gan laimīgs, gan nelaimīgs — atkarībā no tā, kādā mērā poļu delegācija parādīs labu gribu, tas ir,, atteiksies no pārmērīgajām prasībām un sāks saprātīgu sadarbību ar Savienotajām Valstīm. Pēc tam palūkojās pulkstenī un, negaidīdams atbildi uz savu īso runu, paziņoja, ka pēc piecpadsmit minūtēm sāksies valdību galvu kārtējā sēde, tāpēc tikšanās ar poļu delegāciju uzskatāma par beigušos ...

Tieši vienpadsmitos Trumens, Staļins un Cērčils iegāja Cecīlijas pils sēžu zālē.

Dienu pirms «Lielās trijotnes» devītās sēdes Voronovs pavadīja Karlshorstē. Informācijas birojā kā lielu noslēpumu viņam paziņoja, ka poļu delegācija ir jau ieradusies, bet uz jautājumu, kad tas noticis un kur delegācija apmetusies, viņš nekādu atbildi nesaņēma.

Voronovam negribējās atgriezties Bābelsbergā. Viņš jautāja, vai nevar atrast pagaidu patvērumu viesnīcā, kur apmetas no karaspēka atbraukušie virsnieki. To viņam neatteica.

Dežurējošais komandants Voronovu aizveda uz piebūvi, kas bija pielāgota viesnīcas vajadzībām, un ierādīja nelielu istabu otrajā stāvā. Tur bija rakstāmgalds, trīs krēsli un ar pelēku karavīra segu pārklāta gulta.

Voronovs paraudzījās pulksteni. Bija jau pusastoņi. «Ko tagad darīt?» viņš vaicāja pats sev. Un nolēma sākt rakstu par viltoto plakātu. Tikai iesākti Vēl daudz kas nebija noskaidrots līdz galam, arī galvenais jautājums — kas šo provokāciju bija organizējis.

Voronovs iebāza roku svārku kabatā, lai izņemtu piezīmju bloku, taču pirksti sataustīja nevis ierasto — cieto kartona iesējuma malu, bet kaut ko mīkstu. Tā bija tā pati Neimaņa iedotā brošūra.

Viņš to izvilka no kabatas, nolika uz galda un izlasīja nosaukumu: VKP CENTRĀLĀS KOMITEJAS PAZIŅOJUMS.

Voronovs sirdī pārmeta pats sev, ka faktiski līdz šim laikam nezina mūsdienu Vācijas Komunistiskās partijas programmu. Kā tas varēja notikt? Viņš taču kara laikā tik ilgi bija uzturējies Vācijas teritorijā, bija klāt, kad šeit, Karlshorstē, parakstīja Vācijas kapitulācijas, aktu, atkal atgriezās un nu jau divas nedēļas atrodas pasaul-vēsturiska notikuma epicentrā, tomēr šīs satriektās zemes iekšējo dzīvi viņš uztver it kā no malas.

Jā, tā nu bija iznācis... Pirmskara gados Voronovs, tāpat kā citi viņa laikabiedri, bija pārliecināts: ja Hitlers sāks karu pret Padomju Savienību, viņš saņems iznīcinošu pretsitienu ne tikai no Sarkanās Armijas, bet arī, tā teikt, no aizmugures, no paša zemes strādnieku šķiras, pirmām kārtām — no komunistiem. Taču notika citādi. Kara sākumā Sarkanā Armija bija spiesta atkāpties, lai gan tā pretojās varonīgi, tomēr par vācu strādnieku šķiras aktīvu rīcību nebija dzirdams nekas. Tikai retumis padomju laikrakstos parādījās ziņas par ienaidnieka aviācijas bumbām un artilērijas šāviņiem, kas nav sprāguši, domājams, tāpēc, ka tos rūpnīcās bija padarījuši nekaitīgus antifišistiski noskaņoti vācu strādnieki.

Un tikai tas vien? Jā. Nevienas lielas sacelšanās ienaidnieka aizmugurē, neviena mēģinājuma imperiālistisko karu pārvērst pilsoņkarā, vārdu sakot, nekā tāda, kam pēc šķiru cīņas loģikas būtu bijis Vācijā jānotiek, bet kas tomēr nenotika.

Karu pret Padomju Savienību Hitlers bija sācis jau sen pirms tam, kad Padomju zemē sprāga pirmais fašistu šāviņš. Vispirms viņš savus triecienus vērsa pret vācu strādnieku šķiru un tās vadītājiem — komunistiem. Vienus — lielum lielo vairākumu — viņš iznīcināja fiziski, citus ieslodzīja cietumos un nometnēs.

Vācu komunisti, kas bija palikuši dzīvi, nepadevās. Viņi cīnījās ar cilpu kaklā, skaidri zinādami, ka šī cilpa var savilkties jebkurā brīdī. Taču par to Voronovs nekā daudz nezināja. Tikai šāsdienas tikšanās ar Neimani un Vācijas Komunistiskās partijas rajona komitejas apmeklējums bija viņā pamodinājis jo dzīvu interesi par vācu komunistu darbību.

Ko tad viņi piedāvā savai tautai pašreiz? Proletariāta diktatūru? Padomju varu?

Voronovs iegrima Neimaņa iedotās brošūras lasīšanā.

No šīs nodarbošanās viņu iztraucēja piesardzīgs klauvējiens pie durvīm. Ienāca tas pats komandantūras vecākais leitnants, kas Voronovu bija atvedis uz šo istabu.

— Piedodiet, biedri major, tur prasa pēc jums, — viņš paziņoja, stāvēdams uz sliekšņa.

— Prasa... pēc manis?... —Voronovs brīnījās. — Kur prasa? Vai Informācijas birojā?

— Tad nē jau, biedri major, tur, pie kontrolpunkta, ārdās kāds sabiedrotais. Vai nu anglis, vai amerikānis... Saka, esot steidzamas darīšanas. Bet laist viņu te iekšā nevaram ...

«Cārlijs!» Voronovs tūlīt atjauta. Nu, protams, viņš! Preses klubā Voronovs taču bija daudziem, sākot ar guard — mūsu valodā «sargu» — un beidzot ar bibliotēkā sastaptajiem žurnālistiem, apvaicājies, vai viņi nav redzējuši Čārlzu Braitu.

Voronovs pielēca no krēsla un skrēja lejā pa kāpnēm.

Kādus piecus metrus no aizšķērša stāvēja džips, pie kura, rokas vicinādams, uz priekšu un atpakaļ skraidīja Carlijs («staigāja» nevarētu teikt). Tulks, glīta meitene ar jaunākā leitnanta uzplečiem, tik tikko paspēja viņa juceklīgo runu pārtulkot apakšpulkvedim, kurš neizpratnē skatījās uz amerikāni, kas tā ālējās ...

... Ieraudzījis mani, Braits izsaucās:

— Hallo, Maikl!

Viņš metās pie manis, nepamanīdams, ka pie aizšķērša stāvošais sargkareivis abas rokas uzliek uz automāta un ar jautājošu skatienu paveras apakšpulkvedī, kas droši vien bija atsaukts šurp no komandantūras.

Es pastiepu roku, brīdinādams Cārliju, lai viņš nelaužas garām aizšķērsim.

— Velns parāvis, Maikl! — Braits apstādamies sauca. — Kāpēc viņi nelaiž mani iekšā? Es taču viņiem paskaid-

roju, ka mani te pieņēma krievu ģenerālis... uzvārdu neatceros. īsts ģenerālis — trīs zvaigznes uz zeltītiem uzplečiem ...

— Pastāvi nu klusu, Cārlij! — es viņu pārtraucu. — Tev nav ko apvainoties. Gribētos redzēt, kas notiktu, ja es vēlā vakarā, lūk, tā nolemtu ielauzties Eizenhauera galvenajā mītnē. Beidz ālēties!

Pēc tam es sniedzu paskaidrojumus apakšpulkvedim.

— Sis amerikānis ir kara korespondents Čārlzs Braits, — es teicu. — Viņš ir akreditēts sabiedroto pavēlniecībā. Mēs esam pazīstami. Nez kāpēc esmu viņam steidzami ievajadzējies. Tā ka lūdzu viņu atvainot. Mēs te parunāsimies un visu noskaidrosim. Paldies, biedri, ka pasaucāt!

Apakšpulkvedis, vecākais leitnants un tulks aizgaja. Sargkareivis noņēma rokas no automāta, tomēr joprojām ar skaidri redzamu nosodījumu reizēm palūkojās skaļajā amerikānī.

Es piegāju Braitam cieši klāt un sacīju:

— Arī es tevi meklēju, Cārlij. Biju pat aizbraucis uz preses klubu. Kas tev teica, ka es esmu te?

— Kur citur tu vēl varētu būt, ja Bābelsbergā tevis nav, bet tur, Sopenhoorstresi, man vispār neviens durvis vaļā nevēra, lai gan es šīs durvis gandrīz vai izgāzu.

— Kas tad ir noticis?

Uz šo jautājumu Cārlijs atbildēja ar pretjautājumu:

— Vai tad tu esi pārcēlies uz dzīvi šeit?

— Neesmu vēl galīgi izlēmis, — es teicu. — Vismaz rit pa dienu atgriezīšos Bābelsbergā.

— «Rīt pa dienu»! — Braits atdarināja manu runas veidu. — Es jau tā domāju, ka tu nekā nezini!

— Kas man būtu jāzina?

— Tas, ka rīt no rīta vienpadsmitos paredzēta «Lielās trijotnes» fotografēšana! Tā varbūt mums būs pēdējā iespēja redzēt kopā visus trīs mūsu bosus.

— Bet... — es neizpratnē murmināju, — vai tad nolemts konferenci beigt?

— Ko tad tu? — Cārlijs ieplēta acis. — Vai neesi dzirdējis, ka rit dienā Cērčils ar savu komandu lido uz Londonu? Uz cik dolāriem tu esi gatavs derēt, ka viņš atgriezīsies? ...

Pamazām sāku aptvert, kas īsti notiek. Droši vien žurnālistiem par gaidāmo fotografēšanu paziņots pašā pēdējā brīdī, kā tādos gadījumos bieži mēdz notikt. Es no

Bābelsbergas biju izbraucis rīta pusē, tāpēc nekā nezināju,

Es nesāku Braitam skaidrot, ka man fotografēšana nepavisam nav tik svarīga kā viņam, bet pateicos par paziņojumu.

— Ceru, ka tagad tu nekavējoties atgriezīsies Bābels-bergā, vai ne? — viņš jautāja tādā tonī, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

— Redzi, — es sastostījos, — nez kāds velns mani dīdīja atlaist līdz rītam šoferi...

Tā bija patiesība. Nolēmis nakšņot Karlshorstē, es pateicu Gvozdkovam, ka līdz rītam viņš man nebūs vajadzīgs, un viņš devās pie saviem pulka biedriem.

— Tev ir gan mašīna, gan šoferis, — Braits sacīja, uzsizdams pa sava džipa pārsegu. — Es tik un tā tagad braukšu uz Bābelsbergu.

— Tev taču nav caurlaides!

— Ir gan! — viņš iebilda un ar plaukstu paplikšķināja pa uzšūto karavīra krekla kabatu. — Visi mūsējie ir saņēmuši caurlaidi uz vienu diennakti. Lai tiktu pie fotografēšanas.

— Fotografēšana taču notiks rīt no rīta! Kur tu taisies pārnakšņot?

— Pie kādas labas meitenes, — Braits pamirkšķināja.

— Ak jā, protamsl Pie Džeinas?

— Tu esi atjautīgs ... Tad braucam?

— Braucami — es atbildēju. — Tikai man jāpievā’c šādas tādas mantas.

Nekādu mantu man šeit gan nebija. Vēlējos tikai paņemt brošūru, ko katrā ziņā gribēju izlasīt līdz beigām.

— Pēc maza brītiņa būšu atpakaļ! — es uzsaucu Braitam, jau iedams projām ...

Mēs joņojām pa vakarīgo, trūcīgi apgaismoto Berlīni, un Braits man sacīja:

— Jā, pie reizes. Tu, šķiet, teici, ka arī tu esot mani meklējis. Neko nevaicāju, tāpat zinu, kāpēc. Varu uzminēt. Droši vien gribi uzzināt, kādu iespaidu uz mūsējiem atstājis tas notikums pie Stjuarta. Vai ne? Nu, t$d es atbildu: divējādu. Stjuartu nemīl. Snobs. No otras puses, tā Varšavas sacelšanās versija, par kuru runāja Urzula, ir pārāk dziļi ieēdusies mūsu apziņā, lai tev uzreiz ticētu. Taču sensācija iznāca. Vai tu zini, ka «Bī-bī-sī» nākamās dienas rītā pārraidīja — tu esot sadevis pašam Cērčilam? Vai tas ir nonācis līdz tavām ausīm?

— Jā, — es atbildēju drūmi un zobgalīgi, klusībā no-domādams: «Ja tu zinātu, kas notika pēc tam!...»

— Un vēl kaut kas — to nu tu neesi dzirdējis nekādā ziņā, — Braits turpināja, no manis jautājumus nesagaidījis. — Puiši stāsta, ka Stjuarts esot Urzulu nopircis.

— Kā to saprast?

— Ak dievs! — Braits izsaucās. — Nu kā tad pērk vajadzīgus cilvēkus? Kongresmeņus, partiju bosus? Protams, ne jau tā kā viskija pudeli veikalā, — tu gan esi neizglītotsl Biznesam ir daudz veidu. Stāsta, ka Stjuarts esot Urzulai apsolījis viņu nosūtīt uz Angliju un tur sagādāt labu darbu. Protams, ja viņa runās, kā nākas. Tas ari ir viss, ko es varu tev pateikt.

— Bet man gribētos no tevis uzzināt ko citu, — es atzinos. — Vai tu neesi ko dzirdējis par Polijas valdības delegācijas ierašanos?

— No Londonas?

— No Varšavas. Londonā ir Anglijas, nevis Polijas valdība.

Braits sarosījās kā dzinējsuns, kas saodis medījumu.

— Kad tā ierodas? Ar ko?

— To es gribēju tev prasīt. Domāju, ka tu zini.

— Nav ne jausmas. Bet kāda velna pēc viņus sauc šurp? Cik es zinu, ne Trumens, ne Cērčils negrib ielaisties darīšanās ar Varšavas poļiem.

— Grib vai negrib, tomēr acīmredzot jāielaižas.

— Vai ir vērts viņu dēļ tērēt filmu?... Nu, fotografēt tos Varšavas poļus?

— Es tavā vietā fotografētu. Tikai nezinu, ko īsti, kur un kad to darīt.

— Statos par tādiem vārdiem reportieris tūlīt izlidotu no redakcijas, — Braits man paskaidroja. — Tāds reportieris nav ne plika centa vērts.

Es nekā neatbildēju. Galvenais man kļuva skaidrs: par poļu atbraukšanu viņš zināja vēl mazāk nekā es. Pareizāk sakot, vispār nezināja nekā. Gribējās iedzelt — Brai-tam apvaicāties, cik centus šajā gadījumā viņš dod pats par sevi. Taču tā būtu bijusi bezmērķīga ķīvēšanās. Turklāt — kāpēc aizvainot Braitu?

— Paldies, Cārlij, — es teicu, uzlikdams roku viņam uz ceļgala. — Gan par atbalstu tur, pie Stjuarta, paldies, gan par to, ka sameklēji mani.

— Nav par ko pateikties. Man tas nav maksājis neviena dolāra, — viņš atbildēja savā parastajā manierē

un vēl stiprāk piespieda gāzes pedāli, citu pēc citas apdzīdams priekšā braucošās mašīnas.

— Gribu pievērst tavu uzmanību... — es iesāku, bet tobrīd mūsu cejā gadījās kārtējā kravas mašīna. Braits dažus mirkjus signalizēja. Nesekmīgi. Kravas mašīna ceļu negrieza — droši vien arī tur pie stūres sēdēja iecirtīgs braucējs.

Tad Cārlijs ieslēdza pilnu gaismu. Manā acu priekšā parādījās uz mašīnas pakaļējā borta ar baltu krāsu uzrakstītas rindas:

Death is so permanent.

Drive carefully/*

— Ko tu gribēji man teikt? — Braits vaicāja.

— Nu, to pašu: Drive carefullyl

Patiesībā es laikam biju gribējis viņam atgādināt, ka ne viss ir vērtējams dolāros.

...Tātad 25. jūlijā tieši vienpadsmitos dienā Trumens, Staļins un Cērčils tulku pavadībā iegāja sēžu zālē. Pusceļā uz lielo, apaļo galdu viņi apstājās un spieda cits citam roku. Turklāt Trumens sacīja:

— Šodien zināmā mērā ir ievērojama diena, džentlmeņi: mums būs uz īsu laiku jāpārtrauc savas sēdes. Vakar mēs devām mūsu daudz cietušajiem žurnālistiem piekrišanu veltīt viņiem dažas minūtes. Viņi grib mūs nofotografēt trijatā ...

— Vai manam iespējamam politiskajam nekrologam? — Cērčils ierunājās, izlikdamies jautrs.

Kādu gribasspēku no viņa prasīja šī neīstā jautrība! No rīta pēc agrajām brokastīm gultā viņš bija drūmi stāstījis savam ārstam Moranam:

— Es redzēju nejauku sapni. Man rādījās, ka mans mūžs ir galā. Pavisam skaidri saskatīju pats savu ar baltu palagu pārsegto līķi. Tas gulēja uz galda tukšā istabā. No palaga apakšas bija izlīdušas manas kailās kājas ...

Taču pašreiz Cērčils plati smaidīja un neviens no malas nebūtu spējis uzminēt, cik dārgi viņam maksā šis smaids. [5]

Smaidīja ari Trumens. Un arī viņa smaids bija mākslots: Cērčila vainas dē| viņam patiesībā bija izjukusi saruna ar poļiem.

Smaidīja arī Staļins. Šķita, ka gaidāmā fotografēšanās viņam tiešām ir patīkama.

— Nu, tad, — pēc īsa klusuma brīža Trumens sacīja, — aicinu jūs uz galveno ieeju.

So ieeju konferences dalībnieki gandrīz neizmantoja — visas delegācijas deva priekšroku sāndurvīm, pa kurām varēja nokļūt uzreiz darba istabās.

Voronovs stāvēja padomju, amerikāņu, franču un angļu fotoreportieru un kinokorespondentu pūlī, spiezdams pie krūtīm savu «FED». Viņi šeit atradās jau vismaz stundu, pļāpāja un pārbaudīja fotoaparātu slēdžus, reizēm ieslēdza kinoaparātu motoriņus.

Laiku pa laikam kādam žurnālistam rēgojās, ka aiz cieši aizvērtajām ieejas durvīm kaut kas sāk kustēties. Viņš angliski vai franciski izsaucās: —Klusu!—Un vienā mirklī visas sarunas aprāvās, desmitiem fotoobjektīvu pievērsās durvīm.

Braits stāvēja pāris soļus no Voronova, mēļoja, Šķiet, vairāk par visiem, aicināja saderēt, kurš no «Lielās trijotnes» parādīsies durvīs pirmais, un reizē tomēr kā snaiperis turēja gatavībā savu ieroci — rSpeed» kameru.

Drošības pēc korespondenti bija sapulcēti gandrīz stundu pirms fotografēšanas, un karstās saules staros viņiem sviedri lija aumaļām.

— Velns parāvis! — Braits sašuta. — Es tūlīt iešu uz turieni, piedauzīšu pie durvīm un teikšu, ka ar presi tā nerīkojas!

— Tu, šķiet, ierosināji saderēt? — viņu ironiski angļu valodā uzrunāja žurnālists, kas ar kameru rokās stāvēja blakus.

— Saderēt? — Braits atvaicāja. — Par ko?

— Par to, ka tu nebūsi ticis ne pusceļā līdz ieejai, kad tevi atsviedīs atpakaļ, bet varbūt arī nošaus. Desmit dolāru pret vienu daimu^5!

— Tātad rēķinu tu man atsūtīsi uz viņpasauli? Tikai paturi vērā, ka es būšu paradīzēl — Braits atbildēja, līdzenos, baltos zobus atņirdzis. [6]

f

— Vari elli dēvēt par paradīzi, ja tas tev sniedz mierinājumu...

Sājā mirklī viņu apmainīšanās ar dzēlīgām piezīmēm beidzās. Durvis atvērās. Voronovs palūkojās pulkstenī. Bija bez desmit minūtēm vienpadsmit. Fotoaparāti un rokas kinokameras uzšāvās gaisā. Taču uz kāpnēm iznāca tikai daži padomju, amerikāņu un ang|u kareivji. Viņi nostājās abpus durvīm nelielā attālumā no tām.

Pēc tam parādījās triju armiju virsnieki: padomju virsnieks — jaunākais leitnants ar medajām un automātu uz krūtīm — ieņēma vietu pa labi no durvīm pie kupla lauru koka, bet amerikānis un anglis, kuriem galvā bija beretes un mugurā kombinezoniem līdzīgi formas tērpi, nostājās pa kreisi — pie mūra sienas, pa kuru kā strautiņi vijās vīteņu zari.

Trumens, Staļins un Cērčils parādījās durvju ailē visi kopā, it kā vienā reizē. Likās, viņi nav iznākuši no ēkas, bet brīnumainā kārtā tikpat kā no zemes izauguši tieši uz zemo kāpņu augšējā pakāpiena.

Trumens bija ģērbies tumšā uzvalkā ar retām, melnām svītrām un divrindu pogām, uzvilcis melnas kurpes un ap kaklu aplicis nevis ierasto «tauriņu», bet gan kaklasaiti. Cērčilam bija mugurā ģenerāļa formas tērps, kas viņam lāgā nepiegulēja — kā allaž visas drēbes. Virs kreisās krūškabatas atloces trijās rindās bija piespraustas raibas ordeņu lentītes.

Voronovs visu uzmanību pievērsa Staļinam. Staļins stāvēja pa kreisi no Trumena, ģērbies gaišos krēmkrāsas formas svārkos ar stāvu apkakli. Krūšu kreisajā pusē mirdzēja Varoņa zelta zvaigzne. Tumši zilās bikses un to sarkanie lampasi asi kontrastēja ar svārkiem.

Visi trīs nokāpa dažus soļus pa pakāpieniem un, nokļuvuši uz zemes, atkal apstājās. Viņiem aiz muguras, ievērodami distanci, stāvēja padomju, amerikāņu un angļu militārie darbinieki.

Tad Trumens enerģiski mazliet pacēla rokas, kreiso pasniegdams Staļinam, bet labo — Cērčilam. Un visi trīs sastinga kā kopā saliedēta skulpturāla grupa.

Cērčils raudzījās viņam pievērstajos objektīvos, labsirdīgi smaidīdams. Skatīdamies uz korespondentiem, smaidīja arī Staļins... Trumens it kā neievēroja nevienu citu kā tikai Staļinu. Smaidā atsegdams zobus, Trumens pagrieza galvu uz Staļina pusi un lūkojās vienīgi viņā.

Tikai dažas sekundes klikstēja fotoaparātu slēdži un dūca kinokameras.

Pēc tam Trumens tūdaļ aiztrauca smaidu no sejas. Visi trīs nolaida rokas, likdami saprast, ka uzņemšana beigusies. Durvīs stāvošie militārie darbinieki pakāpās sāņus. Trumens aicinoši pamāja ar roku, vispirms pievērsdamies Staļinam, pēc tam Cērčilam, un, iedams aiz viņiem, nozuda durvīs pēdējais.

— Vilciens piestājis stacijā. Mister Cērčil, jums jākāpj ārā! Nenokavējieties! — Braits parupji jokoja.

Tuvumā esošie angļu žurnālisti viņā pavērās ar nosodošu skatienu. Tad fotokorespondentu un kinooperatoru blīvais pūlis sāka sadalīties mazās grupās. Lielākā daļa no viņiem devās uz arku, kas veda ārā no Cecīlijas pils teritorijas.

Piegājis pie Voronova, Braits pamāja uz viņa «FED» un jautāja:

— Vai viss kārtībā?

— Ceru, — Voronovs atbildēja. — Noknipsēju kādus desmit kadrus. Domāju, ka vismaz puse būs izdevusies.

— Vajadzēja izknipsēt visu filmu, — Braits pamācoši aizrādīja.

— Nepaguvu, — Voronovs atbildēja.

— Kāpēc?

— Domāju.

— Do-mā-ji? —* Braits zobgalīgi novilka. — Domāt ir mūsu bosu pienākums. Lai gan... Zini, arī es kļuvu domīgs: kāpēc mūsu prezidents tā raudzījās uz tēvoci Džo? Varbūt viņš kaut kādā ziņā piekāpies un prezidents viņam par to pateicās? Vai arī gribēja viņu noskaņot savā labā? Tu taču es psihologs, izskaidro nu!

Voronovs neņēma Cārlija jautājumus nopietni un neko neatbildēja.

— Vai tev ir gadījies personiski tikties ar tēvoci Džo? — Braits pēkšņi jautāja.

— Nē, — Voronovs īsi atbildēja.

— Paklau, — Braits jau ierunājās gluži citā — parastajā bezrūpīgajā tonī, — man ir kāds priekšlikums.

— Pirms tu to izsaki, es gribu tev vēlreiz pateikties, — Voronovs sacīja.

IGO

— Kāpēc jums, krieviem, patīk tik daudz runāt? — Braits atmeta ar roku. — Tu pateicies jau vakar. Bet varbūt tu gribi man ko piedāvāt?

— Es netirgojos ar pulksteņiem, — Voronovs nikni pajokoja.

— Un aplam dari. Paskatiesl — Viņš pielika Vorono-vam pie acīm savu roku. — Vai redzi šo pulkstenīti? «Filips Pateks». Statos to par tūkstoš dolāriem kampšus pakamps. Bet tev visu laiku uz rokas.,, kā sauc tavu firmu?

— Mana firma saucas «Uzvara», — Voronovs lēni teica, vērīgi paraudzīdamies Braitam acīs.

— Nekad neesmu tādu dzirdējis.

— To ir dzirdējuši miljoniem cilvēku zemes virsū, — Voronovs turpināja tādā pašā tonī. Un atkārtoja: — Uz-va-ra!

— Ahā, tad to tu gribi teikti... Lai būtu — viens nulle tavā labā. Bet man, redz, ir priekšlikums. Ja nu esmu nokļuvis šajā paradīzes stūrītī, tad mani tik drīz no šejienes ārā nedabūs. Sapulcēsimies un nosvinēsim! Ja ne konferences beigas, tad, teiksim, beigu sākumu. Mūsu bosi katrā ziņā tagad divas dienas ņems un izklaidēsies. Zināms, bez rešņa. Viņi tūlīt sasēdīsies mašīnās, un... viņiem viss būs kārtībā! Bet vai tad mēs esam sliktāki? Vārdu sakot, Džeina uzaicina astoņos vakarā sapulcēties pie viņas. Pašreiz ir vienpadsmit trīsdesmit. Nosaki vietu, kur es varu tevi paķert pēc septiņiem vakarā! Nu?

— Pie padomju kontrolpunkta, — Voronovs sacīja, brītiņu padomājis. — Nu, uz amerikāņu sektora robežas. Atradīsi?

— Ja es tevi sameklēju Karlshorstē, tad jau arī te kaut kā... Okey, manu bērniņ Maikl! Septiņos četrdesmit piecās es tikpat kā no zemes izaugšu. Norunāts?

VIENPADSMITĀ NODAĻA. STRĪDS TURPINĀS

Voronovs un Braits kļūdījās, domādami, ka Trumens, Staļins un Cērčils ir aizgājuši atpakaļ uz zāli tikai tāpēc, lai atvadītos no Anglijas premjerministra un pēc tam dotos uz savām rezidencēm.

Nē, tā tas nebija ...

— Turpināsim sēdēsi — Trumens sacīja, cenzdamies apsēsties priekšsēdētāja krēslā tik lēnām, lai Staļins un Cērčils pagūtu ieņemt vietas vienlaikus ar viņu. — Vakar tika izteikts priekšlikums turpināt di'skusiju par Polijas rietumrobežu...

— Es neiebilstu, — Staļins teica un no priekšā noliktās kārbiņas paņēma pirmo papirosu šāsdienas tikšanās laikā.

Lai gan sēde bija tikko sākusies, Trumens īgni palūkojās pulkstenī. Kaut rādītāji kustējušies ātrāki Drīzāk pienāktu stunda, kad Cērčilam jāaizlidol

Taču Cērčils joprojām bija te. «Pasarg, dievs,» Trumens nodomāja, «dot viņam ieganstu sākt kādu jaunu strīdu! Lai dabūtu pastrīdēties, Cērčils laikam gan spētu atlikt braucienu uz vēlāku laiku. Un nekādā ziņā nedrīkst viņam parādīt par maz uzmanības: viņš nospriedīs, ka ar viņu vairs nerēķinās.»

— Atceros, — Trumens sacīja, — ka Cērčila kungam bija papildu priekšlikums.

«Par ko viņš runā?» Cērčils prātoja, sasprindzinādams atmiņu. Priekšlikumu viņam nebija, bet bija tie argumenti pret jaunajām Polijas robežām, ko bija pateicis priekšā Mikolajčiks. Par vēlā nakts stundā notikušo Cērčila sarunu ar šo poli Trumens vēl nevarēja zināt.

Pusi nakts Cērčils bija pavadījis, lasīdams Mikolajčika «memorandu». «Ko darīt ar astoņiem miljoniem vāciešu, kas dzīvo Polijā?», «Ja būs jāzaudē zemes gar Oderu, Vācijā neizbēgami sāksies bads», «Ekonomiskās grūtības

gulsies uz okupējušo lielvalstu pleciem», «Poļi nespēs apgūt jaunās teritorijas», «Būs likti pamati naidam starp Vāciju un Poliju»... Jā, tie visi bija argumenti, nopietni argumenti. Taču par ikvienu no tiem sāktos ilga diskusija. Bet tai pašreiz nav laika. Tātad kaujā doties varēs tikai pēc atgriešanās. Pagaidām nekādā ziņā nedrīkst šos ar* gumentus atklāt Staļinam. Nākamajās trijās dienās viņš kopā ar saviem poļiem sadomās tikpat daudz pretargu* mentu...

— Man nav nekā, ko piebilst, — Cērčils teica, pieri raukdams. — Idenam un man ir bijis tas prieks tikties ar poļu delegāciju. Idenam — vakar, man —- šorīt. Tā bija ilga saruna ...

«Kā nu nef» Trumens nikni nodomāja, atcerēdamies, cik ilgi viņam bija jāgaida Beruts.

— Poļi, — Cērčils turpināja, — lūk, atzīst, ka viņu ieņemtajā rajonā vēl atrodas ļoti daudz vāciešu. Beruts min skaitli — pusotra miljona, bet man ir ziņas, ka viņu tur ir krietni vairāk.

Cērčils palūkojās Staļinā, sastapās ar viņa pievērto acu skatienu, un premjerministram šķita, ka padomju līdera acis viņam jautā: «Nu, ar kādām ziņām vēl jūs apgādājis pans Mikolajčiks?»

Staļins klusēja, un Cērčils turpināja:

— Manuprāt, šis jautājums ir cieši saistīts ar citiem, konkrēti, ar jautājumiem par reparācijām un Vācijas okupācijas zonām...

Trumenam kļuva skaidrs: Cērčils nevēlas, ka šāsdienas sēdē izskatītu kaut vienu nopietnu jautājumu. Viņš grib tos visus, arī Polijas problēmu, atlikt līdz tam, kad būs atgriezies. Pašreiz viņš bija nonācis laika trūkumā.

To saprata arī Staļins. Cērčila rīcībai piemita sava loģika: viņš vēlējās turpināt cīņu, apzinādamies varu pilnīgi esam savās rokās.

Par Trumenu jāteic, ka acīm redzamā Cērčila tiekšanās šāsdienas sēdē nekā neizlemt sakrita ar viņa paša vēlēšanos. Amerikas Savienoto Valstu prezidents jutās vīlies, jo neviens no viņa svarīgākajiem nodomiem nebija piepildījies, lai gan viņš visai skaidri sajuta uz sava pleca uzmundrinošo dieva tā kunga roku.

Jā, jā, protams, viņa rīcībā tagad bija ārkārtīgi varens ierocis. Bet vai tad šajā sakarā galvenais mērķis bija tikai piespiest japāņus pacelt rokas? Ak dievs, viņi.

zināms, tās pacels, pakļaudamies veselajam saprātam vai locīdamies pirmsnāves konvulsijās.

Pastāvēja ari vēl nozīmīgāks mērķis: piespiest krievus saprast, ka, tiklīdz militārajai savienībai pret Japānu būs pienācis gals, Savienotās Valstis savā ziņā kļūs par dieva vietnieku zemes virsū un vienas pašas vadīs visas pasaules militāro, politisko un ekonomisko dzīvi. Bet krievi? ... Ja nu viņi kļūtu saprātīgi un pazemīgi... tad varbūt būtu vērts atgriezties pie «krievu jautājuma».

Pēc tam kad ASV prezidenta vakardienas mēģinājumam mazliet atsegt Staļinam turpmāko Krievijas likteni acīmredzot nebija nekādu panākumu (padomju līderis droši vien nebija sapratis, kāda atšķirība ir starp parastu lielkalibra artilērijas šāviņu un atombumbu), Trumena interese par konferenci bija stipri mazinājusies. Zināms, viņš atcerējās tos mērķus, ko bija sev izvirzījis, dodamies ceļā uz Potsdamu, — radīt ap Krieviju «sanitāro loku», Vāciju padarīt par amerikāņu preču realizācijas tirgu, reizē saglabājot to kā spēku, kas apdraud savu kaimiņu austrumos, cik vien iespējams samazināt Polijas ieguvumus, uz kuriem tā pretendē saskaņā ar Jaltā pieņemtajiem lēmumiem... Taču neviens no šiem mērķiem pagaidām nebija sasniegts. Un perspektīvas jautās miglainas... Vārdu sakot, Trumens bija priecīgs par pārtraukumu konferences darbā. Sīs dienas viņš varēs pilnīgi nodoties Tālo Austrumu jautājumiem.

— Es uzskatu par pareizu Cērčila kunga aizrādījumu,— Trumens teica. — Polijas jautājums ir pārāk sarežģīts, lai to mēģinātu atrisināt šodien. Turklāt Birnsa kungs ir nodomājis vēlreiz tikties ar poļu delegāciju. Vārdu sakot, manūprāt, būtu lietderīgi šo diskusiju atlikt uz piektdienu.

Cērčils īdzīgi pakošļāja cigāra galu. Pēc būtības viņš piekrita Trumena priekšlikumam, taču to uzskatīja par netaktisku formas ziņā. Viņam nejauki ķērās pie sirds tas, ka prezidents nebija sacījis «līdz atgriešanās laikam», bet bija uzskatījis par labāku neizteiksmīgo «uz piektdienu», it kā viņš nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka piektdien Bābels-bergā atgriezīsies tieši Cērčils.

— Labi, — Staļins atbildēja uz Trumena priekšlikumu un gatavojās celties kājās.

Lai cik ļofi Trumens gribēja drīzāk beigt sēdi — ap diviem dienā «mazajā Baltajā namā» vajadzēja saņemt ziņojumu par pagājušajā naktī notikušo artilērijas masveida apšaudi, kas bija vērsta pret japāņu kara lidlau-

klem un komunikācijām Honsjū salas piekrastē, — viņam lomēr bija jārēķinās ar zināmām formalitātēm.

— Nākamais mūsu darba kārtības jautājums attiecas uz Vācijas jūras kara floti un tirdzniecības floti. Man šķiet, ka šajā jautājumā mēs jau esam vienojušies. Vai ne?

— Protams, lai gan vēl ir jāizskata konkrēti priekšlikumi, — Cērčils precizēja.

Visi saprata, ka ierobežotā laika dēj nav iespējams priekšlikumus izskatīt šodien. Tāpēc Cērčila replika skanēja kā vēl viens atgādinājums, ka konference atkal iegūs jēgu tikai pēc viņa atgriešanās no Londonas. Trumens tomēr it kā starp citu ieminējās, ka valsts sekretāra palīgs Kleitons un admirālis Lends ir speciāli nodarbojušies ar jautājumu par floti un sagatojuši vairākus praktiskus priekšlikumus.

Staļins kļuva vērīgs. Viņš neatlaidīgi uzmanīja, lai, izmantojot par ieganstu laika trūkumu, Trumenam vai Cērčilam neizdotos dabūt cauri kādu Padomju Savienībai neizdevīgu lēmumu. Šoreiz tas it kā nedraudēja: priekšsēdētājs atklāti centās drīzāk beigt sēdi.

Taču Cērčils, lai gan nebija laika, tiecās laist darbā «smago artilēriju», ar kuru viņu bija apgādājis Mikolaj-čiks. Nonākdams pretrunā pats ar sevi, Cērčils ierosināja apspriest jautājumu par to vāciešu pārvietošanu uz Vāciju, kas dzīvo Cehoslovakijā un Polijā.

Staļins paraustīja plecus, it kā teikdams: «Ja gribat sēdi beigt, tad beigsim, bet, ja vēlaties turpināt, arī es neesmu pret to.»

Skaļi viņš sacīja:

— Cehoslovakija's varas iestādes ir jau vāciešus evakuējušas no savas teritorijas. Pašreiz šie vācieši atrodas Drēzdenē, Leipcigā un Kemnicā.

— Tikai neliela daļa no viņieml — Cērčils izsaucās. — Jūs aizmirstat Sudetu vāciešus, kas arī jāpārvieto. Bet viņu ir divarpus miljoni. Turklāt Cehoslovakija neapšaubāmi grib tikt vaļā no tiem vācu tautības pilsoņiem, ko Hitlers pārvietoja no Vācijas uz Cehoslovakiju, lai tur pastiprinātu vāciešu ietekmi. Pēc mūsu aprēķiniem, viņu ir vismaz simt piecdesmit tūkstošu. Uz kurieni lai tagad pārvieto gan šos, gan Sudetu vāciešus? Uz kuru okupācijas zonu? Varbūt uz krievu zonu?

Pēdējo teikumu Cērčils izrunāja dzēlīgi.

— Un zināt, — Staļins sacīja it kā izbrīnījies, — lielākā daļa no viņiem tiešām tiecas uz padomju zonu.

— Vismaz savā zonā mēs šos vāciešus negribētu, — Cērčils noburkšķēja, demonstratīvi nelikdamies zinis par Staļina ironiju.

— Mēs jums nemaz nepiedāvājam viņus, — Staļins teica, un lielākā daļa sēdes dalībnieku atzinīgi iesmējās.

— Viņi mums nozīmētu tikai mutes, kas prasa ēst, — Cērčils gandrīz iebļāvās, paceldams balsi, lai pārspētu smieklus. Un, it kā palaidis gar ausīm Staļina vārdus, piebilda: — Turklāt palicis neskaidrs vāciešu liktenis Polijā.

Mikolajčika «memorands» nepavisam nedeva miera Cēr-čilam. Viņš paķēra no turienes citu pēc cita aizvien jaunus «faktus» un «argumentus».

— Es esmu gatavs šajā jautājumā radīt skaidrību, — Staļins mierīgi sacīja. — Poļu delegācija mums ziņoja, ka Polija esot spiesta pagaidām aizturēt šos vāciešus, lai viņus izmantotu ražas novākšanā. Tiklīdz tā būs beigusies, visus vāciešus evakuēs.

— Tātad iezīmējas tāda situācija, — tagad Cērčils nolēma runāt ironiski, — ka poļiem būs pārtika un kurināmais, bet mēs saņemsim papildām vāciešus, kurus mums vajadzēs apgādāt gan ar pārtiku, gan ar kurināmo. Vai ģenerālisimuss nedomā, ka būtu taisnīgi iejusties mūsu stāvokli?

— Bet vai premjerministrs neuzskata par vajadzīgu iejusties poļu stāvoklī, atcerēties, ka vācieši viņu zemi postījuši piecarpus gadu? — Staļins asi jautāja. — Bet varbūt poļu tautas ciešanas nav ņemamas vērā?

«Vai tikai viņi negatavojas sākt visu no gala?» Trumens ar nožēlu nodomāja un tad apņēmīgi sacīja:

— Es negribu atkārtot jau agrāk teikto, džentlmeņi. Par manu līdzjūtību poļiem un krieviem, par manu attieksmi pret viņu ciešanām jūs esat jau dzirdējuši ne vienu reizi vien. Pašreiz es gribētu sniegt kādu svarīgu paskaidrojumu. Mani mulsina tas, ka mēs tīšām vai netīšām it kā jau iepriekš nosakām, kāds būs nākamais miera līgums ar Vāciju. Bet pēc mūsu Konstitūcijas šo līgumu var noslēgt tikai ar Savienoto Valstu senāta piekrišanu. Protams, es centīšos darīt visu, lai piekrišanu saņemtu, tomēr, dabiski, to garantēt es nespēju.

Trumens caur pieri palūkojās Staļinā, pūlēdamies noteikt, kādu iespaidu uz viņu atstājis šis paziņojums. Tā bija prezidenta atbilde uz to gājienu, ko pirms trim dienām bija izdarījis Staļins, vēlēdamies, lai viņam aiz muguras būtu, tā teikt, materializēts poļu viedoklis, Ļoti

jaukil Trumens liks viņam pretim veselu Savienoto Valstu kongresa viedokli. Par maz? Var likt pretim ari visu amerikāņu sabiedrisko domu. Kurš gan to zina labāk par viņu? Pamēģiniet ko iebilsti...

Ieraudzījis, ka Staļins neizpratnē rauc uzacis, Trumens ar mākslotu nožēlu turpināja:

— Jā, džentlmeņi, man ir jārēķinās ar senātu, bet senātam savukārt jārespektē amerikāņu sabiedriskā doma. Politiskais noskaņojums Amerikā pašreiz ir tāds, ka man tas jāņem vērā, apspriežot kādu jautājumu.

Iestājās klusums. Staļins domīgi uzsita ar kārtējā papirosa iemuti pa pelnutrauka malu, apcerē pārmezdams tiltu no Trumena pašreizējā paziņojuma uz Kremlī notikušo sarunu ar Hopkinsu. «Tātad Hopkinsa atsaukšanās uz amerikāņu sabiedrisko domu toreiz nav bijusi nejauša,» Staļins nosprieda, «tā ir bijusi tikai priekšspēle tam, ko tagad teica pats Trumens. Tas, tā sacīt, ir pieteikums uz priekšdienām. Gandrīz neslēpti draudi konferenci pasludināt par tukšu runāšanu, kas neuzliek nekādus pienākumus, tiklīdz prezidentam kļūs skaidrs, ka nav iespējams panākt to, ko viņš grib.»

Un tad Staļins nolēma Trumenu piespiest pie sienas, likt viņam atklāti pateikt, kāda jēga slēpjas aiz viņa atsaukšanās uz ASV senātu un amerikāņu sabiedrisko domu, vai arī tikpat klaji atsegt savus īstos nodomus. Skatīdamies viņam tieši acīs, Staļins jautāja:

— Vai prezidenta izteikumi attiecas tikai uz miera līgumiem ar valstīm, kuras ir karojušas kopā ar Vāciju, vai arī uz visiem citiem jautājumiem, ko šeit apspriež?

— Tas attiecas uz tiem līgumiem, kas pēc Konstitūcijas apstiprināmi Savienoto Valstu senātam, — Trumens pēc isa brīža sacīja, acīm redzami cenzdamies izvairīties no tiešas atbildes.

Taču Staļins it kā no jauna piespieda viņu pie sienas, vaicādams:

— Tātad visus pārējos jautājumus jums ir tiesības izlemt?

— Mēs varam šeit izlemt jebkuru jautājumu, ka3,., neprasa ratificēšanu senātā.

— Uzliksim punktu uz «i», — Staļins viņu nelaida vaļā. — Vai ratificēšanu senātā prasa vienīgi jautājums par miera līgumiem? Visos pārējos jautājumos, es ceru, prezidentam ir pietiekamas pilnvaras?

Trumens spēja pārciest visu ko, tikai ne triecienu savai patmīlībai,

— Jā, protams! — viņš izsaucās, atmezdams galvu atpakaļ. — Man ir visplašākās pilnvaras!.,. Tomēr ... — prezidents sastomījās, it kā meklēdams izeju no grūtā stāvokja, kurā bija nokjuvis. — Tomēr es negribu šīs pilnvaras izmantot ļaunprātīgi!

— Vai te kāds runā par ļaunprātību? — Staļins noplātīja rokas..,

Ar to sēde būtu varējusi arī beigties — visi taču jau bija klusi vienojušies, ka tā būs īsa. Bet, ja sākās kāds strīds, Cērčils nespēja klusēt. Jebkura diskusija viņu neatvairāmi pievilka, kā toreadoru pievelk vēršu cīņa, jūrnieku — okeāns.

— Es uzskatu par mērķtiecīgu atgriezties pie jautājuma par poļu virzīšanos uz rietumiem, — viņš pēkšņi paziņoja.

Trumens un Staļins paraudzījās pulkstenī. Tad Staļins teica:

— Apmainīties domām es, protams, esmu ar mieru, bet — vai jums, premjerministra kungs, ir pietiekami daudz laika? Diezgan svarīgs ir arī tas fakts, ka šeit vēl atrodas poļu delegācija un kādam no mums varbūt gribēsies ar to aprunāties papildus. Taču ja ir nodoms šo jautājumu apspriest un izlemt šodien ...

— Es neierosinu šo jautājumu apspriest un izlemt šodien! — Cērčils nesavaldīgi izsaucās. — Es tikai gribēju pateikt, ka no tā ir atkarīgi konferences panākumi kopumā. Ja mēs neizlemsim Polijas jautājumu un nepieņemsim lēmumu par pārtikas vienmērīgu sadali visā Vācijas teritorijā, tad tas nozīmē konferences neveiksmi, lai cik ilgi tā turpinātos. Taču pagaidām šajos galvenajos jautājumos mēs neesam panākuši nekādu progresu.

Cērčils sabozies pārlaida vaicājošu skatienu visiem, kas sēdēja pie galda.

— Tiešām, — Trumens atbildēja tāds kā mazliet apjucis, — mums tur nav nekāda progresa.

«Vai prezidentam un premjerministram neliekas, ka šajā gadījumā viņi un mēs vārdu «progress» izprotam mazliet atšķirīgi? Zināms, viņi uzskatītu par progresu to, ja izdotos noraidīt Polijas prasības un, ja nu nekas nesanāk ar Arciševski, tad nodrošināt Mikolajčika nokļūšanu pie varas šajā zemē, kā arī atjaunot pretpadomju Vāciju.

I hs gan būtu «progress»! Bet tādu «progresu» jūs, kungi, nepanāksiet, nē, nepanāksiet...»

Tā droši vien šajā brīdī domāja Staļins un nolēma vēlreiz pārmācīt Cērčilu. Saprazdams, ka Cērčils patiesībā nevar būt ieinteresēts diskusijas turpināšanā tieši šodien, bet grib tikai vēlreiz pateikt savu viedokli un pabeigt sēdi, tā sacīt, akcentējot pretpoju noti, padomju līderis vēl ielēja eļļu ugunī. Nesteigdamies, it kā tīšām palēninādams sēdes norisi, viņš ierunājās par to, ka pārtikas sadalīšana Vācijā nez vai pašreiz ir galvenais temats. Daudz lielāka nozīme ir problēmai, kā visu Vāciju apgādāt ar oglēm un metālu. Neatrisinot to, grūti būs atrisināt arī pārtikas problēmu. Deviņdesmit procentu metāla un astoņdesmit procentu akmeņogļu taču dod Rūra, vai ne? Kurā zonā tā atrodas? Varbūt padomju zonā? Nē, Rūra atrodas ang]u zonā ...

Staļins apklusa, cenzdamies uzminēt, kā uz to reaģēs Cērčils. Jau sarunās pirms konferences Padomju Savienība bija ierosinājusi Rūru — kā industrijas ziņā visvarenāko Vācijas daļu — pakļaut Savienoto Valstu, Lielbritānijas, PSRS un Francijas kontrolei, nodibinot speciālu sabiedroto padomi. So priekšlikumu noraidīja gan Savienotās Valstis, gan Anglija. Tas bija pretrunā ar abu valstu nodomu pēckara Vāciju saglabāt kā militāru un ekonomisku priekšposteni pret Padomju Savienību.

Protams, skaļi nekas tamlīdzīgs netika runāts. Cērčils to neteiks arī tagad. Bet ko tad viņš teiks? Ka Rūra ir nopostīta? Tādā gadījumā viņam varēs atgādināt faktus, ko bija minējis Gromiko, piemēram, to, ka pilnīgi saglabājušās Krupa rūpnīcas Reinhauzenē...

Taču Cērčils gāja citu ceļu. Viņš sacīja:

— Ja krievu zonai tiks piegādātas Rūras ogles, tad krieviem par tām būs jāmaksā ar pārtiku no savas zonas.

— Tad redz, kā? — Staļins brīnījās. — Vai tad Rūra nav Vācijas sastāvdaļa? Bet varbūt Cērčila kungs nonācis pie secinājuma, ka nebūtu nemaz tik slikti Rūras rūpniecības apgabalu pakļaut mūsu trīs valstu un Francijas kopīgai kontrolei?

Viņš uz mirkli apklusa, tad, tā kā ari Cērčils klusēja, turpināja:

— Ja Rūra paliek Vācijas sastāvā tādā pašā situācijā kā citas Vācijas sastāvdaļas, tad tai jāapgādā ar oglēm, metālu un pārējo visa Vācija, kā tas ir bijis vienmēr. Loģiski?

Sapratis savu kļūdu, Cērčils tūlīt mēģināja to labot. Viņš sāka runāt par Angliju, kas cieš no ogļu trūkuma, par angļiem draudošo auksto ziemu bez oglēm.

— Anglijai ir savas šahtas, un tā vienmēr ne tikai apgādājusi pati sevi, bet arī izvedusi ogles, — Staļins izmeta repliku. — Kāpēc tā tagad vairs nespēj sevi apsildīt?

— Tāpēc, ka mums trūkst ogļraču! — Cērčils sauca. Un tad klusāk piebilda: — Daudzi no viņiem vēl nav demobilizēti.

Un tūlīt viņš saņēma jaunu triecienu. Staļins jau sen to bija sagatavojis.

— Jā, jā, es saprotu, — viņš sacīja it kā izklaidīgi. — Mums arī nepietiek darbaspēka. Tāpēc esam spiesti mūsu ogļrūpniecības rajonu atjaunošanā izmantot kara-gūstekņus...

Izklaidības maska pamazām nozuda no Staļina sejas. Osas saslējās kā allaž tādās reizēs, acis piemiedzās. Jau pavisam citādā — stingrā, dzedrā tonī Staļins jautāja:

— Bet vai tad jums nav vācu karagūstekņu? Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, Norvēģijā vien jūs turat neatbru-ņotus kādus četrsimt tūkstošus karagūstekņu. Kāpēc viņiem nedot rokās lāpstas un urbšanas instrumentus pašreizējo automātu un šauteņu vietā?

Zālē iestājās nāves klusums. Cērčils saduga. Droši vien viņš apsvēra, ko darīt: «Visu noliegt? Bet vai tas nebūs vēl ļaunāk? Staļins sāks minēt citus faktus, ko nebūs iespējams atspēkot.»

Beidzot Cērčils nomurmināja:

— Es... es nezināju, ka viņi nav atbruņoti. Man nav precīzi zināms, kāds stāvoklis tur radies. Es nekavējoties ievākšu ziņas...

— Ļoti labi, — Staļins piekrita un atlaidās pret krēsla atzveltni. Tagad varēja mazliet atpūsties.

Cērčila stāvoklis bija pilnīgi pretējs. Viņš bija publiski atmaskots negodīgā rīcībā. «Velns parāvis,» viņš pārmeta pats sev, «uz ko es cerēju? Es taču nemaz nešaubījos, ka Staļinam ir zināms par īpašā statusa karagūs-tekņiem. Kā es neparedzēju, ka padomju delegācija var šo jautājumu izvirzīt šeit, konferencē? Mana atbilde bija nožēlojama un muļķīga . *

Cērčils, kas bija pārliecināts, ka viņš ir sīki jo sīki izpētījis Staļinu, šajā ziņā bieži maldījās. Viņš nepavisam nespēja pierast pie kādas Staļina taktikas īpatnības starp-

tautiskās sarunās: padomju līderis gandrīz nekad neuzbruka pirmais un nekad nemētājās ar savām rezervēm, tas ir, ar tiem argumentiem, kurus padomju delegācija bij a sagatavojusi gandrīz katrā stridīgaja jautājumā. Viņš uzskatīja par labāku, ka oponents pirmais atklāj sava trieciena virzienu, un tad viņam atbildēja ar graujošu prettriecienu.

Tā notika ari šoreiz. Cērčils, kas mēdza aizrauties un bija pārliecināts par savu intelektuālo pārākumu, dabūja bargi maksāt. Pēc viņa domām, vienīgais glābiņš bija atkāpties ar iespējami mazākiem zaudējumiem. Vajadzēja tikt ārā no muklāja, kurā viņš tik nepiesardzīgi ar vienu kāju jau bija iestidzis.

Cērčils pasteidzās no militāri politiskas sfēras atgriezties tīri ekonomiskā sfērā, lai viņu vēlreiz publiski ne-atmaskotu nodevībā — Staļina rīcībā taču neapšaubāmi bija ari ziņas par vācu kara gūstekņiem Slēsvigā-Hol-šteinā.

— Es tomēr neesmu saņēmis izsmeļošu atbildi uz jautājumu, — Cērčils turpināja, cenzdamies runāt tā, it kā nekas nebūtu noticis, — kāpēc poļi pārdod ogles, kas iegūtas teritorijā, kura viņiem vēl nepieder? Un tas notiek apstākļos, kad angļiem nākamajā ziemā būs jādrebinās aukstumā!

Viņš vēlreiz izmeta āķi, cerēdams, ka Staļins tomēr uz tā uzķersies un tad būs vieglāk viņu novirzīt uz citu pusi — tādu, kas nav bīstama.

— Nesaprotu, kāpēc Cērčila kungs operē ar nepārbau-tītām ziņām, — Staļins teica.

— Kā?! — Cērčils izsaucās, tēlodams sašutumu un priecādamies, ka tomēr izdevies diskusiju ievirzīt agrākajā — tīri polemiskajā gultnē. — Ģenerālisimuss noliedz to faktu, ka poļi pārdod ogles?

— Nepavisam ne, — Staļins sacīja un papurināja galvu. — Bet tam gan es nevaru piekrist, ka šī teritorija nepieder viņiem. Poļi ir pārdevuši ogles, kas iegūtas Dom-brovas rajonā. Sis rajons pieder Polijai. Varbūt Cērčila kungs vēlas, lai to parādu uz kartes?

«Nolāpītais Mikolajčiks!» Cērčils nikni nodomāja. «Kāpēc viņš man to nepateica?» Skaļi viņš sacīja:

— Kur atrodas Dombrovas rajons, es zinu.

Staļins apmierināts nolieca galvu un bez sarkasma turpināja:

— Es no sirds jūtu līdzi angļiem, kam trūks siltuma.

Un... es neesmu pieradis žēloties, Cērčila kungs. Tomēr man jāteic, ka mūsu stāvoklis ir vēl Jaunāks. Mēs esam zaudējuši miljoniem kritušo, par ievainotajiem es nemaz nerunāju. Mums trūkst spēku pat visneatliekamākajiem valsts atjaunošanas darbiem, ari ogjrūpniecībā. Bet Krievijā ziemas ir briesmīgākas nekā Anglijā ...

— Varbūt vajadzētu Rūras ogles iemainīt pret pārtiku? Rūru kontrolējam mēs, un es esmu ar mieru... — Cērčils iesāka, bet apklusa, šaubīdamies, vai tāds darījums būtu izdevīgs.

— Par to der padomāt, — Staļins teica.

— Es neesmu rēķinājies ar tūlītēju lēmuma pieņemšanu, — Cērčils steidzīgi piebilda. — Bet... mūsu darbā būs pārtraukums. Pa šo laiku, bez šaubām, varēs daudz ko apdomāt...

— Ja šodien mums vairs nav ko apspriest, — sacīja Trumens, ko līdz šim, likās, nodarbināja pavisam citas domas, — tad, manuprāt, būtu pareizi šo jautājumu nodot izskatīt mūsu ministriem.

— Un noklausīties viņu ziņojumu piektdien, kad mēs atkal tiksimies! — Cērčils tūlīt piemetināja.

Jā, viņš pateica tieši šo vietniekvārdu: «mēs». Nevis «kad atkal sanāks konference», «kad atkal būs sapulcējušies visi tās dalībnieki», bet «kad mēs atkal tiksimies».

Kas slēpās aiz šī «mēs»? Bravūra? Pārliecība par.savu uzvaru vēlēšanās? Kas to lai zina ...

Trumens jau gatavojās sēdi beigt, bet Staļins aizsteidzās viņam priekšā.

— Mēs lūdzam prezidentu un premjerministru, — viņš sacīja, — pieņemt padomju delegācijas sagatavotu memorandu. Ari tajā ir šis tas tāds, par ko derētu padomāt. Tā, piemēram, kāpēc angju un amerikāņu okupācijas iestādes Vācijā un Austrijā kavē hitleriešu aizdzīto padomju cilvēku atgriešanos dzimtenē. Un vēl: memorandā ir atgādināts par vācu gūstekņiem, kas nav atbruņoti.

«Atkal?!» Cērčils gribēja izsaukties, tomēr viņš to nedarīja un pateica:

— Varu apliecināt, ka esam nodomājuši atbruņot šo karaspēku.

— Par to es nešaubos, — Staļins sacīja tik pazemīgā fonī, ka zālē jau nez kuru reizi atskanēja smiekli. Kļuva skaidrs: Staļins nekā nav aizmirsis un piedevis.

— Mēs to neturam rezervē, lai pēkšņi laistu vaļā, — Cērčils noburkšķēja, kļūdams aizvien niknāks.

«Kāpēc viņš izvērš šo sev tik neizdevīgo tematu?» Tru-mens dusmīgi nodomāja un steidzās paziņot:

— Nākamā sēde notiks piektdien, divdesmit septītajā jūlijā, piecos vakarā.

Visi piecēlās. Parasti, kad sēde bija beigusies, tās dalībnieki tūlīt devās uz savām istabām. Izņēmums bija tikai vakardiena, kad Trumens apturēja Stajinu, lai paziņotu par jauno ieroci. Taču šo aizkavēšanos Trumens un Cēr-čils bija jau paredzējuši, ieplānojuši. Šodien viss notika stihiski: Staļins un Trumens, pametuši galdu, apstājās, it kā aicinādami uzkavēties ari Cērčilu un Idenu. Vismaz ang|i viņus saprata tieši tā. Visi četri sanāca kopā pusceļā uz durvīm, kas veda angļu istabās. Turpat, tikai mazliet nostāk, apstājās arī Etlijs. Brīdi viņi stāvēja klusēdami, droši vien nezinādami, kas tad būtu sakāms uz atvadām — jebkurš vēlējums varēja izskanēt divdomīgi.

Izteikt Cērčilam cerību, ka viņš drīz atgriezīsies, būtu bijis netaktiski pret Etliju. Tāpat vien atvadīties? Arī tā kā neērti. 1

Pirmais attapās Trumens.

— Laimīgu ceju! — viņš novēlēja.

Paspieda visiem roku un aizgāja.

Sta|ins palika ar angļiem viens.

— Uz redzēšanos, ģenerālisimusl — Cērčils sacīja.

— Es ceru atgriezties.

Viņš to pateica, it kā kādam iebilzdams.

— Spriežot pēc Etlija kunga sejas, — Staļins atbildēja diezgan skaji, — es nedomāju, ka viņš sevišķi vēlētos atņemt jums varu.

Etlijs skābi pasmaidīja, paspieda Staļinam roku un gāja projām. Idens sekoja viņam. Bet Cērčils joprojām stāvēja agrākajā vietā. Viņš kaut ko gaidīja no Staļina. Un tas nez kāpēc nesniedza viņam roku.

Jā, Cērčils juta, ka viņa tauta ir nogurusi no kara grūtībām. Jā, viņš zināja, ka ne tikai uzvaru vien ir atnesis karš. Tūlīt pēc tā sākās inflācija, atkal radās bezdarbs. Lielbritānijas impērijas sairšanas process, ko bija aptu- i

rējis karš, ari gatavojās atsākties. Indija, šī pērle Lielbritānijas karaļa kronī, tiecās atdalīties no Anglijas un tādējādi rādīja sliktu paraugu pārējām Lielbritānijas kolonijām, kas alka pēc neatkarības.

Cērčils nevarēja nezināt un reizē nepavisam negribēja zināt, ka angļu tauta nekad nav viņu mīlējusi, bet tikai

/

līdz zināmam laikam cietusi. Mocīdamies šaubās par savu turpmāko likteni, Cērčils centās sevi mierināt ar to, ka uzvarētājus nesoda.

Ak, kaut Staļins to tagad apstiprinātu vismaz ar kādu mājienu!..,

— Zināt, par ko es pašreiz domāju, ģenerālisimus? — Cērčils vaicāja, nespēdams izturēt ieilgušās atvadas. Un, atbildi nesagaidījis, teica? — Par jūsu toreizējo sarunu ar lēdiju Astoru ,,,

...Tas bija labi sen pirms kara.VikonteseAstora,pirmā Anglijas parlamentā ievēlētā sieviete, viesojās Padomju zemē un tikās ar Staļinu.

Pusdienu laikā Staļins jautāja Astorai, ko viņa domā par pašreizējiem angļu politiskajiem darbiniekiem.

Lēdija atbildēja, ka par uzlecošu zvaigzni viņa uzskatot Cemberlenu.

— Un ko jūs domājat par Cērčilu? — Staļins jautāja.

— Ak, ar to cilvēku ir cauril

Staļins šaubīdamies pagrozīja galvu un teica:

— Ja jūsu zeme kādreiz nokļūs grūtā stāvokli, tā aicinās Cērčilu.,.

Par šo sarunu Staļins pats bija stāstījis Anglijas vēstniekam Ķeram, bet tas visu bija atstāstījis Cērčilam, kad premjerministrs 1942. gadā ieradās Maskavā.

... Un tagad Cērčils droši vien vēlējās, lai Staļins uz atvadām pateiktu viņam kaut ko līdzīgu. Vai tad Staļinam nebija pamata to darīt?

— Ar lēdiju Astoru? — Staļins ievaicājās. — Tas taču bija tik seni

— Vai šodien jūs dotu priekšroku Cemberlenam? — Cērčils izaicinoši jautāja.

Šoreiz viņa vārdos skanēja ne tik daudz bravūras, cik lūguma pēc morāla atbalsta un baiļu par savu nākotni.

— Cemberlenam es nedotu priekšroku nekādos apstākļos, — Staļins atbildēja. — Es droši vien aizmirsu to precizēt, kad sarunājos ar Astoras kundzi. — Viņš sniedza Cērčilam roku un paklusi sacīja: — Uz redzēšanosl

Nevis «ardievu», bet tieši «uz redzēšanos»... Vai Staļins ar to gribēja apliecināt ticību, ka viņi vēl tiksies? ... Kas to lai zina ..,

Cērčils paspieda Staļinam roku un lēnā gaitā gāja ui durvīm. Salicis, ar pūlēm sperdams soļus zem smagās gadu un notikumu nastas.

Cērčilam gribējās palikt vienam. Viņš aizgāja uz savu Istabu. Pārlaida skatienu plauktiem, tajos saliktajām grāmatām par kariem un izciliem pagātnes darbiniekiem. Istabā valdīja klusums. Un pēkšņi viņam likās: kaut kur no gadsimtu dzīlēm plūst flautas skaņas. Cērčils atcerējās, ka Prūsijas karalim Fridriham bija paticis spēlēt šo instrumentu... «Kur tagad ir tā flauta? Kur paliek viss bijušais? Vai tiešām izzūd bez pēdām?...» domāja nogurušais vecais cilvēks, kas vēl nejutās papilnam izbaudījis varu, vēl vienmēr tiecās pēc tās.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. NĀVEI NOLEMTIE

Atgriezies «mazajā Baltajā namā», Trumens vispirms izlasīja pārskatu par Japānas apšaudi ar artilēriju.

Amerikāņu štāba mītne Guamas salā ziņoja, ka artilērija apšaudījusi kara lidlaukus un komunikācijas gar Honsjū salas piekrasti Itači tuvumā.

Turēdams pārskati! rokās, Trumens aizgāja no kabineta uz blakusistabu, kur pie sienām karājās kartes, bet uz galda stāvēja telefoni, kas deva prezidentam iespēju sazināties ar Eizenhauera galveno mītni Frankfurtē pie Maiņas un Vašingtonu, bet ar tās starpniecību arī ar ģenerāļa Makārtura galveno mītni Tālajos Austrumos. Atsevišķs telefons bija paredzēts prezidenta privātām sarunām ar Statos palikušajiem tuviniekiem...

Miegdams tuvredzīgās acis, prezidents sameklēja Japānas kartē Itači pilsētu. No tās līdz Tokijai bija mazāk nekā simt jūdžu.

Pārskatā bija teikts, ka apšaudē piedalījies amerikāņu līnijkuģis «Ohio» un angļu «King George V». So ļoti vareno kuģu lielkalibra artilērija sasniegusi mērķus līdz desmit jūdžu attālumā no krasta. Ziņojums beidzās ar vārdiem: «Japāņu puse neatbildēja ne ar kādiem pretpa-sākumiem.»

Trumenam apmierinājuma izjūtu nomainīja piesardzī-gums un bažas. Ar ko tas izskaidrojams? Kāpēc klusēja japāņu krasta artilērija? Vai tiešām tā visa ir iznīcināta? Tad varbūt tūlīt jāsāk izcelt krastā sauszemes karaspēku un ar to jāpieliek pēdējais punkts karam ar Japānu?

Trumens pats nobijās no tādas domas. Pirmkārt, Honsjū sala vēl nebija visa Japāna. Otrkārt, Japānas militārie spēki, kas atradās salās, vēl nepavisam nebija visi tās spēki, Mandžūrijā pie Padomju Savienības robežām

9 Japāna pagaidām turēja rezervē spēcīgu stratēģisku

|l sauszemes karaspēka formāciju — tā saukto Kvantunas

ļj armiju, kurā bija septiņsimt piecdesmit tūkstoši vīru, tās

apbruņojumā — vairāk nekā tūkstoš tanku, pāri par pie-

, ciem tūkstošiem lielgabalu, tūkstoš astoņsimt lidmašīnu

un divdesmit pieci kuģi. So spēku pieveikt bez krievu ļ līdzdalības gandrīz nebija iespējams. Bet, ja nu krievi ; uzņemas tikt galā ar Kvantunas armiju, kā ir jau nolemts, kāpēc tad lietot karā pret Japānu atombumbas?

] Sī doma prezidentu samulsināja vēl vairāk. Viņš nodo

māja: vai tiešām dievs tas kungs, iedevis viņam rokās tādu ieroci, tagad pārbauda viņu, likdams svārstīties šaubās? Nē, svārstīšanās nav pieļaujama! Vai tad runa ir tikai par Japānas uzveikšanu? Ne mazāk svarīgi ir jauno — visu satriecošo amerikāņu ieroci demonstrēt visai pasaulei un pirmām kārtām Padomju Savienībai.

Tiesa, tad nevajadzīgi ies bojā desmitiem tūkstošu japāņu. Bet lai! No atombumbas lietošanas nedrīkst atteikties. Tā ir saistīta ne tikai ar pašreizējām Savienoto Valstu militāri stratēģiskajām, bet arī ar to globālajām politiskajām interesēm.

Varētu vēl prātot — lietot vai nelietot atombumbu, ja Staļins būtu bijis tik atjautīgs un grozījis savu izturēšanos pēc tā, ko viņš bija no Trumena dzirdējis 24. jūlija vakarā. Taču Staļins laikam gan nekā nebija sapratis. Tomēr vairāk bija ticams, ka viņš nav gribējis saprast un tāpēc turpina konferencē izturēties tā, it kā nekas ne-

Ibūtu noticis. Nu, tad viņam tas būs jānožēlo, kaut vai ar novēlošanos...

Trumens atgriezās kabinetā un apsēdās pie rakstāmgalda. Kāda laime, ka ne rīt, ne parīt nebūs jābrauc uz šo smacīgo Cecīlijas pilil Vēl lielāka laime tomēr būtu atkal nokļūt uz kuģa «Augusta», kas viņu gaida, un doties uz Amerikas krastiem.

Taču... stāvoklis uzliek pienākumus, kā saka franči, kurus, starp citu, uz konferenci neuzaicināja. Pret viņu uzaicināšanu iebilda Cērčils. Viņš negribēja, ka Eiropā būtu vēl viens uzvarētājs. Turklāt Cērčils nevarēja ciest prasīgo de Gollu, kas bija aizrāvies ar domu par Francijas neatkarību un diženumu.

Kā konferences priekšsēdētājam tieši viņam, Trume-nam, bija pienākums novilkt robežas Staļina ceļā un nepieciešamības gadījumā pat saukt pie kārtības Cērčilu. Taču pašreiz tas nebija galvenais. Galveno atgādināja

so 1, kas bija dzirdami uz Iekšējām kāpnēm. Prezidents no auta, kas tur kāpj un kāpēc nāk uz kabinetu.

Jēc amerikāņu sauszemes karaspēka, gaisa kara spēku un jūras kara spēku štābu priekšnieku apspriedes, kurā piedalījās arī Cērčils, Trumens bija parakstījis pavēli amerikāņu stratēģiskās aviācijas pavēlniecībai: kādā no tuvākajām dienām pēc trešā augusta, tiklīdz atjaus laika apstākļi, nomest atombumbu uz vienu vai divām Japānas pilsētām. Tajā pašā reizē viņš bija uzdevis kara ministram Stimsonam sagatavot visvēlamāko mērķu sarakstu, un tagad, lūk, Stimsons neapšaubāmi nes prezidentam šo sarakstu apstiprināt.

Trumens nebija kjūdījies. Klusi sasveicinājies ar prezidentu, kara ministrs izņēma no mapes un nolika uz rakstāmgalda papīra lapu. Uz tās — katrs vārds savā rindiņā — bija rakstīts:

KOKURA,

HIROSIMA,

NĪGATA,

NAGASAKI. v

Sastādot šo sarakstu, starp štābu priekšniekiem bija izcēlies strīds. Grovss no tālās Vašingtonas prasīja, lai atombombardēšanas mērķu sarakstā būtu arī Kioto — kādreizējā Japānas galvaspilsēta un sens kultūras centrs.

Viņam iebilda: to taču nedrīkst — Kioto japāņiem ir svēta pilsēta.

Viņš atbildēja:

— Par to man galva nesāp. Man tā pirmām kārtām ir pilsēta ar vairāk nekā miljonu iedzīvotāju, tātad lielisks mērķis, lai pārbaudītu, kāds ir sprādziena iznīcinošais un morālais efekts.

Viņam teica: japāņi Amerikai to nepiedos mūžu mūžos.

— Par to man galva nesāp, — ģenerālis atkārtoja. — Kioto diametrs ir gandrīz vienāds ar paredzamo postījumu zonas diametru. Vislabākās iespējas praksē pārbaudīt teorētiskos aprēķinus ir tieši Kioto pilsētā.

Galu galā vairākums bija par to, lai Kioto vietā sarakstā minētu Nagasaki.

Radās vēl viens sarežģījums. Noskaidrojās, ka paredzēto mērķu tuvumā japāņi ierīkojuši nometnes karagūs-tekņiem — amerikāņiem, angļiem un viņu sabiedrotajiem no citām zemēm, Grovss norūca»

— Neņemt vērā!

Un prezidents darīja v!su iespējamo, lai viņš nekā nezinātu par šādām «dētajām».

Četri vārdi, kas bija ar mašīnu uzrakstīti uz baltās papīra lapas, vēl pavisam nesen nebūtu prezidentam izteikuši itin nekā. Tagad tie bija gaidāmo baismīgo postījumu un neskaitāmo cilvēku upuru simbols. Pēc prezidenta mājiena speciālā aviācijas apakšvienība, kas bija ilgi apmācīta amerikāņu kara aviācijas bāzē Tiniānā, divām no šīm pilsētām dos nepieredzēti spēcīgu triecienu.

«Pateicos, Henriji» Trumens gribēja sacīt, liktenīgo sarakstu aplūkodams, taču viņam aizžņaudzās kakls. Prezidents spēja izsacīt tikai vienu vārdu: «Pateicos.»

— Ir kāds apstāklis, prezidenta kungs, kuru man nav tiesību slēpt no jums, — ministrs ziņoja pēc īsa klusuma brīža.

— Kas tad noticis? — Trumens vērīgi jautāja. Viņš pat nobālēja: pārāk ātri bija izgaisis mirklis, kurā viņš varēja izbaudīt savu visvarenību. — Kas tas tāds par apstākli?

— Man ziņoja, — Stimsons turpināja, — ka liela grupa zinātnieku, kuri piedalījās sekmīgajos izmēģinājumos Alamogordo, gatavojas iesniegt protestu.

— Pret ko? — Trumena uzacis pacēlās virs smalkā brijju ietvara.

— Man ir grūti jums atbildēt, prezidenta kungs, — Stimsons nedroši sacīja. — Tur militāras problēmas jaucas ar... — kā lai to saka? — ar morālām problēmām, vai.

— Papūlieties runāt konkrētāki — Trumens nepacietīgi uzstāja.

— Sie zinātnieki domā, ka atombumbas nomešana kļūs mūsu zemei par tūkstoškārt briesmīgāku traģēdiju nekā Pirlharbora.

— Ar ko pamatots šis bezatbildīgais paziņojums?

— Ar to, ka Amerika nespēs ilgi saglabāt atomieroču monopolu. Bet atomkarš nozīmēs cilvēces bojāeju.

— Tā ir tikai pretamerikāņu propaganda! — Trumens izsaucās. — Pacifistiska antipatriotu mēļošana; viņi gaužas par asinsizliešanu, bet labprāt iebāzīs kabatā honorāru par «Manhetenas projekta» realizēšanu. Starp citu, šo «protestantu» vidū droši vien ir arī ortodoksāli katoļi. Sakiet viņiem — kātoju baznīca nāvei atomugunsgrēkā dod tādu pašu svētību, kādu tā savā laikā deva ķeceru sadedzināšanai sārtā. Atomkarš izslēdz asinsizliešanu. Par

Jaunā ieroča monopolu jāteic tā: kā jūs domājat, Stimson, vai es būtu iedrošinājies kaut ko sacīt Staļinam par mūsu sasniegumu, ja nebūtu bijis pārliecināts, ka Krievijā nav Iespējams radīt nekā tamlīdzīga? Tātad jābūt pilnīgam idiotam un analfabētam, lai pareģotu ,,.

— Piedodiet, ser, — Stimsons pārtrauca Trumenu, —- bet tā nav tikai dažu idiotu pļāpāšana. Čikāgas universitā-tātē nodibināta īpaša komisija, kuras priekšsēdētājs ir Nobela prēmijas laureāts profesors Franks. Sājā komisijā ir arī Leo Scillards. Un, lūk, viņi kopā ar vairākiem citiem zinātniekiem, kas piedalījās «Manhetenas projekta» izstrādāšanā un realizēšanā, sagatavojuši man adresētu petīciju.

— Ko viņi tajā lūdz?

— Es būtu lietojis vārdu «prasa». Viņu vispirmā prasība ir neizmantot atombumbu karā pret Japānu.

— Un dot japāņiem iespēju nonāvēt vēl desmitiem tūkstošu mūsu puišu? z'

— Viņiem ir cita pieeja. Zinātnieki domā tā: ja mēs pirmie pavērsīsim pret cilvēci savu briesmīgo iznīcināšanas ieroci, mēs zaudēsim iespēju vienoties par šī ieroča ražošanas starptautisku kontroli citās zemēs. Ņemiet vērā, prezidenta kungs, tas nav mans viedoklis! — Stimsons piesardzīgi precizēja.

Taču prezidents it kā nedzirdēja šo precizējumu un ar niknu sarkasmu metās virsū ministram:

— Ak tad šitā! Aizlaist vējā divus miljardus dolāru, kurus izmaksāja «Manhetenas projekts», un pēc tam pieļaut, ka no Japānas ved šurp vēl tūkstošiem cinka zārku ar amerikāņu līķiem! Atjaut Staļinam uz ilgiem gadiem nodrošināt savu aizmuguri un izlikties, ka bez viņa palīdzības mēs nespējam tikt galā ar Japānu! Vai to grib jūsu «sadauzītie podi», kā šos zinātniekus allaž dēvē Grovss? Bet varbūt jūs pašu pārņēmis žēlums pret nāvei nolemtajiem ienaidniekiem?

— Es esmu kristietis, ser, un man vienmēr ir žēl, kad mirst cilvēki. Bet es esmu arī karavīrs, tāpēc žēlumam (auju vaļu tikai tad, kad iet bojā amerikāņi...

Trumens k|uva domīgs. Visu, kam līdz šim bija sakars ar atombumbu, viņš bija uztvēris, tā teikt, tieši. Vai bumba būs? Kad? Kāds būs tās spēks? ..,

Bet, lūk, tagad bumba ir tapusi. Vēl vairāk — jau noteikts laiks, kad to liks lietā. Un te pēkšņi uzrodas cilvēki,

kam labpatīk činkstēt pie varenā bērna — «ņiprā puikas» šūpuļa — par «ņipro puiku» jauno ieroci bija nokrustījuši karavīri. Činkstēt, nevis sniegt viņam savas veltes!..,

— Ko jūs no manis gribat? — Trumens jautāja Stim-sonam.

— Gribu apstiprināt izraudzītos mērķus, — viņš atbildēja.

— Ak dievs, es taču nerunāju par mērķiem! Protams, mēs tos apstiprināsim. Es runāju par tiem antiamerikā-ņiem, par viņu uzsākto kampaņu pret Amerikas cietsir-dibtfr

— Prezidenta kungs! — Stimsons svinīgi teica. — Izsekojiet kaut vai galvenajiem posmiem bruņojuma attīstības vēsturē! Jūs neatradīsiet nevienu gadījumu, kad valsts, kuras rokās ir spēcīgākais ierocis, nebūtu pasludināta par cietsirdīgu un necilvēcīgu.

— Un kas no tā izriet? — Trumens jautāja tikpat skarbi. — Vai tad tos augsti skolotos papīrgrauzējus uztrauc bumbas spēks?

— Ne gluži tā, ser. Viņiem ir sava koncepcija, mums un jums — cita.

— Paskaidrojiet!

— Kā lai_ to pasaka... Viņiem rādās, ka bumbu viņi radījuši tāpēc, lai tautas atturētu no bruņotas cīņas. Paradokss? Jā. Taču viņi tā domā. Manuprāt un, es uzdrošinos domāt, arī jūsuprāt, tās ir muļķības. Ja kāda valsts tiecas apsteigt otru valsti bruņojuma ziņā, tad ne jau nu tāpēc, lai finišā saņemtu apsveikumus. Karš nav sacensība uz skrejceļa. Vēl jo vairāk — atomkarš. Un, man šķiet, te galvenais nav japāņu sakaušana — šis jautājums tagad ir atrisināts. Nē, seri Runa ir nevis par Japānu, bet par to vēsturisko lomu, kuru mūsu zeme iegūs otrā dienā pēc sprādziena.

— Kāda, jūsuprāt, būs šī loma?

— Visaugstākās gribas loma. Pasaules valdnieces loma.

— Nerunājiet ķecerības, Henrij! — Trumens jau kļuva pielaidīgāks. Un pamācoši pacēlis rādītājpirkstu pret griestiem, piemetināja: — Pār pasauli valda vienīgi dievs tas kungs.

_— Piedodiet, ser. Es runāju par grēcīgām zemes lietām. Turklāt man nez kāpēc šķiet, ka mūsu valsts loma, kādai tai jābūt nākotnē, nevar būt tikai godkārības izpausme vien. So lomu Savienotajām Valstīm lēmusi

augstākā vara. Tieši tādu koncepciju es ari lieku pretim tai, ko cenšas radīt mūsu, tā teikt, augsti izglītotie fabi-āņi. Apmēram tā es rakstīju avi savā ziņojumā, ko nesen jums iesniedzu.

— Un jums ir tūkstoškārt taisnībai — Trumens piekrita. — Kopš atombumba kļuvusi par realitāti, nav bijis tādas dienas, kad es nebūtu pateicies dievam par viņa lielo žēlastību, par to, ka viņš mūsu valsti padarījis par savu vietnieci zemes virsū. Ai, nedomājiet, Henrij, ka morāles jautājumi mani nav nodarbinājuši! Bet es vaicāju sev: kas ir humānāk — vēl viens kara gads un vesela virtene cinka zārku, kas ceļo uz Amerikas krastiem, vai vienreizējs ķirurga grieziens? Vaicāju sev: kas reālāk iedarbosies uz cilvēci? Tā dēvētais tukšais šāviens, eksperimenta demonstrēšana, pēc kuras visas pasaules avīžu skribenti otrā dienā rakstīs, ka tas ir blefs, plaukšķene to biedēšanai, kam ir vāji nervi? Vai trieciens ienaidniekam? Trieciens, kurš izglābs daudziem amerikāņiem dzīvību un reizē parādīs, ko tagad spēj Amerikai Esmu par to daudz domājis, taču atbilde ir bijusi tikai viena: trieciens ienaidniekam! Un tagad beigsim šo sarunu. Vēsture liecina, ka diženi lēmumi vienmēr pieņemti nevilcinoties. Vai jums ir pildspalva?

Stimsons izvilka no sānu kabatas ķieģeļsarkanu Pārķēra firmas pildspalvu, noskrūvēja uzgali un sniedza prezidentam. Prezidents to paņēma un lēni teica:

— Es domāju, ka viena bumba jānomet uz kādu no šīm četrām pilsētām sestajā augustā, bet otra — devītajā datumā. Sājā laikā mēs atradīsimies uz kuģa. Tas mūs paglābs no uzbāzīgiem reportieriem un... nekaunīgiem profesoriem. Es nekā nerakstīšu, datumus un visas formalitātes nosakiet ar savu pavēli. Bet te jums būs mans paraksts kā pierādījums tam, ka ar mani viss saskaņots.

To teikdams, Trumens plaši parakstījās augšējā stūri uz lapas ar četru Japānas pilsētu nosaukumiem.

Stimsons drošības pēc uzpūta elpu jau nožuvušajam parakstam un ielika lapu mapē. Pusceļā uz durvīm Trumens viņu apturēja, teikdams:

— Henriji... Vēl viens lūgums. Jūs pats parūpējieties, lai tas tiktu izpildīts! Es gribu, lai, pirms bumbu nosūta pēdējā ceļā, notiktu ... dievkalpojums.

— Es to darīšu, ser, — Stimsons atbildēja, vairīdamies apmainīties skatieniem ar Trumenu.

Tajā pašā 25. jūlijā pēc vieniem dienā Cērčils atgriezās savā villā. Bija paredzēts, ka pēc stundas viņš izlidos no Gatovas lidlauka.

Šoreiz nebija ne goda sardzes, ne veselas virknes mašīnu ar pavadītājiem. Cērčils jau agrāk bija devis rīkojumu, lai viņa neilgā aizbraukšana uz Londonu būtu nokārtota pavisam lietišķi, ikdienišķi. Cilvēks atstāj Bābels-bergu uz īsu laiku un, protams, atgriezīsies atpakaj. Kāda tur pavadīšana, kādas atvadasl

Cērčils lidoja viens pats. Idenu apstākļi spieda uzkavēties Bābelsbergā vēl dažas stundas, bet Etlijs bija izlidojis mazliet agrāk.

Lidodams virs Lamanša, Lielbritānijas premjers palūkojās uz augstuma mērītāja bultu, tad pavērās pulkstenī, kas bija piestiprināts blakus altimetram pie salona priekšējās sienas. Altimetrs rādīja tūkstoš sešsimt metru augstumu, pulkstenis — desmit minūtes pāri četriem.

Jūras šaurums todien bija nemierīgs. Baltas vijņu muguras varēja skaidri saskatīt pat no pusotra kilometra augstuma. Mākoņi aizsedza sauli. Anglija sagaidīja Cēr-cilu nomākusies.

«Bet ja nu nebūs veicies?» viņš bažīgi nodomāja jau nez kuru reizi. Tātad viss, ko viņš darījis labu savai zemei, angļiem, būs pagaisis bez pēdām? Nē, tā nevar būt, tā nedrīkst būt! Nav ticams, ka uz visiem laikiem, neatstādama aiz sevis nekādas pēdas, būtu pazudusi Atlan-tīda, Semiramīdas dārzi, Cēzara un Hannibala uzvaras... Vai tiešām vairs nebūs vecās — koloniālās Indijas, kas tik ilgus gadus greznojusi Lielbritānijas karaļa kroni? Vai tiešām aizmirsīs viņu, Cērčilu, to runu parlamentā, kurā viņš aicināja angjus cīnīties pret Hitleru uz zemes, jūras un gaisā, — runu, kuru visa demokrātiskā pasaule pasludināja par vēsturisku? Un viņa jaunības dienu draugi un ienaidnieki? Kur tas viss palicis, kur? Vai tiešām Pagātnei nevar likt atgriezties kaut vai ar Velsa laika mašīnu... kuras nekad nav bijis un nebūs? ...

Rakstnieka fantasta Herberta Velsa vārds, ienākdams prātā Cērčilam, vēl vairāk sabojāja viņa noskaņojumu. Sis leiborists, fabiānis, sociālists un velns zina kas vēl vienmēr bija bijis pret viņu. Bija ņirgājies par viņu savos pamfletos. Bija viņu uzskatījis par snobu, kas atrāvies no tautas, salīdzinājis ar itāliešu rakstnieku fašistu Gab-riēlu d’ Anunncio... Interesanti, vai šim Lielbritānijas

diženuma apgānītājam būs radies daudz domubiedru tajos vēlēšanu bijetenu saiņos, ko pašreiz bez mitas ver va|ā Londonā ...

Nē, pie velnal Tas nevar būt! Paies tikai viena vai divas īsas dienas — un premjerministra kabinetā Dauningstrītā 10 iezvanīsies telefons. Un viņš izdzirdēs, ka Etlijs skalā balsī — kāpēc gan dota tāda balss tik neizskatīgam cilvēkam? — apsveic viņu sakarā ar uzvaru.

Ko viņš atbildēs? Protams, pateiksies, bet vai uzaicinās arī neveiksminieku gatavoties ceļam atpakaļ uz Bābels-bergu? Atkal tāpat — par britu demokrātijas simbolu bez jebkādas varas?... Un kas gan vairāk viņš varētu būt? Pat visgrūtākajos gaidu un nenoteiktības brīžos, pat skumdams par aizgājušajiem gadiem un lēni projām slīdošo varu, Cērčils nespēja iedomāties šo Etliju savā postenī.

«Viss atgriežas savā vietā,» viņš klusībā citēja rindu no Vecās derības Zālamana grāmatas. «Savā vietā» Cērčils pašreiz izprata tikai vienā nozīmē: viņš atkal atgriezīsies Bābelsbergā kā visu atzīts konservatīvo partijas līderis, kā premjerministrs, kam vara pieder visā pilnībā. Un, ieiedams Cecīlijas pils zālē, viņš vispirms pacels uz augšu divus pirkstus — rādītājpirkstu un vidējo pirkstu —, lai izveidotu iemīļoto zīmi «V». Victory! Uzvara!

Bet pēc tam... Pēc tam sāksies kauja! īsta kauja tur, pie konferences galda. Kauja, kurā virspavēlnieks varēs būt mierīgs par savu aizmuguri, kauja, kuras laikā viņam piederēs vara pilnā mērā ...

... Sī diena — 25. jūlijs — saspringuma pilna bija arī Staļina kabinetā Ķeizara ielā, kur bija sapulcējusies padomju delegācija — eksperti, padomnieki, augstākie militārie vadītāji. /

— Nu, tad izdarīsim dažus secinājumus par mūsu kopīgo darbu konferences laikā! — Staļins teica.

Viņš piebāza pīpi, iedrupinādams tajā divus «Hcrcogo-vina Flor» papirosus, aizsmēķēja, pagāja dažus soļus pa istabu un, apstājies tās vidū, turpināja:

— Ar sevišķiem panākumiem mēs pagaidām nevaram lepoties. Jautājums par Vācijas nākotni vēl nav izlemts. Polijas problēma arī karājas gaisā. Trumens un Cērčils mūs atklāti šantažē. Viņi saka: Jaltā gan nolēma Polijas teritoriju paplašināt uz Vācijas rēķina, taču robežas palika nefiksētas. Un izvirza mums alternatīvu: vai nu gai-

diet miera konferenci un Polija pa to laiku lai paliek ar strīdīgām robežām, vai ari atstājiet Vācijai Stetīni ar Industriālo rajonu, kas atrodas tai blakus, un tad Polijas jautājums būs atrisināts. Taču uz tādu Polijas jautājuma risinājumu mēs neielaidTsimies. Poju biedri, kas šeit uzturēsies līdz konferences beigām, ari neielaidīsies.., Sabiedrotie no mums prasa piekāpšanos. Principā mēs gan neesam pret piekāpšanos. Bez savstarpējas piekāpšanās nevar būt sekmīgu sarunu. Dažreiz mēs esam jau piekāpušies. Tagad pienācis laiks to darīt Trumena kungam un Cērčila kungam.

— Atjaujiet ko jautāt, biedri Stajin, — teica Ģenerālštāba priekšnieks Antonovs, pieceldamies kājās. — Vai jūs domājat, ka Cērčils atgriezīsies?

Staļins dziļi ievilka dūmus, tad izpūta tos pa abām nāsīm un ar vieglu zobgalību balsī sacīja:

— Vai jums labāk nevajadzētu to jautāt biedram Gusevam? Viņi abi ar Cērčilu ir lie-li draugi.

Antonovs apsēdās. Gusevs nekā nebilda. Toties mierinošā tonī ierunājās Višinskis:

— Kas zina, varbūt, atgriezies no Londonas, Cērčils vairs nebūs tik ķildīgs un kļūs piekāpīgāks.

— Bet ja nu viņš neatgriezīsies? — Staļins jautāja, mazliet piemiedzis acis.

— Nu ko tad, — Višinskis paraustīja plecus, — tādā gadījumā viņa pēctečiem būs svarīgi parādīt pasaulei, ka viņi piedalās sarunās sekmīgāk nekā viņu priekšgājēji.

— Es uzskatu par neapstrīdamu tikai vienu, — Molo-tovs izmeta repliku; — ja Cērčils parlamenta vēlēšanās uzvarēs, viņš kļūs desmitkārt nepiekāpīgāks.

— Baidos atzīties, — Višinskis paklusi sacīja, — bet man ne vienmēr ir skaidras viņa attiecības ar Trumenu.

— Atstāsim viņiem pašiem tikt skaidrībā par šīm attiecībām, — Staļins pamācoši teica. — Cilvēcei no tā celtos labums, ja mums izdotos nodibināt draudzīgas attiecības starp mūsu zemi un Ameriku. Taču pagaidām tas neizdodas.

Staļins uz brītiņu apklusa, vairākas reizes ievilka dūmus, staigādams pa istabu, un tad sacīja:

— Nebūtu pareizi domāt, ka līdz konferences pārtraukšanas brīdim mēs neesam sasnieguši itin nekādus pozitīvus rezultātus. Jautājumu par vēlēšanām un valsts iekārtu Dienvidaustrumu Eiropas valstīs var uzskatīt par vairāk

vai mazāk atrisinātu. Precīzāk sakot, sabiedrotie, paši to nevēlēdamies, nāca mums pretim, šo jautājumu pievienodami Itālijas jautājumam.

— Manuprāt, — Višinskis atkal Ierunājās, — tā meistarība, ar kādu biedrs Staļins Itālijas jautājumu pavērsa par labu mūsu kaimiņvalstīm, bija patiešām staļiniska.

Molotovs viegli sašķieba lūpas. Viņš labāk nekā Višinskis pazina Staļinu. Konkrēti: viņš sen bija sapratis, ka Staļins, kas atbalsta sevis cildināšanu, tā teikt, plašā mērogā, necieš glaimus šaurā lokā. Laiks bija to zināt arī Višinskim, taču viņa rīcībā allaž lika sevi manīt «meņše-vika komplekss», Višinskis nekādi nespēja ticēt, ka Staļins ir pilnīgi aizmirsis viņa kādreizējo piederību pie meņ-ševikiem, un izmantoja jebkuru iespēju glaimot Staļinam.

Daži klātesošie nodomāja, ka Staļins tūlīt atbildēs ar dzēlīgu zobgalību. So līdzekli viņš bieži izmantoja, kad gribēja kādu atsēdināt.

Taču Staļins klusēja, otrreiz apstājies istabas vidū. Viņa smadzenes pa to laiku bija aizņemtas ar kaut ko citu — daudz nozīmīgāku.

Diezgan ilgi klusējis, viņš beidzot sacīja, it kā skaļi prātodams:

— Es pašreiz nevēlos zināt, kā izturēsies Cērčils, atgriezies šeit, un arī to ne, vai Etlijs būs piekāpīgāks par viņu, lai gan tas, protams, ir svarīgi. Man gribētos zināt to, kas pašreiz ir pats svarīgākais. Bet kas, pēc jūsu domām, konferencē bija pats svarīgākais pēdējā diennaktī? Es par tādu uzskatu paziņojumu, ko vakar dzirdēju no Trumena, kad sēde jau bija beigusies. Viņš man sacīja, ka Amerikā izgudrots, viņa vārdiem runājot, neticami spēcīgs ierocis. Kāpēc Trumens mums to paziņoja? Vai tāpēc, lai informētu sabiedroto?

— Grib sev uzsist cenu, — Molotovs naidīgi noteica. — Tā es domāju vakar vakarā, tā es domāju arī šodien.

— Zināms, bez tā jau nav, — Staļins piekrita. — Un tomēr...

Pēkšņi viņš apklusa pusteikumā, brīdi pastaigāja pa istabu, domīgi raudzīdamies sev uz kājām, un tad apsēdās pie rakstāmgalda — apspriežu laikā viņš to darīja reti. Apsēdies viņš turpināja izteikt savus spriedumus:

— Mums ir skaidri jāapzinās reālā situācija. Manuprāt, jauns ierocis amerikāņiem tiešām ir, un šis ierocis ir atombumba ... Pārsteigums? Nē. Vai atceraties, kā vācieši palaida valodas par «superieroci», ar kuru viņi cerēja sa-

sniegt sev vēlamo kara iznākumu? Hitleram tiešām bija kādas izredzes, ja tikai... sabiedrotie nebūtu likuši lietā savu «tehnoloģiju». Viņi uzaicināja atomfiziķus uz kuģiem un aizveda viņus vispirms uz Franciju un Angliju, bet vēlāk — uz Ameriku. Amerikāņi daudz par to rakstīja. Bet tad sāka visu turēt slepenībā. Pat zinātnieku uzvārdus... Kāpēc tā? Kāds loģisks secinājums no tā izriet? Tikai viens: darbs, lai radītu atomieroci, tika atsākts Savienotajās Valstīs. Vārdu sakot, bija cilvēki, kas dzimuši ar smadzenēm galvā, un atradās kāds, kas šīs smadzenes importēja. Fakts paliek fakts, un es esmu pārliecināts, ka tagad amerikāņiem atombumba ir. Ja es kļūdos, lai Gromiko izlabo manu kļūdu.

Staļins reti, ļoti reti teica garas runas, it īpaši šaurā tuvāko darbinieku lokā. Vēl retāk šis pašpārliecinātais stipras gribas cilvēks lūdza kādu palīdzēt. Arī pašreiz viņš drīzāk skaļi domāja nekā sarunājās ar tiem desmit cilvēkiem, kas bija sapulcējušies viņa darba istabā. Un varbūt no pārdomām uz tiešu saskari ar citiem viņš pārgāja tikai tad, kad apmainījās skatieniem ar Gromiko.

— Varu teikt vienīgi to, — Gromiko atsaucās, — ka pirms kara un pirmajos kara mēnešos Savienoto Valstu zinātniskā prese un pat tā prese, kas no zinātnes atradās ļoti tālu, daudz rakstīja par atomkodola sašķelšanu. Bet vēlāk visas tāda veida publikācijas izbeidzās. Kā pēc komandas. Droši vien tāda komanda bija arī dota.

— Acīmredzot tā, — Staļins domīgi sacīja un tad turpināja: — Uzskatīsim par faktu to, ka Savienotajām Valstīm ir atombumba. Tad es gribu atkārtot savu sākotnējo jautājumu: kādi bija Trumena mērķi, kad viņš neoficiālā sarunā ar mani pateica miglaino frāzi par neticami spēcīgo ieroci?

ūt piekāpīgiem sarunu laikā, ins noteica un tūlīt uzdeva jaunu jautājumu: — Kam, pēc jūsu domām, Trumens var reāli draudēt ar savu jauno ieroci?

— Amerika pašreiz karo tikai ar vienu zemi — ar Japānu, tātad... — Antonovs iesāka, bet Staļins viņu saudzīgi pārtrauca:

— Mums visiem jādomā un jāskatās tālāk. Protams, Amerika ir ļoti ieinteresēta gan sasniegt sev izdevīgus rezultātus mūsu konferencē, gan pabeigt karu ar Japānu. Amerikai tie ir svarīgi mērķi. Bet kas var galvot, ka ar

ķis ir mūs piespiest k — Loģiski, — Sta

— Protams, — sacīja Antonovs, — viņa galvenais mēr [7]

193

savu īso, it kā starp citu teikto paziņojumu par jauno ieroci Trumens nesāk uz ilgu laiku jaunu Savienoto Valstu politiku starptautiskajās attiecībās? Politiku, ko varētu nosaukt par politiku no spēka pozīcijām. Turklāt šajā gadījumā ar vārdu «spēks» jāsaprot ne tik daudz Amerikas ekonomiskā varenība un bruņojums vispār, bet tieši atombumba.

— Vai jūs domājat, biedri Staļin, ka vakarējā paziņojumā Trumens ja ne tieši, tad netieši ar savu ieroci draudēja mums? — Gromiko jautāja.

— Vai tas būtu pretdabiski to Amerikas aprindu pārstāvim, kas no kara ir tikai iedzivojušās un alkst pēc kundzības visā pasaulē? Jūs taču pats, biedri Gromiko, Trumenu raksturojāt tieši kā šo aprindu pārstāvi, un es aizvien vairāk pārliecinos, ka jums ir bijis pietiekams pamats to darīt. Kādi praktiski secinājumi no tā izriet?

Stajins apklusa, cieši sakniebdams lūpas. Klusēja arī pārējie apspriedes dalībnieki. Visiem uzmācās drūmas domas.

Kas zina, kādas ainas tobrīd pavīdēja un pazuda Padomju zemes līdera gara acu priekšā. Varbūt viņa atmiņā atausa vēstule, ko viņš jau kara laikā bija saņēmis no fiziķa Kurčatova? Sājā vēstulē Kurčatovs analizēja urāna pētīšanas problēmu Padomju Savienībā, tās divus aspektus — urāna izmantošanu miera laika vajadzībām un kara vajadzībām, izteica ciešu pārliecību, ka Savienotajās Valstīs pilnā sparā nodarbojas tieši ar otro aspektu — ar militāro, un lūdza steidzīgi atjaunot likvidēto kodollabo-ratoriju. Līdzīgas vēstules sūtīja arī citi zinātnieki. Taču toreiz urāna problēma Staļinam droši vien likās diezgan abstrakta, bet stāvoklis frontē bija pārāk grūts, lai ieguldītu līdzekļus pasākumā, kas nevarēja dot tūlītēju efektu. Tomēr Politbirojs uzdeva Valsts Aizsardzības Komitejas pilnvarotajam zinātnes jautājumos Kaftanovam vispusīgi iepazīties ar zinātnieku domām un apsvērt reālās iespējas. Rezultātā atkal sāka darboties kodollaboratorija, kurai tagad bija šifra numurs «2». Vēlāk tā izauga par institūtu, un vesela zinātnieku grupa saņēma visu, ko kara laikā tai bija iespējams dot, lai izdarītu eksperimentus atomkodola sašķelšanā.

— Tā, es gaidu atbildi, — Staļins atgādināja, pārtraukdams pārlieku ieilgušo klusumu.

Pirmais atsaucās maršals Zukovs:

— Manuprāt, biedri Stalin, turpmākajā sarunu norisē nekādā ziņā nedrīkst Trumenam dot ieganstu domāt, ka viņam izdevies mūs iebiedēt.

— Biedrs Zukovs var būt mierīgs, — Staļins lēnām teica, — tādus ieganstus mēs nedosim nedz Trumenam, nedz citiem, kas grib mūs baidīt. Lai gan es atkārtoju vēlreiz: cilvēcei tas nāktu tikai par labu, ja izdotos nodibināt draudzīgas attiecības starp mūsu zemi un Ameriku... Kādi apsvērumi būs vēl? Vienu apsvērumu es tomēr izteikšu pats. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka nākotnē Amerikai vai kādai citai zemei būtu izšķirošs militārs pārākums pār mūsu zemi. Mums .ir jāliek saprast visiem mūsu ienaidniekiem un arī ne sevišķi uzticamiem draugiem, ka ar mums runāt no spēka pozīcijām ir veltīgi.

— Ka tikai mēs nenokavētos! — izmeta repliku Anto-novs.

Staļins pievērsa viņam savu smago skatienu.

— Par ko jūs runājat? Par atombumbu?

— Jā! — Ģenerālštāba priekšnieks stingri atbildēja.

— Vai jūs domājat, ka mums bija agrāk jāsāk strādāt šajā virzienā? — Staļins atkal jautāja. Un pats atbildēja: — Nē, šajā ziņā mēs neesam nokavējušies. Bija, neapšaubāmi bija arī tādas ar karu saistītas problēmas, ar kuru risināšanu tiešām bija jāsāk nodarboties agrāk. Bet uz atombumbu tas neattiecas. Mūsu sociāla iekārta, mērķi, ko sev izvirzījusi mūsu zeme, izslēdz iespēju gatavot cilvēku masveida iznīcināšanas ieroci, kamēr mēs neesam pārliecinājušies, ka to gatavo vai ir jau izgatavojuši citi. Tādu agresijas ieroci mēs varējām sākt radīt tikai kā atbildi...

Arī šoreiz Staļins it kā sarunājās pats ar sevi. Taču pārāk smaga bija nasta, ko viņš juta uz saviem pleciem, un viņam droši vien gribējās, lai arī citi uzņemtos kādu daļu no tās. Slēpt patiesību viņš uzskatīja par sevis necienīgu. Tāpēc viņš arī šoreiz paziņoja skaidri, bez jebkādiem aplinkiem:

— Padomju Savienībai atombumba vajadzīga, nevis lai uzbruktu, bet lai aizstāvētos. Pagaidām mums tās nav. Bet būs. Un šis laiks nav aiz kalniem.

It kā apstiprinot šos vārdus, klusi atvērās kabineta durvis un istabā ienāca pulkvedis, neliela auguma plikgalvis. Viņš devās pie Staļina, cenzdamies iet pēc iespējas klusāk.

Visi klātesošie saprata, ka tikai ārkārtēji apstākļi varēja piespiest Staļina palīgu traucēt apspriedes norisi.

To saprata arī Staļins pats. Ieraudzījis Poskrobiševu, viņš apklusa, sarauca uzacis un, neatiedams no galda, pa pusei pagriezās uz sava palīga pusi. Taču tas neteica neviena vārda, kamēr nebija pienācis Staļinam tuvu klāt.

— Jūs lūdz pie telefona Kurčatovs, — viņš ziņoja gandrīz čukstus. — Saka, esot steidzamas darīšanas. Es viņam teicu, bet viņš ...

— Viņš grib zināt, ko viņam teikšu es, nevis jūs, — Staļins atbildēja skarbi, tomēr balsi nepaceldams. Tad, pievērsdamies klātesošajiem, sacīja skaļāk: — Man jārunā pa telefonu. Iztaisīsim pārtraukumu, uzsmēķēsim!... Protams, kas vēlas..

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. SADERINĀŠANĀS

Tā paša 25. jūlija vakarā Bābelsbergā atgadījās Vēl kāds notikums. Tas nav atzīmēts ne stenogrammās, ne protokolos. Tas nekādi neietekmēja konferences norisi un iznākumu. Pat nez vai tas pelnījis, ka to sauc par notikumu. Tikai gadījās tā, ka tovakar septiņos četrdesmit piecās minūtēs padomju žurnālists Mihails Voronovs, bez šķēršļiem ticis cauri padomju kontrolpunktam, nonāca pie amerikāņu kontrolpunkta ,,,

Dežurējošais seržants ar automātu uz krūtīm un cigareti zobos, ģērbies haki krāsas kreklā, kura piedurknes bija uz-rotītas gandrīz līdz elkoņiem, sāka vērīgi manī raudzīties, tiklīdz bija pamanījis mani tuvojamies. Es viņam likos aizdomīgs. Tiešām — kaut kāds tips civiluzvalkā, bez mašīnas, bez portfeļa vēlu vakarā nesas uz amerikāņu sektoru!

Nonācis blakus seržantam, es — drošs paliek drošs — izvilku no kabatas visas savas caurlaides. Viņš tās aplūkoja diezgan ilgi. Beidzot, sāniski pagriezies, izspļāva sazelētu cigaretes galu, pateica okey un atdeva man dokumentus.

Es pagāju vēl dažus soļus uz priekšu un pavēros apkārt. Braita tuvumā nebija. Taču, tiklīdz es viņu iedomājos, tā tūlīt izdzirdu automašīnas motora rūkoņu. Braits gluži kā no debesīm nokrita, parādījās kā eņģelis vai spoks. Nobremzējis savu džipu, viņš uzsauca:

— Vai vēl ilgi tevi būs jāgaida?

— Gaidīju es. Pašreiz ir septiņi četrdesmit astoņas minūtes, — es atbildēju.

Cārlijs saīga, palūkojās pulkstenī un tad apmierināts noteica:

f— Uzvarēt jūs protat « tas ir pierādīts. Bet jūsu

pulksteņu kvalitāte gan ir apšaubāma. Mans «Pateks» pašreiz rāda septiņus četrdesmit sešas minūtes.

Viņa pašapmierinātība nebija satricināma.

— Uz kurieni brauksim? — es nepadomājis jautāju.

Braits iepleta acis.

— Es taču tev teicu jau no rīta — pie Džeinas.

— Kādā sakarā?

— Ak, velns parāvis, vai jums tiešām vienmēr vajadzīgs kāds iemesls? Un varbūt vēl arī īpaša at|auja šo iemeslu izmantot? ... Nu, nu, nelec tūlīt gaisā! Ir pavisam vienkārši — Džeinai kopš ierašanās Bābelsbergā nav bijis nevienas atpūtas dienas. Bet šodien, redz, izrādās, ir brīvs gan Staļins, gan Trumens, gan Cērčils, gan Džeina. Un arī mēs abi. Skaidrs?

Joks bija triviāls, un es nekādi uz to neatsaucos. Tikai vaicāju:

— Vai būs ērti?... Es taču tavai Džeinai esmu pavisam svešs cilvēks.

Braits, kā allaž, sāka mēļot:

— Pirmkārt, tu neesi viens, bet kopā ar mani. Mēģināt pie viņas līst vienam pašam es tev neiesaku. Otrkārt, tur būs vēl divas vai trīs meičas — Džeinas draudzenes. Beidzot, es esmu uzaicinājis arī kādu amerikāņu puisi — pēc profesijas mūsu kolēģi...

Džeina stāvēja uz mazas, it kā starp divām lielām villām iespiestas vienstāva kotedžas sliekšņa un raudzījās uz piebraucošo džipu.

Automašīnas lukturu gaismā viņa man šķita ļoti iespaidīga. Pēc auguma šūta formas kleita, uz galvas — vesels cerūzis linbaltu matu, lapsenes viduklis... Droši vien amerikānietes jau iezīž ar mātes pienu vai apgūst agrā bērnībā manieri turēties «svētdienīgi»: vēders ievilkts, zods braši pacelts, sejā smaids. Ar amerikānietēm es neesmu daudz ticies, bet tām nedaudzajām, ko pazīstu, ir bijusi tieši tāda stāja.

— Esiet sveicināts, mister Voronov! — Džeina sacīja, pievērsdamās man. — Cārlijs apsolīja, ka atvedīšot jūs vai nu dzīvu, vai mirušu. Ceru, ka esat dzīvs, Maikl... Vai es drīkstu jūs tā saukt?

— Nu protams, — es nomurmināju, izkāpu no mašīnas un paspiedu man pastiepto šauro plaukstu.

Cārlija pavadībā roku rokā ar Džeinu izgāju cauri ne-

ērtam gaitenim un nok|uvu blāvi apgaismotā istabā. Blāvā gaisma nāca no tievām svecēm, kas bija simetriski saspraustas lielā tortē.

Es tūlīt sapratu: Braits man noslēpis, ka Džeinai šodien ir dzimšanas diena.

Tātad torte un sveces bija pirmais, kas man dūrās acīs. Pēc tam ieraudzīju divas meičas un kalsnu nenosakāma vecuma vīrieti ar brillēm. Viņi sēdēja uz dīvāna. Tam gandrīz cieši klāt bija piebīdīts mazs galdiņš ar dzērieniem.

— Tas ir mūsu draugs, pēc tautības krievs, — Džeina paziņoja savā zemajā balsī, un smaids atkal izplūda pa visu seju. — Atļaujiet, dārgie viesi, jūs tūlīt sapazīstināt citu ar citu: misters Voronovs — misis Lī Lorensa, misters Voronovs — mis Daiena Meisona, misters Voronovs — misters Pols Melons.

Es tik tikko paguvu atkārtot parastos apsveicināšanās vārdus. Džeina runāja ļoti ātri, bet sejā viņai bija tāda labpatika, pat laime, it kā viņai nebūtu un nevarētu būt lielāka prieka kā kļūt par liecinieci tam, ka tāda un tāda mis vai misters ir iepazinies ar misteru Voronovu.

— Ko jūs dzersiet? — Džeina vaicāja, raudzīdamās man sejā no apakšas uz augšu.

Man jau bija pietiekami liela pieredze saskarē ar anglosakšiem, lai uz šo jebkurā sanākšanā neiztrūkstošo jautājumu neatbildētu ar atteikšanos.

— «Burbonu» ar sodu, — es teicu, nosaukdams amerikāņu iemīļoto dzērienu — viņu pašu zemē ražoto viskiju.

Pēc mirkļa Cārlijs iegrūda man rokā augstu glāzi ar dzeltenīgu šķidrumu.

— Tostu, tostu! — nez kāpēc sāka saukt ciemiņi.

Jāatzīstas,, ka es nevaru ciest mūsu aizraušanos ar tostiem, kad runa ir par valstiski svarīgām lietām. No desmit tostiem labākajā gadījumā divi ir nepieciešami, tā teikt, no protokola ievērošanas viedokļa. Astoņi pārējie visbiežāk ir tikai augsta stila pļāpāšana, kas turklāt vēl uzliek par pienākumu bez vajadzības celties kājās.

Amerikāņu privātā mājā es ciemojos pirmoreiz. Tas īsais brīdis, ko man gadījās pavadīt nekoptajā Cārlija midzenī, nav vērā ņemams. Braita dzīvoklis vispār nebija līdzīgs cilvēku mītnei — tā drīzāk bija tāda kā noliktava. Man bija gadījies būt amerikāņu blindāžās, viņu štābos, bet, lūk, tā kā šodien — privātā mājā es biju nokļuvis pirmoreiz. Man ne prātā nenāca, ka amerikāņi savos

saviesīgajos vakaros nekad neuzsauc tostus un šī ceremo-nija te notiek tikai manis dēj, jo Džeina un viņas viesi ir dzirdējuši — krieviem svētki bez tostiem nav nekādi svētki.

— Lēdijas un džentlmeņi, — es teicu, paceldams viskija glāzi. — Pirmkārt, man gribētos izzināt šo sveču noslēpumu. Ceru, ka tāda iespēja man radīsies. Bet šimbrīžam ... šimbrīžam man ir uz mēles vesels lērums tostu. Tūkstoš pirmais no tiem ir par godu mūsu kopīgajai uz-varail Tūkstoš otrais — par godu amerikāņu armijai un amerikāņu tautai! Lieks nebūtu arī tosts par godu Amerikas prezidentam un sekmēm tajā lietā, kuras dēļ viņš te ieradies,,. Es no visas sirds esmu par šiem tostiem, tomēr... es tos neuzsaukšu. Man gribas teikt ko citu. Pirmoreiz mūžā es atrodos privātā amerikāņu mājā. Domāju, ka arī jums nav bieži gadījies būt padomju cilvēku mājās. Ņemsim un iedzersim par to, lai mēs būtu jauki, labi kaimiņi ilgus laikus...

Tagad, pēc trīsdesmit gadiem, kad atceros savu runu Džeinas istabā, es apmulstu. Vai tajā nebija pārāk daudz muļķīgas sajūsmas? Izteiktas un neizteiktas. Taču es runāju no sirds, mani toreiz atkal bija pārņēmis uzvaras izraisītais sakāpināti jautrais noskaņojums, kā jau bija noticis ne vienu reizi vien.

— Kāpēc lai mēs būtu tikai labi kaimiņi vien, nevis draugi? — Čārlijs mani pārtrauca.

No neērtā stāvokļa mani paglāba Džeina.

— Tāpēc, ka draugi mēs jau esam! — viņa izsaucās un pirmā iedzēra lielu malku no glāzes.

— No tiem neviens nav īstais tosts, — sacīja skeletam līdzīgais Pols Melons. Viņa uzvārdu es iegaumēju, jo tas skan līdzīgi vārdam «melone».

— Mitējies, Pol! — Džeina sāka protestēt, taču man šķita, ka viņas aizliegumā ieskanas tāds kā mudinājums.

— Ir nedomāju, — Melons atbildēja pārspīlētā neatlaidībā un piecēlās, turēdams rokā glāzīti ar br.ūnu dzērienu. — Šodien mūsu mīļajai Džeinai Marijai ir dzimšanas diena. Es nezinu, lēdijas un džentlmeņi, cik ilgi viņai vēl būs šis uzvārds — Marija, taču šodien viņu sauc tieši tā un dzimusi viņa ir Amerikas Savienotajās Valstīs tādā pašā jūlija dienā tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtajā gadā.

Es pārmetoši palūkojos Braitā — kāpēc viņš man nebija teicis, ka mēs braucam uz dzimšanas dienu? Taču Cārlijs, droši vien pamanījis šo pārmetumu manā skatienā, ar

voo

īkšķi un rādītājpirkstu izveidoja aplīti. Tas nozīmēja: okey — viss kārtībā.

— Bet tagad, — Melons turpināja, — manuprāt, mūsu pienākums ir apsveikt Džeinu un viņai par godu nodziedāt.,,

Un viņš uzņēma tradicionālo amerikāņu apsveikuma dziesmu: «Happy birthday, happy birthday». Es nepratu šīs dziesmas tekstu — prātā bija palikuši tikai atsevišķi vārdi, tomēr arī es vilku līdzi savu necilo iespēju robežās.

Man patika šī smaidīgā Džeina. Labu iespaidu uz mani atstāja ari viņas draudzenes, kas tāpat visu laiku smaidīja. Patika arī kaulu kambaris Melons. Patika laimē starojošais Cārlijs Braits. Vienkārši iekārtotajā, bet rūpīgas sievietes rokas piekoptajā istabā es jutos ļoti omulīgi. Uz palodzes stāvēja vāze ar rozēm — droši vien tās kāds bija uzdāvinājis —, skapja nebija, un Džeinas kleitas, ar baltu audumu pārsegtas, karājās pie sienas. No citas sienas manī raudzījās kinozvaigznes Klārks Geibls, Garijs Kū-pers, Bings Krosbijs — tur bija piestiprinātas atklātnes ar viņu ģīmetnēm. Kaktā uz zema skapīša stāvēja rakstāmmašīna tērauda krāsā — ak, ko gan es nebūtu devis, lai tiktu pie tādas!

Džeinas zilās acis kopā ar baltajiem, uz pieres krītošajiem matiem piešķīra viņas sejai un visam, kas bija ap viņu, kaut ko gaišu un jautru, radīja tādu kā pavasarīgu noskaņu.

Abas pārējās jaunās sievietes, kas bija mazliet vecākas par Džeinu, acīmredzot bija viņai ļoti tuvas, jo izturējās kā mājās — ik pēc brītiņa kaut kur nozuda, nesa šurp tīrus šķīvjus, nažus, un dakšiņas, neskatīdamās ņēma no etažeres papīra salvetes un tīras glāzes, ja kāds gribēja mainīt dzērienu. Turpat pie etažeres bija noliktas kartona kastes ar pudelēm un cigaretēm — katrs pats piegāja pie tām un izvēlējās dzērienu vai cigaretes pēc savas gaumes.

Abas Džeinas draudzenes bija blondīnes — varbūt ar balinātiem matiem, es no tā maz ko saprotu — un joti līdzīgas viena otrai, gluži kā dvīnes. Daiena bija tikai mazliet garāka par Lī. Skeletam līdzīgais Melons, kas izskatījās vecāks par mums visiem, šķita izstarojam labsirdību un degam lietišķā nepacietībā izdarīt kaut ko tādu, kas būtu patīkams ikvienam šajā istabā.

Bet Braits?... Tur nu nebija nekādu šaubu — viņš jutās šeit saimnieks un nemaz nemēģināja to slēpt. Palikdams uzticīgs savam parastajam izturēšanās veidam,

Cārlijs aušojās, komandiera tonī izrīkoja Džeinas drāti* dzenes, rādija vienkāršu triku: degoša cigarete te nozuda viņam mutē, te atkal parādījās lūpās. Nevienam nekā nejautādams, viņš nodzēsa elektrisko gaismu. Tagad istabu atkal apgaismoja tikai tievās sveces — un kļuva vēl omulīgāk, tā vismaz likās man. Pēkšņi Cārlijs deva komandu:

— Rīkojies, Džein!

Džeina komiski, gluži kā trompetists, piepūta sārtos vaigus un, sparīgi izelpodama, nopūta pirmo sveci. Bija jāgaida diezgan ilgi, kamēr viņa apdzēsa arī pārējās, taču visi — arī es — no tā tikai kļuva jautrāki.

Atkal iedegās elektriskā gaisma: Cārlijs bija pagriezis slēdzi. Lī un Daiena vēlreiz nozuda, un pēc īsa brītiņa viena ienesa patafonu, bet otra — plašu kaudzīti.

Kamēr Džeina un Cārlijs grieza torti trīsstūra gabaliņos un lika uz šķīvjiem, atskanēja mūzika.

— Vai jums nav bail uzmodināt Trumenu? Stāsta, ka viņš agri ejot gulēt, — Melons jokoja.

— Pirmkārt, boss atrodas divus kvartālus tālāk, — Cārlijs viņam atbildēja. — Otrkārt, Džeina desmit dienas ir nostrādājusi bez atpūtas un tikai šodien dabūjusi brīvu vakaru. Treškārt, vai tikai tu negribi radīt manam krievu draugam iespaidu, ka mēs ļoti baidāmies no bosiem? Boss ir boss tikai darbā.

— Vai jūs dejojat? — es pēkšņi dzirdēju sev pie auss un, pagriezies uz balss pusi, ieraudzīju Džeinu.

Viņas paceltās rokas bija pastieptas pret mani. Es ieklausījos mūzikā, pūlēdamies noteikt, ko patafons spēlē — fokstrotu, blūzu vai tango. Man par laimi, plate bija pazīstama, dziesmu sauca «How do you do, mister Brown!». So atro fokstrotu mēs parasti dejojām divreiz lēnāk, nekā spēlēja, lai nebūtu tik stipri jāgrūstās mūsu mazajās istabās... Es klusēdams ar vienu roku apņēmu Džeinu ap vidukli, otru uzliku viņai uz pleca.

— Ei, manu bērniņ Maikl, neaizmirsties! — Cārlijs man uzsauca pārspīlēti draudīgā balsī.

— Kāda tev daļa? Mēs, šķiet, vēl neesam pat saderinājušies! — Džeina viņam atbildēja, tāpat jokodamās.

Melons, kas ar viskija glāzi rokās klusi sēdēja stūrī, šķita to vien gaidījis. Viņš piecēlās un sauca:

— Uzmanību!

Lī un Daiena, kas pietupušās šķiroja plates, neizpratnē nolaida rokas.

— Kāpēc lai mēs šodien svinīgi nepaziņotu par mis

Džeinas Sūzanas Marijas un mistera Čārlza Elana Braita

saderināšanos? Visi viņu draugi taču ļoti labi zina, ka faktiski viņi jau ir to izdarījuši. Bet kas tā par saderināšanos, ja nav par to svinīgi paziņots? — Melons ska|i vaicāja.

— Ak, Poli... — Džeina mulsi nomurmināja, apstādamās un paiedama nost no manis.

— Padomājiet tikail — Melons turpināja. — Pirmkārt, saderināšanās būs paziņota drīz pēc mūsu kopīgās uzvaras. Otrkārt, tas būs noticis laikā, kad sanākusi Potsda-mas konference, kas iezīmē uzvarējušo valstu pēckara savienību. Un, treškārt, paziņošanā būs bijis klāt mūsu sabiedrotais — krievs Maikls Voronovs. Tas viss nozīmēs, ka laulība, kas gaidāma pēc šīs saderināšanās, būs tikpat stipra kā krievu un amerikāņu savienībai Vai piekrītat?

Nezinu, kas pirmais izsaucās: «Piekrītami» — bet pēc mirk|a to sauca visi.

Un pēkšņi, gluži kā pēc pavēles, iestājās klusums. Džeinas draudzenes un mēs abi ar Polu atkāpāmies pie sienām. Istabas vidū palika tikai Cārlijs un Džeina. Viņi raudzījās viens otram acīs, mūs it kā nemaz nemanīdami ...

— Maikl, manu bērniņ, vai tu nevēlies noskūpstīt Džeinu? — pēkšņi atskanēja Cārlija balss.

Tikai tagad sapratu, ka esmu palaidis garām apsveikšanas ceremoniju. Mēs ar Braitu apmainījāmies spēcīgiem rokasspiedieniem. Pēc tam es redzēju, ka man tuvojas Džeina, pagriezdama vaigu skūpstam.

— Lēdijas un džentlmeņi, — Braits svinīgi teica, aplikdams Džeinai roku ap pleciem un viegli piekļaudams viņu sev klāt. — Mēs nebijām domājuši šodien apvienot šos divus svētkus — Džeinas dzimšanas dienu un mūsu saderināšanos. Bet, ja nu tā ir iznācis, labi vien ir! ... Es apsolu dievam un jums, ka darīšu šo sievieti laimīgu. Pienāks diena, kad es sasitīšu smalkās druskās, lūk, to nolādēto rakstāmmašīnu. Jūs visi esat mani draugi, un es varu jums atzīties, ka šajā karā esmu sapelnījis zināmu summu dolāru. Mēs ar Džeinu esam nolēmuši dzīvot nevis piekvēpušā pilsētā, tādā kā Ņujorka vai Detroita, bet gan kaut kur Kalifornijā, netālu no Santamonikas, nopirkt bungalo, kas būtu tādas saimnieces cienīgs, kāda ir Džeina. Mums būs bērni, vispirms dēls ...

— Hip, hip, hurrahl — iesaucās Melons, un arī pārējie sāka saukt hurrahl...

Es ievēroju, ka Braits, zaudēdams līdzsvaru, viegli sa« šūpojas, taču tūlīt izslējās taisni.

— Tu dzīvosi kā visas kārtīgas amerikānietes, — viņš turpināja, pievērsdamies līgavai. — Ar manis sapelnīto naudu un aizdevumu, ko sola kara veterāniem, sākumā mums pietiks. Bet turpmāk.. .-—Braits uz brītiņu apklusa un tad jokodams piebilda: — Arī turpmāk es nodrošināšu tev laimīgu dzīvi, kaut arī tādēļ man vajadzētu aplaupīt banku vai pat Fortnoksu.

— Pateicos tev, Cārlij, — Džeina sacīja gandrīz čukstus, — tu gatavojies man dot tik daudz... Bet es tev pretim nevaru dot nekā... vienīgi mīlestību un uzticību.

— Un es domāšu, ka man ir atlīdzināts pārpārēm! — Cārlijs izsaucās un noskūpstīja Džeinu uz abiem vaigiem. — Būsim tomēr, —viņš turpināja, — labi kristieši un padomāsim arī par saviem tuvākiem. Pols gan ir precējies, misis Lorensa ari, un mis Meisona, cik es zinu, ir saderināta. Iznāk, ka vientuļš paliek tikai Maikls. Kur tad atrodas tava Mērija, manu bērniņ Maikl? Vai tālu? Nu, ja tev nav nekas pretim, mēs sameklēsim tev amerikānieti!

Es gandrīz vai asi atcirtu viņam, taču novaldījos. Cārlijs un Džeina, protams, negribēja mani aizvainot. Sie cilvēki man bija kļuvuši ne tikai par ārzemju paziņām, bet arī par draugiem. Es ticēju viņu patiesīgumam. Un ticēju arī viņu laimei, kas Statos daudzējādā ziņā ir atkarīga no naudas — Cārlijs saoda naudu, kā medību suns saož medījumu.

Un tomēr es nesapratu, kāpēc viņi mani uzaicinājuši uz tīri intīmām svinībām. Vai eksotikas pēc: krievs amerikāņu saderināšanās svinībās?

Nē, es sev atbildēju, iemesls ir cits. Cārlijs grib pierādīt, līdz galam pierādīt, ka notikums ar fotoattēlu ir tikai nejaušs gadījums, uz ko viņu spieduši apstākļi, bet būtībā viņš paliek godīgs cilvēks.

So domu aizņemts, es palaidu gar ausīm daļu no Braita plašā monologa. Atģidos tikai tad, kad viņš atkal pieminēja mani.

— Bet tagad, lēdijas un džentlmeņi, es atklāšu jums kādu noslēpumu, — Cārlijs sacīja, viltīgi piemiedzis acis. — Situācija pašreiz varēja būt arī citāda un galvenās personas tajā nevis es un Džeina, bet Maikls un Mērija. Maiklu jūs pazīstat. Bet Mērija ir viņa līgava. Viņus izšķīra karš. Taču pēc dažām dienām viņi satiksies Maskavā, Varbūt

tu, Maikl, atļausi mums iedzert uz jūsu veselību un laimi, tā teikt, avansā?

Istabā sacēlās neticama kņada; es nekad nebūtu domājis, ka pieci cilvēki — mani nebija ko skaitīt — spēj radīt tādu jucekli. Lī un Daiena izdrāzās no istabas un tūlīt atgriezās ar tīrām glāzēm. Cārlijs un Pols grāba no kartona kastēm pudeles ar džinu, viskiju, sodas ūdeni un toniku...

Beidzot katrs saņēma savu glāzi. Sī spēle man nebija gluži pa prātam, tomēr es nekā neiebildu. Man nepatika, ka pilnīgi nepiederīgi cilvēki ne no šā, ne no tā svinēs manu «saderināšanos» ar Mariju, turklāt to, kas tā saderināšanās tāda ir, es zināju tikai no krievu klasiskās un tulkotās literatūras. Tomēr sapratu, ka šie cilvēki cenšas darīt kaut ko man patīkamu .

— Paldies, draugi, — es mulsi atbildēju. — Marija arī būtu bijusi pateicīga.

— Ai, ai! — Cārlijs komiski izsaucās. — Jūs dzirdat —

viņš pateicasl Mēs esam pirmie, kas ir klāt pie viņa sade-

rināšanās, tas ir, it kā atzīstam to par labu, bet viņš grib tikt cauri ar vienu pašu paldies! Paklau! — šoreiz Cārlijs ierunājās pārspīlēti nopietni un pievērsās man. — Tu sacīji: «Marija arī būtu bijusi pateicīga.» Taču viņas šeit nav un mēs esam spiesti tev ticēt uz vārda. Lēdijas un džentlmeņi, kā jūs domājat: vai mēs varam piekrist tam, ka šis džentlmenis saderinās, ja mēs nezinām līgavas domas?

— Nē, nē!... — sauca no visām pusēm.

Protams, tā bija rotaļa. Amerikāņi prot priecāties kā bērni. Es gan nevēlējos būt par tādas rotaļas objektu, to- !

mēr man arī negribējās izskatīties pēc rūgumpoda, kas nesaprot jokus.

— Kas man būtu jādara, lai iegūtu jūsu uzticību? — es vaicāju.

— Tev jāpasaka, kā tu gatavojies nodrošināt viņas laimi! — Braits skaļi atsaucās. — Uz kurieni jūs, piemēram, dosieties kāzu ceļojumā?

«Kāzu ceļojumā?... Ak dievs!» es nodomāju. «Mums abiem ar Mariju vispirms būs jāizlemj, kur mēs dzīvosim — pie manis Bolotnajas ielā vai pie viņas vecākiem.

Pēc tam Marijai būs jāiekārtojas darbā, bet'man varbūt izdosies iestāties aspirantūrā.»

— Kurp mēs brauksim kāzu ceļojumā? — es skaļi atkārtoju. — Droši vien dosimies ar kuģīti izbraukumā pa kanālu, — .Visās sejas pamanījis neizpratni, es paskaid-

roju: — Maskavu šķērso upe. Ari to sauc par Maskavu* No tās atzarojas kanāls, tiesa, šaurs gan. Pa šo kanālu braukā šurp un turp kuģīši. Izbraukums ar šiem kuģīšiem brīvdienā ir vislabākā atpūta, jo... — es sastomījos, aptvēris, ka, liekas, vārds vārdā atkārtoju garlaicīgu reklāmas tekstu, kurā trūkst jebkuras izdomas.

— H-m-m, — Cārlijs vīlies novilka, taču laikam gan tūlīt atjauta, ka bijis netaktisks, un māksloti jautrā tonī sacīja: — Arī pie mums braukā tādi kuģīši. Ap Manhe-tenu. Kā tev, Džein, šķiet, tā taču ir laba doma — noīrēt veselu kuģi uz visu dienu, saaicināt draugus un sarīkot ceļojumu apkārt zemeslodei?

— Apniktu! — Pols pavīpsnāja.

— Iespējams. Bet ja nu uzaicinātu Elingtona džezu, Sinatru vai Krosbiju ;;.

— Tas tev iecirstu makā krietnu robu, — Pols brīdināja. — Vai tikai no piestātnes tev kopā ar Džeinu nebūs jābrauc mājās ar metro? Tā ka neaizmirsti pietaupīt sīknaudu!

— Nebāz degunu cita kabatā! — Braits atbildēja kategoriski, tomēr bez niknuma. — Nu labi. Tagad otrs jautājums. Ko tu, Maikl, saderināšanās dienā dāvināsi savai līgavai? Es, piemēram, dāvinu, lūk, to te.

Un Cārlijs izvilka no bikšu mugurkabatas melnu, plakanu kārbiņu. Kad viņš to atvēra, man šķita, ka tā visa ir pilna ar sīkām jo sīkām kvēlojošām oglītēm.

— Ai, Cārlij! — Džeina novaidējās.

Uz brīdi viņa it kā sastinga, turēdama izstieptā rokā atvērto kārbiņu. Tur uz melna samta dzirkstīja brīnišķīga kaklarota.

Samts bija manāmi nodilis, mazie āķīši, kas rotu turēja pienācīgā stāvoklī, — saliekti un daļa no tiem pat salauzta. Pēc tik izteiksmīgām pazīmēm es tūlīt nopratu, ka ši kaklarota iegādāta nevis juvelieru veikalā, bet drīzāk gan pie reihstāga vai Brandenburgas vārtiem, iemainot to pret piecpadsmit — divdesmit cigarešu blokiem, cukuru un kafiju. Acīmredzot kāda agrāk pārticīga vācu ģimene bija palikusi bez dzimtas dārglietas.

Cārlijs saudzīgi izņēma kaklarotu no kārbiņas un aplika Džeinai ap slaido kaklu.

Visi apklusa. Kaklarota uz Džeinas krūtīm it kā hipnotizēja šos cilvēkus.

Beidzot Pols paklusi jautāja:

— Kāds jums uzvārds, Cārlij? Varbūt Hērsts? Vai Rok-fellers? Bet... varbūt tā ir mistifikācija?

— Mistifikācija? — Braits saīga. — Ko tu gribi ar to teikt? Vai to... ka akmeņi nav īsti? Labi. Rīt mēs abi dosimies pie jebkura Berlīnes juveliera. Un, ja viņš atspēkos tavas nelietīgās aizdomas, tu maksāsi man divus tūkstošus.

— Bet ja nu viņš tās apstiprinās? — Melons vaicāja vai nu nopietni, vai tāpat vien kaitinādams Braitu.

— Pieci tūkstoši baku no manis, — Cārlijs lepni atbildēja. — Vai arī, ja tu to vēlēsies, es nolēkšu no Empire State Building. Pēc tavas izvēles.

— Izbeidziet, džentlmeņi, tūlīt izbeidzietl — Džeina sāka protestēt. Viņa piegāja pie Braita un, saņēmusi plaukstās viņa vaigus, sacīja: — Paldies tev, Cārlij! Man nav nekā līdzvērtīga, ko es varētu dot tev pretim. Tikai mīlestība ... un uzticība .,.

Pēdējos vārdus viņa izrunāja tik klusi, ka laikam gan tos saklausīja vienīgi Cārlijs un es, nejauši atrazdamies viņam aiz muguras.

Visā šajā epizodē bija kaut kas tāds, kas man derdzās, tikai es nespēju izskaidrot, kas īsti. Droši vien muļķīgais strīds par dārglietas īstumu — tam neapšaubāmi vajadzēja aizvainot Cārliju un Džeinu.

Es palūkojos pulkstenī. Bija mazliet f>ārl desmitiem.

Cārlijs pamanīja manu skatienu un skaļi teica:

—- Džentlmeņi! Neaizmirsīsim, ka mūsu lēdijām rīt jā-cejas jau mazā gaismiņā. Izrādās, ka ministrtr sēdes turpināsies, lai gan konferences darbā ir pārtraukums. Tas nozīmē, ka papīru konveijers neapstāsies ne uz bridi. Tātad, lēdijas ūn džentlmeņi, mis Džeina Sūzana Marija (ceru, ka viņai nebūs vairs ilgi jāsaucas šajā uzvārda) un misters Čārlzs Elans Braits sirsnīgi jums pateicas, ka esat pagodinājuši ar savu klātbūtni mūsu... es teiktu, internacionālo saderināšanos. Paldies tev, Maikli — Un Braits man ceremoniāli paklanījās.

Kā bieži gadījās, satiekoties ar Braitu, bija grūti saprast, vai viņš ir patiess vai ākstīgi nekaunīgs. Drošs paliek drošs, arī es palocījos un sacīju:

— Man tas bija gods ...

Atvadas bija īsas. Mēs pamājām ar roku cits citam un apmainījāmies ar parastajiem hi un bye-bye. Es nezināju, vai Cārlijs mani vedīs ar mašīnu vai man būs jānoiet

kājām nelielais ce|a gabals līdz savam sektoram. Taču Braits tūlīt izkliedēja manas šaubas, teikdams:

— Ej un sēdies mašīnā! Tikai nesajauc manu mašīnu ar Melona mašīnu — tai ir iesprādzis priekšējais stikls. Es tevi tūlīt panākšu.

Atcerējos: Cārlijs — nezinu, pa jokam vai nopietni — bija licis saprast, ka viņš paliks pie Džeinas pa nakti. Es, arī pa pusei jokodamies, viņam to atgādināju, sacīdams, ka negribētu izjaukt viņa plānus. Taču Cārlijs apvainojās.

— Lūdzu, neaizmirstiesl Savienotajās Valstīs pastāv tāds jēdziens kā «tikumība». Džeina nav Urzula, un es neesmu Stjuarts. Ej uz mašīnu!

Es izgāju ārā, samulsis par savu netaktiskumu, un iekāpu Braita džipā. Pēc brītiņa parādījās Melons, smagi atkrita uz mašīnas sēdekļa un uzsauca man;

— Tu toreiz tomēr pamatīgi apstrādāji Stjuartu! Braši to izdarījil Tā bija tāda izrāde, par kuru var naudu iekasēt! Hi, Maikli

Viņš ieslēdza motoru un pēc mirkļa nebija vairs redzams. «Tātad arī Melons toreiz ir bijis pie Stjuarta!» es sapratu.

Kādu brīdi man bija jāsēž vienatnē. Iestājās nakts. Kaut kur čirkstināja vai nu sienāži, vai cikādes. Beidzot atvērās durvis un apgaismotajā ailē parādījās Cārlijs. Viņš lēnām pienāca pie mašīnas, lēnām uzrāpās vadītāja sēdeklī, ar abām rokām saņēma stūres ratu ...

To visu viņš darīja klusēdams, un tas nepavisam neatbilda viņa parastajam — nekautrīgajam izturēšanās veidam. Es pat nodomāju: vai tikai nav par daudz sadzēries?

— Kas tev ir? Vai nelabi? — es jautāju.

— Nē, man ir labi, — Cārlijs atbildēja, galvu nepaceldams. — Bet akmeņi — paturi to vērā! — ir pavisam īsti. Melons tikai muld, lai gan ir mans draugs. Vācietim, no kura iemainīju šos spīguļus, es teicu, ka meklēšu viņu pa visu Vāciju, kamēr nebūšu viņu pataisījis par kotleti, ja tie nebūs īsti.

— Rimsties, Cārlij, — vai tiešām tu domā, ka mīlošai sievietei...

— Protams, nedomāju, — Cārlijs mani pārtrauca. — Zinu: viņa mani mīl arī bez visiem tiem akmentiņiem. Un paldies tev, ka esi Džeinu pienācīgi novērtējis. Tomēr iegaumē: pasaulē nav tādas sievietes, kas nedomātu, kā tikt pie pārticīgākas dzīves un kā sevi nodrošināt vecumdienās. Sis gadījums nav nekāds izņēmums. Es taču neesmu mūžīgs,

Sie Cārlija vārdi man likās dīvaini, pat vēl vairāk — pretdabiski. Tajos bija man neizprotama loģika, sauss, dogmatisks veselais saprāts, kam svešas jebkuras jūtas. Saderināšanās dienā domāt par neizbēgamo nāvi un piedēvēt Džeinai to, kas viņai noteikti ne prātā nenāca, kad viņa kā apburta raudzījās-uz dāvināto kaklarotu, protams, bija bezjēdzīgi.

Tajā mirklī, kad jau biju atradis vārdus, .lai Braitam iebilstu, viņš pēkšņi man jautāja:

— Kā tu organizēsi savu saderināšanos?

— Redzi, — es atbildēju, — pie mums tas.., nu, kā tev to teikt... tas nav pieņemts.

— Kas nav pieņemts?

— Paziņot par saderināšanos.

— Vai aizliedz varas iestādes? Bet kas tur jauns?

— Kāda daja par to varas iestādēm?l — es dusmīgi atbildēju. — Tām, protams, ir vienaldzīga gan saderināšanās, gan laulāšanās. Ej kaut baznīcā ...

Jutu, ka esmu spēris nelielu soli uz elementāras propagandas takas. Bet man pašreiz nez kāpēc gribējās iztikt bez tā.

— Izskaidrojums ir pavisam cits, — es turpināju. — Agrāk, pirms revolūcijas, cik atceros no literatūras, bija pieņemts paziņot par saderināšanos. Galvenokārt bagātajās ģimenēs.

— Vai tad pie jums par saderināšanos daudz jāmaksā? Pie mums, kā tu Fedzēji.tas notiek bez jebkādas maksas. Bet pie jums ir liels nodoklis? ... Esmu uzminējis?

— Runa nav par naudu Un tāds nodoklis nepastāv. Mēs tikai domājam, ka īstai mīlestībai jābūt saistītai ar minimālām formalitātēm un minimāliem trokšņu efektiem. «Jāmīl klusējot,» — tā teicis kāds no mūsu lielajiem rakstniekiem. Un es tam piekrītu.

— Kas jāuzskata par minimālu un kas par maksimālu? — Cārlijs jautāja, palaizdams gar ausīm manu citātu no «Kjima Samgina». — Nu labi, sauc savu saderināšanos, kā gribi, tikai pastāsti rnan, kā tas viss būs tev pašam! Pirmām kārtām — ko tu dāvināsi savai Mērijai?

— Ko es dāvināšu? — es pārjautāju.

Tiešām — ko es viņai dāvināšu? Juvelieru veikalos neesmu bijis ne reizi mūzā. Es gan izjūtu tos kā realitāti, taču gluži nevajadzīgu, tādu, kas ne ar vienu savu šķautni

nesaskaras ar manu dzīvi... Laulības gredzenu? Tpū, kāda mietpilsonībai Tos tagad valkā vienīgi bezpartejiski vecīši. Un arī viņi to dara reti. Es toreiz pat nebiju drošs, vai pie mums ražo laulības gredzenus... Uzdāvināt konfekšu kārbu? Diezgan banāli... Lūk, to gan — ziedus! Milzīgu puķu pušķi... Tā es ari atbildēju Braitam:

— Es dāvināšu viņai ziedus.

— Un starp tiem būs... — viņš viltīgi pasmaidīja, it kā būtu mani notvēris nozieguma vietā. — Starp ziediem būs paslēpta kārbiņa, un tajā viņa ieraudzīs... Vardu sakot, vecs triks!

— Nekādas kārbiņas nebūs.

— Bet... kas tad būs? — Cārlijs samulsis vaicāja.

— Tpū tu, velns ar ārā, — es sāku skaisties, — būs ziedi! Vai tu nesaproti — liels puķu pušķis!

— Nu labi, pieņemsim, — Cārlijs negribīgi samierinājās, galvu grozīdams. — Tātad ziedi. Un kā vēl tu viņu iepriecināsi?

— Es jau teicu: mēs izbrauksimies ar kuģīti.

— Tā nav slikta izdoma! — Cārlijs piekrita. — Tu iznomāsi kuģi, uzaicināsi draugus, saligsi orķestri...

— Lai es sev iznomātu kuģi ar orķestri un droši vien arī ar restorānu — vai ne? — man būtu jādodas uz trakomāju.

— Kāpēc tieši uz trakomāju? Tas, ko tu sacīji, jāsaprot burtiski, bet varbūt tā ir kāda krievu idioma?

— Tā ir padomju sociālā idioma, ja tā var izteikties, — es smīnēdams paskaidroju. — Padomā taču nopietni! Pieņemsim, ka man ir nauda, lai noīrētu šo kuģīti, teiksim, uz stundu — uz ilgāku laiku nedotu, jo kuģīšu nepietiek. Tagad iedomājies sevi un Džeinu Marijas un manā vietā! Cilvēkus, kas piestātnē gaidījuši kārtējo braucienu, pēkšņi nobīda malā, un jūs vienīgie uzkāpjat uz klāja. Un kuģis jūs aizved, atstādams krastā desmitiem cilvēku. Vai tas būtu taisnīgi?

— Par visiem simt procentiem! — Cārlijs izsaucās. — Es varu samaksāt braucienu, bet viņi ne. Tātad lai pakāpjas malā un pastāv piestātnē vēl kādu stundiņu. Zināms, uz mani viņi noskatītos naidīgi, bet man no tā ne silts, ne auksts!... Nedomā, ka es principā nicinu nabagos. Es reiz tev jau stāstīju, ka atceros lielo depresiju Amerikā, kad mani vecāki kļuva nabagi, nepavisam nebūdami pie tā vainīgi. Taču tagad man ir darbs, nauda;

kāpēc man būtu jākaunas savus dolārus izdot tā, kā es gribu?...

Ko lai dara — mans draugs amerikānis Čārlzs Braits nesaprata mani. Viņa auksto apziņu, kas savā nekustībā bija sastingusi kā ezers augstu kalnos, spēja sasniegt tikai atsevišķi fakti, varbūt vēl situācijas. Taču likt viņam izprast šo situāciju taisnīgumu nebija iespējams.

— Jūs dzīvosiet pilsētā vai ārpus tās? — Braits turpināja iztaujāt. — Statos tagad cilvēki aizvien vairāk tiecas dzīvot ārpus pilsētas. Statistika pierāda, ka, dzīvojot tur, var pagarināt mūžu.

— Droši vien tai ir taisnība. Man un Marijai tomēr vajadzēs dzīvot pilsētā.

— Vajadzēs? — Cārlijs aizdomīgi jautāja.

— Nu protams! Mēs abi strādāsim un mācīsimies. Bet tas nozīmē, ka būs daudz jābraukā. Katru dienu... Un mašīnas mums nav, — es aizsteidzos priekšā viņa nākamajam jautājumam.

— Vai tev Maskavā ir labs dzīvoklis?

— Hm-m, — es noīdēju, — pilnīgi pieklājīgs.

— Tas pieder tev vai vecākiem?

Ek, velns parāvis, kā paskaidrot šim zīdainim, ka Maskavā dzīvokļi pieder Maskavas Padomes izpildkomitejai un mēs, maskavieši, tos tikai īrējam, maksādami tīri simbolisku smiekla naudu salīdzinājumā ar amerikāņu īres maksām?! Zināms, es būtu varējis Braitam sastāstīt nez ko un iztēlot savu dzīvokli, izmantojot kādu no man prātā palikušajiem interjeriem, ko biju redzējis ārzemju filmās. Tomēr es sacīju pats sev: «Nē. Negribu. Nedarīšu tā. Galu galā mēs bijām tie, kas satrieca Hitleru, izcīnīja uzvaru, un mums nepiestāv kaunēties par savas dzīves īstenību.»

— Pēc mūsu standartiem dzīvoklis ir viduvējs, — es atbildēju Braitam. — Liela istaba. Es tur dzīvoju kopā ar tēvu. Kad mēs ar Mariju būsim apprecējušies, uztaisīsim istabā šķērssienu.

Iestājās klusums. Cārlijs domīgi pagrozīja galvu un jautāja:

— Vai brauksim?

— Protams, brauksim, ir jau vēls.

Braits ieslēdza motoru, pēc tam ugunis, un mašīna rāvās uz priekšu. Brauciens līdz amerikāņu sektora robežām ilga ne vairāk kā desmit, piecpadsmit minūtes. Kad

tālumā parādījās blāvi apgaismotais aizšķērsis, Cārlijs pēkšņi apturēja mašīnu.

Es neizpratnē palūkojos viņā.

— Droši vien es tomēr nespētu dzīvot jūsu zemē, — Cārlijs sacīja.

«Kam tu būtu tur vajadzīgs?» es gribēju viņam atbildēt, tomēr to nedarīju un apvaicājos:

— Kāpēc?

— Vajag pārāk stipri ticēt,

— Kam?

— Nezinu. Baidos formulēt. Droši vien vispirms jūsu komunismam. Un vēl... jūs izvirzāt cilvēkam pārlieku augstas prasības. Gribat, lai viņš nedomātu par to, kas viņam izdevīgāk, lai nerūpētos vispirms par sevi pašu...

— Vai gribi sacīt, ka mēs esam savā ziņā ideālisti? — es pavīpsnādams jautāju.

— Tieši «savā ziņā»! — Cārlijs izsaucās.

— Ko tu gribi ar to sacīt?

— To, ka vispār jūs esat praktiski puiši, — Cārlijs teica un pamirkšķināja. — Droši vien gribat pievākt Eiropu, vismaz Vāciju katrā ziņā ... Nē, nē, nesāc dusmoties! Es pats domāju, ka jums ir pilnīgs pamats to darīt. Godīgi tev'saku: es jūs saprotu un jūsu rīcību atzīstu par pareizu. No biznesa viedokļa. Mēģini iedomāties: divi koncerni cīnījušies uz dzīvību vai nāvi, viens no tiem ir uzvarējis. Kāpēc? Vai tāpēc, lai uzvarētajam dotu rīcības brīvību? Vai arī tāpēc, lai saliektu viņu ragā?

Man gribējās izsekot Cārlija domu gaitai līdz galam, un es jautāju:

— Kādā veidā, tavuprāt, mēs gatavojamies pakļaut sev Vāciju?

— Ar spēku, zināms. Jums taču te ir karaspēks!

— Arī jums te ir karaspēks!

— Nu ... tad ar vietējo «kommi» palīdzību. Kas viņiem var neļaut jau rīt pat sākt rīkoties visu vāciešu vārdā un paziņot, ka Vāci a kļūs par sociālistisku valsti, par padomju valsti vai kā jūs vēl to sakāt, es nezinu!

— Taču pagaidām «kommi», ja nu tev tā patīk saukt vācu komunistus, ierosina kaut ko gluži citu, es teicu.

— Kam, kad? — Braits zobgalīgi vaicāja.

— Vienpadsmitajā jūnijā publiski, — es atbildēju.

— Vienpadsmitajā? — Braits neizpratnē nomurmināja. — Kas tad notika vienpadsmitajā jūnijā?,,.

Tagad nu man noderēja no Neimaņa saņemtā deklarācija, ko izlasījis nēsāju līdzi svārku kabatā.

— Tajā dienā, — es sacīju, — vācu komunistu Centrālā Komiteja publicēja Berlīnē deklarāciju.

— Kāpēc tieši vienpadsmitajā?

— Tāpēc, ka tikai desmitajā atjāva sākt darboties anti-fašistiskajām partijām un organizācijām.

— Un par ko tad ir runa šajā deklarācijā?

— Par nepieciešamību iznīcināt hitlerisma paliekas. Par cīņu pret badu, bezdarbu un bezpajumtniecību. Vai tev ir kādi iebildumi pret to?

— Nē, — Braits atteica, plecus paraustīdams. — Un par ko vēl?

— Par demokrātisko partiju un strādnieku arodbiedrību atjaunošanu. Par bijušo nacistu dižvīru īpašumu atsavināšanu. Vai kaut ko iebilsti?

— Neizliecies par muļķi, Maikl! Es esmu no demokrātiskas zemes. Kā es varētu ko iebilst?

— Tātad tu atbalsti. Ļoti labi. Tad varbūt tu esi pret mierīgām labu kaimiņu attiecībām ar citām tautām? Tāda prasība arī ir deklarācijā. Vai varbūt iebilsti pret to zaudējumu atlīdzināšanu, ko Vācija nodarījusi citām tautām?

—- Nē, kāpēc,.. Arī tam es piekrītu.

— Tad stājies iekšā komunistiskajā partijā, Cārlij! Tu esi visīstākais «kommi». Es tev minēju lielu daju no deklarācijas punktiem. Un tu tiem piekriti.

— Droši vien tu jauc man prātus, Maikl. Rietumu žurnālisti uzskata par aksiomu to, ka vietējie «kommi» darbosies kā jūsu aģenti un nodos Vāciju jūsu rokās. Esmu pārliecināts, ka mani kolēģi žurnālisti un arī mūsu bosi nekā nezina par to, ko tu dēvē par deklarāciju.

— Un ja zjnātu?

— Protams, iespiestu to savās avīzēs. Citādi tā nebūtu godīga spēle.

— Tu esi par to, lai spēle būtu godīga?

— Es savā mūžā vēl ne reizi neesmu nevienu nodevis vai kļuvis kādam neuzticīgs, — Braits sacīja neviltotā sašutumā.

Atgādināt viņam fotoattēlu nebija nekādas jēgas. Galu galā viņš pa daļai jau bija izpircis savu vainu.

Es iebāzu roku svārku kabatā, izvilku plāno brošūriņu un sniedzu Braitam.

— Ļ!em! — es teicu. — Tā gan ir vācu valodā. Bet varbūt tas ir pat labāk. Dod pārtulkot cilvēkam, kam tu

pilnīgi uzticiesl Es negribu, lai tu mani turētu aizdomās, ka tulkodams esmu sagrozījis tekstu. No tevis es prasu tikai vienu solījumu.

— Kādu?

— Pacenties, lai deklarāciju publicētu amerikāņu laikraksti! Kaut vai viens pats. Un ar jebkuriem komentāriem.

— Apsolu, — Braits sacīja, paņēma brošūru un iebāza kabatā. Pēc brītiņa, pēkšņi iesmējies, viņš teica: — Un tomēr es brīnos par tevi, Maikli

— Kāpēc? — es jautāju.

— Kā lai nebrīnās: mēs runājām par tevi, par tavu nākotni, bet tu sarunu pavērsi uz Vācijas nākotni. Lai viņu parauj velns! Labāk padomā par sevil

— Kādā ziņā?

— Vai tu neapvainosies, ja es tev atbildēšu kā īsts draugs, kā cīņasbiedrs, kas nekad nenodos ne tevi, ne to lietu, kuras dē| mēs šeit atrodamies?

— Neapvainošos, — es apsolīju.

— Tad es tev, lūk, ko teikšu: neprecies! Pagaidil Citādi tava Mērija tevi pametīs, vēlākais, pēc gada.

Es jutu, ka man dūres sažņaudzas pašas no sevis.

— Maikl, manu bērniņ! — Braits sacīja, paceldams galvu no stūres rata un pievērsdams man līdzjūtīgu skatienu. — Ko tu vari dot mīļotajai sievietei?

— Tu pats jau esi atbildējis, — es drūmi teicu. — Savu mīlestību es viņai došu.

— Tas nav slikti, taču es un, tici man, arī sievietes dod priekšroku mīlestībai, kura ir komplektā ar kaut ko tādu, kas, alegoriski runājot, padodas fotografēšanai. Bagātos un stipros nenodod, pie viņiem turas. Nabagos pieviļ un galu galā tiecas no viņiem tikt vaļā. Ziedi dārglietu vietā, brauciens noplukušā kuģītī un — pats galvenais — dzī-vošai. a... dzīvošana vienā... paklau, man ir pat grūti to izri nāt!

— Nebaidies! — es viņu mudināju. — Tu gribēji teikt: «Dzīvošana vienā istabā.» Tavai zināšanai pie mums tā dzīvoja desmitiem tūkstošu ģimeņu. Un tagad, pēc šī kara, vairākus gadus dzīvos vēl sliktāk... Paklau, Cārlij, — kas, pēc tavām domām, ir mīlestība?

Viņš raudzījās manī apstulbis.

— Mīlestība? Pret sievieti?... Neizliecies par muļķi, Maikl, tu pats to zini ļoti labi! Mīlestība ir tad, kad sieviete patīk un gribas būt ar viņu kopā gan dienu, gan

nakti... Taču kārtīgs vīrietis mīlestībai pret kārtīgu sievieti Jauj izpausties tikai tad, ja ir sasniegts noteikts mantiskais stāvoklis. Jo augstāks, jo labāk.

— Cārlij, — es sacīju, uzlikdams roku viņam uz pleca,

— paklausies, es tev īsi pastāstīšu kādu notikumu, bet pēc tam pieved mani tuvāk aizšķērsim — un es iešu. Redzi, karā mēs zaudējām milzīgi daudz vīriešu — kritušu un smagi ievainotu. Tagad iedomājies tādu situācijul Jauns puisis, jaunāks par mani un tevi, ievainots, smagi kontuzēts, nāk pie samaņas tjkai hospitālī. Uzzina, ka viņš palicis bez kājām — draudējusi gangrēna. Bet šim puisim ir sieva, ar kuru viņš nav nodzīvojis ne gadu. Viņa sen nav saņēmusi no vīra vēstules un droši vien domā, ka viņš kritis vai pazudis bez vēsts. Un puisim rodas jautājums: vai paziņot sievai, ka viņš ir dzīvs, tikai palicis bez kājām? Bet varbūt «pazust bez vēsts»? Kā viņa vietā būtu rīkojies amerikānis?

— Muļķīgs, abstrakts jautājums! — Braits iebilda.

— Atkarībā no tā, kas tas par amerikāni. Ja viņš ir bagāts un ļoti mīl sievu, tad viņam, zināms, jāpatur savas tiesības. Ja viņš ir nabags un viņam ir godaprāts — jāpaliek «bez vēsts pazudušam». Ja viņš to nespēj pārciest, tad jāiebāž mutē revolvera stobrs un... — Braits noņēma roku no stūres un paknikšķināja pirkstus.

— Skaidrs, — es teicu un arī paknikšķināju. — Tā gandrīz arī notika pie mums kādā hospitālī Pirmajā Ukrainas frontē... Iedomājies tādu skatu: vāja sieviete, ģērbusies vatenī, kam virsū uzmests savazāts hospitāļa virsvalks, sit pa seju gultā guļošam puisim. Sit, raud un atkārto: «Tu esi zvērs, nolādēts izdzimums!» Bet puisis pat nenovēršas, sitienus saņemdams. Nu, zināms, tūlīt saskrien personāls, sāk sievieti vilkt nost...

— Kas tad tur notika, es nesaprotu, — Braits nepacietīgi ierunājās.

— Situācija bija līdzīga tai, kuru es tev attēloju pirmīt: zaudējis abas kājas, leitnants slēpa sievai, ka viņš ir dzīvs, un jau domāja par to. — Es atkal noknikšķināju pirkstus. — Bet viņa bija uzzinājusi, kur viņš slēpjas, sameklējusi hospitāli...

— Sapratu, sapratu, — Cārlijs mani pārtrauca, 1— cēlsirdīga sieviete no bērniem domātas hrestomātijas. Tikai — kāpēc viņa to sita?

— Tāpēc, ka viņš bija iedrošinājies šaubīties par vi-

QdS

— Cēlsirdību?

— Nē. Mīlestību.

— Jā... es saprotu, — Braits klusi sacīja, — vai arī..,

Tajā brīdī sargs pie aizšķērša, acīmredzot pievērsis uzmanību mūsu mašīnai, kas ilgi stāvēja bez ugunīm, pamirkšķināja mums ar kabatas lukturīti.

— Viss kārtībā, puisi, piedod, mēs braucami Vedu sabiedroto! — Cārlijs viņam sauca, tuvodamies aizšķērsim.

...Tajā pašā laikā Cērčils pārkāpa pār premjerministra rezidences slieksni Dauningstrītā 10. Viņš jautājoši pavērās durvju tuvumā stāvošajā ierēdni. Cērčils pat neatcerējās, kas šis ierēdnis tāds ir. Viņam bija vajadzīga atbilde. Viens no diviem vārdiem: jā vai nē.

— Galīgo rezultātu vēl nav, ser, — ierēdnis ziņoja.

Tas uzmundrināja premjeru. Viņš nez kāpēc nopriecājās, ka saņēmis pagarinājumu, iebāza mutē cigāru un ne-aizkūpinājis majestātiski pagāja garām pārējiem rezidences kalpotājiem.

Klementīnas pavadītais Cērčils tūlīt ielūkojās istabā, kas kopš kara sākuma bija pārvērsta par sakaru mezglu. Pašreiz te saplūda ziņas par parlamenta vēlēšanu rezultātiem.

Cērčils klusēdams palūkojās pie sienām sakarinātajās kartēs ar karodziņiem.

Tagad karodziņi simbolizēja nevis sabiedroto un viņu ienaidnieku karaspēku izvietojumu, bet par Cērčilu vai Etliju nodotās balsis dažādos vēlēšanu apgabalos. Pēc tam Cērčils pāršķirstīja pārskatu par saņemto biļetenu skaitu, piezvanīja uz konservatīvo partijas Centrālo biroju un tikai tad devās uz ēdamistabu. Klementīna un Mērija jau sēdēja pie galda un gaidīja vīru un tēvu vēlās pusdienās.

Klementīna nepacietīgi pavērās Cērčilā. Viņš apsēdās, nolika cigāru uz pelnutrauka malas un sacīja:

— Viss liecina par to, ka mēs būsim jūtamā vairākumā.

Tad viņš pēkšņi piecēlās, piegāja pie loga un atmeta

smagā aizkara stūri. Klementīna arī piegāja pie loga un nostājās vīram aiz muguras. Aiz loga smidzināja lietus — bija Londonā tik parastais laiks. Cilvēki gāja, atvēruši lietussargus, sacēluši lietusmēteļu un svārku apkakles.

— Viņi mani nenodos! — Cērčils sacīja, nolaizdams roku.

Aizkara stūris nokrita uz leju,

Tajā pašā laikā Savienoto Valstu prezidents mierīgi gāja gulēt. Viņš tajā dienā bija veicis svarīgu darbu: stratēģiskajiem gaisa spēkiem Tālajos Austrumos devis oficiālu pavēli jebkurā dienā, sākot ar 6. augustu, — atkarībā no laika apstākļiem — nomest pa vienai atombumbai uz divām biezi apdzīvotām Japānas pilsētām. Bet, lai atkarībā no laika apstākļiem būtu mazāka, Trumens aviācijas pavēlniecībai deva iespēju izvēlēties: viņš apstiprināja triecienam nevis divus, bet četrus objektus. To vidū bija Hirosima un Nagasaki.

Tajā pašā laikā Staļins pa telefonu sarunājās ar Fizikālo pētījumu institūta direktoru akadēmiķi Kurčatovu. Tā bija jau otrā saruna divās pēdējās dienās.

Sīs otrās sarunas laikā akadēmiķis ziņoja — tiesa, pagaidām tikai ļoti vispārīgos vilcienos —, kādi zinātniskie spēki un materiālie līdzekļi būs vajadzīgi, lai pēc iespējas drīzāk likvidētu ASV pārākumu atombruņojumā.

Saruna ilga vismaz pusstundu.

Pēc tam Staļins parastajā klusajā gaitā atgriezās pie apspriedes dalībniekiem, kas viņu gaidīja, un sacīja:

— Nu tad turpināsim savu darbul

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. SABRUKUMS

1945. gada 26. jūlijā pa Londonas ielu Pelmelu gāja pavecs džentlmenis — ārsts Morans — gāja, kā viņš vēlāk rakstīja dienasgrāmatā, uz Medicīnas koledžas ēku, kur viņš un viņa kolēģi bija pieraduši dzert pēcpusdienas tēju.

Pār pilsētu bija nolaidusies viegla migla, kas aizplīvuroja ar konservatoru un leiboristu plakātiem un lapiņām nolīmētās sienas. Pamazām savu apveidu zaudēja ģīmetnes, kurās bija redzams Cērčils ar cigāru mutes kaktiņā un topošais plikpauris Etlijs, kas likās ar viltīgām ačelēm modri vērojam garāmgājējus.

Nu jau ilgus gadus premjerministra personiskais ārsts Morans, kas savā postenī bija izpelnījies lorda titulu, dzīvoja it kā sava pacienta dzīvi. Bija pieņemts domāt, ka Cērčila veselība ir nesatricināma. Tas bija tā un tomēr arī ne. Viņš izskatījās nenogurdināms, daudz kustējās, lai gan viņa ķermeņa uzbūve bija masīva. Taču Cērčila nosliece uz apopleksiju, diezgan biežs savārgums kuņģa, bet dažkārt arī sirds dēj (lika sevi manīt vecums!), pārmērīgā smēķēšana un lielā tieksme pēc viskija un konjaka lika Moranam vienmēr būt modram. Sajās dienās it īpaši, jo jebkura nākamā stunda varēja dot Cērčilam nežēlīgu triecienu.

Tagad ārsts Morans gandrīz augu dienu un nakti atradās, kā mēdz teikt karavīri, kaujas gatavībā Nr. 1. No rīta saņemtais vēlēšanu pārskats liecināja, ka konservatīvo partijas liktenis karājas mata galā. Un tomēr sirds dziļumos Morans un arī Cērčils pats neticēja, ka iespējama sakāve. Fakti gan modināja bažas, tomēr viņi abi, būdami divatā vai palikdami vienatnē paši ar sevi, rada mierinājumu domā, ka tauta nevar kļūt nepateicīga cilvēkam, kas to aizvadījis līdz uzvarai.

Taču liktenis bieži vien dod savus lielākos triecienus, nelikdamies zinis par mūsu izjūtām, pārdomām un pieņēmumiem. Sājā gadījumā tas izmantoja par tāda trieciena pavēstītāju vecu Cērčila darbinieku — Kolvilu. Izniris no miglas, kas kļuva aizvien biezāka, viņš sastapās vaigu vaigā ar Moranu un nesasveicinājies, it kā no ārsta būtu šķīries pavisam nesen, pasacīja divus vārdus:

— Čārlz, sabrukums!...

Izskaidrot vārda «sabrukums» nozīmi nebija vajadzīgs. Morans tikai vaicāja:

— Vai ir jau oficiāls paziņojums?

— Gaidāms kuru katru brīdi.

Morans metās pie telefona automāta. No mājas Dau-ningstrītā 10 viņam ziņoja, ka Cērčils atrodoties Kara ministrijā un apspriežoties ar karaļa personisko sekretāru. Par ko? Vai tiešām par Cērčila atvadu vizītes norisi Ba-kingemas pilī? ...

Morans gribēja Kolvilu iztaujāt sīkāk, bet tas jau bija nozudis miglā. Taču kāda nozīme te detaļām, galvenais slēpjas faktā: konservatori ar savu vadoni Cērčilu cietuši sakāvi. Sabrukums ...

Morans apjucis palūkojās apkārt. Par spīti visam, pasaule stāvēja nesatricināma. Nejauši iešāvās prātā: vienīgi mēmajās filmās var redzēt, kā bez trokšņa sabrūk kalni, kā okeāna viļņi klusēdami slej savas kores pret debesīm vai tajā pašā satrakotajā klusumā noskalo no zemes piekrastes pilsētas. .Skaņu filmās, tāpat kā reālajā dzīvē, visas šīs kataklizmas pavada dārdi, kas droši vien cilvēkiem skan ausīs apjnēram tāpat kā leģendārās pastardienas bazūnes.

Pašreiz ap Moranu viss bija pretdabiski kluss. Taču viņš zināja: lai cik ļoti Cērčils bija pārliecināts par uzvaru, tomēr bažas premjerministram piezagās bieži vien. Un tad viņam šķita, ka viņa aiziešana no politiskās arēnas, nemaz nerunājot par fizisko nāvi, izraisīs kaut ko līdzīgu pasaules grēku plūdiem vai zemestrīcei. Vai tad Lielbritānija (un ne tikai tā, bet arī visa pasaule) varētu mierīgi šķirties no Cērčila — literāta, mākslinieka, politiķa, oratora un vispirms, protams, valstsvīra!

Izrādījās, ka var gan. Ēkas nesabruka kā toreiz — kara laikā, un neizcēlās nekāda panika.

Moranam neatlika nekas cits kā turpināt ceļu uz koledžu. Visi, ko viņš tur sastapa dzeram ierasto tēju,

apklusa, kad ārsts paziņoja no Kolvila dzirdēto vēsti. Tikai viens nejēga atjāvās izturēties netaktiski, klusumā skaji iesvilpdamies.

Morans uzmeta viņam iznīcinošu skatienu un atkal devās pie telefona. Uzzināt kaut ko jaunu viņam neizdevās. Atbilde bija tāda pati kā pirmīt: sers Vinstons Cērčils atrodas kara ministrijā un sarunājas ar karaJa sekretāru.

Atstājis neskartu viņam ielieto tēju ar pienu, Morans noķēra taksometru un pateica šoferim ministrijas adresi.

Tolaik maz bija tādu, kuri zināja — kara ministrijas ēkā, pareizāk sakot, zem iestādes, ko dēvēja par «The office of works in Storey gate», ir ierīkoti pagrabi ar bruņotiem griestiem un tērauda durvīm. Tur bija arī Ministru kabineta sēžu zāle, istaba ar topogrāfiskām kartēm, premjera guļamistaba un viņa personiskais kabinets. Kara gados Cērčils no turienes uzrunāja tautu pa radio.

Kad Morans ieradās šajā pazemes cietoksnī, apsardze, paziņojusi, ka galma sūtnis ir aizbraucis, viņu brīvi ielaida pie Cērčila.

Sev par lielu izbrīnu, Morans savu pacientu sastapa nevis kabinetā, bet pieticīgi iekārtotā sekretāru istabā. Izblīdis, galvu nokāris, Cērčils viens pats sēdēja uz krēsla — mīksto atzveltņu šajā istabā nebija. Ar visu savu pozu viņš it kā darīja zināmu, ka sevi jau uzskata par varu zaudējušu. Tas, ka mutē viņam nebija cigāra, vēl it kā uzsvēra — agrākā Cērčila vairs nav.

— Tātad jūs jau zināt, kas noticis? — viņš jautāja Mo-ranam, galvu nepaceldams.

— Jā, ser, — Morans atbildēja. — Un tas manī rada dziļu sašutumu. Tādu ļaunu nepateicību es gan nebiju gaidījis no britiem.

— Uzskatīsim to par kārtējo gadsimta mīklu, — Cērčils pavīpsnādams sacīja. — Bet varbūt leiboristi tiešām ir atraduši kādu ceļu uz angļu sirdīm. Vai jums tas nav ienācis prātā?

— Man pašreiz nāk prātā tikai viena baismīga doma: nevis jums, bet Etlijam būs jāstājas pretim Staļinam.

— Katra tauta ir pelnījusi tādu valdību, kāda tai ir, — Cērčils teica, šoreiz — ar neslēptu niknumu.

— Atļaujiet man jūs izmeklēt, ser, — Morans lūdza pēc īsa klusuma brīža, — Nu, kā parasts: paklausīties sirdi, izmērīt spiedienu ..,

— Kuru gan interesē, kā pukst bijušā Lielbritānijas premjerministra sirds un kāds asinsspiediens viņam ir? —

Cērčils atbildēja, sašķiebdams lūpas. — Jūs esat brīvs, Čārlz. Paldies par līdzjūtību.

Jau iedams ārā, Morans izdzirda zvanām telefonu. Cērčils paņēma klausuli. Tajā atskanēja Etlija balss, ko viņš pašreiz ciest nevarēja:

— Man ir skumji izpildīt savu pienākumu, ser Vinston. Balsošanas rezultātus drīz paziņos pa radio. Mēs esam uzvarējuši, ser.

— Cik balsu jums ir?! — Cērčils kliedza, nespēdams savaldīties.

— Mums ir trīssimt deviņdesmit trīs balsis, — Etlijs lēnām sacīja.

— Bet konservatīvajiem?

— Divsimt trīspadsmit. Pieskaitot arī tos, kas viņiem pieslējušies...

Jā, tā bija_ sakāve, sabrukums. Ar nelielu balsu pārsvaru jaunajā parlamentā vēl varētu samierināties: vēsturē ir bijuši gadījumi, kad valdība palikusi pie varas pat tad, ja opozīcijai ir neliels vairākums. Taču — neliels! Šoreiz pārsvars bija gandrīz divkāršs. Spēle bija zaudēta.

— Apsveicu, — Cērčils paklusi atbildēja, cenzdamies saviem vārdiem piešķirt pilnīgu, gandrīz aizvainojošu vienaldzību. — Atbilstošā telegramma jums tiks nosūtīta tūlīt pēc oficiālās vēlēšanu rezultātu paziņošanas.

— Pateicos, — Etlijs atbildēja. — Man ļoti negribētos, ja jūs to, ka esmu jums piezvanījis, uzskatītu tikai par protokola ievērošanu vai — vēl bēdīgāk — manos vārdos saklausītu jauna prieka pieskaņu.

Cērčils nekā neatbUdēja.

— Es zvanu, — atkal atskanēja Etlija balss, — ļoti svarīgā jautājumā, par ko jūs, protams, esat jau domājis: mums jāatgriežas Potsdamā. Visvēlākais — parīt.

— Man vēl ir pietiekami laba atmiņa, — Cērčils atbildēja, — es tikai nesaprotu, kāds tam tagad ir sakars ar mani.

— Pavisam tiešs. Jūs izdarītu Lielbritānijai un man personiski milzīgu pakalpojumu, ja neatteiktos braukt kopā ar mani.

— Kas es tur būtu? — Cērčils dzēlīgi vaicāja.

— Nu... tas pats, kas tur biju es. Jūs taču paliekat parlamenta deputāts un opozīcijas līderis. Es jūs lūdzu...

— Nē! — Cērčils atcirta. Un gandrīz vai piebilda: «Lai es būtu jūsu vietnieks? Jūs taču esat zaudējis saprašanu!»

Saniknotais Cērčils atkal iedomājās, kā Etlijs sēdēs tajā pašā krēslā ar augsto atzveltni, ko viņš bija ieņēmis visas šīs konferences dienas.

— Nēl — Cērčils atkārtoja vēl skarbāk.

— Tas parādītu nācijas vienotību... — Etlijs atkal-iesāka, apzinādamies, cik ļoti celtos viņa prestižs, ja viņam būtu pakjauts pats Cērčils.

— Mana karjera ir beigusies. Es neesmu Metuzālsl — Cērčils viņu pārtrauca.

— Jūs vēl neesat nemaz tik vecs, — Etlijs glaimoja Cērčilam. — Esmu pārliecināts, ka jūs vēl gaida daudzi diženi darbi.

— Nerunāsim par to! — Cērčils pikti izmeta. Un tūlīt jautāja: — Ko jūs gatavojaties ņemt sev līdzi ārlietu ministra postenī?

— Bevinu, — Etlijs atbildēja.

— Ļoti laba izvēle, — Cērčils sacīja, cik vienaldzīgi vien spēdams.

Patiesībā viņš bija priecīgs: «Sim Etlijam būs bēdu dienas ar tādu skarbu, gudru, bet pašpārliecinātu un nekautrīgu cilvēku. Bevins nesamierināsies ar pasīvu otro lomu — lika drusciņ pagaidīt!»

— Ļoti laba izvēle, — Cērčils atkārtoja. Un piemetināja: — Ja jūs atzīstat par vajadzīgu ieklausīties manā padomā, tad ministra vietnieka postenī atstājiet Kado-ganu.

— Es arī pats esmu paredzējis viņu atstāt. Un lūdzu jūs neiebilst, ka par manu personisko sekretāru kļūst Ro-vans — viņam pašam nekas nav pretim. Es negatavojos izdarīt radikālas pārmaiņas mūsu delegācijas sastāvā.

«Viena no tām jau ir izdarīta!» Cērčils rūgti nodomāja. Viņu sarūgtināja arī Rovana gatavība tik viegli mainīt saimnieku.

Telefona saruna ar Etliju kļuva Cērčilam aizvien neizturamāka. Tomēr viņš vēl nebija pateicis galveno. Cērčils piespieda sevi turpināt:

— Par konferences norisi jūs esat lietas kursā, un nekāda priekšā teikšana jums nav vajadzīga. Tomēr ar jūsu atļauju es dažus padomus dotu.

— Klausos, ser.

— Pirmkārt, nekādā ziņā nepiekāpties Polijas jautājumā! No šīs tautas gaidīt pateicību ir veltīgi. Austruin-neise — un ne soli tālāk uz rietumiem!

— Es jūs saprotu, ser, — Etlijs atbildēja.

— Otrkārt, neļaut krieviem padarīt Vāciju par ģeogrāfisku jēdzienu, kas viņiem nav bīstams. Nenovājiniet Vāciju ar reparācijām krievu labāi Es runāju par reparā-ciju apmēriem.

— Jā, ser, — garlaikota cilvēka balsī atsaucās Etlijs, kam jau sāka apnikt šīs pamācības.

— Un, treškārt, — Cērčils sacīja, vēl vairāk uzsvērdams, — nepieļaut, ka krievi «padomizē» Austrumeiropu. Protams, mūsu rīcībā paliks pietiekami daudz līdzekļu, lai stāvokli grozītu pat tad, ja konferencē tas izveidotos Rietumiem neizdevīgs. Taču tad būs jau grūtāk .., Tā, šķiet, tagad ir viss. Pārējo jūs, protams, atceraties.

Pēdējo teikumu Cērčils pateica tādā tonī, it kā gribētu sacīt: ne jau kā manekens jūs veselu nedēļu bijāt klāt konferencē!

Pirms Cērčils nolika klausuli, viņš vēl apjautājās:

— Kad jūs domājat atkal atgriezties Londonā?

— Pēc iespējas drīzāk, — bija Etlija atbilde. — Līdz braukšanai uz Potsdamu es pat nepagūšu sastādīt valdību. Labākajā gadījumā iecelšu dažus ministrus galvenajos posteņos.

— Tātad uz drīzu tikšanos, — Cērčils gurdi sacīja. — Vēlu panākumus! Vēlreiz pieņemiet no manis sirsnīgu apsveikumu!

Cērčils nolika klausuli un, klusi kustinādams biezās lūpas, atkal ieslīga savās skumjajās pārdomās: «Jā ... Tas ir sabrukums. Trīssimt deviņdesmit trīs un divsimt trīspadsmit. Tādu sakāvi konservatori, šķiet, nekad vēl nav piedzīvojuši.»

Tagad Cērčilam drīz bija jābrauc uz Bakingemas pili iesniegt paziņojumu par demisiju. Viņš pavēlēja Sojeram sagatavot fraku ar ordeņiem un cilindru. Uz mirkli viņš iztēlojās, kādā izskatā tur ieradīsies jaunais premjerministrs. Zināms, viņš būs ģērbies sagumzītajā tumšajā uzvalkā. It kā viņam būtu tikai viens vienīgs uzvalks!,.. Un no svārku krūškabatas līdīs ārā pīpes kāts ...

Cērčils nekādi nespēja atcerēties, vai Etlijs to bija arī pīpējis Staļina klātbūtnē. Toties viņš atcerējās ko citu: Staļins pie sēžu galda vienmēr smēķēja garas cigaretes ar kartona iemuti. Droši vien viņš negribēja pat ar tādu detaļu dot ieganstu viņa salīdzinājumam ar Etliju. Arī Etlijs sargājās no salīdzinājuma — baidījās, vai tikai neizskatīsies tā, ka viņš atdarina Staļinu, kura tēls visā pasaulē ir pazīstams ar pīpi saliektā rokā.

Un pēkšņi Cērčils atkal juta uznākam niknumu. «Ciest sakāvi cīņā ar tādu niecību!» Viņš ne tikai klusībā lādēja Etliju, bet gribēja viņam atņemt arī visas pozitīvās īpašības... Gribēja, tomēr nespēja, zemapziņā aptverdams, ka viņam nav taisnība, ka Etlijs nepavisam nav muļķis, ka viņam piemīt organizatora pieredze un talants. Galu galā Etlijs taču bija Cērčila vietnieks Ministru kabinetā! Nē, Cērčils nespēja pazemoties tiktāl, lai savu sāncensi uzskatītu par tīro nulli. Ar to tiktu mazināta arī viņa paša cieņa... Jā, vēlēšanās viņš bija zaudējis. Bet vai tad viņš ir cietis sakāvi pirmoreiz mūžā? Sakāves nevarēja ne saskaitīt. Un tomēr miljoniem cilvēku uztverē Cērčils vienmēr bija izskatījies uzvarētājs.

Sis Etlijs bija uzdrošinājies atgādināt, ka arī tagad Cērčils paliks parlamenta deputāts. Velns parāvis — tikai deputātsl Vienkāršus deputātus no pēdējiem soliem, nepazīstamus, bez jebkādas ietekmes — tādus viņš daudz bija redzējis savā ilgajā mūžā. Nē, viņš paliks ne tikai deputāts, bet arī viņa majestātes karaļa valdības konservatīvās opozīcijas līderisl Opozīcijas līderis, tā dēvētā «ēnu kabineta» vadītājs — tas nav nekāds joks: Efr viņu vajadzēs rēķināties gan ministriem, gan premjeriem, gan pat karalim!

Tā, drīz, pavisam drīz jābrauc uz Bakingemas pili, lai oficiālajam valsts vadītājam iesniegtu paziņojumu par demisiju. Par ierašanās laiku un pārējām formalitātēm viņš jau bija vienojies ar karaļa sekretāru.

Npms Dauningstrītā 10, kur joprojām atradās Cērčila oficiālā rezidence un dzīvoklis, bija tukšs un kluss.

Pēkšņi pa tālāko logu, kas bija atvērts un tikai ar vieglu krēmkrāsas aizkaru aizsegts, istabā ieplūda cilvēku balsu dunoņa. Uz mirkli Cērčilam pavīdēja prātā doma, ka londonieši ieradušies viņu sveikt, nelikdamies zinis par vēlēšanu rezultātiem,-

Viņš gribēja iet pie loga un pavilkt vaļā aizkaru. Taču pirms tam izņēma no kārbas garu cigāru, nokoda tam galiņu un, iespraudis cigāru mutē, ar ierastu lūpu kustību pavirzīja to pa kreisi. Līderim savai tautai jāparādās tādām, kādu tā pieradusi vjņu redzēt vienmēr.

Kad aizskars beidzot bija atvilkts, Cērčils vienā mirklī saprata, ka pa Dauningstrītu iet leiboristu demonstrācija. Viņš redzēja cilvēku pūli, ko pēc tradīcijas apņēma reti Izvietoti bobiji ~ Londonas policisti, virs pūļa slējās lci-

borlstu lozungi, Etlija, Bevina un Morisona ģīmetnes un ... viņa karikatūras.

Arī demonstranti ieraudzīja viņu. Atskanēja saucieni: «Cērčil, atbrīvo dzīvokli, kas nav tavs!», «Lai dzīvo Et-lijs!».

Cērčils strauji līdz galam atrāva vajā aizkaru. Tagad viņa masīvais augums aizņēma visu loga aili. Viņš pastiepa pret pūli labo roku, ar rādītājpirkstu un vidējo pirkstu izveidodams zīmi «V». Ak dievs, cik reižu uz šo zīmi, kas simbolizēja Victory — uzvaru, ang|u pūļi bija atbildējuši ar jūsmīgiem sveicieniem valsts vadītājam! Šoreiz ne vien Cērčila pirksti, bet visa roka trīcēja nervu drudzī, tikai viņš pats to nemanīja.

Manifestanti apklusa. «Vai lūzums?» Cērčilā modās cerība. Taču viņš bija kļūdījies. Saucieni par godu leiboristiem bija apklusuši tikai uz mirkli. Tad kāds Londonas plebejs — cockney^8 — rupjā, aizsmakušā balsī nokliedza:

— Atbrīvo dzīvokli! Droši vien dzīvoji par velti, nevis

tā kā mēs! '

Cērčila pastieptā roka iedrebējās vēl stiprāk. Daži manifestanti atbildēdami pastiepa pret viņu savas rokas. Taču tās neveidoja zīmi «V». Cilvēki viņam rādīja pigu.

Tajā mirklī kāds Cērčilam aiz muguras sāka vilkt ciet aizkaru.

Cērčils pagriezās. Tā bija Klementīna.

— Kāpēc tu esi šeit, nevis Cekersā? — viņš skarbi jautāja.

— Es atbraucu, lai tevi pavadītu braucienā uz pili, — viņa klusi atbildēja.

— Pēdējo reizi kā premjeru?

— Nē. Kā vīru un cilvēku.

— Pateicos, — Cērčils noburkšķēja.

Viņš pašreiz bija nikns uz visiem, arī pats uz sevi. Uz visiem — par sakāvi, kas bija viņu piemeklējusi. Uz sevi — tāpēc ka viņam bija pietrūcis spēka ar cieņu to pārciest.

Pavisam nesen domās iztēlodamies situāciju, kurā viņš tagad atradās, Cērčils bija sevi redzējis izturamies kā aukstasinīgu, valsts likumiem padevīgu džentlmeni ar viegli aizskartu patmīlību. Taču tā neiznāca.

Viņš bija kļūdījies arī šajā ziņā. Kļūdījies visur. Viņam nebija izdevies paveikt vienu no saviem galvenajiem mūža

225

uzdevumiem — ierādīt krieviem viņu īsto vietu. Nebija izdevies uzvarēt vēlēšanās ...

Cērčils mēģināja sevi mierināt ar to, ka viss vēl nav zaudēts, ka viņš paliek deputāts un partijas līderis, ka, pēc tradicionālajiem angļu priekšstatiem, viņam vēl nav nemaz tik daudz gadu un — kas zina — varbūt laiks ritēs ātri un viņš atkal atgriezīsies savrupmājā Dauning-strītā 10.

Cērčils alka pēc mierinājuma. Tagad, kad par atbildi uz savu apsveikuma žestu viņš bija saņēmis pigu, viņam būtu sagādājusi mierinājumu pat līdzjūtība, ko izteiktu Klementīna, ar kuru viņš vienmēr bija rēķinājies tik maz. Taču Klementīna neizteica lidzjūtību. Viņa bija ieradusies tikai pavadīt.

Cērčils, šis egoistiskais stipras gribas cilvēks, kam bija sveša jebkura sentimentalitāte, pēkšņi jutās bezpalīdzīgs. Klusi, pavisam klusi, it kā baidīdamies izdzirdēt pats sevi, viņš sacīja:

— Saki, Klemij, ja tu zini... par ko tā?!

Klementīna bija ideāla sieva tādam skarbam, bieži vien

ķildīgam, patmīlīgam un reizē gudram cilvēkam, kāds bija Cērčils. Viņa vīru saprata no pusvārda, gandrīz nekad nestrīdējās pretī, sen bija samierinājusies ar to, ka maiguma viņas vīrā nav. Un reiz par visām reizēm bija iegaumējusi, ka viņas sentimentalitāte vīrā modina vienīgi dusmas. Pašreiz viņa jautājums «Par ko tā?!» satrieca Klementīnu. Viņa maigi pieskārās vīra slīpajai pierei un savukārt vaicāja:

— Vai tu runā par šīm ... vēlēšanām?

— Pie velna! — Cērčils negaidīti strauji nokratīja Kle-mentīnas roku no savas galvas. — Es neesmu tāds muļķis, lai izslēgtu iespēju ciest neveiksmi vēlēšanās. Bet...— viņa balss aizkrita, — es nekad nespēju iedomāties kaut ko citu ...

— Ko tad?

— Cik nepateicīga var būt tauta! Tauta, kurai esmu veltījis visu savu mūžu ...

Viņa acu priekšā pavīdēja pirksti, kas veido pigu.

— Jā, es visu mūžu esmu bijis demokrātijas piekritējs, — Cērčils sacīja, joprojām raudzīdamies logā, kam tagad priekšā bija aizvilkts aizkars. — Tomēr neesmu bijis par plebeju demokrātiju. Taču noskaidrojies, ka Anglijā ir pārāk daudz plebeju. Es viņus glābu no nāves un izputēšanas, bet viņi mani nostūma malā, tiklīdz radās

Iespēja. Par ko?l Kad bija jāglābj mūsu zeme, viņi pakļāvās manai gribai. Tagad viņiem ir sagribējies maizes un spēļu, un viņi cer to visu saņemt no leiboristiem!

Viņš apklusa, smagi elpodams. Klementīna arī brītiņu klusēja, lai dotu vīram laiku nomierināties. Tad viņa teica:

— Vai tu vēlies, Vinij, lai es būtu ar tevi atklāta šajā stundā?

— Tāpat kā jebkurā citā!

— Labi. Atceries, es tev stāstīju par sarunu ar vecu dokeru. Viņš par tevi neatsaucās sevišķi glaimojoši.

— Un tad?

— Dokeri un tie, kas ir kopa ar viņiem, baidās no tevis, Vinij!

— No manis baidījās Hitlers, iespējams, ka baidās ari Staļins. Bet mana paša tauta?! Kā tu iedrošinies!

Klementīnai pretim atkal stāvēja viņai tik labi pazīstamais Cērčils, kam vienmēr bija' taisnība un kas necieta kritiku. Citā reizē viņa būtu pateikusi dažus korektus vārdus, tos kā ūdeni ugunī ieliedama, un it vienkārši aizgājusi uz guļamistabu. Taču šoreiz viņai, aristokrātei, kas nebija vairījusies garas stundas pavadīt Londonas dokos, vācot līdzekļus Padomju Krievijai, pārliecinātai konservatora', kas tomēr bija izjutusi ne ar ko nesalīdzināmu prieku, Uzvaras dienā būdama gavilējošajā Maskavā, — šoreiz viņai kāda balss valdonīgi pavēlēja: neatkāpies!

— Tu liki man būt atklātai. Un es izpildu tavu gribu,— Klementīna stingri noteica. — Vai atceries, ka tu reiz sacīji: ja prasa no tautas upurus, tad arī pašam tie jānes?

— Es to arī darīju uzvaras dēļ.

— Jā, protams. Un tauta to saprata. Tagad kara vairs nav.'Un tauta grib atmaksu par saviem upuriem. Grib, bet nav pārliecināta ...

— Par ko, velns parāvis?

— Par to, ka tu tikpat dedzīgi, kā cīnījies pret Hitleru, sāksi rūpēties par tautas labumu.

— Es un tauta — mēs esam nedalāmi!

— Nedalāmi esat jūs — tu un Lielbritānija. Tu un viņa majestātes karaļa pavalstnieki. Bet tauta.,, es neprotu atrast vārdus ... Tauta ir kaut kas cits.

— Kur tu slēp savu Komunistiskās partijas biedra karti? Vai'vismaz leiboristes biedra karti? — Cērčils jautāja, sašķiebdams lūpas indīgā smīnā.

— Tu, Vinij, labi zini, ka tas ir nepelnīts pārmetums. Tev nav tuvāka cilvēka par mani, Un mans pienākums ir

tev teikt patiesību, lai gan, tici man, tas ne vienmēr ir viegli.

— Tātad, tavuprāt, ar tautu norēķināties par kara laika grūtībām spēs leiboristi? Pasaki līdz galaml

— Nē, tā es nedomāju, — Klementīna papurināja galvu. — Viņi nespēs, bet varbūt arī negribēs izpildīt savus priekšvēlēšanu solījumus. Iespējams, ka viņi mazlietiņ samazinās bagātnieku ienākumus, taču nabagajiem ar to nekas nebūs līdzēts. Tomēr cilvēki ir tik noguruši, ka pat neizpildāmi solījumi viņiem šķiet labdarījums.

— Kā tu to zini?

— Neaizmirsti, ka es visus šos gadus esmu bijusi ne tikai tava sieva, bet arī vadījusi fondu, kura mērķis bija palīdzēt Sarkanajai Armijai. Es zinu, kāds ir angļu tautas noskaņojums.

Vai viņa tiešām to zināja? Diez vai. Pieradusi pie bagātības un ērtībām kā visas viņas aprindu sievietes, turklāt atrazdamās pie tik ievērojama vīra sāniem un pilnīgi viņam pakļaudamās, Klementīna, protams, nespēja pareizi analizēt pēckara stāvokli Anglijā. Viņa nesaprata, ka pēc uzvaras Otrajā pasaules karā angļu tauta vairs nevēlas dzīvot pa vecam, ka tā nav aizmirsusi, kā Cērčils vairākkārt ir izmantojis karaspēku, lai apspiestu streikus, ka, savā sirdī satuvinājusies ar padomju cilvēkiem — saviem sabiedrotajiem antihitleriskajā koalīcijā—, šī tauta nojauš: Cērčila vadītie konservatori atkal mēģinās nožņaugt Padomju Krieviju. Tomēr sakari ar masām (viņas aprindu sievietēm tādi sakari ir liels retums) palīdzēja Klementī-nai — lai gan nepilnīgi, lai gan tīri emocionāli — uztvert šo masu noskaņojumu ...

— Jūsu apģērbs ir sagatavots, ser, — Sojers klusi sacīja, parādīdamies durvīs.

— Fraka?

— Jā, ser, tā, kā jūs pavēlējāt.

— Man gan labāk būtu paticis mans vecais kombinezons... Tas... protams, ir joks. Es tūlīt iešu uz guļamistabu, Sojer. Gaidiet turi

Pusseptiņos vakarā, ģērbies frakā un apmetnī, ar cilindru galvā Cērčils dienesta mašīnā (pagaidām viņš to vēl izmantoja) piebrauca pie Bakingemas pils žoga: pēc

tradīcijas viņam bija jāiesniedz karalim Džordžam VI lūgums atbrīvot no amata. Viņš cerēja pie pils režģotā žoga ieraudzīt ļaužu pūļus un ceļā apdomāja, kā apsveikt šos cilvēkus — ar uzvaras zīmi rV> vai tāpat vien, paceļot cilindru. Galu galā viņš nolēma rīkoties atkarībā no pūļa noskaņojuma.

Taču nekāda pūļa nebija. Nez vai tā varēja nosaukt tos dažus desmitus cilvēku, kas noraudzījās, kā soļo pils sardze — gvardi ar augstām kažokādas cepurēm galvā.

«Sic transit gloria mundi,» Cērčils nodomāja, nikni pasmīnēdams.

Audience pie karaļa bija īsa. Cērčils pateica tradicionālo frāzi par savu atkāpšanos sakarā ar vēlēšanu rezultātiem un pasniedza Džordžam papīra lapu — lūgumu atlaist viņa kabinetu. Karalis, kas bija ģērbies karavīra formas tērpā un piespraudis ordeņus, stāvēja oficiālās pieņemšanas zāles vidū un, pasniegto lapiņu nemaz nelasījis, atdeva to uz mirkli pienākušajam adjutantam. Pēc tam viņš diezgan ikdienišķā tonī pateicās premjeram — tagad jau bijušajam — par uzticīgu kalpošanu karalim un impērijai, nosaukdams Cērčilu par diženu kara laika līderi.

Viņš būtu gan varējis pasacīt vairāk, atvadīdamies no cilvēka, kas bija viens no visdziļāk pārliecinātajiem rojā-listiem pasaulē...

Tajā pašā dienā karalim bija jāpieņem arī nākamais premjers — neizskatīgs cilvēks ar smalku, spalgu balsi, jau gandrīz plikpauris. [9]

PIECPADSMITĀ NODAĻA. ETLIJS — BEVINS

Kas tad īsti bija šis Klements Etlijs — izskatā vārgulīgs, necils, vienmēr rūpīgi un konservatīvi ģērbies cilvēks ar augstu, spalgu, savai ārienei neatbilstošu balsi?

Amerikānis Dīns Ačesons kādreiz par Etliju ir teicis: «Viņa doma atstāja uz mani garas, melanholiskas nopūtas iespaidu.» Pēc Cērčila raksturojuma Etlijs atgādināja aunu avs ādā. Bet Lielbritānijas ārlietu ministra vietnieks Ka-dogans apgalvoja, ka Etlijs esot līdzīgs drūmai, strīdīgai pelei.

Kas tad šo cilvēku, kurš saņēmis tik neatzinīgus raksturojumus, pacēla angļu hierarhijas augstumos, noveda viņu ievērojamajā Londonas namā Dauningstrītā 10?

Izcelšanās? Viņš, šis vienkāršā, dievbijīgā, konservatīvā tēva dēls, taču tikai mūža novakarē ieguva grāfa titulu.

Bagātība? Kāda nauda varēja būt viņa rīcībā, ja ģimenē bija vēl trīs brāļi, bet tēvam, juristam, piederēja tikai kantoris, kas turklāt bija dalāms ar kompanjonu?

Politiskie sakari? Etlija tēvs un māte bija no politikas tikpat tālu, cik tuvi viņi kļuva dievam, nosūtīdami tā kalpībā savu personisko pārstāvi: viens no Klementa brāļiem kļuva par anglikāņu baznīcas garīdznieku.

Vai Klementam Etlijam patika slava? Jā, tomēr atšķirībā no Cērčila — bez ārišķīguma un spožuma. Un tieksme pēc tās viņam radās tad, kad Cērčila — literāta, oratora un politiķa vārds jau bija ieguvis plašu popularitāti.

Vai viņš mīlēja sievietes? Ak, nez vai! Viņš apprecējās tikai tad, kad viņam jau bija pāri par četrdesmit.

Kādā ceļā tad Etlijs kļuva pazīstams visā pasaulē kaut vai kā pelēka personība? Taču fakts ir tas, ka pazīstams viņš kļuva.

Bet kā — kā?! Vai gadījuma pēc? Ar neatlaidību? Ar īpašu prasmi uzost, kāda ir politiskā situācija?

Mēģināsim atbildēt uz šiem jautājumiem, jo tie attiecas uz cilvēku, kas līdzās diviem citiem tā dēvētās «Lielās trijotnes» dalībniekiem ir parakstījis Potsdamas dokumentu.

Mēģināsim... Taču uzreiz tas neizdosies un iztiksim bez kategoriskiem «jā» un «nē».

Sāksim ar jaunību.

Pabeidzis vidusskolu, jaunais Klements Etlijs studē Oksfordas universitātē, nākotnē gribēdams kjūt par juristu tāpat kā tēvs. «Kāpēc gan ne?» tēvs sprieda. «Tāda profesija vislabāk atbilst pedantiskam jaunam cilvēkam, kam svešas emocijas.» Piebildīsim no savas puses: tie, kas ar Etliju bija tuvu pazīstami, mēdza viņu dēvēt par kalkulatoru un racionālistu.

bai kļūtu, piemēram, par garīdznieku, ir jābūt sludinātāja dotībām, jāprot atrast ceļu uz draudzes locekļu sirdīm. Tādu spēju jaunajam Klementam, šķiet, nebija itin nemaz (vēlāk viņš gan dabūja savā pusē tik daudz arodbiedrību aktīvistu, ka ar šādiem kategoriskiem spriedumiem, rādās, vajadzētu uzmanīties). Taču pasaulē nepastāv tikai garīdznieka darbalauks vien. Arī laicīgā dzīvē var taisīt ne mazāk cienījamu karjeru.

Jau pats vārds «Oksforda» Lielbritānijas labākās sabiedrības dzīvē tiek vērtēts ļoti augstu. Ja cilvēks bijis Oksfordas universitātes audzēknis, ieguvis tur izglītību, tas jau nozīmē, ka viņš ir džentlmenis un impērijas balsts. Oksfordas universitāte jau no seniem laikiem ir inkubators, no kura izspurdz teicami sagatavoti putnēni un dodas uz diplomātisko dienestu un vadošiem posteņiem ministrijās.

Ar Klemcntu Etliju tomēr notika kaut kas tāds, kas nepavisam neatbilda tradīcijai.

Sis jaunais oksfordietis, kam vajadzēja kļūt par kantora «Druce and Attlee» mantinieku un vēlāk izveidoties par aukstasinīgu, apātisku un konservatīvu džentlmeni, pēkšņi sāka parādīt dīvainu interesi par viņa ģimenei svešo politiku.

Un ne tikai par politiku vispār. Tas laikam nebūtu bijis nekas pārsteidzošs. Konservatīvo partijas virsotne un arī citi «sabiedrības cilvēki» Anglijā nāca tieši no divām privileģētām universitātēm, kuru vidū Oksfordas universitāte diez vai nebija pirmā. Taču politika, kurai nodevās Klements Etlijs, nepavisam nebija angļu džentlmenim tradicionālā politika, tā šokēja šo džentlmeni,

Tajos gados ar laulāto draugu Sidnija un Beatrises Bobu pūlēm pasaulē nāk jauna ~ Fabiāņu biedrība, kuras nosaukums cēlies no romiešu karavadoņa — nogaidīšanas taktikas piekritēja Kvinta Fabija Kunktatora (Vilcinātāja) vārda. Nodibinās arī sociāldemokrātu federācija.

Grūti pasacīt pilnīgi noteikti, kāpēc Etlijs, kas bija saņēmis torijiem raksturīgo audzināšanu, pamazām kļūst par aktīvu fabiāni-leiboristu, taču visparadoksālākais ir tas, ka savos galvenajos uzskatos viņš tomēr paliek tipisks britu imperiālists. Vai te bija kāda nozīme tam, ka fabiāņu sociālismam piemita skaidri saskatāma reliģiska nokrāsa? Acīmredzot tā bija — dieva tā kunga rokas taču allaž pletās pār Etliju ģimeni. Tomēr pirmā politiskā runa, ko nākamais fabiānis teica vēl universitātes sienās, bija britu imperiālisma pīlāra Džozefa Cemberlena slavinājums.

Tātad Etlijs savienoja sevī to, kas šķita nesavienojams. Savos uzskatos palikdams imperiālists, viņš pēc profesijas kļuva par kristīgo sociālistu darboni.

Ir gan lietas, kas rādās nesavienojamas tikai pirmajā acu uzmetienā, bet rūpīgāka analīze palīdz atsegt to iekšējo sakaru. 1879. gadā Anglija pārdzīvoja smagu ekonomisku depresiju. Tagad mums šķiet smieklīga vai vismaz naiva ticiba tā sauktajam kristīgajam sociālismam, kura ietekmē bagātie labprātīgi dalīšoties ar nabagiem savās salaupītajās bagātībās. Taču toreiz Marksa un Engelsa vārdi vēl nekā neizteica strādnieku šķirai, kas sociālajos jautājumos taustījās kā pa tumsu, un vēl jo mazāk — angļu aristokrātijai. Taču doma, ka pastāvošā sabiedrības bagātību sadale ir amorāla, ar katru gadu vairāk iespiedās kreisi noskaņoto sociāldemokrātu prātos. Pamazām tā pakļāva sev arī Etliju — viņš kļuva par leiboristu.

Nacionālistiskais domāšanas veids pateica viņam priekšā, ka leiboristu darbības sfēra ir vēl terra Incognita, kas gaida savus pētniekus un vadoņus. Etlija uztverē visvairāk ievērības pelnīja nevis bagātību sadale sabiedrībā, nevis utopiskas reformas, bet tā «virsbūve», kas rodas sociālās netaisnības rezultātā. Viņu aizrāva nevis mērķis, bet gaiteņi, kas veda uz to. .

Viņš bija līdzīgs tiem klerikāļiem, kurus neinteresē dieva esamība, bet gan pati kalpošana tam. Tādiem politiķiem galvenais ir nevis pasaules pārveidošana, bet deklamācija par pārveidošanas nepieciešamību, nevis mī-

B Droši vien Etlijs tiešām ticēja, ka jaunajai kustībai viņš

tīņu un streiku galamērķi, bet paši mītiņi un streiki. Mērķis viņiem nav nekas, kustība ir viss. Un Etlijs veltīja savu mūžu tādai kustībai.

k pieder ar visu sirdi un dvēseli. Un liela da|a angju strād-

| nieku ticēja tam, ka Etlija personā viņi ir iemantojuši

! jaunu vadoni. Un kā gan tam varēja neticēt?

[ Ieguvis zinātnisko grādu, Etlijs nekļuva par papīrgrau-

| zēju. Savu dienišķo maizi viņš sāka pelnīt nevis ar juri-

| diskam pārgudrībām, bet strādādams dokos. Un strād-

I nieki to novērtēja. Etlijs prasīja, lai Anglijā «neviens neēd

I kūkas, kamēr visiem nebūs maizes». Arī tas atstāja

iespaidu. Trīsdesmitajos gados, uzbrukdams Cemberlenam Minhenes vienošanās dēj, Etlijs parādīja, ka viņš ir dedzīgs antifašists. Viņa popularitāte bija tik ļoti pieaugusi, ka krita Cemberlena vadītais kabinets, kad CemberTens, nolēmis izdarīt veiklu gājienu, uzaicināja Etliju piedalīties koalīcijas valdībā, bet tas atteicās. Etlijs skraidīja pa strādnieku sapulcēm, nolādēja kapitālismu un tā kļuva par nāvīgu ienaidnieku nesatricināmajam torijam Cērči* lam.

Un tomēr mērķis nav sevišķi bīstams, ja apvienošanās ar «sarkanajiem» ir nepieciešamības uzspiesta un notikusi tikai uz laiku. .Bet, lūk, «kustība» uz varu — vēlašanas, pārvēlēšanas, arodbiedrību intrigas, raksti avīzēs, sadursmes ar policiju, protesti, labdarība — tas Etlijam bija galvenais.

Godkāre? Jā, protams, bija arī tā.

Ja nav titula, kas paver Bakingemas pils durvis, ja nepietiek naudas, lai būtu noteicējs Londonas Sitijā, kāpēc tad neiegūt ietekmi kā leiboristu vadonim? Leiboristu kustība vēl bija gandrīz neskarta zeme.

Nu, kas tad galu galā bija Etlijs? Pēc saviem vārdiem un rīcības — kristīgais sociāldemokrāts. Viņš gribēja, lai Lielbritānija paliktu tāda pati milzīga kolonijvalsts, tikai kļūtu devīgāka un pievērstu vairāk uzmanības vienkāršo cilvēku dzīvei. Tas, ka šeit slēpjas kliedzoša sociāla pretruna — koloniju lielvalsts uzplaukums nav iespējams bez tās pilsoņu vairākuma grimšanas nabadzībā —, vai nu neienāca Etlijam prātā, vai arī viņš apzināti dzina projām no sevis jebkuru domu par tādu pretrunu. Objektīvi Etlijs parazitēja leiboristu kustībā, lai gan centās pārliecināt sevi un citus, ka kalpo tai ar sirdi un dvēseli.

Cērčils reiz izteicās, ka Etlijs visu laiku tīkojot pēc varas, bet, ticis pie tās, nezināšot, ko ar to iesākt.

Visu vai gandrīz visu sasniedza «strādnieku līderis» savā ilgajā mūžā. Atšķirībā no Cērčila viņš nepretendēja (vismaz skaļi ne) uz visu labāko. Taču viņš kļuva par parlamenta locekli jau divdesmito gadu sākumā. Ja saskaitītu viņa runas strādnieku mītiņos un rakstus avīzēs, droši vien sanāktu četru vai pat piecu zīmju skaitlis. Viņš bija ministru kabinetu loceklis, sadarbojās ar strādnieku šķiras ienaidniekiem Cērčilu, Makdonaldu, Boldvinu, gari un plaši runāja par savām simpātijām pret Padomju Savienību un reizē prasīja, lai angļu arodbiedrības sarauj sakarus ar padomju arodbiedrībām, kad no Krievijas atsūtīja miljonu sterliņu mārciņu — palīdzību streikojošajiem angļu ogļračiem.

Daudzos jautājumos Etlijs bija vienis pratis ar konservatoriem, dažos — ne. Viņš ienīda komunismu, tomēr sadarbojās ar Cērčilu, kas nodibināja pagaidu savienību ar krievu komunistiem, kad sākās karš. Vienā ziņā gan Etlijs, konservatori un labējie leiboristi allaž bija vienoti: viņi visi dega naidā pret komunismu kā sociālu sistēmu un tātad arī pret Padomju Savienību. Sabiedrības vēsturiskās attīstības norisē saņēmuši kādu triecienu, viņi allaž vienprātīgi kliedza, ka šo triecienu devuši boļševiki.

Etlijs būtu varējis ar pilnām tiesībām sevi uzskatīt par neierobežotu leiboristu partijas, pareizāk sakot, tās labējā spārna līderi, ja viņa ceļā nebūtu stāvējuši vismaz divi cilvēki. Pirmais bija Morisons, otrais, vērtējot pēc ietekmes uz strādnieku šķiru, — arodbiedrību darbinieks Be* vins. Salīdzinājumā ar Etliju Bevinam bija vairākas formālas priekšrocības.

Viņš bija dzimis orators ar dotībām runāšanai laukumos, bija rupjš cilvēks, tā teikt, principa pēc, prata taisīt intrigas, turklāt bija cēlies no darbaļaužu zemākajiem slāņiem, jaunībā pats strādājis fizisku darbu, un tas bija svarīgi «strādnieku vadoņa» karjerai, ko sev bija izvēlējies Bevins.

1916. gadā tredjūniju kongresā Birmingemā Bevins teica runu, kurai bija spoži panākumi. Pēc pieciem mēnešiem arodbiedrība viņu pirmoreiz deleģēja uz leiboristu partijas kongresu Mančestrā,

Tā Bevins kļuva populārs strādnieku vidū. «Neuzpērkama darba tautas drauga» — sava laika Robespjēra reputāciju viņš ieguva 1920. gadā, kad viņš tiesā runāja ostas strādnieku arodbiedrības vārdā, prasīdams viņiem paaugstināt darbalgu. Uzņēmēji, kas tiesā bija atbildētāji, nezināja, kur sprukt no Bevina niknajām un reizēm piparotajām asprātībām. Taču galīgi Bevins viņus apkaunoja ar savu īsti teatrālo triku. Viņš pieprasīja ienest tiesas zālē galdu, nolika uz tā desmit šķīvjus ar niecīgām kāpostu, kartupeļu un siera porcijām un izsaucās:

— Skatieties! Jūsu priekšā ir daudzbērnu strādnieka ģimenes uzturdeva, ģimenes galva — krāvējs — katru dienu pārnēsā uz savas muguras vairāk tonnu kviešu, nekā vezuma zirgs pārvadā veselā nedēļā. Septiņdesmit viena tonna cilvēkam un piecdesmit tonnas zirgam, tiesnešu kungil...

Bevins prāvā uzvarēja, ostas strādniekiem darbalga nedaudz pieauga, bet viņa popularitāte palielinājās simtkārt vairāk. Arī agrāk tā nebija nekāda mazā. Bevins izcēlās ar neparasti lielu spēju paredzēt, kāda tuvākajā laikā būs strādnieku noskaņojuma nosliece, un darīja visu, lai nokļūtu noskaņojuma viļņu korē. Savā laikā, kad angļu strādnieku sašutums par angļu un franču intervenciju Padomju republikā bija sasniedzis augstāko pakāpi, Bevins gandrīz visas savas runas beidza ar lozungu, kas vēlāk kļuva ļoti populārs: «Rokas nost no Krievijas!».

Tomēr Bevins nekad neizcēlās ar konsekvenci spriedumos un rīcībā. Viņš prasīja diplomātisku sakaru nodibināšanu ar Krieviju, tirgošanos ar to, bet, atcerēdamies, ka ir «strādnieku līderis», neaizmirsa atrunu: no tā tomēr nepavisam neizrietot secinājums, ka viņš ir padomju sociālās iekārtas un padomju sociālisma celtniecības metožu piekritējs. Tādējādi Bevins saņēma «kreiso» spēku atbalstu, nemodinādams lielas bailes labējos impērijas pīlāros.

1922. gada janvārī viņu ievēlēja par Transportstrād* nieku arodbiedrības ģenerālsekretāru (arodbiedrībā toreiz bija apvienoti vairāk nekā trīssimt tūkstoši cilvēku), viņu sāka uzskatīt par visietekmīgāko arodbiedrību līderi Anglijā.

Bevins bija labi apguvis angļu arodkustības specifiku un paturēja vērā, ka šajā kustībā piedalās tā dēvētā strādnieku aristokrātija, kuru valdošā bagātās koloniju

lielvalsts buržuāzija sistemātiski piebaro no savas milzīgās virspeļņas. Atspoguļodams šīs strādnieku aristokrātijas noskaņojumu, viņš prasmīgi darbojās reizē divos virzienos: prasīja uzlabot angļu strādnieku dzīves apstākļus un kritizēja vienīgo sociālistiskās valsts modeli pirmskara gados — modeli, kas bija izveidots Padomju Savienībā ...

Ne Bevins, ne Etlijs nebaidījās laiku pa laikam izvirzīt krasi revolucionārus lozungus. Jau 1923. gadā Etlijs prasīja vienpusēju Anglijas atbruņošanos. Viņš toreiz teica: «Kamēr pie mums pastāv kapitālistu valdības, mēs nevaram tām uzticēt ieročus, pat tad ne, ja šīs valdības apgalvo, ka nedomā tos izmantot.» Un tomēr gan Etlijs, gan Bevins vienmēr piedalījās jebkurā uzbrukumā komunistiem, enerģiski skubināja valdību pasludināt angļu Komunistisko partiju ārpus likuma.

Izmantojot daudzus piemērus no Etlija un Bevina prakses, var viegli izsekot, cik viltīgi un prasmīgi viņi — tik dažādi pēc rakstura un temperamenta — faktiski uzturēja slepenus sakarus starp leiboristu kustības virsotni un valdības aprindām.

* Gan Bevins, gan Etlijs bija noskaņoti proamerikaniski. It īpaši pirmais no viņiem. No brauciena uz ASV Bevins atveda Eiropas amerikānizācijas «teoriju» (protams, Krievija tur nebija ietverta). Lai gan Savienotajās Valstīs toreiz jau brieda lielā ekonomiskā krīze, kura tās piemeklēja divdesmito gadu beigās un trīsdesmito gadu sākumā, leiboristu vadoņi nenogurdami atkārtoja ASV prezidenta Hūvera vārdus: «Mēs pašreiz Amerikā esam tuvāk galīgajai uzvarai pār nabadzību nekā jebkura zeme visā savā pastāvēšanas laikā.»

Taču vai vienmēr dažādos politiskos un ekonomiskos jautājumos valdīja vienprātība starp Etliju, Bevinu un vēl trešo leiboristu līderi — Morisonu, kas bija ne mazāk populārs par Etliju?

Nu nē! Viņiem bija dažādi uzskati par pilsoņkaru Spānijā, par lordu palātas pastāvēšanu un daudz ko citu. Strīdēdamies savā starpā, viņi pat īsti nepamanīja fašisma nākšanu pie varas Vācijā, tad atģidušies sāka fašismu nolādēt, taču ne reizi neizteica domu, ka fašisms ir organiski saistīts ar imperiālismu. Par to viņi klusēja pat tad, kad Loids-DŽordžs savos rakstos pūlējās hitlerismu pasludināt par vienīgo Vācijas boļševizācijas alternatīvu...

Pēc Minhenes vienošanās, kad augošais tautas sašutums un Anglijas valdošo aprindu atskārsme, ka Hitlers, kas tiecas iegūt kundzību visā pasaulē, ir nodomājis Angliju padarīt par otrās šķiras valsti Eiropā, saplūda kopā un gāza Cemberlena kabinetu, pie varas nākušais Cērčils, nemaz nešaubīdamies, uzaicināja Etliju piedalīties savā «kara kabinetā». Ar to viņš gribēja parādīt «nācijas politisko vienotību ienaidnieka priekšā». Taču Etlijam droši vien nekad ne prātā nenāca, ka ar laiku viņš pats kļūs par premjeru.

Bet Bevins? Viņa lielā stunda vēl sitīs ,,.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA. «SARDZES MAIŅA»

Vecīgiem, šļūcošiem soļiem Cērčils devās uz guļamistabu. Apsēdās krēslā. Viņa skatiens neapzināti tiecās uz vienu vietu pie sienas. Tur vienkāršā ietvarā karājās gadu ritumā sadzeltējusi papīra lapa — sens būru paziņojums, kurā par izbēgušā gūstekņa Vinstona Cērčila galvu bija noteikts apbalvojums — 25 sterliņu mārciņas.

Aogju-būru karš... Piecdesmit gadu bija pagājis kopš tā laika, kad Cērčils, mūžīgs dēkainu piedzīvojumu meklētājs,, toreizējais angļu kara korespondents, uzturējās Dien-vidāfrikā, nokjuva tur būru gūstā, bēga no šī gūsta, un tā radās, lūk, šis paziņojums. Piecdesmit gadu viņš to bija visur vadājis līdzi kā talismanu, kā savas nemirstības apliecinājumu... Taču pašreiz Cērčila domas bija tālu no angļu-būru kara. Ietvars un tajā ievietotais paziņojums viņā nemodināja nekādas atmiņas. Un tā arī bija labāk.

Lai ko atcerētos, tas nozīmēja domāt par pagātni. Bet Cērčila izjūtās pagātne pašreiz ietvēra sevī vienīgi to, ka viņam bija piederējusi vara. Vara, kuru viņš faktiski jau bija zaudējis.

Tagad klusībā viņš atkal pats sev jautāja: «Kāpēc?!» Kā radās šī sakāve, un kāpēc tā tik briesmīgi viņu ietekmēja? Vai tad agrāk viņš nebija zaudējis varu? Un vai 1as iedzina viņu izmisumā? Nē! Tikai radīja jaunu spēku pieplūdumu, izraisīja jaunu gribas sasprindzinājumu un pārliecību, ka sakāvei katrā ziņā sekos uzvara.

Kāpēc tā nav arī pašreiz? Varbūt tāpēc, ka trieciens ir tik netaisns?

Un tad atkal: «Par ko?»

Viņš atcerējās Klementīnas atbildi.

Tās taču bija muļķības — šajos vārdos tikai atbalsojās p|āpas, ko viņa bija dzirdējusi labdarības organizāciju, arodbiedrību un citās sapulcēs. Sievietes prāts ir tikpat

viegli ietekmējams, cik tas ir nespējīgs nodarboties ar patstāvīgu analīzi. Tieši tāpēc, ka Anglija baidījās nevis no viņa, bet no Hitlera, viņu aicināja kjūt par valsts līderi. Kas noticis tagad? «Viņi baidās no manis tāpēc, ka šajā karā ir jau uzvarēts?» Cērčils iedomājās un tūlīt atbildēja pats sev: «Blēņas, tas ir pretenciozs paradokss, kādi ir raksturīgi rakstniekiem fantastiem, tādiem kā Velss ... Bet kāpēc tad uzvarēja leiboristi? Vai tāpēc, ka viņi nekad nav izpildījuši savus solījumus? ...»

Lai nu kā tas būtu, fakts palika fakts: Etlijs, šī nulle, ko Cērčils ironiski dēvēja te par Gitliju, te par Etleru, ieņems viņa vietu gan šeit, Dauningstrītā, gan tur — Potsdamā.

Cērčils bija aizbraucis no turienes, nepiepildījis nevienu savu slēpto vēlēšanos. Austrumeiropas valstis neatgriezās tur, kur Vēsture bija paredzējusi tām atrasties. Jautājums par tām pagaidām palika atklāts, pareizāk sakot, tas bija piebremzēts. Ja arī notika kāda virzīšanās uz priekšu, tad tikai Staļina labā — to pašu sasodīto Itālijas slazdu dēj. Nav arī nekāda pamata cerēt, ka Staļins, turklāt saņemdams uz Bābelsbergu atbraukušo poļu atbalstu, atkāpsies no prasības noteikt jauno Polijas rietumrobežu pa Oderu un Rietumneisi. Nu, bet Vācijas jautājums nav pat vēl sīkāk izskatīts.

Cērčils bija juties drošs, ka novadīs visu līdz galam, kad būs atgriezies. Viņš pats bija bijis pārliecināts un neviens no apkārtējiem cilvēkiem arī nebija šaubījies par šo atgriešanos. Pat Staļins atvadīdamies bija raudzījies Etlijā, bet teicis viņam, Cērčilam: «Spriežot pēc Etlija kunga sejas izteiksmes, es nedomāju, ka viņš alkst jums atņemt varu.» Tādi vārdi neaizmirstas.

Bet kas bija noticis pēc tam?... Pēc tam Cērčils bija atgādinājis Staļinam senu sarunu ar lēdiju Astoru, kad tā pirmskara gados bija ieradusies Maskavā. Staļins toreiz bija teicis un Anglijas vēstnieks bija viņa vārdus pierakstījis un vēlāk atstāstījis Cērčilam:

— Ja jūsu valsts kādreiz nokļūs grūtā stāvoklī, tā aicinās Cērčilu ...

Tagad Cērčils klusībā atkārtoja šo Staļina izteicienu un nodomāja: «Tātad arī Staļins ir kļūdījies!» Un, lai gan Staļins bija viņa lielākais ienaidnieks, Cērčils nespēja ticēt, ka arī šis cilvēks nav pasargāts no kļūdām.

«Un tomēr ir kļūdījiesl... Taču nē, tas nevar būti.,.»

Atšķirībā no Cērčila, kas pirms pusstundas karaja pili bija pametis valdības rolsroisā, Etlijs tur pieticīgi ieradās nelielā ģimenes automašīniņā. Turklāt šoferis, kas aizveda uz pili nākamo Lielbritānijas premjerministru, bija viņa paša sieva.

Kā jūs novērtējat vēlēšanu rezultātus? — karalis jautāja, kad abas puses oficiālās frāzes jau bija pateikušas.

— Esmu izbrīnījies, jūsu majestāte, — Etlijs atbildēja un piemetināja: — Droši vien ne mazāk kā sers Vinstons. Mana attieksme pret viņu allaž bijusi vairāk nekā lojāla. Un viņa attieksme pret mani tāpat.

Etlijs, protams, liekuļoja. Vēlēšanu kampaņas laikā viņš gandrīz katru dienu mitiņrunās bija uzbrucis Cērčilam. Bet Cērčils gandrīz katrā savā radio pārraidītajā runā bija atcerējies pieminēt: ja pie varas nāks leiboristi, Anglijā nodibināsies kaut kas līdzīgs gestapo režīmam.

Bet kāda tam bija nozīme? Galvenais nebija tas, kurš no viņiem skaļāk zākājās. Svarīgs bija kas cits: Lielbritānijas tauta, darbaļaudis nekad nebija mīlējuši Cērčilu. Tāpēc, ka viņam piemita aristokrātiskums, ka viņš bija gatavs jebkurā brīdī laist darbā policistu stekus un armijas ložmetējus, ja tauta mēģinātu kjūt nepaklausīga. Anglijas darba tauta arī atcerējās, ka tieši Cērčils bija tas, kas vadīja pretpadomju intervenciju. Taču reti gadās, ka tauta ir netaisna. Tajā pašā Cērčiiā viņa saskatīja īpa-šibas, kādas nepiemita nevienam no tiem, kas klīda pa «varas gaiteņiem». Gatavība karot pret fašismu līdz uzvarai, gatavība apvienoties ar Padomju Savienību, lai pie šīs uzvaras tiktu, — lūk, tas sagādāja Cērčilam tautas atzinību.

Kāpēc tad tauta viņam atņēma varu tagad, kad uzvara bija iegūta? Kāpēc tā necilo Etliju atzina par labāku nekā spožo Cērčilu? Kāpēc?!

Cērčils nespēja atrast skaidru atbildi uz šo jautājumu. Etlijs to bija atradis, taču nesteidzās izteikties.

— Ko jūs esat nodomājis iecelt par ārlietu ministru? — karalis viņam jautāja. — Vai Daltonu?

Jā, tiešām, Etlijs nebija slēpis, ka uzvaras gadījumā piedāvās šo posteni vienam no Anglijas ekonomikas speciālistiem. Taču, piedalīdamies Potsdamas konferencē, vērodams Staļina izturēšanos un pieredzēdams, ka krievi ne vienu reizi vien nostāda mujķīgā vai smieklīgā stāvoklī gan Cērčilu, gan Trumenu, viņš bija pārdomājis,

— Nē, jūsu majestāte, — jaunais premjers atbildēja karalim. — Ar jūsu atļauju es nodotu Daltona pārziņā valsts kasi.

— Bet kuru tad aicināsiet uz Ārlietu ministriju? — Džordžs vaicāja, mazliet paraukdams uzacis.

— Ernestu Bevinu, jūsu majestāte.

«Ko tur teikt — pašreizējā situācijā nekā labāka par Bevinu viņi neatradīs,» par to pašu prātoja arī Cērčils, no pils jau atgriezies Dauningstrītā.

Taču viņš nespēja ilgi domāt par citiem. Personiskais viņam aizsedza visu pārējo.

Cērčils enerģiskiem soļiem piegāja pie sienas un vēlreiz pārlasīja būru paziņojumu, lai gan jau sen to zināja no galvas. Ienāca prātā: «Interesanti, par cik manu galvu novērtētu tagad visi šie boļševiki ar Staļinu priekšgalā un arī angļu politiskie pigmeji?»

Nēi Cīņa vēl nepavisam nav beigusies! Viņš pasaulei vēl parādīs, ko nozīmē sers Vinstons Cērčils! Viņš atriebs! ...

Tā bija kārtējā akla niknuma lēkme, kurā loģikai parasti nav vietas.

SEPTINPADSMITĀ NODAĻA. VELTĪGS BRĪDINĀJUMS

25. jūlijs bija ievērojams ne tikai ar to, ka Cērčils aizbrauca no Potsdamas. Tās pašas dienas vakarā Bābels-bergu pameta ari viens no visvecākajiem amerikāņu ģenerāliem — kara ministrs Henrijs Stimsons. Viņš devās uz ASV.

Bija paredzēts, ka kara lidmašīna izlidos no Frankfurtes vakarā, taču bija jāpatur vērā ari brauciens automašīnā līdz šai pilsētai, kurā atradās Eizenhauera galvenā mītne. Tāpēc Stimsons bija lūdzis Trumenu pieņemt viņu atvadu vizītē desmitos no rīta.

Tieši atvadu vizītē. Septiņdesmit septiņus gadus vecais Stimsons jau bija Trumenu brīdinājis, ka jūtas pārāk noguris un vairs nespēj izturēt pārslodzi, ar ko saistīts kara ministra darbs.

Trumena atmiņā atausa daudzi gan tāli, gan pavisam neseni notikumi ne tikai tad, kad viņš Stimsonu redzēja savām acīm, bet arī tad, kad kāds pieminēja viņa vārdu. 'Ar Stimsonu bija nesaraujami saistīta Savienoto Valstu armijas vēsture, it īpaši laika posmā starp abiem pasaules kariem. Viņš bija bijis pret oficiālu PSRS atzīšanu, vairākkārt demisionējis un atkal atgriezies vadošā postenī. Pēdējo reizi tas notika pēc Trumena lūguma, kad viņš tikko bija stājies prezidenta amatā.

Kāpēc jaunais prezidents izvēlējās Stimsonu? Pirmkārt, tāpēc, ka, reorganizējot ministru kabinetu, bija grūti atstāt bez ievērības Stimsonu — vienu no visvecākajiem militārajiem darbiniekiem, kuriem armijā bija neapšaubāma autoritāte. Otrkārt, Stimsona vārds bija saistīts ar opozīciju pret Rūzveltu toreiz, kad Rūzvelts bija izlēmis samierināties ar jaunās sociālistiskās valsts pastāvēšanu, un piedalīšanās tādā opozīcijā patika dedzīgajam antiko-munistam Trumenam. Treškārt... Sis «treškārt» no emo-

cionālā viedokļa laikam gan bija prezidentam vissvarigā-kais apstāklis. Stimsons bija pirmais viņam ziņojis par «Manhetenas projekta pastāvēšanu tūlīt pēc tam, kad viņš bija apmeties Baltajā namā. Otra militārā autoritāte un liels speciālists sprāgstvielu jautājumos — admirālis Legijs bija apgalvojis, ka «no tās mantiņas nekas neiznāks», turpretim Stimsons jau pašā sākumā bija ticējis, ka gaidāmais izmēģinājums Alamogordo apkaimē būs sekmīgs.

Vēl vairāk — toreiz, kad līdz projekta realizēšanai bija jāgaida garas nedēļas, Stimsons ar savu pārliecības spēku bija iedvesis prezidentam lielas cerības, licis viņam ticēt, ka, ieguvis bumbu, viņš sāks jaunu ēru, sasniegs visaugstāko stāvokli pasaulē un nodrošinās Savienotajām Valstīm iespējas savu gribu diktēt jebkurai zemei, jebkurai tautai.

Stimsona ierašanās Baltajā namā, bet it īpaši šeit, «mazajā Baltajā namā», katrreiz bija saistīta ar bumbu: pirmsākumā ar tās konstruēšanu, vēlāk ar izmēģinājuma sagatavošanu un beidzot ar tās praktisku izmantošanu.

Un, lūk, tagad Trumenam būs ar Stimsonu atvadu saruna, kas notiks tādā laikā, kad sakarā ar Cērčila prombūtni (pēc Trumena domām — uz neilgu laiku) konferences sēdes vajadzēja uz divām trim dienām pārtraukt un bija iespējams atpūsties, visu apdomāt, izlemt, kādu diplomātisko stratēģiju piekopt (militārā stratēģija jau bija izlemta), atbildot uz Maskavā akreditētā Japānas vēstnieka Sato mēģinājumiem panākt, lai sabiedrotie piekristu tādai Japānas kapitulācijai, kas atļautu saglabāt visus pastāvošā režīma pamatus, vispirmām kārtām — imperatora statusu.

Trumenam kļuva skumji, domājot, ka šeit, Bābelsbergā, viņš Stimsoftu redzēs pēdējo reizi, ka šis garais un kalsnais vecais vīrs, padusē turēdams mapi, kurā allaž atradās atbilde uz kārtējo jautājumu «būt vai nebūt», nekad vairs nepārkāps «mazā Baltā nama» slieksni. Prezidents nevilšus sāka meklēt atvadu vārdus, kas pilnībā paustu viņa sirsnību, viņa pateicību un izsacītu pārliecību — lai arī ne gluži īstu —, ka, pametis ministra posteni, Stimsons tomēr prezidentu neatstās bez saviem padomiem. Prezidents, protams, skaidri apzinājās, ka tagad, kad bumba kļuvusi par realitāti un ap viņu ir arī citi militārie padomnieki, uz kuriem var paļauties, praktiski iespējams pilnīgi iztikt bez Stimsona, kas kļūst aizvien nevarīgāks. Un tomēr šķirties bija skumji,,,

Stimsons Ienāca prezidenta kabinetā, kā vienmēr, precīzi uz minūti — pulksteņa rādītājs nupat kā bija sastindzis uz desmitiem.

— Sēdieties, mans dārgais Henriji — pārspīlēti viesmīlīgi teica Trumens, kas, sagaidīdams ministru, bija piecēlies kājās un palika stāvam, kamēr Stimsons nebija apsēdies ar ādu pārvilktā atzveltnī pie rakstāmgalda.

Tad apsēdās arī prezidents. Nevis aiz sava darba galda, bet otrā atzveltnī pretim Stimsonam, apsēdās uz pašas maliņas, ar ceļiem gandrīz pieskardamies Stimsona ceļgaliem. Stimsons sāka sarunu uzsvērti oficiālā tonī:

— Es uzskatīju par savu pienākumu ierasties pie jums, ser...

— Rimstieties, Henriji — Trumens viņu īdzīgi pārtrauca. — Mūs abus vieno pārāk daudz kas un es esmu jums pārāk lielu pateicību parādā, lai mēs lietotu vārdus «ser», «prezidenta kungs» vai ko tamlīdzīgu. Es jums esmu Harijs. Esmu bijis, esmu un palikšu vienkārši Harijs.

— Pateicos, ser, — Stimsons atbildēja, un Trumens viņa balsī saklausīja neizskaidrojamu ietiepības pieskaņu. — Es vienmēr esmu augstu vērtējis un ari tagad tā vērtēju jūsu uzmanību pret mani un jūsu uzticēšanos man. Un tomēr ļaujiet man neaizmirst to, ka es runāju ar prezidentu. Man tas pašreiz ir ļoti svarīgi.

Trumenā pamodās, tiesa, pagaidām vēl neskaidra nojausma, ka saruna izvērtīsies citāda, nekā viņš bija domājis. Bet varbūt viņam tikai tā licies? Vēlēdamies to pārbaudīt, Trumens sacīja:

— Man trūkst vārdu, lai izteiktu savu nožēlu...

— Esmu kļuvis vecs, — Stimsons atsaucās skumjā balsī.

— Protams, kā teicis dižais spānietis, neviens nespēj apturēt laiku vai piespiest, lai tas aiziet, neatstādams pēdas... Jūs gan to spējat. Lai arī pastāv zināma starpība gados, es nejūtos jaunāks par jums.

— Milzīgajai atbildībai, kas tagad uzgūlusi Savienoto Valstu prezidenta pleciem, vajadzētu viņam iedvest domu, ka viņš dzīvos mūžīgi.

— Tas būtu pretrunā ar dieva gribu, — Trumens lēnprātīgi atbildēja. Un piemetināja: — Es gan saprotu — jūs tikai izsakāties tēlaini. Piekritu — jāņem uz saviem pleciem viss un nav jādomā par tiem, kas kādreiz atnāks un šo nastu noņems.

— Tieši par to es gribēju ar jums runāt, prezidenta kungs. Par lielo atbildību, kas uzgūlusi jūsu pleeiem.

— Jūs bijāt viens no tiem, kas man to uzvēla, — Trumens smaidīdams teica. — Es runāju par bumbu.

— Jā, jā... — Stimsons piekrizdams māja ar galvu. — Ari es pēdējās naktīs esmu par to daudz domājis. Domas, kuras man ienāca prātā, esmu atjāvies jums izklāstīt rakstveidā. Tomēr nekas nespēj aizstāt divu cilvēku tiešu sarunu...

Tagad Trumens vairs nešaubījās, ka Stimsons nav nācis tikai atvadīties vien. Viņam ir vēl kaut kas padomā.

— Es klausos, Stimsona kungs, — Trumens teica oficiālā tonī, lai tādējādi paustu savu neapmierinātību.

— Gribu atkal runāt par bumbu, ser. Tikai... mazliet citādā aspektā, — Stimsons drūmi sacīja.

— Es klausos, — Trumens atkārtoja, šoreiz ar tādu kā neizpratni balsī.

— Pirmais aspekts būtu tāds. Man šķiet, ka problēma, kā turpmāk veidot mūsu attiecības ar Krieviju, nav tikai tāpat vien saistīta ar bumbu, bet gan vārda pilnā nozīmē pakjauta šīs bumbas visvarenajai iedarbībai.

«Mans dievs!» prezidents klusībā izsaucās. «Vai tiešām viņš nodomājis ziedot savu atvadu vizīti tam, lai klāstītu tik triviālas patiesības?»

Cenzdamies veco vīru neaizvainot, Trumens viņam piekrita:

— Jums taisnība par visiem simt procentiem, Henriji Protams, bumbai jākjūst un tā arī kjūs par galveno faktoru Savienoto Valstu un Padomju Savienības attiecībās. Mēs esam ieguvuši savā rīcībā milzīgu spēku...

— Tas mani ari biedē, ser, — Stimsons viņu pārtrauca. *— Jūs zināt, ka es esmu ticīgs cilvēks un pēc savas sociālās pārliecības nevaru just itin nekādas simpātijas pret boļševikiem.

Trumens atkal kļuva vērīgs: «Uz ko viņš virza šo sarunu?»

— Tomēr es apzinos arī kaut ko citu, — Stimsons turpināja, — proti, to, ka nekādi strīdi, nekāda politika no spēka pozīcijām nav iespējama kapsētā. Mirušie nespēj grozīt pat savu kapu atrašanās vietu.

— Man sāk likties, ka nodzīvotie mūža gadi liek jums pārāk daudz domāt par nāves tuvošanos, — Trumens sacīja, noliekdams galvu un iesēzdamies krēslā dzi|āk, tā reizē mazliet arī atvirzīdamies no Stimsona.

Bet tas risināja savu domu tālāk:

— Cilvēce nav sākusies ar mums un ar mums ari nebeigsies. Ticiet man, ser: ja man piederētu maģiska spēja klusītēm, tā teikt, bez komplikācijām noslaucīt Krieviju no zemes virsas, es to izdarītu, ne mirkli nešaubīdamies. Bet es esmu reālists, ser.

— Un pie kā noved šis jūsu reālisms? — Trumens dzēlīgi pasmaidīja.

— Esmu pārliecināts: ja mēs nespēsim vienoties ar krieviem, bet turpināsim konfrontāciju, līdzīgu tai, kurā mēs piedalāmies jau kādu nedēļu, mēs — globālā nozīmē — netiksim nost no sastinguma punkta.

— Mums taču tagad ir bumbai — Trumens izsaucās, aizkaitinājumu vairs neslēpdams.

— Tieši šis fakts, kā ari tas, ka krievi tagad to zina, liek man baidīties no visļaunākā.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Lūk, to: ja mēs turpināsim sarunas, demonstratīvi turēdami rokās bumbu, krievu neuzticēšanās mums, viņu aizdomas par mūsu īstajiem mērķiem kļūs aizvien lielākas. Tātad vērsīsies plašumā arī konfrontācija.

— Es ... es brīnos, klausīdamies jūsu vārdos, Henrij,— Trumens murmināja.

Viņš tiešām nesaprata, ko no viņa grib šis kara ministrs, kas gatavojas demisionēt. Turēt Stimsonu aizdomās par kaut ko tādu, kas varētu kaitēt Amerikas Savienotajām Valstīm, Trumens nemaz nespēja. Un, ja nu atombumbai bija daudz tēvu, tad viens no viņiem, protams, bija Stimsons. Turklāt viņš, Trumens, ir vecajam veterānam parādā pateicību arī par tīri morālu atbalstu.

— Bet tagad... Par ko galu galā runā vecais vīrs?

— Vai prezidenta kungs domā, ka es neizpildu savu pienākumu līdz galam? — Stimsons jautāja dzedri, pat skarbi.

— Nu nē taču! Es tikai nesaprotu, kas jums ir uznācis, Henrij. Vēl pirms dažām dienām jūs spriedāt citādi.

— Sīs dienas, precīzāk sakot, daļu no nakts stundām es esmu izmantojis, lai pārdomātu jauno situāciju, kura veidojas, ser, — Stimsons atbildēj. — Līdz šim es tiku par bumbu domājis... nu, teiksim, pavisam tieši. Es esmu kara ministrs, runa ir par jaunu ieroci manai zemei. Kur te varētu rasties vieta šaubām? Triec tās tālāk prom no sevis! Bet tagad manu acu priekšā rodas jauna globālā situācija. Es to aprakstīšu memorandā, ko iesniegšu jums mazliet vēlāk, kad demisionēšu oficiāli. Taču galvenais

ir skaidrs jau tagad. Esmu nonācis pie secinājuma: mūsu un Krievijas attiecību problēma kļūs vēl sarežģītāka, it īpaši pēc tam, kad būsim likuši bumbai eksplodēt. Atom-ieroča pastāvēšana kļūs par visiedarbīgāko faktoru pasaulē...

— Tas taču ir labi! — Trumens pārtrauca Stimsonu. — Vismaz līdz tam laikam, kamēr mums pieder monopols uz šo ieroci.

— Jā. Bet, ja krievi nebūs pārliecināti par mūsu galamērķiem, viņu aizdomas ...

— Jūs sākat atkārtot vienu un to pašu, Henrij.

— Piedodiet, ser, iespējams, ka neesmu pratis pietiekami skaidri izteikt savu domu. Man pašam tā liekas ļoti vienkārša. Ja atombumba kļūtu vienlaikus par atomēras sākumu un beigām, tas tiešām būtu labi. Bet es esmu pārliecināts, ka jaunā bumba ir tikai pirmais solis, kas iezīmē šī laikmeta sākumu, tāpēc to uzskatīt tikai par ieroci vien — kaut vai ultraspēcīgu — ir gaužām bīstami.

— Bumba taču ir tikai mums, — Trumens teica pamācošā balsī. — Kas tur bīstams? ... Protams, es runāju par bīstamību mums, Statiem.

— Bīstamība slēpjas tur, es atkārtoju, ka šī bumba ir tikai pirmais'solis. Pēc tās būs citi soļi — otrais, trešais un tā tālāk. Vārdu sakot, ja .mēs paši negribam kļūt par upuri varenam, postošam spēkam, kas nonācis cilvēka rokās, mums jau tagad jāpiedāvā Padomju Savienībai vienošanās par kontrolētu un ierobežotu atombumbas lietošanu. Es eju tālāk: mums jāiemācās kopīgi, cik nu tas iespējams, vadīt atomenerģijas iegūšanas attīstību un veicināt tās izmantošanu mierīgiem, humāniem mērķiem. Vai jūs teiksiet, ka tie ir tālas nākotnes jautājumi? Taču labāk, lai tā būtu kaut vai tāla nākotne, nekā nākotnes nebūtu nemaz. Tas ir viss, ser.

— Nē, nav viss! — Trumens izsaucās. — Jūs, Stimson, pagaidām vēl esat kara ministrs, un jums nevis tālā nākotnē, bet vistuvākajās dienās jāveic ārkārtīgi svarīgi militāri uzdevumi!

— Es vienmēr esmu izpildījis savu pienākumu, ser. Bet man ir pārāk daudz gadu, lai uz ilgu laiku atvirzītu domas par nākotni. Pašreiz esmu pārliecināts, ka atombumba prasa izstrādāt jaunu koncepciju jautājumā par attiecībām starp mums un Krieviju. To visu es mēģināšu formulēt savā memorandā. Bet tagad, prezidenta kungs, ļaujiet atsveicināties...

Pavadījis Stimsonu līdz durvīm, Trumens atgriezās savā krēslā un iegrima skumjās pārdomās. Līdz šim starp viņu un Stimsonu bija valdījusi pilnīga vienprātība. Un pēkšņi tāda pārmaiņa! Vai tā nekavēs realizēt nodomāto? Vai Stimsons vēl paliks akurāts kareivis kaut vai tikai īsu laiku?

«Nē, nē!» prezidents enerģiski iebilda pats sev. «Stimsons ir bijis un ari paliek uzticīgs Amerikas dēls. Sīs viņa koncepcijas un aspekti ir vienīgi veca vīra pļāpāšana. Kas tikai nevar nākt prātā naktī mokošās bezmiega stundās! Kad cilvēkam ir jau gandrīz astoņdesmit gadu, viņam ir tiesības uz zināmu juceklību domāšanā... Pašreiz mums ir divi neatliekami uzdevumi: pirmais — piespiest krievus piekāpties šeit, konferencē, otrais — ar atombumbas palīdzību pieveikt Japānu. Pēc tam Stimsons var demisionēt, audzēt savā fermā zosis, sacerēt jaunas koncepcijas un rakstīt memorandus.»

Trumens juta nepārvaramu vēlēšanos, lai tas viss — gan «Lielās trijotnes» sēdes, gan Polijas jautājuma apspriešana, gan Japānas bombardēšana — drīzāk būtu galā. Viņš atgrieztos Amerikā, iekārtotu Baltā nama telpas pēc savas gaumes, brauktu uz dzimto Independensu un tur mierīgos apstākļos nodarbotos ar Savienoto Valstu iekšējām lietām, baudīdams savu ārpolitisko panākumu augļus.

Zināms, šie panākumi vēl jāiegūst un pēc tam jānostiprina. Labi, ka cilvēki, kas atrodas ap viņu, arī militārie darbinieki, ir pilnīgi vienprātīgi jautājumā par mērķiem un metodēm. Stimsonu nav ko vērā ņemt. Turklāt viņa aplamās idejas pastāv, tā teikt, tikai filozofiskā plāksnē. Visā pārējā uz viņu var paļauties ...

Sīs nomierinošās domas Trumenam droši vien radās tāpēc, ka viņš nebija pietiekami informēts. Starp augstākajiem militārajiem darbiniekiem pastāvēja lietišķas domstarpības. Legijs, Eizenhauers un Arnolds domāja, ka atombumbas lietošanai pret Japānu militārā ziņā nav nekāda attaisnojuma. Toties no Vašingtonas ziņoja, ka turienes Pagaidu komitejai, kas vada «Manhetenas projekta» realizēšanu, ir pretējs viedoklis un tā ierosina bumbu nomest nekavējoties. Turklāt, lai psiholoģiskais efekts būtu lielāks, tā kategoriski prasa bombardēt Japānas pilsētas, kurās kompakti dzīvo daudz mierīgu iedzīvotāju.

Vienprātīgi nebija arī amerikāņu zinātnieki, viņu vidū — atombumbas radītāji, Ievērojami zinātnes pārstāvji sū-

tīja no Vašingtonas un Čikāgas prezidentam vēstules, kuras apgalvoja, ka atombumbas nomešanu jebkur uz zemeslodes visa pasaule nosodīs kā necilvēcīgu. Taču Herisons tīšām neziņoja Trumenam par šīm vēstulēm.

Izmetis no galvas neseno sarunu ar Stimsonu, Trumens mēģināja iztēloties jauno Anglijas delegāciju. Etliju viņš jau pazina. Bet ko tas būs paņēmis sev līdzi? Labi būtu, ja tas būtu Cērčilsl Vecais vīrs bija prezidentu bieži vien kaitinājis ar savu daudzvārdību un godkāri. Un tomēr uz viņu varēja paļauties — galu galā Cērčils vienmēr atbalstīja svarīgākos amerikāņu priekšlikumus. Un kurš ieradīsies kā ārlietu ministrs? Varbūt atkal Idens? Nu, nekas: Šī snoba centieni politiku taisīt ar baltiem cimdiem rokās Trumenam gan šķita vecmodīgi, bet — vai tad tas ir galvenais, Trumens taču zināja, ka baltie cimdi slēpj Anglijas ministra asos nagus.

Tad atkāpās tālāk arī šīs domas. Tās aizēnoja sīkākas rūpes. Nākamajā dienā Trumenam vajadzēja kāpt savā «Svētajā govī» un lidot uz Frankfurti, kur viņš bija nodomājis apspriesties ar Eizenhaueru un inspicēt 84. kājnieku divīziju: karaspēkam ir jāzina, ka virspavēlnieka postenis nav tikai formāls pielikums pie valsts prezidenta posteņa. Bet šodien bija šis tas apspriežams ar Birnsu — nākamajā dienā valsts sekretāram bija ieplānota tikšanās ar Molotovu; šī tikšanās tika dēvēta par neoficiālu sarunu reparāciju jautājumā ...

Vārdu sakot, lai gan konferences darbā bija paziņots pārtraukums, prezidentam netrūka, ko darīt.

Bet kā būs, kad konference atsāks sēdes? Tad vispār vairs nebūs laika elpu atvilkt, lai gan jau iedarbosies «bumbas faktors». Staļins tagad neapšaubāmi ir sapratis prezidenta dotā mājiena jēgu.

Tātad ar bumbu vienā kabatā un pakļāvīgo Etliju otrā — uz priekšu, uz uzvaru pār Staļinu!

Trumens bija Staļinu redzējis izmeklēti pieklājīgu. Vērojis viņu skarbu un nepiekāpīgu. Klusībā konstatējis piekāpšanās reizes, kaut vai nelielus kompromisus, kuros ielaidās padomju līderis.

Taču Trumens vēl ne reizi nebija Staļinu redzējis uzvarētu, nebija jutis viņu apzināmies, ka viņam ir lemts pakļauties Rietumiem, pirmām kārtām — Savienotajām Valstīm.

«Nu,» Trumens nodomāja, Jauni priecādamies, «drīz es viņu dabūšu redzēt arī tādu.»

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. «TRIECIENUZBRUKUMĀ!»

Lidmašīna, kurā atradās Etlijs un Bevins, Gatovas lidlaukā nolaidās dienas otrajā pusē.

Nekāda pompoza sagaidīšana nenotika. Pirmkārt, abi pasažieri ar savu atbraukšanu tikai simbolizēja «dekorāciju maiņu», iezīmēja «starpstadiju», bet protokolā bija paredzēti vienīgi delegāciju vadītāju galvenie atbraucieni un aizbraucieni. Otrkārt, viņu aptuvenais ierašanās laiks angļu delegācijai Bābelsbergā kļuva zināms tikai tad, kad lidmašīna jau bija izlidojusi no Anglijas, — jaunajam premjeram Etlijam tūdaļ bija radies vesels lērums darbu, viņš nebija paguvis pat pilnīgi iekārtot savu jauno kabinetu un ik pēc pusstundas bija pārcēlis izlidošanas laiku.

Tomēr, kad lidmašīnas riteņi bija apstājušies uz Gatovas betona skrejceļa, vairāki angļi ar ārlietu ministra vietnieku Kadoganu priekšgalā piegāja pie trapa.

Pirmais parādījās Etlijs. Viņš bija ģērbies parastajā uzvalkā, vestei pāri stiepās zelta pulksteņķēde, rokā viņš turēja tradicionālo lietussargu. Neliels, resns cilvēks ar platu degunu un brutālu, gaļīgu seju, nākdams tūlīt aiz Etlija, uz mirkli viņu it kā pastūma atpakaļ. Protams, tā bija nejaušība — resnais tikai gribēja palīdzēt Etlijam noiet lejā pa trapu, tomēr, lai nu kā tas bija, uz zemes viņi nokāpa reizē.

Resni, kas pavadīja Etliju, sauca par Ernestu Bevinu. Vēl nebija pagājusi ne diennakts, kopš viņš bija kļuvis par Lielbritānijas ārlietu ministru.

Sasveicinājies ar Etliju, Kadogans — kā amatā augstākais sagaidītāju vidū, turklāt kā cilvēks, kas simbolizēja saikni starp veco un jauno delegāciju, — piegāja pie Bcvina un godbijīgi noņēma cepuri. Taču, vai nu jaunajam ārlietu ministram bija rotaļīgs noskaņojums, vai arī viņš domāja, ka Kadoganam vispirms vajadzēja

pienākt pie viņa — sava tiešā priekšnieka, viņš nevis sasveicinājās, kā parasti to dara, bet parupji Iebukņīja Ka-doganam ar dūri pa vēderu un skaļi sacīja!

— Es neļaušu izsist Angliju no tās pozīcijām! Jūs mani sapratāt?

Kas tas bija — vai joks? Varbūt pārmetums priekšgājējiem?

Pieradis strādāt kopā ar izsmalcināto dendiju — labi audzināto Tdenu, Kadogans samulsa un kaut ko nomurmināja, kas nozīmēja apmēram to, ka viņš pilnīgi piekrīt tādai nostājai.

Bevins tobrīd ieraudzīja, ka pirmajai pie skrejceļa piebraukušajai automašīnai paveras pakaļējās durvis un tajā iekāpj Etlijs, ko kāds atbalsta pie elkoņa. Enerģiski, gandrīz skriešus Bevins devās uz to pašu mašīnu un apstājās pie vēl atvērtajām durvīm, it kā gatavodamies kāpt iekšā, taču pārdomāja — sparīgi aizcirta durvis un deva zīmi virsniekam, kas sēdēja pie nākamās mašīnas stūres. Virsnieks piebrauca klāt un nobremzēja blakus pirmajai mašīnai.

Apsēdies limuzīnā, kas mirdzināt mirdzināja laku un niķeli, Bevins uzsauca Kadoganam un visiem pārējiem:

— Kāpiet mašīnās, puiši, to te ir daudz! — Uzlicis roku uz virsnieka — šofera pleca, viņš to viegli pagrūda, teikdams: — Brauciet!

Atkārtojās kaut kas līdzīgs tam, kas bija noticis uz trapa: Etlija un Bevina mašīnas devās uz priekšu cieši blakus.

— Uz kurieni mēs pašreiz braucam? — Bevins jautāja virsniekam.

— Uz Potsdamu, ser, — viņš atbildēja ar acīm redzamu neizpratni sejā. Un steidzās precizēt: — Mēs brauksim pa Berlīnes rietumdaļu, tā ka jūs, ser, dabūsiet redzēt..,

— Es neesmu ieradies uz kino! — Bevins viņu pārtrauca. — Kāds tam sakars ar Berlīni, ar Potsdamu? Cik es zinu, konference notiek Bāb ... Bābergā. Uz turieni arī jābrauc, mēs jau tā esam novēlojušies.

Angļu kadru virsnieku nepārprotami šokēja gan tonis, kādā runāja šis resnis, gan tas, ka viņš nezināja, kur konference notiek. Virsnieks paskaidroja savaldīgi, korekti, tomēr ironiski:

— Apbraukt Berlīni un Potsdamu mums neizdosies, ser. Bet to vietu, kas jūs interesē, sauc par Bā-bels-bergu, un tā atrodas Potsdamas nomalē...

Braukdams cauri Berlīnei, Bevins atzinīgi šmaukstināja biezās, pilnīgās lūpas: viņu neapšaubāmi iepriecināja turienes drupas un daudzās ar lietus ūdeni pilnās bumbu bedres, kurās jau dažviet bija palaistas papīra laiviņas. Turpretim, redzēdams kara gandrīz neskarto Potsdamu un pēdīgi arī Bābelsbergu, Bevins saīga un neapmierināts rūca.

Viņam paredzētā savrupmāja, kurā agrāk bija dzīvojis Idens, atradās gandrīz blakus Lielbritānijas premjerministra villai. Izkāpis no mašīnas, Bevins devās taisnā ceļā uz Etlija rezidenci, rēkdams uz sargiem, kas, protams, viņu pēc sejas nepazina.

Ar Kadogana palīdzību iekjuvis Etlija savrupmājā, Bevins ieraudzīja, ka premjers kopā ar Rovanu un Sojeru izliek uz galda no Londonas atvestās mapes ar papīriem. Tika izkravāti čemodāni, kuros glabājās jaunā premjera vienkāršā garderobe.

Bābelsbergā jau krēsloja, un Etlijs ierosināja vakarā nenoņemties ar darbiem, bet likties agrāk gulēt, jo bija paredzams, ka nākamā diena būs grūta. Viņš pie reizes Bevinam arī atgādināja, ka konference atsāksies rīt desmitos trīsdesmit.

— Tātad līdz rītam mēs lāpīsim slinkumu? — Bevins teica, atmezdams galvu atpakaļ, un tad pēkšņi jautāja: — Bet kad mēs brauksim?

— Uz kurieni? — Etlijs nesaprata. — Ja vēlaties apskatīt apkārtni, mēs izbrīvēsim laiku rīt, kad būs gaišs.

— Pie velna apkārtni, Klement! — Bevins izsaucās. — Ekskursijas nolūkā es dotu priekšroku citai zemei. Neaizmirstiet, ka pēc divām trim dienām mums jāatgriežas Londonā! Un kā jūs spēsiet visu vakaru bez darba pavadīt šajā pretenciozajā būcenī? Tas drīzāk ir piemērots kāda neprecēta pagājušā gadsimta grāfa vai pieklājīgi iekārtojušās metreses dzīvoklim nekā mums abiem.

Sis teiciens šokēja pat Etliju, lai gan viņš sen bija samierinājies ar Bevina leksiku, kas nebija nekāda izmeklētā.

— Cērčilam šeit patika, — Etlijs sacīja, ne īsti pārmezdams Bevinam, ne arī taisnodamies.

— Vecajam patīk visur, kur ir ar zīdu pārvilktas mēbeles, gleznas zeltītos ietvaros, ģerboņi no Mozus laikiem un tamlīdzīgi heraldiski atribūti.

— Delegāciju vadītājiem un ministriem ir ierādītas vislabākās ēkas Bābelsbergā, —- Etlijs savaldīgi turpināja,

f

— Nu un tad? — Bevtns nepadevās. — Mēs te sēdēji sim, skatīsimies uz amoriem šajos ciļņiem greznotajos | griestos un deldēsim bikšu dibenu krēslos, kas paredzēti

visam kam citam, tikai ne pakaļai? Gribu jums vēlreiz atgādināt, ka čērčila rīcībā bija vesela nedēļa, bet mums jāatgriežas Londonā pēc pāris dienām. Vārdu sakot, es ierosinu tikties ar Staļinu jau šodien, bet pēc tam — kaut īsu brīdi — arī ar Trumenu.

' Etlijs ziņkārīgi pavērās viņā.

— Vai jūs, Ernij, esat pārliecināts, ka ar Staļinu jātiekas agrāk nekā ar Trumenu?

— Katrā ziņā, Klement! Tikšanās ar tēvoci Džo mums pašreiz ir svarīgāka. Ar Trumenu mums taču domstarpību nav?

Rovans un Sojers, nevēlēdamies būt liecinieki tam, ka jaunais saimnieks un viņa tuvākais palīgs apmainās ar dzēlīgām piezīmēm, nemanāmi izgāja ārā. Etlijs nosprieda, ka pienācis laiks ierādīt savam ministram viņa īsto vietu.

— Nefantazējiet, Ernij 1 — viņš stingri sacīja. — Jūs dziļi maldāties, ja domājat, ka ar jūsu vēlēšanos vien ir diezgan, lai tiktos ar Staļinu.

Bet mēs taču viņam neesam tikai nejauši pretimnācēji! — Bevins atkal kļuva nikns. — Es nepavisam nedomāju ievērot to noslēpumaino pietātes atmosfēru, kādu jūs esat te radījuši ap Staļinu. Viņš ir tikai krievu boss, nevis kāds Kromvels. Un es domāju, ka to jāliek viņam saprast tūlīt. Ja mēs noņemsimies ar visādu pieklājības normu ievērošanu .,. ’

— Man, tāpat kā jums, nav nekādu simpātiju pret Staļinu, — Etlijs viņu pārtrauca. — Tomēr es lūdzu paturēt prātā, ka viņš vada valsti, kas uzvarējusi karā.

— Karā ir uzvarēts ar mūsu palīdzību, Klem, un, manuprāt, mums tas jāatgādina pēc iespējas biežāk gan pašam Staļinam, gan visai pasaulei.

— Labi, bet ko jūs pašreiz gribat? — Etlijs īgni jautāja.

— Tēlaini izsakoties — doties triecienuzbrukumā, bet praktiski — tūlīt sazināties ar Staļinu un pavēstīt, ka mēs gribam viņu redzēt.

— Kā jūs esat iedomājies to darīt? Pastāv taču protokols! Varbūt jūs gribat paņemt telefona klausuli un atsaukt Staļinu pie mums?

— Tas man sagādātu lielu prieku. Vispār es gatavojos pret viņu izturēties apmēram tā. Viņam jāsaprot, ka ar mūsu ierašanos sācies jauns sarunu posms un savstarpējām attiecībām jāveidojas pavisam citādi. Cērčilam galvenais bija Staļinu pārsteigt ar savu daiļrunību un aristokrātisko spožumu. Tā dēļ viņš bija ar mieru atdot krieviem gan Poliju, gan daudzas citas zemes. Bet mums jāliek Staļinam just, ka ar mums nekas nesanāks. Es netaisos ar viņu strīdēties, bet iet viņa pavadā ari nedomāju. Un ari jums, Klein, neiesaku to darīt. Citādi man būs grūti.

— Jus ļoti labi saprotat, ka vienmēr varat rēķināties ar manu pilnīgu atbalstu, — Etlijs īdzīgi sacīja.

Viņš Bevinu pazina daudzus gadus. Un ne tikai pazina vien, bet arī augstu vērtēja. Augstu vērtēja viņa noteiktību, sparīgumu, prasmi pretinieku piespiest pie sienas, pat šantažēt, ja rodas vajadzība, bet visvairāk — tīri artistisko spēju pārvērsties te par parupju puisi, kuram viss, kas uz sirds, tas uz mēles, te par nežēlīgu augļotāju. Etlijs no visas tiesas domāja, ka Bevina rakstura stiprā puse ar lielu uzviju līdzsvaro viņa vājības. Tāpēc viņš arī Bevinu iecēla par ārlietu ministru.

Taču Elliju, lai gan viņš bija nosvērts cilvēks, kaitināja Bevina tieksme ieņemt pirmo vietu pat sīkumos, viņa gandrīz neslēptā vēlēšanās parādīt, ka faktiskais angļu delegācijas virzītājspēks konferences nobeiguma posmā būs viņš.

— Vai jūs spējat jēdzīgi izskaidrot, kāpēc jums vajadzīga šāsdienas vizīte pie Staļina? — Etlijs jautāja.

— Es gribu, lai mēs jau pašā sākumā izvirzītu viņam alternatīvu: vai nu kļūstiet piekāpīgāks, vai arī slēdzam ciet to bodīti un izklīstam pa mājām. Trešās iespējas nebūs. Ir daudz vienkāršāk to paziņot viņa mītnē nekā sarunu zālē, kur sapulcējies vesels bars cilvēku.

— Cērčils taču jau ne vienu reizi vien licis Staļinam saprast, ka galvenajos jautājumos viņš ir bijis un būs ciets kā krams. Es esmu tam liecinieks.

— Mūsu uzdevums ir tēvocim Džo pierādīt, ka mēs esam nevis krams, bet kaut kas vēl cietāks, ka mēs... ģeoloģija gan nav mana profesija. Mans amats un iecerētais mērķis prasa sagatavot Staļinu rītdienas sēdei. Lai viņš jau iepriekš zina, ar ko viņam būs jāsastopas.

«Sājā viņa spriedumā ir loģika,» Etlijs nodomāja. «Tiesa, amerikāņi var apvainoties, ka mēs neesam devu-

V

Sies vizītē vispirms pie viņiem — par vizīti pie Trumena pastāv iepriekšēja noruna. Taču krievi te ir saimnieki, tā ir viņu zona. Tātad pēc protokola viss ir pareizi.»

Etlijs tomēr bija pārliecināts, ka no Bevina izdomas nekas neiznāks: Staļins nepiekritīs, atteikumu motivēdams ar vēlu laiku, citām darīšanām vai galu galā — ar sa-vārgumu. Nu lai — Bevinam tā būs laba mācība. Lai viņš saņem to! Pat ne no paša Staļina, bet no kāda viņam tuva darbinieka.

Bevins iekarsa aizvien vairāk un vaicāja:

— Kur te ir telefons? Vai jūs zināt Staļina numuru?

— Ko tad jūs, — Etlijs jautāja, patiesi izbrīnījies,— vai tiešām vēlaties it vienkārši paņemt klausuli un...

— Bet jūs uzskatāt par labāku sūtīt pie viņa ziņnešus ar spalvu pušķiem pie cepurēm?

Tas nu bija par daudz. Etlijs atsēdināja stūrgalvi, teikdams:

— Nemāžojieties, Ernijl Pietiek ar to, ka esmu piekritis jūsu bezjēdzīgajai iedomai...

Galu galā viņi nolēma uzdot Kadoganam vai Rovanam sazvanīties ar padomju protokolu daļu vai pat tieši ar Staļina rezidenci un paziņot, ka viņi — Etlijs un Be* vins — vēlētos apciemot Staļinu.

Bija pagājušas tikai kādas piecpadsmit minūtes, kad no krieviem pienāca atbilde, ka biedrs Staļins būs priecīgs pieņemt Anglijas vadītājus ..,

Bevins triumfēja.

Dodamies uz padomju līdera rezidenci vienā mašīnā ar ļ Etliju, viņš lūdza premjeru, lai tas liek Staļinam saprast,

ļ ka jaunā Anglijas ārlietu ministra personā viņš tiekas ne-

; vis ar diplomātiskā dienesta ierēdni, kaut arī viņam ir tikpat augsts amats, kāds bija īdenam, bet gan ar liela mēroga politisku darbinieku, kuru uzklausa milzīga arodbiedrība. Staļins pats vienmēr pretendē uz visas padomju tautas pilnvarotā pārstāvja lomu, lai nu viņš tagad arī Bevinu uzskata par ļoti autoritatīvu strādnieku līderi, kas gaida, ka Staļins ar viņu runās kā līdzīgs ar līdzīgu.

Bevins satraucās veltīgi. Tajā pašā dienā, kad kļuva zināms, ka viņš iecelts par ārlietu ministru un tātad sēdīsies Idena vietā pie apaļā galda Cecīlijas pilī, Staļinam tika nolikta uz galda sīka izziņa, ko par Bevinu bija

uzrakstījis Gusevs, Padomju Savienības vēstnieks Anglijā. Un arī tāpat Staļins bija pietiekami labi informēts par Bevinu.

Uzmanīgi vērodams strādnieku kustības attīstību industriālajās valstīs, Staļins zināja visus kaut cik ietekmīgos turienes arodbiedrību līderus. Lai gan pret sociāldemokrātiem viņam jau sen bija antipātijas, viņš neizslēdza iespēju, ka sociāldemokrātu vidū var būt arī subjektīvi godīgi cilvēki, kas patiešām tic pasaciņai, ka sociālo iekārtu iespējams radikāli grozīt evolūcijas. ceļā, ka buržuāziju var pārliecināt, lai tā pieļauj reformas, kuras aizskar tās intereses.

Padomju vēstnieki Staļinu pastāvīgi informēja par arodbiedrību, arī rcformistisko arodbiedrību lomu strādnieku kustībā. Viņam bija zināma Bevina galvu reibinošā arodbiedrību darbinieka karjera un tās, tā teikt, sociālās saknes. Atšķirībā no citiem līdzīgiem darbiniekiem, kas parasti nāca no sīkburžuāziskām ģimenēm, Bevinam bija kaut vai tīri formāls pamats visur un vienmēr apgalvot, ka viņš ir īsts visnabadzīgāko Anglijas sabiedrības slāņu pārstāvis. Viņa biogrāfija deva uz to tiesības. Bevins bija kalpones utī nezināma tēva dēls, savā buržuāziskajā zemē drīzāk pārijs nekā strādnieks. Par strādnieku viņš kļuva vēlāk. Strādāja par dokeru, kravas automašīnas šoferi, spēja iegūt četru pamatskolas klašu izglītību.

Taču taisīt arodbiedrību darbinieka karjeru Bevinam palīdzēja ne tikai biogrāfija vien. Viņš bija cilvēks ar neizsīkstošu enerģiju, veikls demagogs un nenogurdināms organizators. Viņam, protams, trūka izglītības, vispārīgas kultūras, taču daba nebiji viņam noskaudusi prātu, viltī-gumu un izmaņu.

Savienoto Valstu valsts sekretārs Birnss savas ne visai augstās domas par Trumenu glabāja slepenībā un tikai klusībā uzskatīja sevi par pirmo personu amerikāņu politikas noteikšanā, turpretim jaunais Anglijas ministrs daudz neslēpa, ka nevis Etlijs ir aplaimojis viņu, bet gan viņš aplaimojis Etliju, piekrizdams aicinājumam piedalīties jaunajā valdībā un pārstāvēt to Potsdainas konferencē.

Staļins to visu zināja.

Sākums bija Bevinam daudzsološs. Mēģinājums nekavējoties tikties ar Staļinu Etlijam bija licies nereāls, tomēr, pavisam negaidot, tas bija beidzies ar panākumu.

Bcvins pašapmierināts sacīja premjeram:

— Kā redzat, Klein, viss bija vienkāršāk, nekā jūs domājāt. Un vai zināt, kāpēc?

Etlijs viņā pavērās ar jautājošu skatienu.

— Sīs pasaules varenie bieži vien k|ūst par tādiem tikai tāpēc, ka vienkāršie mirstīgie viņiem pakalpīgi pasniedz varenības masku. Vai atceraties pasaku par kailo karali? To uzrakstījis kāds ārzemnieks. Tad nu ņemiet un izbeidziet Staļinu uzskatīt par pārcilvēku, izturieties pret viņu vienkāršāk, asāk, un arī viņš pats pamazām sāks izturēties pret jums kā parasts cilvēks!

— Jūs darāt nepareizi, Staļinu pielīdzinādams kailajam karalim, — Etlijs iebilda. — Pat uzpūtīgais Vinstons bija diezgan augstās domās par viņu.

— Ha-ha! — Bevins dārdoši iesmējās. — Cērčils bija cienījams vecis. Es saku «bija», jo uz vecumu viņš zaudēja gandrīz visas savas izcilās īpašības. Taču tas nav galvenais. Vinstons bija iemīlējies pats sevī un vienmēr centās apkārtējiem iedvest domu, ka viņa sūtība ir kārtot darīšanas tikai ar «dižgariem». Pazeminādams Staļinu līdz parasta cilvēka līmenim, viņš reizē būtu pazeminājis arī sevi pats savās acīs. Es spriežu citādi: attiecībās ar Staļinu jāatmet jebkura klanīšanās viņa priekšā. Būtu jūs mēģinājis panākt tūlītēju tikšanos ar Staļinu, izmantojot parastās protokolu daļas iespējas! Galvoju, ka mēs pašreiz pie viņa nebrauktu.

Etlijs klusēja, lai gan būtu varējis atgādināt, ka Be-vinam nekad vēl nav bijusi saskare ar Staļinu, bet viņš pats kopā ar Staļinu- pavadījis pie konferences galda veselu nedēļu. Viņš būtu varējis minēt vairākus piemērus, kad Staļins bija izkļuvis ne tikai sveiks un vesels, bet faktiski arī kā uzvarētājs no slazdiem, ko viņam bija izlicis pats Cērčils, nemaz jau nerunājot par Trumcna un Birnsa izliktajiem slazdiem, lai gan šie divi cilvēki nepavisam nebija muļķi. Un arī pats sevi Etlijs neuzskatīja par muļķi.

Taču pašreiz viņš negribēja strīdēties ar Bevinu. Viņš nolēma vispirms paskatīties, kā noritēs Deviņa iepazīšanās ar Staļinu, un tikai pēc tam mēģināt apvaldīt sava ministra dedzību.

Drošībās pēc viņš tomēr Bevinam apvaicājās:

— Par ko, pēc jūsu domām, pašreiz būtu jārunā ar Staļinu?

— Par ko?I — Bevins izbrīnījies atvaicāja. — Protams, par to, kā dēļ mēs esam braukuši šurp. Es jums jau sacīju.

— Bet es jums atbildēju, ka tādām sarunām pastāv mūsu kopīgi izstrādātā procedūra. Sarunas notiek vai nu pašā konferencē, vai sēžu sagatavošanas apspriedēs, kurās piedalās ārlietu ministri.

— Klausieties, Klem! Ne jums, ne man nav vajadzīgs atgremot elementāras patiesības. Ja nu jums tomēr tik ļoti to gribas darīt, tad pievērsīsimies arodbiedrību praksei. Sarunas ar uzņēmējiem notiek divējādi. Pirmajā gadījumā gan mēs, gan viņi zina, ka apstākļos, kādi pašreiz pastāv uzņēmumā, mums neizdosies izkaulēt pielikumu pie strādnieku algām ne centa apmērā. Un tomēr mēs esam ar mieru iet uz firmas valdi, nolasām tur savas prasības, dzeram kokteili un kafiju, vairākas stundas aizvadām neauglīgās sarunās un aizejam, nekā neieguvuši.

— Kāpēc «nekā neieguvuši»? Arodorganizācijas biedri uzzina, ka jūs esat darījuši visu iespējamo, — Etlijs precizēja.

— Arodbiedrības biedri grib nopelnīt pēc iespējas vairāk, bet strādāt mazāk, — Bevins zobgalīgi teica, — šajā ziņā viņi vienmēr ir visur vienādi... Bet es atgriezīšos pie sava piemēra. Ja komerciālā situācija izveidojusies par labu mums, mēs netērējam laiku braucienam pie uzņēmēja, nedzeram kopā ar viņu kokteili un kafiju, bet paņemam telefona klausuli un sakām: «Hallo, bos! Sākot ar nākamo mēnesi, jūsu uzņēmuma strādniekiem jāsaņem algas pielikums divdesmit centi dienā. Citādi jau pirmajā datumā trīsdesmit tūkstoši cilvēku neieradīsies darbā. Tas — pirmkārt. Otrkārt, dažādu apstākļu dēļ nestrādās tieši tie, ar kuriem jūs domājāt izpildīt lielu pasūtījumu. Jautājums skaidrs? Jūs piekrītat? Nē?.,. Ak tomēr piekrītat? Nu, tad viss ir kārtībā.»

Etlijs, kas bija mazrunīgs, ja viņš neatradās uz tribīnes, klusēja arī šoreiz. Ko tur varēja teikt? Bevins bija Bevins. Viņš bija jāpieņem kopumā — ar visu cinismu, nekautrīgumu, prasmi sajust politisko un ekonomisko konjunktūru, spēju riskēt un cilvēkus saliedēt vai arī, gluži otrādi, viņus sašķelt — atkarībā no tā, kas viņam ir izdevīgi. Visas šīs īpašības Bevinā bija it kā kopā sajauktas. Viņu vajadzēja pieņemt tādu, kāds viņš ir, vai vispār neielaisties ar viņu darīšanās. Pa ausu galam noklau-

sijies lielu daļu Bevina tukšvārdības un ieturējis klusuma brīdi, Etlijs tomēr jautāja:

— Tātad jūs domājat, ka Staļins pašreiz atrodas tādā pašā stāvoklī kā jūsu iztēlotais boss?

— Bet vai jūs domājat, ka izpostītas, nabadzīgas zemes līderis iedrošināsies pa īstam stāties pretim Rietumu lielvalstīm, ja būs sapratis, ka ar viņu netirgojas, nerunā pa tukšo, bet nopietni saka: mēs esam lēmumu pieņēmuši un neatkāpsimies no tā ne soli...

Sājā mirklī mašīna apstājās. Bevins ieraudzīja metāla žogu, pie vārtiņiem — divus krievu kareivjus. Aiz vārtiņiem slējās trīsstāvu savrupmāja, pie kuras lieveņa arī stāvēja divi automātisti.

Savrupmājas durvīs parādījās jauns cilvēks, ģērbies pelēkā Ārlietu Tautas komisariāta formas tērpā. Pievērsdamies pirmām kārtām Etlijam, viņš labā angļu valodā teica:

— Laipni lūdzam! Ģenerālisimuss Staļins jūs gaida.

Radās zināms sajukums. Etlijs mazliet pakāpās sāņus,

dodams ceļu Bevinam. Tā bija tikai laipnības parādīšana, ne vairāk, lai gan tāds cilvēks kā Bevins būtu varējis to arī izmantot. Taču Bevins pēkšņi sāka mīņāties uz vietas, it kā slēpdamies aiz Etlija muguras.

Viņu neviļus bija pārņēmusi nedrošība: nekautrīgi spriedelēt par Staļinu, atrodoties tālu no viņa, bija pavisam kas cits nekā apzināties, ka tikai daži mirkļi šķir no tikšanās ar šo cilvēku, par kuru pasaulē klīst tik daudz pretrunīgu leģendu.

Bevins tomēr pacentās savaldīties. «Blēņas!» viņš sevi uzmundrināja. «Muļķīga pašhipnoze!» Iedams aiz Etlija, kuram pa priekšu gāja tulks, Bevins devās augšā pa iekšējām kāpnēm, šķērsoja mazu pieņemamo istabu un pārkāpa pār plaši atvērtu durvju slieksni.

Staļins stāvēja kabineta vidū, un angļi, dabiski, visu uzmanību pievērsa viņam. Tur bija ari cilvēks ar pensneju uz deguna, un Bevins sākumā neaptvēra, kas tas tāds ir.

— Laipni lūdzam! — Staļins paklusi sacīja.

Tulks viņa vārdus sinhroniski atkārtoja angliski. Bevins grasījās uz tiem atbildēt ar rokasspiedienu, bet, tā kā Etlijs stāvēja viņam priekšā, Staļins viņa žestu vai nu nepamanīja, vai negribēja pamanīt.

Dažus mirkļus Bevins roku turēja pastieptu, tad steidzīgi to nolaida, vērodams, kā Staļins un Mololovs

saveicinājās ar Etliju. Tikai tagad viņš atjauta, ka cilvēks ar pensneju uz deguna ir Molotovs, kas būs viņa galvenais partneris sarunās.

Sta|ins sasveicinājās nesteigdamies. Ar Etliju apmainījies rokasspiedieniem un dažiem apsveicināšanās teikumiem, viņš piegāja arī pie Bevina un pats sniedza roku. Pēc tam ar lēnu, slaidu žestu aicināja visus sēsties.

Viņi izvietojās pie apaļa galda ar izliektām kājām — tas mūsdienās neapšaubāmi bija ieceļojis no pagājušā gadsimta. Pēc Staļina dotās zīmes Etlijs pirmais apsēdās ar sarkanu dekoratīvu audumu pārvilktā krēslā. Bevins piekrītoši pamāja, it kā Staļina uzaicinājums attiektos vispirmām kārtām uz viņu, un apsēdās gandrīz vienlaikus ar Etliju, taču nevis blakām, bet pretējā pusē, tādējādi nokļūdams starp Staļinu un Molotovu.

īsajā klusuma brīdī Bevins pārlaida skatienu istabai. Viņam gaužām gribējās iegaumēt, kā iekārtota telpa, kurā strādā šis ūsainis ar zelta zvaigznīti pie karavīra tērpa. Taču, palūkojies apkārt, Bevins secināja, ka Ba-belsbergā visas savrupmājas ir līdzīgas. Vismaz jūtama atšķirība starp iekārtojumu šeit un Etlija rezidencē nebija manāma. Acīs dūrās tikai viena detaļa, kas klaji neatbilda istabas iekārtojumam ampīra stilā: tā bija Eiropas karte, kas karājās Bevinam tieši aiz muguras.

Pirmais ierunājās Etlijs, sacīdams:

— Vispirms es gribētu pateikties ģenerālisimusam par to, ka viņš bija ar mieru mūs pieņemt, lai gan ir jau vēls.

Staļins paraustīja plecus un pieklājīgi atbildēja:

— Tas esmu es, kam jāpateicas jums, jo pēc nogurdinoša lidojuma jūs tūlīt esat devušies vizītē pie mums.

— Otrkārt... — Etlijs gribēja turpināt, taču pēkšņi ierunājās Bevins, kas sēdēja diezgan vaļīgā pozā, rokas nolicis uz apzeltītajām atzveltņa parocēm un masīvās kājas izstiepis tālu zem galda.

— Mūsu saimnieki droši vien nedomāja mūs ieraudzīt šeit. Es runāju par jauno Lielbritānijas delegācijas vadību. Un — piedodiet atklātību! — varbūt jūs pat jūtat zināmu vilšanos, vai ne? Man vienmēr ir licies, ka Staļina kungs — nu, kā lai to pasaka? — jau sen nav vienaldzīgs pret Cērčilu.

AAazliet pievērdams plakstus, Staļins ielūkojās Bevinam acīs un mierīgi atbildēja:

— Jā, ļoti sen. Kopš tā laika, kad pēc revolūcijas sākās intervencija Krievijā.

Bevins cieši vērās Staļina sejā, cenzdamies tajā pamanīt ironijas atspulgu. Taču viņš saskatīja vienīgi vēsu mieru.

— Acīmredzot es neizteicos precīzi, — Bevins sacīja ar mākslotu mulsumu sejā. — Taču man — un ne tikai man vien — šķita, ka ģenerālisimuss vienmēr ir augstu vērtējis Cērčilu, tāpēc, iespējams, tagad jūtas mazliet vīlies.

— Es ne vienmēr esmu Cērčilu augstu vērtējis, — Staļins teica uzsvērti pamācošā tonī, un, kā vienmēr tamlīdzīgos gadījumos, viņa gruzīnu akcents kļuva jūtamāks.

— Taču kā agrāk, tā arī tagad domāju, ka viņš kā kara laika līderis bija uzdevuma augstumos. Neslēpšu arī to: man šķita, ka viņš atgriezīsies mūsu konferencē.

Bevina pilnīgās lūpas sašķiebās ironiskā smīnā, un viņš sacīja:

— Tātad tas, kā ģenerālisimuss vērtē Cērčilu, nesakrīt ar angļu tautas viedokli. Neviens nenoliedz Cērčila nopelnus kara laikā. Taču demokrātiskajās zemēs ir pieņemts nepievērst uzmanību nopelniem pagātnē, ja tie negarantē līdzīgus nopelnus arī nākotnē. Es nenoliedzu, ka daudzi Cērčilu vērtēja augstu. Tomēr darba tauta viņu nemīlēja. It īpaši — strādnieku šķira.

Tas jau bija kaut kas līdzīgs tik tikko aizmaskotam izlēcienam — komunistu līderim pārmest, ka viņa simpātijas nesakrīt ar strādnieku šķiras jūtām, lai arī runa ir par angļu strādniekiem, bija vismaz netaktiski. Steigdamies mīkstināt Bevina izlēcienu, Etlijs teica:

— Toties patiesā cieņa, ko Cērčils jūt pret ģencrālisi-musu, neapstrīdami ataino angļu strādnieku jūtas.

— Man šķiet, —-Staļins ierunājās lēni un nopietni,

— ka strādnieku šķira nevienam nedāvā savas simpātijas, tā teikt, avansā. Si šķira vērtē cilvēku reālos nopelnus, atzīst to labo, kas ir viņos, un nosoda slikto.

Bevinam iegribējās vēl mazliet paekspluatēt «Cērčila tēmu», lai tādējādi uzsistu cenu sev un Etlijam.

— Starp citu, — viņš sacīja, — vai jūs, ģcnerālisimus, zināt iesauku, kāda Cērčilam ir Anglijā? Blenemas žurka! Nē, nē, — Bevins tīšuprāt steidzīgi piemetināja, — tur nav nekā aizvainojoša! Viņam tikai gadījies piedzimt balles laikā Blenemā — hercogu Mālboro dzimtas pilī. Dāmu ģērbtuvē. Tā nu bija iznācis.

— Es nekad neesmu dzirdējis šo dīvaino iesauku, — Staļins teica jau ar skaidri redzamām antipātijām pret runātāju, — bet domāju, ka Cērčils pelnījis vairāk cieņas.

— Demokrātiskajās zemēs pavārdi, iesaukas, karikatūras nepavisam neliecina par cieņas trūkumul — Bevins izsaucās, acim redzami gribēdams Staļinam likt saprast, ka viņš negatavojas piekāpties pat sīkumos — Tā, piemēram, kā šeit jau tika teikts, mēs jūtam neapšaubāmu cieņu pret Staļina kungu, taču vienkāršrunā viņu dēvējam par tēvoci Džo. Jūs, protams, esat par to dzirdējis. Paražas gan mēdz būt dažādas. Starp citu — mani tīri cilvēciski interesē, kā ģenerālisimuss reaģētu, ja kāds krievs viņu nosauktu par tēvoci Džo.

Etlijs sāka triņāties savā krēslā. Pirkstos viņš grozīja pīpi, viņa Ūsiņas raustījās. Viņš gribēja dot Bevinam zīmi, lai izbeidz tādu nekautrīgu pļāpāšanu, brīdinoši pieskarties savam ministram, taču tas sēdēja pārāk tālu.

Par brīnumu Etlijam, Bevina jautājums neizraisīja asu Staļina atbildi. Padomju līderis dažus mirkļus klusēja un tad, it kā Bevina jautājumu nebūtu dzirdējis, uzsāka sarunu ar Anglijas premjeru:

— Esmu ievērojis, ka Etlija kungam ir tāds pats kaitīgs ieradums kā man — daudz smēķēt. Turklāt mēs abi pīpējam pīpes. Varbūt Etlija kungs pašreiz neaizkūpina savu pīpi manis dēļ? Man mazliet sāp kakls, un es esmu nolēmis dažas dienas nepīpēt. Lūdzu, nepievērsiet tam uzmanību un pīpējiet, ja vēlaties!

— Nē, nē, — Etlijs nomurmināja, steidzīgi iebāzdams pīpi žaketes krūškabatā. — Paldies par laipnību.

Etlijs pateicīgi pasmaidīja un paraudzījās Staļinā, cerēdams arī viņa sejā ieraudzīt smaidu. Taču Staļins jau bija skatienu pievērsis Bevinam. Tas bija vienaldzīgs un reizē smags skatiens.

— Par ministra kunga jautājumu jāteic, — Staļins sacīja, raudzīdamies Bevinam tieši acīs, — ka cilvēkam, kas viņam šķiet demokrātijas iemiesojums, neatkarīgi no tā, vai viņš ir vai nav krievs, es teiktu, ka šeit nav ne tēvoču, ne māsas vai brāļa bērnu. Ir tikai pieklājīgi cilvēki un nepieklājīgi cilvēki.

Pēc tam viņš novērsās no Bevina un pagriezās pret Etliju, it kā atsākdams sarunu:

— Mūsu sarunas sākumā premjerministra kungs pasacīja savu pirmo domu, ko viņš gribēja teikt. Pateikt otro mēs viņam neļāvām. Arī tas nebija diez cik pieklājīgi no mūsu puses.

Etlijs pa to laiku jau bija paguvis aizmirst, kurā vietā Bevins viņu pārtrauca. Turklāt viņu bija pārņēmušas pret-

runīgas jūtas. No vienas puses, viņš priecājās, ka Staļins atsēdinājis Bevinu, bet, no otras puses, uztraucās, ka tikai jau pašā sākumā nesabojājas attiecības ar Staļinu, kam viņš gribēja izteikt jaunās ang|u delegācijas pozīciju.

Juzdams, ka Etlijs ir nonācis grūtā stāvoklī, Staļins labsirdīgi pateica priekšā:

— Droši vien jūs vēlējāties runāt par to, kā un kad mums būtu jābeidz mūsu konference. Pirms Cērčila kunga aizbraukšanas man radās iespaids, ka galvenajos jautājumos mēs neesam tālu no vienošanās. Starp citu, jūs, Etlija kungs, taču bijāt klāt sarunās un pats visu dzirdējāt.

Etlijs juta, ka situācija uzlabojas un Staļins sadursmei ar Bevinu nepiešķir nekādu nozīmi. «Ko tur teikt,» viņš nodomāja. «Ernests dabūja pēc nopelniem, bet līdz sarunām ar Molotovu droši vien atgūsies. Tur Bevins neapšaubāmi būs noderīgs. Tas, ko negribēs paciest Staļins, būs jāpacieš Molotovam.»

— Es esmu pārliecināts, — Staļins sacīja — šoreiz domīgi, it kā skaļi prātodams, — ka ar CērČilu mēs būtu vienojušies, taču iespējamā neveiksmē nepavisam negatavojos vainot angļu demokrātiju.

— Ar demokrātiju tam nav nekāda sakara, ģenerāli-simus, — Etlijs satrūkās, sapratis, ka Staļins nav aizmirsis Bevina dzēlības. — Cik es noprotu, jūs gribat teikt, ka Cērčils bija gatavs piekāpties. Piedodiet man, bet tādā gadījumā jūs dziļi maldāties.

— Es varu atgādināt veselu virkni jautājumu, — ieteicās nerunīgais Molotovs, — kuros mēs galu galā atradām kopīgu valodu.

— Nav jēgas to darīt, ministra kungs, — Etlijs drūmi atbildēja, — kā jau ieminējās ģenerālisimuss, esmu bijis klāt visās sēdēs. Un man ir radusies cieša pārliecība, ka vairākos jautājumos vienošanās nebija iespējama toreiz un nav iespējama arī tagad.

— Tā-ā? — Staļins ierunājās ar pārspīlētu izbrīnu balsī. — Tādā gadījumā es piederu pie optimistiem. Jūs sacījāt «vairākos jautājumos». Miniet, lūdzu, kurus no tiem jūs uzskatāt par pašiem galvenajiem!

— Es sāktu ar Vāciju, taču šī jautājuma apspriešana ir vēl priekšā. Bet, lūk, Polijas jautājumā un dažos citos jautājumos, kam ar to sakars, es neredzu nekādu pazīmju, kas liecinātu par vienošanās iespēju.

— Kāpēc tā? — Staļins vaicāja atkal it kā labsirdīgi. — Varbūt jums perspektīvas liekas tik drūmas tāpēc, ka jums nebija iespējams izsekot Polijas problēmas attīstībai? Jaltā, kur mēs nonācām pie noteiktas vienošanās, jūs nebijāt, bet pašreizējā konferencē, kur diskusija par Polijas jaunajām robežām notiek gandrīz vai katrā sēdē, nav bijis klāt Bevina kungs. Turklāt ne jums, Etlija kungs, ne jums, Bevina kungs, nav bijis iespējams uzklausīt oficiālo Polijas delegāciju, kas ir ieradusies šeit, pie mums, saskaņā ar prezidenta Trumena parakstītu uzaicinājumu. Mēs vienprātīgi nolēmām noklausīties Polijas argumentus tās nākamo robežu labā. Starp citu, šī delegācija ir vēl šeit, un jūs varbūt nolemsiet to pieņemt. Ceru, ka tad jūsu kategorisms Polijas jautājumā mazināsies.

— Nēl — Bevins izsaucās.

— Bet kāpēc? — Staļins jautāja mierīgi, pat it kā līdzjūtīgi.

— Tāpēc, ka šis jautājums ir pilnīgi skaidrs arī tāpat.

Etlijs centās apdzēst jaunu kaislību uzliesmojumu. Viņš

sāka klāstīt savus argumentus, lai gan, kā allaž, griezīgā, tomēr pietiekami mierīgā balsī:

— Staļina kungs, mēs, tautas ievēlēti, pilntiesīgi Lielbritānijas pārstāvji, nevaram Jaut sevi sasaistīt ar mūsu priekšgājēju ieskatiem. Tā kā šeit jau ne vienu reizi vien ir pieminēts Cērčils, tad arī es tomēr gribu atsaukties uz viņu. Jā, ģenerālisimus, es tiešām neesmu bijis Jaltā, bet Bevina kungs ari Bābelsbergā ne. Jūsu lūpās tas skanēja kā pārmetums. Taču tieši tas man Jauj pieminēt manu sarunu ar Cērčilu, kurā nebijāt klāt ne jūs, ne Molotova kungs.

— Kas tā par sarunu? — Staļins jautāja, interesi neslēpdams.

— Tā bija atvadu saruna. Stundu pirms kāpšanas lidmašīnā sers Vinstons ieradās pie manis. Un vai jūs zināt, ko viņš man sacīja? «Ja vēlētāji būtu mani atstājuši postenī, ko es ieņēmu, tad mans galvenais mērķis būtu bijis «saiešana ragos»» — jā, jā, viņš lietoja tieši šos vārdus, — Etlijs atkārtoja, raudzīdamies tulkā, — «saiešana ragos» ar Padomju valdību veselā jautājumu «katalogā».

— «Katalogā»? — Stajins vaicāja, mazliet saraukdams uzacis.

— Jā, viņš lietoja ari šo vārdu.., «Ne es,» Cērčils teica, «ne Idena kungs nekad nebūtu atzinis Polijas robežu pa Rietumneisi.»

— Ar ko tomēr īsti izskaidrojama tāda iecirtiba, ko es nosauktu par maniakālu, ja tas neskanētu aizvainojoši? — Sta|ins jautāja.

— Vispirms ar to, ka, paplašinādami robežas līdz Aus-trumneisei, po|i jau tā saņem maksimālu kompensāciju par atkāpšanos no Kerzona līnijas.

— Kāds tam sakars ar Kerzona līniju? — atskanēja Molotova balss. — Sī līnija tika noteikta pēc Pirmā pasaules kara uz Krievijas teritorijas rēķina un bez jebkādas p-piekrišanas no Krievijas puses! Ceru, ka jums ir zināms, ka mūs pat neuzaicināja uz apspriedi, kurā uzvarējušās lielvalstis izskatīja šo jautājumu.

— Es nedomāju rakņāties vēstures foliantos! — Bevins pēkšņi iesaucās. — Un negatavojos atsaukties ne uz privātām sarunām, ne uz Kerzona līniju. Es zinu tikai to... — Viņš pielēca kājās un, pagriezies pret karti pie sienas, vairākkārt pabikstīja to ar rādītājpirkstu: — Skatieties! Lūk, kādas platības mēs atdodam Polijai! Bet tā prasa vēl vairāk. Tā ir laupīšana! Kā var samierināties ar to?!

Iestājās neveikls klusums. Smagi elpodams, Bevins atgriezās savā vietā.

— Šķiet, mēs jau esam sākuši turpināt konferenci, — Sta|ins teica, — bet mums nav tādu tiesību: šeit nepiedalās amerikāņi. Turklāt konference ir paredzēta rīt desmitos trīsdesmit.

Staļins piecēlās. Viņa paraugam sekoja pārējie.

— Manuprāt, būs pareizi, — Staļins turpināja, — ka mēs atlikušajā laikā līdz rītam un turpmākajās dienās visas savas domstarpības apsvērsim no taisnīguma, vesela saprāta un turpmāka stabila miera nodibināšanas pozīcijām. Sādps jautājumos ļaut vaļu jūtām ne vienmēr ir labi. Mums jāizstudē viss līdz pēdējam sīkumam... — Staļins uz mirkli apklusa un teikumu pabeidza ar šādiem vārdiem: — ... arī Polijas un vispār Eiropas karte. — Viņš mazliet pasmaidīja, nolieca galvu un atvadījās: — Pateicos, kungi, ka jūs man parādījāt laipnību, ierazdamies vizītē. Līdz rītam!

Sēdēdams mašīnā, kas devās uz Trumena savrupmāju, Bevins joprojām smagi un skaļi elsa. Etlijs klusēja.

— Lūk, kā ar viņu jārunā! — Bevins norūca, acīmredzot vēlēdamies noskaidrot Etlija viedokli.

Etlijs joprojām klusēja.

— Mēs neļausim viņam mūs mācīti *— Bevins uzsvērti turpināja. — Kādus padomus viņš dod? Izstudēt karti? It kā mēs būtu skolēni ģeogrāfijas stundā.

— Pat skolēniem, vismaz vecākajās klasēs, Eiropas karte jāzina no galvas, — Etlijs noteica ar uzsvērtu dzed-rumu balsī.

— Ko jūs gribat ar to sacīt?

— To, ka, norādīdams kartē uz teritoriju, ko ar mūsu piekrišanu saņemšot Polija, jūs pieķērāt klāt ievērojamu daļu Vācijas un gabalu Cehoslovakijas. Ja jums zem pirksta nebūtu pagadījusies jūra, jūs būtu varējis piemest poļiem arī daļu Skandināvijas. Plaši vēzieni ir pieņemami boksā, Ernij. Politikā tie ir bīstami vai,,, smieklīgi. Kad būsim atgriezušies no vizītes pie Trumena, es došu rīkojumu aizsūtīt jums Eiropas karti.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA. ČERČILA ĒNA

1945. gada 28. jūlijā pie Cecīlijas pils atkal piebrauca mašīnas, ar riteņiem granti šņakstinādamas, atkal gaudoja sirēnas, atkal mirdzināja ugunis amerikāņu eskorta motociklisti. Atsākās «Lielās trijotnes» sēdes.

Ko bija izdevies paveikt laika posmā pirms šīs sēdes, kas pēc skaita bija desmitā? Ko nebija spējušas panākt augstās līgumslēdzējas puses? Kurš bija zaudējis šajā kaujā bez asinsizliešanas? Kurš uzvarējis?

Atbildēt uz šiem jautājumiem ar vienu vārdu, atbildēt viennozīmīgi bija ļoti grūti. Grūti vispirms tāpēc, ka konferences dalībnieku mērķi bija dažādi.

Padomju Savienība gribēja panākt savu robežu drošību Eiropā, bija par to, lai Austrumeiropas valstīm, kas no hitleriešu okupācijas bija atbrīvotas ar Sarkanās Armijas un antifašistiskās Pretošanās kustības spēkiem, tiktu dotas tiesības pašām izlemt savu turpmāko likteni, centās panākt Vācijas atjaunošanu uz antifašistiskiem pamatiem, prasīja, lai Vācija būtu demilitarizēta, lai tā un ari Itālija maksātu reparācijas par tiem briesmīgajiem zaudējumiem, ko tās'bija nodarījušas mūsu tautas saimniecībai, un lai bargi tiktu sodīti kara noziedznieki, kuru rokas bija aptraipītas padomju cilvēku, 'sabiedroto armiju karavīru un Eiropas antifašistu asinīm. ASV un Anglijas pārstāvji nevienu no šīm prasībām neuzdrīkstējās noraidīt atklāti. Padomju priekšlikumu taisnīgums bija acīm redzams visas pasaules sabiedriskajai domai.

Citādā stāvoklī bija nokļuvuši mūsu sarunu partneri no Rietumiem. Viņi nevarēja skaidri un gaiši pasludināt savus īstos mērķus, kā to darījām mēs, jo tie būtu iedvesuši šausmas visai pasaulei. Viņi nevarēja pateikt, ka grib valdīt pār zemeslodi, apdraudot to ar atombumbu. Nevarēja atzīties, ka nodomājuši atņemt Padomju Savienībai

visus tās uzvaras augļus, un ignorēt to miljonu padomju pilsoņu piemiņu, kas bija atdevuši dzīvību ne tikai par savas Dzimtenes, bet arī par visas pasaules civilizācijas glābšanu. Nevarēja skaļi un atklāti pavēstīt savu nodomu atjaunot Vāciju atkal kā militāristisku valsti, kas klausa vienīgi ASV un Anglijai. Nevarēja pretēji Jaltas lēmumiem atteikties palašināt Polijas teritoriju. Nevarēja panākt, ka tiek «piebremzēti» jautājumi par reparā-cijām un kara noziedznieku sodīšanu.

Galu galā taisnīgums uzvarēja, lai gan pretinieki lietoja dažādus viltīgus paņēmienus. Uzvarēja lēnām, ne visā pilnībā, tomēr gūdams virsroku.

Trumens un Cērčils bija cerējuši Eiropā atjaunot pret Padomju Savienību noskaņotas valdības, bet tas viņiem neizdevās. Gluži otrādi, ar padomju delegācijas pūlēm tika panākta vienošanās, kas Eiropas tautām pavēra plašas iespējas patstāvīgi risināt savus iekšējos un ārpolitiskos uzdevumus.

Trumens un Cērčils visādi mēģināja likt šķēršļus Polijas taisnīgajām teritoriālajām pretenzijām. Vēl vairāk — ASV prezidents tiecās vispār svītrot no darba kārtības šī jautājuma apspriešanu. Tas neizdevās. Lai gan Polijas jautājums joprojām it kā karājās gaisā, tas tomēr bija palicis par vienu no vissvarīgākajiem konferences darba kārtībā.

Dažos gadījumos taisnīgums triumfēja tāpēc, ka padomju delegācija parādīja dzelžainu neatlaidību. Citos gadījumos «rietumniekus» piespieda iet kompromisa ceļu pati Vēstures loģika. Vēl citos — līgumslēdzējas puses vienojās tāpēc, ka zināmā mērā piekāpās Padomju Savienība; bez savstarpējas piekāpšanās un kompromisa konference būtu nesekmīgi beigusies jau otrā dienā. Taču tā joprojām turpināja darbu, ārēji izskatīdamās mierīga kā pati mūsu planēta neaptveramos kosmosa plašumos, lai gan pār to dažkārt plaiksni zibeņi, grauj pērkons, te stiprāk, te rāmāk pūš auksti vēji. Taču, lai cik mierīga izskatījās Bā-belsberga, tās dzīlēs notika tektoniskas kataklizmas, vira lava, sakustējās un sagrūdās dziļākie ieži.

Pēc kopīgās vienošanās «Lielās trijotnes» desmitajai sēdei bija vajadzējis notikt dienu agrāk. Taču parlamenta vēlēšanu rezultāti Anglijā, konservatīvo sakāve šajās vēlēšanās, Cērčila atkāpšanās un Ellija nākšana viņa vietā aizkavēja angļu delegācijas vadītāju ierašanos Bābels-bergā. Tikai 28. jūlijā desmitos divdesmit astoņās minūtēs

desmito reizi atkārtojās procedūra, kas bija kļuvusi Jau pierasta. Sēžu zālē vienā laikā ienāca Trumens, Staļins un Etlijs, kā arī pārējie amerikāņu, padomju un angļu delegāciju locekļi. Valstu vadītāji paspieda cits citam roku un devās pie apaļā galda. Steidzīgi apsēdās savās vietās arī tulki, sekretāri un protokolisti.

Tas, ka Etlijs ieņēma krēslu, kurā agrāk bija sēdējis Cērčils, bet īdenu nomainīja Bevins, it kā nekā negrozīja. Tāds pats bija palicis arī Etlijs, lai gan agrākajā «jūru valdniecē» bija kļuvis par pirmo cilvēku pēc karaļa,— viņam bija mugurā tas pats tumšais uzvalks, no vestes kabatā ieliktā pulksteņa nokarājās tā pati ķēdīte, sejas izteiksme bija tikpat drūma un nesatricināma .,,

Par Bevinu jāteic, ka viņš šķita jau pilnīgi atžilbis no neērtā stāvokļa, kurā iepriekšējā vakarā bija nokļuvis vizītē pie Staļina. Viņš bija pat izvilcis no savas viegli ievainojamās sirds skabargu, ko bija atstājis notikums ar karti. Trumena kabinetā bija karājusies līdzīga karte, un vizītē pie prezidenta, kad sākās saruna par Poliju, Bevins bija precīzāk norādījis tās robežas, likdams Etlijam saprast, ka pie Staļina viņš uztraukumā kļūdījies pilnīgi nejauši.

Patiesības labad jāatzīmē, ka Bevins arī šoreiz, ar pirkstu iezīmēdams Polijas paredzamās robežas, bija pieķēris klāt gabalu Cehoslovakijas. Etlijs bija izlicies to nepamanām. Bet Trumens pats lāgā nepārzināja Eiropas ģeogrāfiju un tikai aptuveni spēja iedomāties Eiropas valstu pirmskara un pēckara robežas. Toties admirālim Legijam, kas arī piedalījās sarunā pie prezidenta, Bevina pieļautā neprecizitāte nebija palikusi neievērota, un, kad angļi bija aizgājuši, viņš bija Trumenam teicis, ka, pēc visa spriežot, Bevins par Poliju nekā daudz nezina.

Turpretim Bevins j?ats par sevi domāja citādi. Viņš visu nakti bija lasījis dokumentus, ko Cērčilam bija iedevis Mi-kolajčiks, pētījis «Lielās trijotnes» agrāko sēžu protokolus un tagad bija pārliecināts, ka ir pilnīgā kaujas gatavībā. Konferences zālē Bevins ienāca lieliem, sparīgiem soļiem, ar bramanīgu smaidu platajā, gaļīgajā sejā, Staļinam viņš uzsmaidīja kā senam paziņam, pat pamirkšķinādams, bet Trumenam gandrīz vai uzsita uz pleca. Vārdu sakot, Bevins izturējās kā ierastā Londonas alus dzertuvē, kur labi pazina gandrīz visus pastāvīgos apmeklētājus ,..

Tātad Lielbritāniju tagad pārstāvēja Etlijs un Bevins. Un tomēr kopā ar jauno Anglijas premjeru un ārlietu

ministru zālē neredzama ienāca ari Cērčila ēna. Tieši viņa idejas te bija jāaizstāv Etlijam un Bevinam. Pretpadomju Polijas atdzemdināšana, «sanitārā kordona» atjaunošana ap PSRS, tādas Vācijas atjaunošana, kas pastāvīgi apdraudētu boļševistisko Krieviju, — visi šie plāni un tīko-jumi piederēja pirmām kārtām Cērčilam.

Etlijs un Cērčils bija gan ienaidnieki, gan domubiedri. Domubiedri, kad runa bija par attieksmi pret Padomju Savienību un vispār komunismu. Ienaidnieki, kad radās jautājums, kuram piederēs augstākā vara Anglijā. Tādu varu Etiijs tagad bija ieguvis, un patmīlība viņam neliedza pēc labākās sirdsapziņas izpildīt Cērčila «novēlējumus» ...

— Džentlmeņi, mums ir iespēja atkal turpināt savas sēdes, — Trumens ska|i paziņoja. — Es sveicu visus mūsu agrāko tikšanos dalībniekus, kā arī tos, kas ieradušies pie mums pēc stāšanās jaunā postenī vai pirmo reizi.

Teikdams šos vārdus, Trumens uz mirkli it kā uzlika sejai smaida masku. Tas bija tipisks amerikāņu smaids bez īstām emocijām — service with smile^10, smaids, kas nepieciešams, ja kaut ko grib izdevīgi pārdot vai nopirkt.

Sājā gadījumā sevi lika manīt inerce. Etlijs un Bevins pašreiz Trumenu interesēja vismazāk. Visas viņa domas saistīja tā diena «aptuveni pēc trešā augusta», kad cilvēci pārsteigts briesmīgi sprādzieni, iezīmēdami jaunas — amerikāņu ēras iestāšanos. Sīs dienas apcerē ielauzās doma par Stimsonu, par pēkšņo pārmaiņu kara ministra noska-' nojumā.

«Viņš vecumdienās palicis neuzticīgs pats sev,» Trumens sprieda, «parādījis pilnīgu tās patiesības neizpratni, ka visi diženie darbi uz mūsu grēcīgās planētas bijuši saistīti ar asinsizliešanu, ka tagad šiem diženajiem darbiem visaugstākā griba izraudzījusies Ameriku: ja bez dieva ziņas ne mats no galvas nenokrīt, tad kas gan cits, ja ne visaugstais dievs, ir ielicis amerikāņu rokās atombumbu?»

Prezidents neievēroja, ka Etlijs, atbildēdams uz viņa sveicienu, klusi noliec galvu — apliecina savu pateicību. Bet Bevins paceļ roku un mazliet pakrata to gaisā.

— Es ierosinu, — Trumens turpināja, — vispirms noklausīties Molotova kungu, kas ir sagatavojies konferencei ziņot par mūsu ārlietu ministru apspriedēm, kuras turpi-

nājās arī tad, kad radās piespiedu pārtraukums konferences darbā.

Molotovs protokoliski un uzsvērti sausi ziņoja, ka ministru apspriedēs runa bijusi par vāciešu pārvietošanu no vairākām viņu okupētām zemēm uz Vāciju, par ekonomiskajiem principiem attiecībā uz Vāciju, par reparācijām, kuras tai jāmaksā, par Polijas rietumrobežu, par kara noziedzniekiem. Nepieļaudams nekādas jūtu izpausmes, Molotovs arī ziņoja, kuros jautājumos ministriem pastāv domstarpības un kuros viedokļi ir nedaudz tuvinājušies.

Trumens, Staļins un Etlijs klausījās ziņojumā, kā varēja likties no malas, diezgan neuzmanīgi — viņiem taču tas viss jau bija zināms. Vienīgi Bevinam, kas vēl pavisam nesen bija bijis tik možs, tik pārliecināts, ka, izstudējis ap pusotra simta dokumentu, viņš var justies pilnīgi sagatavojies pašreizējai «Lielās trijotnes» sēdei, klausoties Molotova ziņojumā, noskaņojums pasliktinājās aizvien vairāk. Viņam ausīs skanēja tādu valstu nosaukumi, kurās viņš nekad nebija bijis. Viņam nebija pietiekami skaidra priekšstata par Vācijas floti, par naftas ieguves iekārtu izvešanu no Rumānijas, par to, kā tad īsti ir — vajag vai nevajag vāciešus evakuēt no Polijas, Cehoslovakijas un Ungārijas. Bevins gandrīz ar šausmām nodomāja, cik neapskaužamā stāvoklī viņš būtu nokļuvis, ja nevis īdenam, bet viņam būtu vajadzējis piedalīties apspriedēs, par kurām pašreiz ziņoja Molotovs — gan vienmuļi, mazliet stostīdamies, bet noteikti, gandrīz neieskatīdamies uz galda noliktajās piezīmēs.

Un Bevinam nobrieda lēmums: pagaidām vairāk klusēt, iziet ugunslīnijā tikai tad, kad būs runa par tīri politiskiem un viņam labi zināmiem jautājumiem.

— Kuru jautājumu mēs apspriedīsim tūlīt? — Trumens vaicāja, kad Molotovs bija beidzis ziņojumu. — Par Polijas rietumrobežu vai kādu citu?

— Var spriest par Poliju, par Itāliju, var arī par citām valstīm, — Staļins teica, pēc Bevina domām, vienaldzīgi. Un tad savukārt apvaicājās Trumenam: — Cik daudz laika ir jūsu rīcībā šodien? Vai stundu mēs varam strādāt?

«Tikai stundu?!» Bevinam gribējās izsaukties. «Tikai stundu, kad mūsu priekšā ir nepārskatāms lērums jautājumu! Cik ilgi jūs domājat te uzturēties? Mēnesi? Trīs mēnešus? Vai varbūt gadu?! Tas taču ir velns zin kas!...»

Etlijs acīmredzot juta sava ministra noskaņojumu un brīdinoši pavērās viņā.

Sim drūmajam, pieklājīgajam, pēc izskata un manierēm demokrātiskajam cilvēkam, kam trūka jebkuras humora izjūtas, protams, bija lielāka politiskā pieredze nekā Bcvinam. Viņš bija ne tikai kopā ar Morisonu vadījis leiboristu kustību. Viņam bija gadījies arī ieņemt augstus valsts amatus. Viņš bija bijis lords zīmogglabātāļs, premjerministra vietnieks. Ne vienu reizi vien viņš bija parlamentā vadījis opozīciju un šajā darbalaukā ieguvis to, ko daba viņam nebija devusi, — mākslu polemizēt.

Taču savā būtībā Etlijs palika aprobežots mietpilsonis, varbūt varētu sacīt — «valstisks mietpilsonis».

Viņš bija maz ceļojis (lielākoties tikai starp Vestmin-steru, kur notika parlamenta sēdes, un savu piepilsētas māju Stenmorā). Vēlu apprecējies, viņš bija kļuvis par priekšzīmīgu ģimenes tēvu, mīlēja sievu un savus četrus bērnus. Cērčils uz jautājumu, kas viņam dzīvē patīk visvairāk, bija atbildējis: «Viss, kas ir pats labākais.» Etlijs uz līdzīgu jautājumu būtu varējis atbildēt konkrētāk: kopt dārzu un lasīt detektīvromānus. Gan mājas dzīvē, gan partijas darbā, gan jebkurā valsts darbinieka amatā viņš atgādināja cītīgu un darbīgu kurmi.

Bevins par valsts darbinieku bija kļuvis vēlāk nekā Etlijs, un viņa diapazons bija ievērojami šaurāks. Kara Iajkā Bevins bija bijis darba ministrs. Taču pienākumi šajā postenī, it īpaši kara apstākļos, it kā saplūda kopā ar arodbiedrību praksi. Atšķirība bija galvenokārt tā, ka Bevins kā darba ministrs ieguva tiesības pavēlēt strādniekiem un faktiski kļuva noteicējs vairāk nekā par trīsdesmit miljonu angļu darbu.

Kad Bevinam piedāvāja ārlietu ministra posteni, viņam bija sešdesmit pieci gadi. Sim tuklajam maza auguma cilvēkam piemita apskaužama enerģija un spēcīga, lai gan drusciņ aizsmakusi balss, viņam patika politiskas intrigas, un laikā, kad lielākā daļa angļu bija pārliecināti par Anglijas un Padomju Savienības draudzības turpināšanos, viņš centās šo ticību graut un spriedelēja, ka krievi gribot Britu impēriju saņemt aiz dziesmas.

Neizskatīgais Etlijs bija gudrāks un lietpratīgāks par Bevinu un savā rīcībā arī apdomīgāks. Bevins priecājās par jebkuru kauju, kurā ir gūta virsroka. Etlijs — tikai tad, ja tā nodrošināja galīgo uzvaru.

Šeit, Potsdamā, viņš loloja nodomu panākt to, ko nebija

Izdevies panākt Cērčilam, — nospiest Krieviju uz ceļiem un atgriezties Londonā kā triumfatoram. Taču Etlijs apzinājās, cik grūti būs šo nodomu piepildīt, un rīkojās bez steigas. Turpretim Bevins steidzās, ļoti steidzās.

Izdzirdis Staļina priekšlikumu par «Lielās trijotnes» šāsdienas sēdes reglamentu — priekšlikumu, kas bija izteikts pa pusei kā jautājums, viņš nogaidoši paraudzījās Etlijā un pēc tam pievērsa nepacietīgu skatienu Trume-nam. Vai tiešām viņi piekritīs aprobežoties tikai ar vienu darba stundu?

— Mani tas apmierina, — Trumens atbildēja. — Strādāsim līdz divpadsmitiem.

Etlijs viņu atbalstīja, klusi pamādams ar galvu.

«Tādā gadījumā tūlīt pat sāksies diskusija par Polijas robežām,» Bevins nodomāja. Taču Staļins nekādu diskusiju nesāka. Viņš sacīja:

— Es gribēju paziņot, ka mēs, krievu delegācija, esam saņēmuši jaunu Japānas priekšlikumu. Lai gan mūs pienācīgi neinformē, kad top kāds dokuments, kas attiecas uz Japānu, — Staļins turpināja, it kā vienaldzīgi konstatēdams faktu, — mēs joprojām domājam, ka mums pienākas citam citu informēt par jauniem priekšlikumiem, un gatavojamies arī attiecīgi izturēties.

«Ko viņš vēlas panākt?» Bevins netika gudrs. «Kāpēc viņš pēkšņi grib, tēlaini izsakoties, konferenci aizvilkt no Eiropas, kas mums ir tepat līdzās, uz kaut kādu elles aizkrāsni tūkstošiem kilometru no šejienes — uz Tālajiem Austrumiem?»

Taču visi pārējie, it īpaši Trumens un Birnss, ļoti labi saprata, par ko Staļins runā. Protams, par tā dēvēto Potsdamas deklarāciju, kas ultimatīvi prasīja no Japānas bezierunu kapitulāciju, pretējā gadījumā piedraudot ar ātru un pilnīgu iznīcināšanu. Sis dokuments bija nosūtīts uz Tokiju 26. jūlijā, tas ir, jau konferences norises laikā, amerikāņu un angļu delegāciju vārdā (mazliet vēlāk tām pievienojās Cans Kaiši), nemaz nekonsultējoties ar Staļinu.

Tiesa, Birnss vēlāk bija neveiksmīgi mēģinājis Molo-tovam izskaidrot, kāpēc tā iznācis: Padomju Krievija, tā teikt, formāli neatrodoties karastāvoklī ar Japānu. Taču īstais iemesls bija cits: Trumens tiecās revidēt Jaltā pieņemto vienošanos. Ja deklarācija sasniegtu mērķi un mi-litāristiskā Japāna kapitulētu tikai Savienotajām Valstīm un Anglijai, pastāvīgie Japānas draudi Padomju valstij

neizzustu, bet šādā vai citādā veidā saglabātos ari nā» kotnē. Attiecībā uz amerikāņu otru mērķi — atombumbas spēka demonstrēšanu — Trumens bija pārliecināts, ka ari Japānas pozitīva atbilde uz deklarāciju nekavēs to: ja vien būs vēlēšanās, jebkurā atbildē varēs atrast ieganstu neapmierinātībai, lai realizētu jau pieņemto lēmumu par atomtriecienu Japānas pilsētām.

Taču Japānas valdība uz deklarāciju bija reaģējusi pavisam negaidīti: tā bija uzdevusi savam vēstniekam Maskavā pazondēt, uz kādiem noteikumiem Japāna varētu saņemt garantiju, ka PSRS neuzsāks pret to karu, un lūgt Padomju valdību kļūt par starpnieci japāņu un amerikāņu sarunās. Vēstnieks bija saņēmis neskaidru, nenoteiktu atbildi, jo Padomju Savienība nedomāja atkāpties no Jaltā pieņemtās vienošanās. Tagad Staļins bija nolēmis to visu darīt zināmu sabiedrotajiem Rietumos, viņus atmaskot necienīgā spēlē un reizē atkal parādīt Padomju Savienības uzticību savstarpējām saistībām.

— Tagad, — viņš turpināja, — mēs gribētu darīt konferencei zināmu šo mums adresēto Japānas notu par starpniecību. Varbūt nolasīsim to tūlīt angļu valodā? Sī dokumenta tulkojums krievu valodā padomju delegācijai ir zināms...

Kad tulks bija beidzis lasīt un biezo papīra lapiņu saudzīgi nolicis Molotovam priekšā uz galda, Staļins sacīja:

— Kā redzat, īpašu sensāciju notā nav, ja neskaita to, ka Japāna mums piedāvā tādu kā sadarbību. Taču tur nu mēs nekādā ziņā neesam vainīgi.

Viltīgi smaidīdams, viņš palūkojās Trumenā un piemetināja:

— Mūsu atbilde Japānai arī šoreiz būs nenoteikta.

— Mēs neiebilstam, — Trumens teica, iepriekš pārmijis dažus vārdus ar Birnsu.

— Mēs ari piekrītam, — Etlijs sacīja, izkratīdams pelnus no pīpes un it kā pilnīgi koncentrēdamies šim darbam.

— Tādā gadījumā par manu informāciju viss būtu izrunāts, — Staļins apmierināts teica.

Bevinam radās iespaids, ka sēde tūlīt būs galā, jo laiks, par kuru viņi bija vienojušies, jau tuvojās beigām. Tas viņu atkal padarīja grūtsirdīgu. «Kā tad tā?» viņš domās vaicāja. «Mēs ne tikai nekā neesam izlēmuši, bet neesam pat skāruši galvenos jautājumus — ne jautājumu par Poliju, ne par Vāciju!...»

Visu, kas notika konferencē, Bevins uztvēra tā, kā jebkuru šaha partiju var uztvert cilvēks, kas nekad nav ņēmis rokās šaha figūras. Nepieredzējušam vērotājam dažkārt šķiet, ka figūru pārbīdīšana uz šaha galdiņa notiek pārlieku patvaļīgi, ka tajā nav nekādas loģikas un noteiktas secības. Kāpēc šis bandinieks, izdarījis vienu gājienu, pēkšņi kļūst par dāmu? Kāpēc vienas figūras virzas pa taisni, bet citas — pa lauztu līniju? Kāpēc viena un tā pati figūra te paiet mazu solīti uz priekšu, te atkāpdamās šķērso pa diagonāli visu šaha galdiņu? Kāpēc netiek uzbrukts karalim, bet pēkšņi spēle koncentrējas tālu jo tālu no viņa? ...

Bevins vēl neaptvēra, ka konferencē gandrīz neviens vārds nav teikts bez nolūka. Viņš redzēja tikai atsevišķas mozaīkas daļiņas un nesaprata, nesajuta, kā, šīm daļiņām pārvietojoties, pakāpeniski veidojas vesela, dziļas jēgas pilna aina.

Bevins, vērdamies Trumenā, izdarīja ar roku kustību, kuru varēja iztulkot kā lūgumu un jautājumu reizē, un prezidents, it kā uzminējis, ko vēlas Anglijas ministrs, teica:

— Kārtējā sagatavošanas apspriedē padomju pārstāvis ziņoja, ka pastāv divi jautājumi, kuriem viņa delegācija gribētu mūsu uzmanību pievērst pirmām kārtām. Pirmais jautājums — par Itāliju un citām satelītvalstīm, otrais — par reparācijām, kas jāsaņem no Austrijas un Itālijas.

— Lai būtu pavisam precīzi, — Staļins papildināja, — mēs gribētu atgādināt savu vēlēšanos izvirzīt vēl divus jautājumus — par Vācijas floti un Polijas rietumro-bežu.

Trumens, it kā aizmirsis priekšsēdētāja tiesības, aprobežojās ar diezgan vispārīgu frāzi par gatavību šodien apspriest jebkuru no minētajiem jautājumiem. Arī Etlijs, kam, pēc Bevina domām, vajadzēja tikai stingri pateikt: «Apspriedīsim Polijas jautājumu,» — lai konferences norisi ievirzītu vajadzīgajā gultnē, izturējās pavisam dīvaini — pēkšņi sāka izteikt nožēlu, ka notikumi Anglijā ir kavējuši konferences darbu ...

Un tad Staļins atkal ņēma iniciatīvu savās rokās. Šoreiz viņa runa bija diezgan gara. Būtībā tā bija pārmetums sabiedrotajiem par atkāpšanos no jau saskaņotiem lēmumiem.

— Mums likās, — Staļins sacīja, — ka jautājumā par miera ligumiem ar Bulgāriju, Rumāniju, Ungāriju un

Somiju pamatos ir panākta vienošanās. Padomju delegācija nāca pretim saviem partneriem — pieņēma Cērčila kunga labojumu. Taču ministru apspriedē Anglijas delegācija ierosināja jaunu labojumu, kam mēs nevaram piekrist. Atkal sākās debates: kā saukt minēto valstu valdības — par atbildīgām vai atzītām? Mēs bijām un esam pret pirmo no šiem diviem formulējumiem, jo tas dod iemeslu apvainoties. Pirmajā variantā iznāk, ka līdz šim valdības nav bijušas atbildīgas... Te mēs bijām panākuši vienošanos, ka ikviena mūsu valsts var Bulgārijas, Rumānijas, Ungārijas un Somijas valdību atzīt tad, kad uzskatīs to par demokrātisku. Taču tagad iznāk, ka ministri sapulcējušies un atcēluši mūsu lēmumu. Vai tas ir pareizi?

Staļins pārlaida pārmetošu skatienu ASV un Anglijas delegāciju locekļiem. Iestājās klusums. Visiem bija skaidrs, kā Staļinam taisnība, ka sabiedrotās rietumvalstis mēģina spert soli atpakaļ no jau sasniegtās robežas.

Acīm redzams bija arī kas cits: Staļins nekā neaizmirst un nepieļaus, ka viņu muļķo, mētājoties ar vārdiem.

Trumens nogaidoši paraudzījās Etlijā, bet tas tikai paraustīja plecus. Sī kustība varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņš nedomā bez ierunām pieņemt visu, kam piekritis Cēr-čils. Tieši Cērčila dēļ Staļinam ir izdevies dabūt cauri vairākus savus priekšlikumus. Tieši bijušā premjera pļāpī-guma dēļ konference reizēm bija atgādinājusi bezjēdzīgu tērzēšanu vai kļuvusi līdzīga kuģim, kam vairs nedarbojas dzinējs un sabojājušās navigācijas ierīces, un stihija pēc savas iegribas nu dzenā to pa sabangoto Vēstures okeānu.

Kāpēc viņam uzņemties atbildību par to visu? Lai Cēr-čils pats atbild par savu pārrēķināšanos un sakāvēm!

Tomēr "Etlijs apzinājās arī, ka atbildība par visu, kas šeit ir jau noticis vai notiks turpmāk, šā vai tā gulsies tieši uz viņu, uz cilvēku, kurš Lielbritāniju pārstāv konferences nobeiguma posmā.

Tiesa, bija iespējams arī kaut kas cits: ja, par spīti visam, konference tomēr beigsies sekmīgi, Lielbritānijas sabiedriskā doma to izskaidros ar Cērčila stingrību un diplomātisko meistarību, taču Etlijs tiks aizmirsts. Bet vai tad ir lielas cerības uz panākumiem? Galvenie jautājumi tomēr joprojām nav izlemti vai arī nav izlemti galīgi, lai gan pagājušas vismaz divas trešdaļas no konferencei paredzētā laika...

Tātad iznāk, ka konference beigsies nesekmīgi? Lūk, tādā gadījumā gan Etlijs netiks aizmirsts. Tad pats Cēr-čils un viņa konservatīvo partija darīs visu, lai Anglijas sabiedrisko domu pārliecinātu, ka citādi nemaz arī nevarēja notikt, jo slavenā, prasmīgā Cērčila vietā Lielbritānijas delegācijas vadītājam paredzētajā krēslā pēc likteņa kaprīzes nokļuvis pelēcīgais Etlijs. «Tātad,» jaunais premjers nolēma, «šeit sevi jāparāda tikai tajos gadījumos, kad situācija acīm redzami veidojas labvēlīgi sabiedrotajām rietumvalstīm.» Sājā ziņā viņa izturēšanās līnija sakrita ar Bevina līniju, lai gan Bevins, kā jau bija teikts, uzskatīja par labāku klusēt cita iemesla dēļ.

Atrazdamies tālajā Londonā, Bevins šo konferenci bija iztēlojies līdzīgu arodbiedrību līderu un uzņēmēju komisijas sēdei, kurā katrs izsakās tikai «par lietas būtību» un priekšsēdētājs ar āmuriņa sitienu paziņo, ka lēmums pieņemts. Vismaz Bevins pats tieši tā vadīja līdzīgas sēdes kara laikā, kad viņš bija darba ministrs. Bet tas, kas notika šeit, sagādāja viņam aizvien lielāku vilšanos. Dodamies uz konferenci, Bevins bija ticējis, ka tā viņu kā ārlietu ministru vainagos ar lauriem, ka rietumvalstu vairākums katrā ziņā gūs spožu uzvaru kaut vai tāpēc vien, ka tas ir vairākums, ka šī uzvara kļūs viņam par pjedestālu, uz kura viņu ieraudzīs ne tikai Lielbritānija, bet arī visa pasaule.

Ir cilvēki, kas jau iepriekš sevi uzskata par gudrākiem un viltīgākiem nekā viņu nākamais oponents. Pie viņiem visā pilnībā piederēja arī Bevins. Vakarējais fiasko pie Staļina bija tomēr nedaudz mazinājis viņa pašpaļāvību, bet šodien vēl bija nākušas klāt Molotova ziņojuma uzvēdītās šaubas, un viņš līdzīgi Etlijam nolēma ņemt šeit vārdu tikai tad, ja viņa uzstāšanās katrā ziņā solīs panākumus.

Nesagaidījis no Lielbritānijas delegācijas itin nekādu atbildi uz Staļina paziņojumu, Trumens bargi paraudzījās Bimsā. Sis skatiens it kā vaicāja: «Nu, kāpēc jūs klusējat? Vai tad, velns ar ārā, par ministru apspriedēm būs jāatbild man?!»

Birnss, tāpat kā Etlijs, mazliet paraustīja plecus un it kā savukārt jautāja šefam: «Bet kāpēc jūs nevarētu sekot Staļina paraugam? Paskat, kā viņš izmanto no sava ministra iegūtu informāciju!»

Tas nu bija par daudz! Un Trumens tieši pievērsās savam valsts sekretāram, sacīdams:

— Es lūdzu Birnsa kungu izteikties sakarā ar ģenerāl-isimusa pretenzijām.

— DžentlmeņiI — Birnss iesāka, demonstratīvi smagi nopūzdamies. — Diemžēl radies tāds stāvoklis: kad mēs piekrītam mūsu padomju draugiem, angļu delegācija savu piekrišanu nedod. Bet, kad mēs piekrītam mūsu draugiem angļiem, iebilst padomju delegācija ...

Zālē atskanēja apvaldīti smiekli.

— Te nav nekā smieklīga, džentlmeņi, — Birnss pacēla balsi. — Atļaujiet atgādināt dažus faktus. Ministru apspriedē padomju pārstāvis paziņoja, ka,-cik viņš atceras, Savienotās Valstis ir pieņēmušas viņa delegācijas priekšlikumu. Es apstiprināju, ka principā ir tiešām tā. Un ne tikai principā, bet arī faktiski. Prezidenta kungs, nododams mums rediģēšanai padomju priekšlikumu par vairāku Austrumeiropas valdību un Somijas valdības atzīšanas iespēju, domāja tikai, ka vārds «izskatīt» būtu jāaizstāj ar vārdu «apspriest». Nezinu, kā ir citās valodās, bet angliski starp šiem vārdiem ir zināma atšķirība. Atrazdami vajadzīgo vārdu, mēs būtu varējuši padomju priekšlikumu, tā teikt, rāmi un mierīgi uzskatīt par pieņemtu. Bet tad nu grūtā stāvoklī nokļuvu tieši es. — Birnss uz brītiņu apklusa, paraudzījās Etlijā un, vēlreiz smagi nopūties, turpināja: — Lieta tāda, ka tūlīt pēc konferences sēdes, kurā padomju priekšlikums bija principā pieņemts, pie manis pienāca Cērčila kungs un paziņoja, ka viņš esot pret to ...

— Pret ko? — Staļins neizpratnē jautāja.

— Nu taču pret to pašu jūsu priekšlikumu par bijušo satelītvalstu valdību potenciālo atzīšanu, — Birnss atbildēja un pagriezās uz Anglijas ārlietu ministra vietnieka pusi: — Tā taču bija, Kadogana kungs? Jūs toreiz bijāt klāt.

— Jā, ser, — Kadogans apstiprinādams pamāja ar galvu.

— Tagad iejūtieties manā stāvoklī, džentlmeņi! — Birnss klusi sacīja, atkal pievērsdamies visiem konferences dalībniekiem. — Vai man bija tiesības šo faktu neminēt ministru apspriedē? Ja to nebūtu minējis es, to katrā ziņā būtu darījis Kadogana kungs. Turklāt viņam būtu bijušās tiesības man pārmest, ka es slēpju Cērčila kunga protestu. Kad īdena kunga vairs nebija, tieši Kadogana kungs taču pārstāvēja Lielbritāniju mūsu apspriedē.

Birnss atkal uz brītiņu apklusa, it kā dodams katram, kas to vēlētos, iespēju viņu atspēkot. Taču visi klusēja. Pa atvērtajiem zāles logiem varēja dzirdēt, kā kaļ dzenis.

— Vēlāk, — Birnss turpināja, — atklājās domstarpības Itālijas jautājumā. Atkārtojās diskusija, kas bija jau notikusi daudz agrāk... Es varētu minēt vēl kādus desmit līdzīgus faktus, bet baidos, ka tas tikai ieildzinātu mūsu apspriedi.

Etlijs piesita ar pīpi pie pelnutrauka malas, un nebija saprotams, vai viņš tikai izdauza pelnus vai lūdz uzmanību.

Izrādījās, ka lūdz uzmanību. Etlijs saprata: ja viņš klusēs arī tagad, tad visiem radīsies iespaids, ka vienīgi Anglijas delegācija ir nepastāvīga un kavē panākt vienošanos. Taču uzņemties Cērčila aizstāvēšanu viņš arī negribēja. Tātad bija jāatrod kaut kas vidējs — gan jāattaisnojas, gan jāizvairās no trieciena, ko varētu saņemt viņš pats. Etlijs sacīja:

—* Visiem ir zināms, ka ministru apspriedē, par kuru nupat ziņoja Bimsa kungs, dabiski, neesam piedalījušies ne es, ne Cērčila kungs. Mēs vispār šajā laikā nebijām Potsdamā. Sājā apspriedē nav piedalījies ari Bevina kungs. Tāpēc man šķiet pareizi lūgt Kadogana kungu sīkāk paskaidrot pozīciju, kuru tur bija ieņēmusi Anglijas delegācija.

Kadogans naidīgi pavērās Etlijā, lai gan apzinājās, ka premjera priekšlikums ir pamatots.

— Protams, es nedomāju vairīties no atbildības, — viņš teica. — Kas ir bijis, tas ir bijis. Taču pats notikums man neliekas tik dramatisks. Jautājums, tā teikt, ir lingvistisks un, manuprāt, bija visvieglāk risināms. Patiesību sakot, mēs tajā arī vienojāmies, un atsaukšanās uz Cērčila kungu, kura tagad nav klāt, domāju, nekādi nebūtu pamatota. Otrā jautājumā — par diplomātisko attiecību atjaunošanu ar vairākām Austrumeiropas valstīm un Somiju — mēs arī gandrīz nonācām pie kompromisa, piekrizdami tam, ka pēc miera līgumu parakstīšanas kļūs iespējama arī diplomātisko attiecību atjaunošana. Taču man šķiet, ka pret to iebilda padomju delegācija. Vārdu «gandrīz» es nelietoju nejauši. Kompromisu varēja panākt, taču tā nenotika. Kāpēc? Varbūt arī šoreiz Anglijas dēļ?

— Neuzdodiet mīklas, seri — Trumens iejaucās mazliet

aizkaitināts. — Ko jūs ar to gribat sacīt? Kas, pēc jūsu domām, ir vainīgs?

— Padomju delegācija, — Kadogans atbildēja, raudzīdamies galda virsā.

«Ko tur teikt,» Etlijs nodomāja, «Kadogans ir izpildījis savu uzdevumu. Lai atbildība par domstarpībām gulstas uz krieviem!»

Etlijs gaidīja, ka Stajins sekos viņa paraugam un liks, tā teikt, lai ievārīto putru izstrebj Molotovs, jo tas, tāpat kā Kadogans, bija piedalījies šajā apspriedē. Taču Stajins rīkojās citādi — vērdamies Anglijas ārlietu ministra vietniekā, viņš iecietīgi teica:

— Es Kadogana kungu sapratu tā, ka, izlauzies, tā teikt, cauri visiem ērkšķiem, viņš ir piekritis priekšlikumam pieņemt terminu «atzītas valdības» termina «atbildīgas valdības» vietā. Es jautāju: jā vai nē?

Ar savu jautājumu Stajins it kā atšķēla galveno no mazāk svarīgā, lika atgriezties pie problēmas, kuru viņš šajā strīdā uzskatīja par vissvarīgāko. Kadogans saprata, ka viņam atliek sacīt tikai «jā».

— Tas ir pilnīgi pieņemams arī mums, — Birnss sacīja, sarosīdamies un pat it kā nopriecādamies. Un atkārtoja: — «Atbildīgas» vietā «atzītas».

— Nu redz, — Staļins rezumēja, apmierināts pats un it kā mierinādams oponentus. — Mēs esam rīkojušies pareizi, nenostādīdami Austrumeiropas valstis sliktākā stāvoklī nekā Itāliju. Tātad šo jautājumu var uzskatīt par atrisinātu.

Arēji it kā nekas sevišķs nebija noticis. Neviens nebija teicis svinīgu runu sakarā ar to, ka konference pieņēmusi svarīgu lēmumu, tomēr visi saprata, ka cīņā par Sarkanās Armijas atbrīvoto valstu statusu, divu nesavienojamu vēlēšanos cīņā, no kurām viena tiecas bijušos hitleriskās Vācijas satelītus padarīt par nākamajiem Anglijas un Amerikas satelītiem, bet otra, gluži pretēji, dot tautām tiesības ievēlēt neatkarīgas valdības un nodibināt sociālu iekārtu, kas atbilstu to politiskajām simpātijām, — ka šajā cīņā uzvarējuši tie, kas vēlas otro.

Bija radīts diplomātiskais pamats, lai pati Vēsture nākotnē nosacītu sociālistisko valstu sadraudzības izveidošanos.

Pēc tam konference sāka apspriest jautājumu par re-parācijām, kas saņemamas no Itālijas un Austrijas.

Stajins ierosināja Austriju no rejiarācijām atbrīvot, jo

kara laikā tā nav bijusi patstāvīga valsts un tai nav bijuši savi bruņotie spēki. Bet Trumens, atsaukdamies uz to, ka Amerika piešķīrusi Itālijai miljoniem dolāru saimniecības atjaunošanai, ieteica no reparācijām atbrīvot arī šo zemi, jo citādi tai, sak, iznāks reparādjas maksāt ar amerikāņu naudu.

— Padomju tauta nesapratīs, kāpēc Itālija, kuras karaspēks bija atnācis līdz Volgai un piedalījās Padomju Savienības postīšanā, pēkšņi tiks amnestēta un nekādi nemaksās par tās nodarītajiem zaudējumiem, — Staļins iebilda.

Tad Trumens, kam visvairāk rūpēja nosargāt no Padomju Savienības amerikāņu dolārus, paziņoja:

— Ja Itālijā ir priekšmeti, kas derīgi reparācijām, — nevis nauda, bet priekšmeti, teiksim, smagās rūpniecības iekārtas, kuras būtu vajadzīgas Padomju Savienībai, mēs neiebildīsim pret to nodošanu jums.

So priekšlikumu Staļins pieņēma, tomēr neatlaidīgi prasīja, lai tūlīt tiktu noteikta reparāciju kopsumma naudas izteiksmē.

Un tad diskusijā iejaucās Bevins. Sājā jautājumā viņš jutās kompetents — naudu skaitīt viņš prata.

— Es ierosinu, — Bevins nosēca, — reparāciju summu nosakot, ņemt vērā to, kas bija Itālijas rīcībā kara beigās. Savienotās Valstis un Lielbritānija ir sniegušas un joprojām sniedz pēckara Itālijai lielu ekonomisko palīdzību. To, ko Itālijai dodam mēs, nedrīkst ieskaitīt reparāciju summā.

— Protams, — Staļins uz to atbildēja, — es negatavojos ignorēt Amerikas.un Anglijas intereses.

Etlijs, kura plānos nepavisam nebija paredzēts dot godkārīgajam Bevinam iespēju izvirzīties priekšplānā, arī vairs neklusējā kā ūdeni mutē ieņēmis.

— Es pilnīgi piekritu tam, ko sacīja prezidenta kungs, — viņš ierunājās vēl spalgākā balsī nekā parasti. — Tajā pašā laikā es pilnībā jūtu līdzi krievu tautai. Taču arī mēs ne mazumu esam cietuši no Itālijas. Iedomājieties, džentlmeņi, ko jutīs angļu tauta, ja Itālija būs spiesta maksāt krieviem reparācijas no tiem līdzekļiem, ko faktiski tai devusi Amerika un Lielbritānija!

Etlijs uz brītiņu apklusa un tad pabeidza klusākā balsī:

— Protams, ja Itālijā ir rūpnīcu iekārtas, kuras var konfiscēt, tad ir cita runa. Bet reparāciju maksāšanai no

līdzekļiem, ko Itālijai esam aizdevuši mēs un amerikāņi, mūsu tauta nepiekritīs nekad.

Pēdējo teikumu Etlijs izrunāja palēnināti, raudzīdamies angļu protokolistā un it kā aicinādams viņu visu pierakstīt vārds vārdā. Etlijs iztēlojās, kā viņš šo teikumu atkārtos kādā no -savām tuvākajām runām parlamentā, un nemaz nešaubījās, ka izdzirdēs skaļus aplausus tiklab leiboristu, kā konservatoru rindās.

«Neaizdot prom nevienu pensu no ierindas angļu līdzekļiem!» — tādi, bez šaubām, būs «Times» un citu angļu avīžu virsraksti, kad tās komentēs jaunā premjerministra runu. Aizdevums Itālijai — tas ir aizdevums, to atdos. Bet maksāt no šī aizdevuma reparācijas Krievijai? Nekad!

«Ko tur teikt,» Etlijs prātoja, «tāda jautājuma nostādne, bez šaubām, cels manu prestižu valstī. Lai visi zina, ka leiboristu vadonis ir uzticams tautas kases sargs! Tomēr,» Etlijs tūdaļ aprāva savu domu, «Staļins vēl jāpiespiež ar to samierināties. Tagad viņš katrā ziņā nāks uzbrukumā ...»

Taču Staļins dzedri atkārtoja:

— Mēs esam ar mieru ņemt rūpnīcu iekārtas.

Un pēkšņi Etlijam uzmācās šaubas. Satriekdama tādu armiju, kāda bija Hitlera armija, Padomju Savienība ir pierādījusi savu militāro varenību. Katrā ziņā tā gribēs io saglabāt arī turpmāk. Bet vai tad Lielbritānija un ASV tagad ir ieinteresētas, lai šī varenība saglabātos?... Reparāciju problēmai ir vēl viens aspekts — tīri militārs ...

— Jūs gribat no Itālijas ņemt uz reparāciju rēķina kara rūpniecības iekārtas? — Etlijs jautāja, un sejā viņam parādījās tāds kā lapsas viltīgums.

— Jā, kara rūpniecības iekārtas, — Staļins atsaucās kā atbalss.

Iestājās mirklis, kad Bevinam atkal šķita, ka viņš var Staļinu nostādīt gaužām grūtā stāvoklī. To, ka Staļins piekrita Itālijas reparāciju parāda dzēšanai ar kara rūpniecības iekārtām, var iztulkot kā Krievijas nodomu apbruņoties tādā mērā, lai spētu diktēt savu gribu Eiropai. Tai pašai Eiropai, par kuras neatkarību, spriežot pēc protokoliem, Staļins šeit daudzkārt cīnījies. Apstiprinādams savu ieinteresētību kara rūpniecības iekārtu iegūšanā, viņš pieļāvis liktenīgu kļūdu. Tā ir jāfiksē.

— Es gribu ģenerālisimusam vaicāt, — Bevins dzēlīgi sacīja, — vai runa ir par kara rūpniecības iekārtām, lai ražotu produkciju kara vajadzībām?

Staļins viņā palūkojās tā, kā droši vien profesors būtu paraudzījies uz pirmā kursa studentu, kas ir pārliecināts, ka spēj apgāzt Arhimēda likumu.

— Tas ir visai patvaļīgs mūsu nodomu iztulkojums. Runa ir par kara rūpnīcu iekārtām, kas tiks izmantotas miera laika produkcijas ražošanai. Tādas pašas iekārtas mēs izvedam no Vācijas.

— Jūs taču ļoti labi saprotat, — Bevins izsaucās, — ka es domāju kaut ko gluži citu! Iekārtas, par kurām es runāju, nevar tikt izmantotas miera laika produkcijas ražošanai!

Staļins noplātīja rokas un atbildēja:

— Katrs var domāt, ko viņš grib. Tādos gadījumos mēdz teikt: «Kā nu sirds vēlas.» Bet es runāju par to, ka jebkuru rūpnīcas iekārtu var izmantot miera laika produkcijas ražošanai. Mēs arī paši savas kara rūpnīcas tagad pārkārtojam, lai izgatavotu miera laika produkciju. Nav tādas kara rūpniecības iekārtas, ko nevarētu izmantot miera laika vajadzībām. Tā, piemēram, mūsu tanku rūpnīcas jau pārgājušas uz automobiļu ražošanu.

«Tomēr norāvās!» Bevins nikni nodomāja. «Norāvās gan no āķa!»

— Ļoti grūti noteikt, ko jūs vēlēsieties ņemt, — viņš drūmi noburkšķēja.

— Protams, — Staļins labprāt piekrita. — Pašlaik ir grūti minēt visas tās iekārtas, kas varētu mūs apmierināt. Svarīgi ir šeit lēmumu pieņemt principā, bet savas konkrētās prasības gan jau mēs formulēsim vēlāk.

Bevinam gaužām gribējās teikt: «Es/varu iedomāties, kādas tās būs.» Taču nopietnai polemikai tāds teiciens nekādi nederēja. Bet nekas cits nenāca prātā.

Viņam aizsteidzās priekšā Trumens.

— Cik es sapratu, — viņš sacīja, pievērsdamies Staļinam, — jūs gribat, lai mēs principā fiksētu, ka Itālijas pienākums ir maksāt reparācijas.

— Pilnīgi pareizi, — Staļins apstiprināja. 1— Jāfiksē pienākums maksāt reparācijas un jānosaka to apjoms naudas izteiksmē. Turklāt, ticiet man, mēs piekrītam nelielai summai.

«Viņš taču ņirgājas par mums, bet mēs pazemīgi viņam to atļaujam!» Bevins gribēja izsaukties. «Kas tad

patiesībā noticis? Vispirms mēs iebildām pret pašām repa-rācijām. Vēlāk piekritām to maksāšanai ar rūpniecības iekārtām. Bet tagad atkal atgriežamies pie naudas summas!»

— Manuprāt, — Trumens teica, par pārsteigumu Be-vinam un ne mazākā mērā arī Etiijam, — principā mums nav domstarpību šajā jautājumā. Es tikai vēlos, lai netiktu skarti tie avansi, ko mēs un Lielbritānija esam devuši Itālijai.

It kā grūzdams projām tādas bažas, Staļins pacēla abas rokas ar' nesaliektiem pirkstiem un teica:

— Nē, nē! Es nepavisam nedomāju izmantot šos avansus. (

Bevins juta: lai kā viņš cenšas, tomēr nespēj vairs valdīties, mierīgi pārciest šo jauno, nepārprotamo rietum* lielvalstu sakāvi.

— Tādā gadījumā, — viņš sacīja, — rodas jautājums: kas Itālijai jāatlīdzina vispirms? No mums saņemtie aizdevumi vai Krievijai nodarītie zaudējumi? Mēs esam devuši skaidru naudu un domājam, ka Itālijas pirmais pienākums ir atdot parādu. Pēc tam var runāt par repārā-cijām Krievijai.

Sta|ina sejā parādījās «tīģera smaids», kas bija labi pazīstams tiem, kuriem ar viņu bija bijušas darīšanas: usas mazliet pacēlās uz augšu, pa pusei atsegdamas zobus. Ar iznīcinošu skatienu raudzīdamies Bevinā, viņš atbildēja:

—* Varbūt no bodnieka viedokļa jeb — teiksim to citiem vārdiem — no komerciālā viedokļa tāda jautājuma nostādne varētu tikt uzskatīta par pareizu. Bet ir arī cits viedoklis 1— tīri cilvēcisks. Un, lūk, no šī viedokļa, pieņemdami Bevina kunga priekšlikumu, mēs naudu vērtētu augstāk nekā cilvēku dzīvības. Mēs nedrīkstam Itāliju un citus agresorus stimulēt, pieļaudami, ka no plaša vēriena, no cilvēciska vēriena viedokļa viņi pēc kara paliek gandrīz nesodīti, kaut daļēji neatlīdzina to, ko nopostījuši. Tas būtu tas pats, kas izmaksāt viņiem prēmiju par karu.

Pēkšņi kļuva dzirdama aizvien skaļāka aviācijas motora rūkoņa. Kāda lidmašīna lidoja, kā likās zālē sēdošajiem cilvēkiem, pāri pašam Cecīlijas pils jumtam. Tomēr visi dzirdēja, ka Trumens atbild Staļinam:

— Es jums pilnīgi piekrītu.

— Ko?! — Bevins izsaucās. — Vai es esmu pareizi

sapratis prezidenta kungu? Vai varbūt lidmašīnas troksnis ...

— Es piekritu ģenerālisimusa paziņojumam, — Tru-mens atkārtoja skaļā balsī, it kā par spīti Bevinam, — ka agresoram nevis jāsaņem prēmija, bet gan jācieš sods.

Sājos prezidenta vārdos skaidri ieskanējās pārmetums angļiem, kas bija iedrošinājušies strīdu turpināt pēc tam, kad viņš jau bija izteicis savu piekrišanu Staļinam. To vēl varēja paciest no Cērčila.'bet no kaut kāda tur arodbiedrību birokrāta gan ne!...

Staļins, kas vienmēr šķita uztveram pat vismazāko niansi konferences norisē un prata uz to attiecīgi reaģēt, acīmredzot nolēma, ka Trumena rājiens angļiem ir slikts, sēdes nobeigums. Viņš bēdīgi pašūpoja galvu un līdzjūtīgi sacīja:

— Angļiem sevišķi daudz bija jācieš no Itālijas.

— Mēs to neaizmirstami — Etlijs noskurinājās.

Trumens šai replikai nepievērsa uzmanību.

— Vienosimies par mūsu rītdienas sēdes sākumu, — viņš ierosināja. — Vai kā parasti — piecos?

— Lūdzu! — Staļins tūlīt atsaucās, it kā parādīdams īpašu laipnību, — šoreiz Trumenam.

— Bet varbūt.., labāk sākt mūsu sēdes četros? ,., —-prezidents jautāja.

— Nu, lūdzu! — Staļins parādīja tikpat lielu gatavību piekrist.

Angļi klusēja.

— Ar visu piekrišanu, — Trumens teica, jau kājās stāvēdams, — rītdienas sēde sāksies četros.

DIVDESMITĀ NODAĻA. «NO PILNĪGI DROŠIEM AVOTIEM»

No rīta Voronovs devās uz preses klubu palasīt Rietumu avīzes. Viņš tur nebija bijis jau kādas trīs dienas un pašreiz brauca turp lielākoties tāpēc, lai noskaidrotu, ko šīs avīzes raksta par Etlija un Bevina ierašanos Bā-belsbergā, kādus pareģojumus tās izsaka, salīdzinādamas viņu un Cērčila pozīcijas.

Kad Voronovs iegāja lasītavā, tur jau bija daudz Rietumu žurnālistu. «Droši vien bārs vēl ir ciet,» viņš nodomāja.

Sākt sarunu ar ārzemju kolēģiem Voronovs pašreiz nevēlējās — viņam gribējās drīzāk palasīt avīzes. Nepievērsdamies nevienam atsevišķi, viņš klusi pateica hallol un sāka ar acīm meklēt, kur apsēsties. Viņam laimējās: sāņus no avīzēm apkrautā garā galda stāvēja cits — mazs, apaļš galdiņš. Arī tur bija avīžu komplekti un turklāt — divi brīvi krēsli. Voronovs apsēdās uz viena no tiem, bet otra atzveltni palieca uz priekšu un atbalstīja pret galda malu, lai kāds neapsēstos blakus.

Viņš bija priecīgs, ka viņa ierašanās palikusi gandrīz neievērota — cerēdami izvilināt kādu sensāciju, «rietumnieki» parasti nelaida garām iespēju papļāpāt ar krievu. Pēc notikuma Stjuarta sarīkotajā «preses konferencē» daudzi Voronovu pazina pēc sejas un pastiprināti interesējās par viņu.

Nopriecājies, ka šoreiz laimējies izvairīties no uzmācīgās ziņkārības, viņš iegrima lasīšanā.

Avīzes bija pilnas ar sīkākām ziņām par vēlēšanām Anglijā un Cērčila, Etlija un Bevina ģīmetnēm. Bet par to, kaš interesēja Voronovu, bija maz ziņojumu, un tajos parasti nebija nekā būtiska. Tikai viens apgalvojums pelnīja ievērību — tas, ka starp konservatora Cērčila un leibo-

ristu Etlija un Bevina pozīcijām noteikti nebūs nekādas atšķirības.

Avīžu rakstos bija bagātīgi citētas daudzu leiboristu partijas darbinieku runas. Citāti liecināja, ka galvenajos jautājumos, kas apspriežami «Lielajai trijotnei», piemēram, Polijas jautājumā, Etlijs un Bevins pilnīgi solidarizējas ar Cērčilu.

Līdz presei bija aizkļuvušas arī ziņas par Polijas pārstāvju ierašanos Bābelsbergā un viņu sarunām ar Rietumu delegāciju vadītājiem. Poļi, kas aizstāvēja jauno robežu pa Oderu un Rietumneisi, it kā bija sastapušies ar vienprātīgu Cērčila un Trumena, kā ari abu rietumvalstu ārlietu ministru pretošanos. Bija izteikts minējums, ka tādu pašu kategorisku noraidījumu viņi saņemšot arī no Etlija.

Lasīdams avīzes, Voronovs šo to izrakstīja un, kā likās, nemanīja nekā, kas notiek ap viņu. Viņš neapjauta, cik daudz laika pagājis šajā darbā — stunda, divas vai trīs —, kad izdzirda minam savu uzvārdu. Voronovs negribīgi pacēla galvu un ieraudzīja, ka, noliecies pār viņu, blakām stāv Stjuarts.

— Good mortiing\x — sacīja anglis un, satvēris pie galda pieslietā krēsla atzveltni, apvaicājās: — Vai šī vieta ir brīva?

Atbildi negaidījis, Stjuarts apsēdās blakus Voronovam un, viegli miegdams acis aiz briļļu stikliem, sacīja:

— Priecājos par tikšanos, ser.

Voronovs nekā neatbildēja. Pēc tās nelaimīgās «preses konfercces», kas, starp citu, Voronovam bija atnesusi ne tikai vilšanos vien, viņš Stjuartu nebija saticis. Braits bija stāstījis, ka anglis aizlidojis uz Londonu kopā ar -Cērčila svītu. .

Bet tagad viņš sēdēja blakus. Kā vienmēr, eleganti ģērbies, rūpīgi noskuvies, un no viņa tuklajiem, sārtajiem vaigiem nenozuda labvēlīgs augstākās sabiedrības cilvēka smaids.

— Negaidīta, bet patīkama tikšanās, — Stjuarts dudināja pieklājīgi, pusbalsī, lai netraucētu pārējos, un viņa briļļu stikli reizreizēm iezibsnījās.

Voronovs atkal nekā neatbildēja un vēl zemāk noliecās pār avīzi, tā likdams Stjuartam saprast, ka viņam nav nekādas vēlēšanās sākt sarunu. [11]

Taču acīmredzot uz Stjuartu tas neatstāja vajadzīgo iespaidu. Viņš turpināja:

— Es tikai vakarrīt atgriezos no Londonas. Šeit ir lielisks laiks. — Pēkšņi uzlicis plaukstu uz avīzes, ko lasīja Voronovs, viņš teica: — Beidziet taču skaisties uz mani, seri Goda vārds, tas notikums nav tā vērts, lai mēs augu mūžu domātu par atriebību, jo vairāk tāpēc, ka tam visam vairs nav nekādas nozīmes.

— Kā nu kuram liekas. Provokācijas netiek aizmirstas, — Voronovs dzedri atbildēja.

— Kāpēc tik rupji? — Stjuarts pārmetoši sacīja.

— Esmu pieradis, teiksim, lāpstu saukt par lāpstu, — Voronovs atbildēja, izmantodams ang|u idiomu,

— Tieši lāpsta jums var arī noderēt, — Stjuarts noteica.

— Ko jūs gribat ar to sacīt?

— Vai tad jūs neuzskatāt par savu pienākumu iemest kapā arī savu sauju zemes? — Stjuarts atbildēja ar pretjautājumu.

— Klausieties, mister Stjuart, — Voronovs dusmīgi teica, — ko jūs, patiesību sakot, gribat no manis? Kas tā par lāpstu? Kas tas par kapu? Es esmu aizņemts.

— Es ierosinu apmainīties ar informāciju, ser. Godīgi un atklāti.

Voronovs jau gribēja atbildēt, ka godīgums, atklātība un Stjuarts nav savienojami jēdzieni, bet pēkšņi viņā pamodās interese. Par ko šis tips īsti runā?

Savaldījies viņš atbildēja diezgan miermīlīgi:

Savu attieksmi pret godīgu un patiesu informāciju jūs reiz jau parādījāt.

— Vai atkal? — Stjuarts pasmīnēja. — Mēs taču esam vienojušies tam pārvilkt krustu. Labi, lai jums nerastos nekādas šaubas, es pirmais izklāstīšu savu informāciju. Godīgi un atklāti aicinu jūs pašu izspriest, vai tā ir tās informācijas vērta, ko es gribu saņemt no jums. Nu tā — ar konferenci ir cauri, Vakars. Tā ir mirusi, To cs zinu no drošiem avotiem,

«Kā gan citādi,» Voronovs nodomāja, «provokators vienmēr paliek provokators.» Bet skaļi viņš teica, norādīdams uz sev priekšā noliktajiem avīžu komplektiem:

— Man te ir vesels lērums tādu pareģojumu, Un visi no drošiem avotiem. Tomēr pretēji tiem konference turpina darbu. Šodien četros sāksies kārtējā sēde.

— Bet es jums saku, ka nekādas sēdes nebūs! — Stjuarts neatlaidās.

— Vai jūs pildāt Gebelsa norādījumu? — Voronovs zobgalīgi vaicāja. — Viņš apgalvoja,_ ka meliem, lai tie izskatītos pēc patiesības, ir jābūt kolosāliem.

— Izbeidziet šīs propagandistiskās blēņas, mister Vo-ronov! — Stjuarts atmeta ar roku. —Mums ir nopietna saruna. Kā es jau pareģoju pirms divām dienām, ar konferenci ir cauri.

Angļa izturēšanās pauda tādu pārliecību par savu taisnību, ka Voronovam sirds dziļumos modās nemiers.

— Kur jūs to grābāt? — viņš vērīgi jautāja.

— Es tikos ar Bevinu. Tūlīt pēc viņa ierašatjās Bābcls-bergā. Angļu delegācija nepiekāpsies nevienā jautājumā. Tas arī vakarējā sēdē tika paziņots tēvocim Džo. Nekāda piekāpšanās! — Stjuarts ar uzsvaru atkārtoja, paceldams rādītājpirkstu. — Piedāvāta tāda alternatīva: vai nu tēvocis Džo samierinās un, tā teikt, atsedz flangus, vai arī tikšanās bijusi pa tukšo un visi brauc mājās. Spriežot pēc tā, ko mēs zinām par tēvoča Džo raksturu, nez vai viņš pazemīgi noliks ieročus. Ir atlikusi tikai viena iespēja — braukt mājās.

Voronovs kļuva domīgs. «Par šo informāciju, protams, varētu nelikties zinis, aizmirst to. Taču nedrīkst atstāt bez ievērības faktu, ka tā nāk tieši no Stjuarta, no cilvēka, par kuru Braits stāstīja, ka viņš esot labi pazīstams ar Cērčiiu. Nebūtu nekāds brīnums, ja viņš būtu ticies arī ar Bevinu un pašu Etliju. Bet, ja nu tā, tad tas nozīmē, ka tieši viņi ir Stjuartam uzdevuši izplatīt šo tā saucamo informāciju. Un viņš ir nolēmis sākt ar mani, jo ir pārliecināts, ka par angļu delegācijas stingro nodomu nepiekāpties nevienā jautājumā es ziņošu pienācīgā vietā. Bet ko var dot tāda ziņošana? Pati par sevi, protams, nekā. Taču, ja Etlijs un Bcvins jau pirmajā «Lielās trijotnes» sēdē, kas notika pēc viņu nākšanas pie varas, tiešām ir ieņēmuši tādu pozīciju, teorētiski ir iespējams, ka konference beigsies ar šķelšanos.»

Tiklīdz Voronovs to iedomājās, viņš juta gandrīz fiziskas sāpes, šī konference, kurā viņš patiesībā ne reizi nebija piedalījies, bija kļuvusi it kā par viņa personisku lietu. Viņa apziņā tā savijās kopā ar Vācijas likteni, ar Polijas likteni... Jā, pēc saķeršanās ar Stjuartu, pēc sarunas ar Staļinu, pēc pārrunām ar Volfu un Neimani,

289

10 — 1397

pēc visa tā, ko Voronovs bija uzzinājis par vācu komunistu darbošanos, ko bija redzējis, dzirdējis un izjutis kopš ierašanās Potsdamā, šo zemju liktenis bija viņam k|uvis par paša likteni. Un ne tikai šo divu zemju liktenis vien.

Voronovs, patiesībā ierindas padomju žurnālists, pats to nemaz nemanot, bija sācis just tādu kā personisku atbildību par konferences iznākumu. Viņš licēja, ka konference miljoniem cilvēku Eiropā, bet varbūt ari visā pasaulē atbildēs uz jautājumu «Kā dzīvot turpmāk?». Kāda būs cilvēces rītdiena? Vai debesis būs skaidras ne vien virs galvas, bet arī pie apvāršņa? Bet varbūt tur atkal celsies negaisa padebeši? Viņš tagad jutās ne tikai savas valsts pilsonis —'tas pirmām kārtām —, bet vienlaikus ari pasaules pilsonis... Briesmīgie kara gadi atkal parādījās viņa acu priekšā. Atmiņā atdzima ne tikai kaujas Padomju zemē, bet ari tas, kas bija redzēts ārpus tās robežām: drupas, ceļi, pa kuriem klīst noskranduši cilvēki. Bez mājām, izbadējušies, zaudējuši tēvus, brāļus, sievas, dēlus. Poļi, čehi, slovaki, ungāri.,.

Viņš saprata, ka pati konference neradīs nekādu brīnumu, neatjaunos nopostīto, nenožāvēs visas asaras, nesadziedēs visas brūces. Un tomēr no sirds ticēja, ka tā līdzīgi saulei, kas pacēlusies virs apvāršņa, miljoniem cilvēku apgaismos vislabāko, vispareizāko no visiem ce-jiem — ceļu uz Nākotni.

Bet tagad, ja šim nelietīgajam Stjuartam ir taisnība...

«Nē, nē, tas nevar būt!» Voronovs gribēja kliegt pilnā kaklā. Taču viņš nekliedza, bet uzsvērti mierīgā balsī sacīja:

— Jūsu informācija nav nekā vērta. Un tomēr — ko jūs vēlaties saņemt pretim?

— Jūsu godavārdu, ka es būšu pirmais Rietumu žurnālists, kas uzzinās dienu, kad Stajins paredzējis braukt projām.

Voronovam tas likās smieklīgi.

— Vai tad jūs nopietni domājat, ka man to darīs zināmu? — viņš jautāja. — Varbūt jums liekas, ka es bieži viesojos pie Staļina, tāpat kā jūs, spriežot pēc apkārt klīstošām valodām, viesojaties pie Cērčila?

— Nezinu, — Stjuarts nogrozīja galvu. — Par jums runā visādi... Turklāt es gaidu, ka jūs uzņemsieties tikai vienu saistību: to, ko zināsiet jūs, zināšu ari es.

«Runā, ko gribi, bet es tev neticu, jā, neticu!» Voronovs klusībā atkārtoja. Cerībā uzzināt no Stjuarta kaut ko sīkāk viņš jautāja:

— Tātad jūs nopietni domājat, ka konferencei ir jau izrakta kapa bedre?

— Un tā ir pietiekami dzija, lai tajā apbedītu visu Cecīlijas pili, — Stjuarts atbildēja.

— Es neticu nevienam jūsu vārdam, mister Stjuart, — Voronovs nikni sacīja. — Man vēl jāpiebilst, ka es nederu kaprača lomai. Manuprāt, konference katrā ziņā beigsies ar vienošanos. Varbūt jau šāsdienas sēde atspēkos visus jūsu izdomājumus. Komentēdams savas valsts vadītāju izteikumus, jūs tikai piedēvējat viņiem nodomu izjaukt konferenci, par spīti veselam saprātam ...

Tajā mirklī plaši atvērās lasītavas durvis un tajās parādījās Cārlijs Braits. Viņš jau no sliekšņa sauca:

— Hallo, puišil Man ir ārkārtīgi svarīgs paziņojums. Konferences sēde atcelta!

Vienā mirklī apklusa laikrakstu lapu čaukstoņa. Visu lasītavā sēdošo cilvēku skatieni pievērsās Brailam. Klusums ilga īsu brītiņu. Tad sāka birtin birt jautājumi:

— Kā tā?

— Kāpēc?

— Vai pavisam nenotiks?

— Kā tu to uzzināji? ,.,

Braits staroja pašapmierinātībā. Viņam acīm redzami sagādāja baudu vispārējā uzmanība, ko viņš bija sev pievērsis.

Un tad Voronovs izdzirda zobgalīgu Stjuarta jautājumu:

— Kā tad hu ir? Vai mūsu vienošanās stājas spēkā?

— Ejiet pie velna! — Voronovs caur zobiem noteica, piecēlās, un savukārt vaicāja Braitam: — Kur tu grābi tādas baumas?

Braits tikai tagad pamanīja Voronovu un aizvainots atbildēja:

— Lēnāk pār tiltu, manu bērniņ Maikl! Tev visur rēgojas tikai baumas un provokācijas! Ja nu tev dikti gribas nokJūt mu]ķa lomā, tad brauc uz Bābelsbergu un tur krievu protokolu daļā uzzini — notiks konference vai ne!

Voronovs, vēl pats nezinādams, ko viņš darīs nākamajā mirklī, tikai pakļaudamies nepārvaramam impulsam,

aši devās pie-Braita, izstūma viņu ārā, tūlīt izgāja ari pats un aizvēra aiz sevis durvis.

— Ja tu man tūlīt nepateiksi, — viņš lēnām sacīja, savilkdams rokas dūrēs, — kur tu to ņēmi, tad es...

— Tu taču esi traksl — Braits izsaucās, kāpdamies atpakaļ. — Ko tad tik briesmīgu es esmu pateicis? Džeinai šodien brīvdiena. Es pajautāju, kāpēc. Un viņa atbildēja: amerikāņu protokolu daļa ir oficiāli paziņojusi, ka konferences sēde ir atcelta. Nu?... Ko tu vēl gribi no manis?!

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. ULTIMĀTS

29. jūlijā ap pusdienu «mazajā Baltajā namā» pēc attiecīga pieteikuma ieradās Molotovs tulka Golunska pavadībā.

Trumenam un Bimsam, kas viņu sagaidīja, viņš pavēstīja, ka ģenerālisimuss Stajins nejūtoties īsti labi un ārsts esot viņam ieteicis neiet ārā no mājas. Tāpēc viņš neesot varējis izpildīt prezidenta lūgumu un atbraukt pats. Biedrs Staļins nevarēšot arī ierasties konferences sēdē, kas paredzēta četros pēc pusdienas.

— Zēl, ka šāsdienas sēde nenotiks, — Trumens sacīja. — Taču vispirms man gribētos izteikt nožēlu par to, ka ģenerālisimuss ir saslimis. Ceru, ka nav nekā nopietna...

Pēc Trumena aicinājuma visi uzkāpa augšā viņa kabinetā. Šeit atradās ne tikai rakstāmgalds, bet stūrī pa labi no durvīm stāvēja arī apaļš, pulēts sarkankoka galds, kam visapkārt bija salikti krēsli ar augstām atzveltnēm. Trumens ar plašu, viesmīlīgu žestu aicināja pie tā sēsties Molotovu un viņa tulku.

Tiklīdz visi bija apsēdušies, kabineta durvis plaši atvērās un kalpotājs nēģeris, ģērbies īsā, sarkanā jakā ar spožām pogām un melnās biksēs ar dzelteniem lampasiem, iestūma nelielu galdiņu uz riteņiem. Uz galdiņa stikla virsas bija saliktas pudeles ar daudzkrāsainām etiķetēm. Pudeles no visām pusēm apņēma sudraba spainīti ar ledus gabaliņiem, augstas glāzes un mazas, ovālas glāzītes.

— Kam Molotova kungs dod priekšroku? — Trumens smaidīdams vaicāja. —- Skotu viskijam? Vai amerikāņu «Burbonam»? Džinam ar toniku? Vai varbūt krievu degvīnam?

Molotovs tāds kā izbrīnījies palūkojās uz galdiņu, pēc tam pievērsa skatienu Trumenam un angliski teica:

— No.

— Nu tad, — Trumens labsirdīgi noplātīja rokas, —ari mēs nedzersim. Lai šajā mājā valda atturība!

Viņš ar plaukstas virspusi norādīja sulainim uz durvīm. Tas ātri izstūma galdiņu no kabineta un klusām cieši aizvēra durvis.

Trumens atkal palūkojās Molotovā. Smaids joprojām kavējās prezidenta sejā.

Jā, viņš uzskatīja par nepieciešamu kaut mazliet noskaņot sev labvēlīgi šo cilvēku, kam bija tumšs uzvalks, balts krekls ar cietinātu apkaklīti, seja, kurā, pēc Trumena novērojumiem, nekad neparādījās smaids, un pensnejs, kas visā pasaulē jau sen bija izgājis no modes.

Trumenam bija iemesls domāt, ka Molotovam pret viņu nav nekādu simpātiju. Un ne jau tikai pie konferences galda notikušo strīdu dēļ. Viņš nemaz nešaubījās, ka padomju tautas komisārs nav aizmirsis viņu pirmo tikšanos Baltajā namā Vašingtonā, kad prezidents bija mēģinājis ar Molotovu runāt kā ar puiku vai vismaz kā ar vienu no saviem padotajiem.

Tagad šī kļūda bija jālabo. Jālabo ne jau nu tāpēc, ka Trumens būtu sapratis toreizējās izturēšanās netaktiskumu, Un, zināms, arī nc tāpēc, ka viņam pēkšņi būtu radušās simpātijas pret Molotovu. Nē, cēlonis bija cits. Trumenam nebija noslēpums, ka Molotovs savā ziņā ir Staļina alter ego un sarunāties ar viņu nozīmē gandrīz to pašu, ko sarunāties ar Staļinu. «Gandrīz» tāpēc, ka Staļins varēja izlemt. Turpretim Molotovs varēja tikai viņam ziņot, varbūt arī kaut ko ieteikt, tomēr galvenais tautas komisāra pienākums bija izpildīt norādījumus.

Trumens nemaz nešaubījās, ka ikvienu viņa pašreiz sacīto teikumu, ikvienu viņa intonāciju un droši vien pat žestu šis cilvēks precīzi darīs zināmu Staļinam.

— Mums gribētos, — Trumens teica, sakrustodams pirkstus (uz viena no tiem blāvi iespīdējās laulības gredzens), — ar ģenerālisimusu apspriest svarīgu jautājumu, kas atliecas uz Poliju. Un nc tikai apspriest, bet ar viņa piekrišanu arī ierosināt konferencē izskatīt, kā mums šķiet, svarīgu priekšlikumu... Jūs neiebildīsiet, ja es lūgšu Birnsa kungu izklāstīt šī priekšlikuma būtību? — Viņš nozīmīgi paraudzījās Bimsā un piemetināja: — Man šķiet, ka mūsu

valsts sekretārs konferences laikā Ir ieguvis lielu pieredzi projektu un priekšlikumu formulēšanā.

Pēc tam Trumens pievērsa skatienu Molotovam, it kā vaicādams, vai viņš ko neiebilst.

— Es klausos, — Molotovs sausi atbildēja.

— Ķeršos tūlīt vērsim pie ragiem, kā tādos gadījumos mēdz teikt, — Birnss iesāka. — Kuros jautājumos mūsu delegācijām ir vislielākās domstarpības? Tās ir, — viņš pacēla roku ar ieplestiem pirkstiem, — jautājumā par re-parācijām... Vai ne? — Birnss salieca īkšķi. — Tad — jautājumā par Polijas rietumrobežu. — Viņš salieca vēl vienu pirkstu. — Ja nu mēs, — Birnss turpināja, roku nolaizdams, — varētu vienoties šajos divos jautājumos, es domāju, angļi nekādus šķēršļus neliktu.

— Jūs r-runājat arī viņu vārdā? — Molotovs jautāja.

— Pagaidām nē, — Birnss atbildēja. — Vēl vairāk — mēs vispār nezinām, kādas ir Etlija un Bevina domas par Polijas rietumrobežu. Tomēr.., — viņš mazliet sa-stostījās, — es ceru, ka ar angļiem varēs vienoties.

Birnsa pirmais apgalvojums neapšaubāmi bija mānīšanās — Etlija un Bevina pozīciju Polijas robežjautājumā ļoti labi zināja gan viņš, gan Trumens. Turklāt Birnss zināja ari to, ka tieši angļi uzdevuši saviem žurnālistiem izplatīt no «pilnīgi drošiem avotiem» dzirdētas baumas: krievu nepiekāpības dēļ konference esot jau gandrīz izjukusi. Otrā apgalvojumā, kurā Birnss izteica pārliecību, ka angļi neuzdrošināsies neievērot Savienoto Valstu viedokli, viņš bija tuvāk patiesībai.

— Vai jūs jāsaprot tā, ka amerikāņu delegācija tagad ir ar mieru apmierināt poļu prasības? — Molotovs vaicāja.

— Tikai vienu ne, — Birnss atkal pacēla -roku, šoreiz it kā brīdinādams. — Mēs esam ar mieru piekrist visam, ko lūdz poļi, izņemot tās teritorijas piešķiršanai, kas atrodas starp Austrumu un Rietumu Neisi.

Molotovs tikko manāmi paraustīja plecus. Viņa rokas nekustīgi gulēja uz ceļiem.

— Bet tas taču ir galvenais, ko poļi neatlaidīgi prasa! — viņš sacīja un palūkojās Trumenā, it kā vaicādams, kāda tad ir «svarīgā priekšlikuma» būtība.

— To mēs zinām! — Birnss atsaucās steidzīgi, it kā baidīdamies, ka Trumens varētu aizsteigties viņam priekšā. — Tādēļ mēs piedāvājam kompromisu. Vienosimies tā: lai līdz Miera konferences lēmumam strīdīgo rajonu pārvalda padomju iestādes. Sājā jautājumā mēs esam

sagatavojuši memorandu un ceram, ka tā saturs jūs ap* mierinās. '

Birnss uz brītiņu apklusa un paraudzījās Molotovā. No tautas komisāra sejas nekādi nevarēja noprast, vai viņš tam piekrīt vai iebilst pret to. Tikpat dzedra un mierīga tā palika arī tad, kad Bolens lasīja sagatavoto tekstu.

Sājā tekstā nebija nekā jauna salīdzinājumā ar to, ko Birnss nupat bija sacījis, lai gan formulējumi bija viltīgāki: bija uzsvērts tas, ko Polija saņem, bet noklusēts tas, ko tai atsaka.

Molotovs joprojām nekā nebilda, un tas Bimsam jau sāka aizdot dusmas.

— Tātad jūs esat mani sapratis, Molotovā kungs? — Birnss jautāja, ar pūlēm pārvarēdams aizkaitinājumu. Un atkārtoja, it kā rezumēdams: — Tātad strīdīgo teritoriju pārvalda padomju administrācija. Tiek likvidēta poju administrācija, kas pašreiz, tā teikt, pati uz savu galvu piesavinājusies varu dažos Vācijas rajonos... Gribu jums atgādināt, Molotovā kungs, ka Jaltā noslēgtā vienošanās Polijai nekādu okupācijas zonu nav paredzējusi. Tā taču ir?

*— Jā un arī nē, — Molotovs beidzot ierunājās nesatricināmā mierā.

— Kā tad «nē», ja... — Birnss iesāka, bet Molotovs viņu pārtrauca, sacīdams:

— Pareizi ir tas, ka nekādu Polijas okupācijas zonu, kā jūs izteicāties, Jaltā noslēgtā vienošanās neparedz. Bet tur melns uz balta ir rakstīts, ka trīs lielvalstu vadītāji atzīst Polijas tiesības ievērojami paplašināt teritoriju ziemeļos un rietumos. Kā tad Birnsa kungs domā — vai Polija, kas saņēmusi šo ievērojamo teritorijas paplašinājumu, var tur iztikt bez savas administrācijas? Bet varbūt paplašināšana notiks tikai uz kartes?

— Polija taču ir sagrābusi daudz vairāk, nekā bija paredzēts! — Birnss izsaucās.

— Kas tad bija paredzējis? — Molotovs vaicāja. — Jal-tas konferencē nolēma, ka par Polijai pievienojamās teritorijas apmēriem prasīs Polijas valdības domas, kad būs pienācis laiks to darīt. Tagad tas ir izdarīts. Vai ne? Atbilde ir saņemta: robežai jāiet pa Oderu un Rietumneisi. Kas vēl nav skaidrs?

— Kā jūs to nesaprotat, Molotovā kungs?! — iejaucās Trumens, juzdams, ka saruna nonāk strupceļā. — Vai

tiešām jums ta§ nav acīm redzams, ka mūsu priekšlikums nozīmē pretimnākšanu, ka mēs piekāpjamies lielā mērā?!

—_ Kas tā par p-piekāpšanos? Kādā ziņā? — Molotovs jautāja. — Par to teritoriju, par kuru runā Bimsa kungs un kuru jūs p-pieminat savā memorandā, mums vispār nav bijis nekādu domstarpību. Par to ir panākta vienošanās jau Teherānā! Bet, lūk, rajons starp Rietumu un Austrumu Nelsi, tas pats, uz kuru likumīgi p-pretendē Polija, šeit nolasītajā dokumentā nav pat pieminēts!

— Po|i nevar saņemt visu, ko viņiem iegribas! — Tru-mens izsaucās. — Mēs jau tā stipri piekāp]amiesl

— K-kādā ziņā? — Molotovs atkal jautāja.

Tagad arī Birnss juta, ka saruna atgriežas izejas punktā un tūlīt sāks otru apli, tas ir, sāksies no gala. Kā lai Molotovu izsit no šī apļa? Līdz šim viņš patiesībā bija tikai atkārtojis Staļina argumentāciju, ko Trumens un Birnss jau bija dzirdējuši ne vienu reizi vien. Vabūt tomēr ir kaut kāda iespēja šo cilvēku ar sastingušo seju piespiest novirzīties no Staļina argumentācijas — nē, par to gan nav ko domāt! — vai vismaz viņu kaut cik ietekmēt emocionāli? ...

Trumens un Birnss ļoti vēlējās ar Molotova starpniecību uzspiest Staļinam domu, ka poļu administrācija teritorijā starp Austrumu un Rietumu Neisi nodibinājusies veiksmīga Sarkanās Armijas uzbrukuma rezultātā un tagad, kad karš beidzies, poļiem no turienes jāaiziet. Tāds ir minimums, uz kuru pastāv amerikāņi.

— Bet tā taču ir sena p-poļu zeme! — Molotovs neatkāpās.

— Ai, mēs jau esam daudzkārt dzirdējuši vēstures leģendas par to, kas Polijai piederējis pirms simtiem gadu! Mēs taču dzīvojam divdesmitajā, nevis astoņpadsmitajā gadsimta! — Birnss sacīja, iecietīgi pasmaidīdams,

— Izlīdzināt netaisnību nekad nav par vēlu, — Molotovs dzedri noteica.

— Taupīsim laiku, džentlmeņi! — Trumens atkal iejaucās sarunā, aizkaitinājumu nemaz neslēpdams. — Tas, ko mēs gribējām teikt, ir pateikts. Staļina kungs mūsu priekšlikumu var pieņemt vai noraidīt...

Pēc tam iestājās nozīmīga klusuma brīdis, kas slēpa sevī tikai viegli aizplīvurotu ultimātu, tā sacīt: «Iegaumējiet, ka amerikāņu projekta noraidīšana noteikti izjauks konferenci!» Nē, Trumens to neteica. Taču, spriežot pēc prezidenta aizkaitinājuma, pēc kategoriskā toņa, viņš

gribēja, lai padomju puse viņu saprastu tieši tā. Padomju ārlietu komisārs tomēr nekādi neparādīja savu attieksmi pret prezidenta paziņojumu. Viņam vispirms vajadzēja par to informēt Staļinu.

Lai gan Molotovs jau ilgus gadus bija Staļinam viens no vistuvākajiem darbiniekiem, viņš nekad nebūtu uzdrošinājies ar simtprocentīgu pārliecību pareģot, kā Staļins izturēsies kādā sarežģītā situācijā, kādus apsvērumus ņems vērā un kādus noraidīs, kā novērtēs spēku izvietojumu pašreizējā brīdī. Tāpēc ari tagad Molotovam atlika tikai mierīgi pasacīt, ka viņš, protams, paziņos ģenerālisimu-sam amerikāņu priekšlikumu.

— Cerēsim to labāko, — Trumens pieklājīgi atbildēja.

— Tagad varbūt pievērsīsimies pārējiem jautājumiem? — Birnss vaicāja Molotovam.

— Jautājumiem? — Molotovs pārprasīja. — Jūs taču sākumā minējāt tikai divus — par Poliju un reparācijām.

— Otrajam jautājumam mēs gribētu pievienot vēl šo to par Vācijas kara un tirdzniecības floti, — Birnss paskaidroja.

Saruna ilga jau apmēram stundu. Novērotājam no malas tā, iespējams, būtu likusies milzīgu uzņēmumu galveno grāmatvežu komerciāla apspriede. Tika minēti skaitļi — miljoni, miljardi, procenti... Taču galvenais bija nevis skaitļi, bet tas, kas aiz tiem slēpās.

Jau Jaltas konferencē bija panākta vienošanās, ka no Vācijas saņemamo reparāciju kopsummai jābūt divdesmit miljardiem dolāru. Puse no šīs summas bija paredzēta Padomju Savienībai — valstij, kurai Vācija bija nodarījusi vislielākos zaudējumus.

Tomēr tagad Trumens un Birnss Molotovam paziņoja: amerikāņu delegācija iebilst pret konkrētas reparāciju summas noteikšanu un turklāt domā, ka tās ņemamas nevis no visas Vācijas kā vienas veselas vienības, bet pa okupācijas zonām.

Molotovs labi atcerējās, kāda bija Staļina pozīcija jautājumā par reparācijām no Itālijas. Atcerējās prasību, ko Staļins bija izvirzījis iepriekšējās dienas sēdē, — kaut aptuveni, tomēr katrā ziņā noteikt reparāciju kopvērtību naudā. Tāpēc arī pašreiz padomju tautas komisārs iesāka strīdu, kategoriski prasīdams, lai arī reparācijas no Vācijas tiklu novērtētas naudas izteiksmē.

Vai viņš zināja vai uzminēja, ka amerikāņu priekšlikuma zemtekstā — katrai lielvalstij ņemt reparācijas no savas zonas — ir viņu senais nodoms sadalīt Vāciju? Grūti atbildēt uz šo jautājumu. Neapšaubāms ir tikai tas, ka Stajins Trumena un Bimsa slepenos nolūkus izprata tieši tā. Šeit neviens par to skaļi nerunāja. Birnss un Tru-mens pastāvēja uz to, ka nosakāmi procenti, bet nebija ar mieru noteikt summu, no kuras šie procenti ņemami...

Pēc tam par strīda objektu kļuva Rūras ogļu baseins. Un atkal Birnss ierosināja piešķirt Padomju Savienībai reparāciju veidā divdesmit piecus procentus no Rūras rūpnīcu iekārtām, bet Molotovs prasīja, lai Padomju Savienības daļa tiktu noteikta dolāros vai pēc iekārtu svara tonnās...

Sim strīdam bija savs zemteksts. Rūrā bija koncentrētas trīs ceturtdaļas Vācijas ogļu ieguves un metalurģiskās rūpniecības. Hitleriskajā Vācijā Rūra bija arī galvenā kara rūpniecības bāze. Tāpēc, nosakot pēckara Vācijas turpmāko raksturu — vai tā būs miermīlīga zeme vai arī joprojām potenciāli apdraudēs Padomju Savienību —, jautājumam par Rūras nākotni bija liela nozīme.

Jau pirms Potsdamas konferences, Politbirojā apspriežot tajā izskatāmos jautājumus, bija izstrādāta skaidra PSRS pozīcija: Rūru uzskatīt par Vācijas sastāvdaļu, tomēr to pakļaut četru lielvalstu — Padomju Savienības, Savienoto Valstu, Anglijas un Francijas kopīgai kontrolei.

Tagad Trumens un Birnss tīšām izvairījās no šīs problēmas, strīdu reducēdami tikai uz to, cik procentu no Rūras rūpniecības iekārtām jānodot Padomju Savienībai.

Vienošanās netika panākta. Trīspadsmitos trīsdesmit minūtēs Molotovs pameta «mazo Balto namu».

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA. TRAUKSMAINĀ NAKTS

Staļins gaidīja, lai gan jau bija pāri vieniem naktī. Gaidīja atgriežamies Berutu un maršalu Roļu-Zimerski. Viņi bija pametuši šo māju tikai pirms stundas. Pametuši tāpēc, lai atgrieztos. Un tā nu Staļins gaidīja viņus..,

Tikai desmitos vakarā beidzās padomju delegācijas apspriede, kurā Molotovs ziņoja par sarunu ar Trumenu un Birnsu.

Staļins jau agrāk zināja, par ko ir bijusi runa, — Molotovs bija viņam visu izstāstījis tūlīt pēc atgriešanās no «mazā Baltā nama». Tomēr arī tagad viņš vērīgi klausījās Molotova informācijā.

Oficiāli bija paziņots, ka Staļins ir saslimis. Saaukstēšanās. Vismaz padomju protokolu daļa tā bija informējusi amerikāņu un angļu delegāciju.

Drīz pēc tam Staļins bija saņēmis steidzīgu Informācijas biroja priekšnieka Tutarinova ziņojumu, no kura izrietēja, ka abas šīs delegācijas sākušas izplatīt baumas par konferences izjukšanu krievu vainas dēļ un Staļina gatavošanos braukt projām. Tutarinovam to bija stāstījis kāds padomju žurnālists. Sī žurnālista uzvārds ziņojumā nebija minēts, un, ja arī tas būtu minēts, nez vai Staļins, kas pāri galvai bija iegrimis ārkārtīgi svarīgu jautājumu risināšanā, būtu atcerējies, ka tas ir tas pats Padomju Informācijas biroja korespondents, kuru viņš nesen bija atsaucis pie sevis.

Vai Staļins tiešām bija saslimis, tāpat vien noguris vai arī nolēmis uz pāris dienām pārtraukt konferenci, lai radušos situāciju apspriestu ar delegācijas locekļiem un pārdomātu vienatnē? Uz šo jautājumu atbildes nav...

Lai būtu kā būdams, bet 29. jūlijā gandrīz visu dienās

pirmo pusi viņš pavadīja vienatnē. Staigāja pa kabinetu, nokāpa lejā dārzā, tur domīgi parlaida plaukstu pār glu-dajām lauru koku lapām, kas izskatījās gluži kā nolako* tas...

Ap diviem dienā atbrauca Molotovs ziņot par sarunu. Viņi apspriedās tikai divatā. Pēc tam Staļins izsauca Po-skrobiševu un lika viņam saaicināt septiņos vakarā delegācijas locekļus. Kad viņi bija sapulcējušies, Staļins paziņoja, ka Molotovs tūlīt izstāstīs par savu vizīti pie Tru-mena un Birnsa.

Pēc ilgu gadu pieraduma Staļins lēnām staigāja pa kabinetu — no ieejas durvīm līdz rakstāmgaldam un atpakaļ. Neviens nespēja viņā saskatīt nekādu slimības pazīmju, un neviens par to arī nejautāja. Cilvēki, kas ar viņu bieži nonāca saskarē, zināja: viņam nepatīk runāt par savu veselibu, dzert zāles, Jauties, lai ārsti viņu izmeklē.

Kā vienmēr, Staļina soji nebija dzirdami, it kā starp viņa zābaku zolēm un grīdu paliktu mikroskopiska atstarpe. Mazliet saliektajā rokā viņš turēja neaizkūpinātu pīpi. Vārdu sakot, višs bija kā parasti.

Molotovs runāja ne ilgāk kā divdesmit minūtes — viņš droši vien domāja, ka tagad var aprobežoties tikai ar galveno, jo Staļinam ir jau viss izstāstīts sīki jo sīki. Kad viņš ziņojumu bija beidzis, iestājās klusums. Šeit nebija pieņemts uzdot jautājumus vai izteikt savas domas, kamēr Sta]ins nav aicinājis to darīt.

Šoreiz Stajins vilcinājās ar tādu aicinājumu. Apstājies pie rakstāmgalda, viņš ierunājās tikko dzirdami, it kā skaji domādams:

— Tā ... Tātad amerikāņi mums iesniedz ultimātu. Molotovs to ir atvedis. Trumens un Bimss savu sūtījumu skaisti iesaiņojuši vatē un spilgtā, krāsainā papīrā, bet, kad mēs to attinām, tad ieraudzījām, ka ultimāts vien tur ir. Mums patiesībā saka: vai nu piekrītiet amerikāņu priekšlikumiem, vai braucam katrs uz savām mājām!

Viņš brītiņu klusēja, nolika pīpi uz galda un, uz to skatīdamies, turpināja:

— Manuprāt, konference draud izjukt. Lai gan vakar Polijas pārstāvji visām trim delegācijām nosūtīja vēl vienu dokumentu, minēdami jaunus argumentus par labu savām teritoriālajām prasībām, amerikāņi joprojām tās noraida. Tiesa, daži amerikāņu pārstāvji vēl turpina sarunas ar poļiem. Bet tikai ekonomiskos jautājumos. TN

kail... «Rietumnieki» ir kaut ko sagudrojuši arī attiecībā uz reparācijām — viņi ierosina, lai mēs ņemtu no Vā-cijas reparācijas tikai mūsu okupācijas zonā, kura, kā zināms, kauju laikā cietusi visvairāk... Un Trumens ar Dirnsu vēl apgalvo, ka viņi piekāpjoties! Vārdos — piekāpšanās, bet patiesībā — ultimāts. Ja saņemts ultimāts, to mēdz apspriest. Nu tad apspriedīsim galveno jautājumu: vai amerikāņi ir ieinteresēti konferenci izjaukt? Kādas ir jūsu domas, biedri Zukov?

Maršals Zukovs, kas sēdēja netālu no rakstāmgalda, piecēlās un pilnā pārliecībā teica:

— Manuprāt, nav, biedri Stajin.

— Kā-āpēc jūs tā domājat?

— Japāna vēl nav sakauta.

— Tātad, jūsuprāt, viņi baidās, vai konferences izjukšanas gadījumā mēs neatteiksimies no Jaltas vienošanās? Bet viņi taču zina, ka mēs neesam pieraduši nepildīt saistības, ko esam uzņēmušies... Tomēr paturēsim vērā biedra Zukova viedokli. Bet ko teiksiet jūs, biedri Gro-miko? — Staļins pievērsās padomju vēstniekam Savienotajās Valstīs.

— Es, biedri Stajin, atbildēšu tā, — Gromiko sacīja, — gan ir, gan nav.

— Atbilde nav diez cik noteikta.

— Tāpēc ka ļoti nenoteikta un pretrunīga ir pati situācija, — Gromiko mierīgi turpināja. — Es domāju, ka viņi gribētu izjaukt konferenci, ja mēs nepiekāpsimies. Taču... pēc viņu uzskata, tas nav viņiem izdevīgi.

— Kāpēc?

— Vismaz trīs iemeslu dēļ. Par vienu jau runāja maršals Zukovs. Bet tas ir tikai viens no iemesliem.

— Kādi ir pārējie?

— Otrs — sabiedriskā doma pašās Savienotajās Valstīs. Trumens tagad tikai sāk prezidenta karjeru. Viņš negribēs, ka Amerikā runā: «Rūzvelts prata vienoties ar Krieviju, bet jaunais prezidents to nemāk.» Amerikā dzīvo daudz poļu. Tie ir potenciāli vēlētāji. Ja Trumens izjauks konferenci, kaitēdams Polijai, nākamajās vēlēšanās viņš zaudēs daudz balsu.

Gromiko uz mirkli apklusa, it kā sakārtodams domas, un pierē viņam iegūla grumbas.

— Un trešais iemesls? — Staļins viņu nepacietīgi steidzināja, — Jūs sacījāt, ka pastāvot trīs iemesli,

aož

I

— Es atceros, biedri Stajin, — Gromiko atbildēja joprojām mierīgi. — Trešais iemesls saskaras ar otro. Tru* mens noteikti cer: ja viņam arī būs kaut kādā ziņā jāpie-kāpjas, tad šo piekāpšanos varēs revidēt paredzētajā Miera konferencē. Un, beidzot, Trumens katrā ziņā domā, ka pēckara apstākļos mūsu zeme būs amerikāņiem izdevīgs preču realizācijas tirgus. Viņš, zināms, ir noskaņots pret Padomju Savienību. Un, viņaprāt, ir pietiekami stiprs, lai diktētu mums savus noteikumus. Taču,,, pagaidām viņš ies tikai līdz zināmai līnijai. Balansēs uz konferences izjukšanas robežas. Tāpēc ari uz jūsu Jautājumu, biedri Staļin, es atbildēju: gan ir, gan nav ieinteresēti.

~ Tad tas ir kā parunā: «Gribēties jau gribas, bet māte nejauj,» — Staļins smīnēdams teica,

— Domāju, ka šajā gadījumā tāda paruna ir vietā, — Gromiko piekrita.

— Jūs tomēr minējāt vairāk iemeslu nekā trīs, — Staļins sacīja, vērīgi raudzīdamies vēstniekā. — Nu, arī jūsu apsvērumus ņemsim vērā ...

Neviens no klātesošajiem nenoskārta un arī nevarēja noskārst, kāpēc Staļins pēkšņi ar tādu uzmudinošu smaidu, nē, drīzāk domīgumu, raugās uz Gromiko. Sājos īsajos mirkļos viņš domāja par ātro laika plūdumu. Šķiet, tas taču bija tikai vakar, kad viņš ataicināja pie sevis jauno, melnmataino cilvēku, kas bija norīkots darbā Padomju vēstniecībā Amerikas Savienotajās Valstīs, — ataicināja tāpēc, lai dotu viņam līdzi ceļā savus novēlējumus. Viņi toreiz sarunājās kādas trīsdesmit četrdesmit minūtes, vairāk laika tam veltīt Staļins nevarēja. Sarunas beigās Staļins vaicāja:

— Vai angļu valodu labi protat?

— Ārzemnieks svešas valodas prasmi vienmēr var vēl pilnveidot, — Gromiko atbildēja.

— Pēc iespējas biežāk ejiet baznīcāl

— Kur?! — Gromiko izbrīnījies jautāja.

— Es taču jums neiesaku tur dievu lūgt, — Staļins pasmīnēdams atbildēja, — bet paturiet vērā: mācītājiem un vispār sprediķotājiem ir laba izruna. Tieši izruna — tīra, skaidra, pareiza. Man ir stāstījuši krievu revolucionāri, kas bija emigrējuši, kā viņi gājuši uz baznīcu labāk iemācīties valodu...

Staļinam tagad ienāca prātā arī tas, ka šis jaunais diplomāts dažreiz atļaujas izsacīt viedokli, kas ir pret-

runā ar viņa — Staļina domām. Tā, piemēram, atšķirībā no Staļina, kas bija pārliecināts, ka Apvienoto Nāciju Organizācijai jāatiodas Savienotajās Valstīs — tas, pēc viņa ieskatiem, veicinās sadarbošanos ar ASV Eiropas jautājumos —, Gromiko domāja, ka ANO mītnei jāatrodas Eiropā, lai palīdzētu šim kontinentam, kurā bija sākušies divi pasaules kari, izveidoties par mierīgu kontinentu. Protams, Staļins palika pie sava viedokļa — lēmumus viņš mainīja reti, jo bija pārliecināts, ka redz tālāk un labāk nekā citi. Taču Gromiko drosme, viņa tiekšanās atklāti izteikt savu pārliecību pat tajās reizēs, kad viņš zināja, ka Staļins varbūt nebūs ar viņu vienis prātis, patika padomju līderim, tomēr atminēsimies: tiem, kas Staļinam nepiekrita, dažkārt bija dārgi jāmaksā par savu atšķirīgo viedokli.

Tādai vai līdzīgai apcerei Staļins veltīja tikai dažas sekundes, varbūt minūti. Un tūlīt visas viņa domas no pagātnes atgriezās tagadnē.

— Kurš vēl grib izteikties? — viņš jautāja, lēnām pārlaizdams skatienu pārējiem.

Runāja Višinskis, Gusevs, Maiskis, admirālis Kuzņe-covs, PSRS Ārlietu Tautas komisariāta kolēģijas loceklis Novikovs ... Izteica dažādus viedokļus. Vieni domāja: ja labi pakaulēsies, sabiedrotie varbūt piekāpsies reparā-ciju jautājumā. Citi bija tādās domās, ka ļaunākajā gadījumā konferencei var draudēt izjukšana tikai Polijas jautājuma dēļ: Trumens un it īpaši Etlijs drīzāk aizcirtis durvis nekā piekāpsies tieši šajā Eiropai tik svarīgajā ro-bežjautājumā.

Staļins dzirdēto nekādi nesāka rezumēt. Viņa seja uz apspriedes beigām sadrūma. Viņš teica, kā bieži mēdza to darīt:

— Labi. Mēs esam noklausījušies dažādus viedokļus. Tagad tie ir jāapdomā. Un jārīkojas... attiecīgi.

Kad visi bija izklīduši, viņš pavēlēja Poskrobiševam:

— Sameklējiet Berutu! Sakiet, ka es lūdzu viņu atbraukt! Lai uzaicina sev līdzi vēl kādu no poļu delegācijas. Pēc savas izvēles.

Bija jau pāri vienpadsmitiem vakarā, kad melns ZlS-101 apstājās pie savrupmājas, kurā dzīvoja Staļins. Viņš paskatījās pa logu un redzēja, ka no mašīnas izkāpj Bcruts un aiz viņa kāds cilvēks poļu karavīra drēbēs. Tas bija maršals Roļa-2imerskis.

Sta|ins viņus sagaidīja uz kāpnēm, kas veda uz viņa kabinetu trešajā stāvā. Kabinetā viņš cieši paspieda roku Berutam un Žimerskim un apsēdināja viņus atzveltņos, bet pats palika stāvam un sacīja:

— Lūdzu, biedri, piedodiet man par tik vēlu uzaicinājumu! Stāsta, ka dievam esot bijušas vajadzīgas tikai septiņas dienas, lai radītu pasauli. Mēs neesam dievi, un mums palicis daudz mazāk laika ja ne visas pēckara pasaules, tad vismaz pēckara Eiropas izveidošanai. Tāpēc iznāk steigties.

Par izbrīnu tiem, kas pazina Stajina ieradumus, viņš apgāja apkārt rakstāmgaldam, apsēdās krēslā un, ar pirkstiem viegli atspiezdamies pret galda virsu, teica:

— Vispirms, biedri Berut, gribu uzzināt, vai jums nav kādi jaunumi.

Beruts neatbildēja tūlīt. Viņš saprata, ka aiz šī it kā ikdienišķā jautājuma slēpjas kaut kas pavisam neikdienišķs. Citādi Sta|ins nebūtu viņu aicinājis pie sevis tik vēlā vakarā.

— Sevišķu jaunumu nav, biedri Stajin, — Beruts sacīja. — Mūsu memorandu ang|i noraidījuši, pagaidām gan vēl neoficiāli. Turpinām ar amerikāņiem sarunas ekonomiskajos jautājumos. Ir apspriesti jautājumi par tirdzniecību un aizņēmumu no Amerikas, lai varētu atjaunot Poliju.

— Kā norisinās šīs sarunas? — Staļins apvaicājās.

— Tādās reizēs mēdz atbildēt: iet kā pa celmiem. Kad mēs paziņojām, ka varam pārdot viņiem ogles, viņi gan it kā nopriecājās.

— Cik daudz ogļu jūs varat eksportēt?

So jautājumu Staļins bija uzdevis izklaidīgi un vaicādams it kā bija domājis kādu gluži citu domu. Tomēr Beruts viņam atbildēja diezgan plaši:

— Mēs apsolījām piegādāt trīsdesmit miljonus tonnu ogļu jau nākamajā gadā. Tāpēc, šķiet, viņi būs ar mieru piešķirt mums aizdevumu. Tagad viss precīzi jāaprēķina, lai mēs nelūgtu un neņemtu no viņiem vairāk, nekā varam termiņā atdot naudā vai precēs.

— Vai amerikāņi izvirza arī politiskus nosacījumus? — Staļins kļuva vērīgs.

— Kā nu ne! — Beruts bēdīgi pavīpsnāja. — Katru savu soli Polijas ekonomisko vajadzību apmierināšanas labā viņi saista ar mūsu rictumrobežas jautājuma risinājumu.’ Ar to sāk, ar to arī beidz.

— «Ar to sāk, ar to ari beidz,» — Staļins domīgi atkārtoja. Tad, brītiņu klusējis, jautāja, Berutam acīs skatīdamies: — Bet varbūt viņi ir nolēmuši tā arī beigt?

— Kā jūs to domājat, biedri Staļin? — Beruts nesapratis vaicāja.

Staļins piecēlās, klusēdams pagāja dažus soļus pa kabinetu, tad apstājās aiz krēsla, kurā sēdēja Roļa-Zimer-skis, un teica šoreiz dzedri, pat skarbi:

— Šorīt Molotovam bija nopietna saruna ar Trumenu un Birnsu. Mums rodas iespaids, ka «rietumnieki» var izjaukt konferenci, ja mēs nepiekāpsimies strīdā par Polijas jauno robežu.

Beruts un Roļa-Zimerskis klusēja, gaidīdami turpinājumu. Viņi, zināms, saprata, ka Staļins tuvojas tam svarīgajam jautājumam, kura dēļ -viņš bija tos ataicinājis Tik vēlā stundā.

— Es runāju ar jums, biedri, — Staļins sacīja negaidīti klusā balsī, — kā ar uzticamiem draugiem,,. Cīņas-biedriem... Kā komunists ar komunistiem. Tā, lūk. Es negribu teikt, ka tādā gadījumā, ja izjuks konference, izjuks arī jaunas — miermīlīgas Eiropas izveidošana. Izšķirošais faktors pašlaik ir hitlerisma sagrāve, mūsu lielā uzvara, kurā savu ieguldījumu devuši arī poļi. Sī uzvara būs noteicošā, vai nu Trumens un Etlijs to grib vai ne.

Staļins atkal atgriezās pie galda, apsēdās krēslā un, raudzīdamies te Berutā, te Zimerskī, turpināja:

— Tomēr es esmu ari pārliecināts, ka konferences izjukšana nodarīs milzīgu zaudējumu pēckara pasaulei. Vai jūs man piekrītat, biedri?

— Jā. Tas nav apstrīdams, — Beruts atbildēja.

Arī poļu maršals apliecināja savu piekrišanu, palocīdams galvu.

— Vai jūs domājat, — Staļins atkal ierunājās, — ka pēc Cērčila aizbraukšanas notiks kādas pārmaiņas uz labo pusi? Vai ir iemesls cerēt, ka angļu delegācija jaunajā sastāvā vairs nebūs paklausīga un neieturēs to pašu kursu, ko amerikāņi? Vai jūs redzat kādu iespēju ietekmēt angļus?

— No tā, kas mums zināms, izriet drīzāk negatīvas nekā pozitīvas atbildes, — Beruts stingri noteica. — Mēs negribam mierināt ar ilūzijām sevi un vēl jo vairāk jūs.

— Tātad spēku izvietojums paliek agrākais: viens pret divi, — Staļins drūmi secināja. — Šādi tādi rezultāti

mums ir, — viņš turpināja un atkārtoja, it kā pārliecinā* dains pats sevi: — Jā, ir! Jautājumu par sociālistisku vai, teiksim, koalīcijas valdību atzīšanu Austrumeiropas vai-slīs var jau uzskatīt par atrisinātu. Reparāciju jautājumā notiek tirgošanās, bet es domāju, ka arī tur mēs noturēsimies. Ir vēl dažas pozitīvas pārmaiņas. Bet, ja viņi,— Staļins pacēla balsi, — izjauks konferenci jūsu rietum-robežas dēļ, tad tas viss izputēs kā nebijis. Nebūs nekādas kopīgas deklarācijas, kurā angļi un amerikāņi apstiprinātu to, ko mēs esam šeit panākuši. Viņi iegūs brīvas rokas Eiropā. Liks lietā visus spēkus, lai Austrumeiropas valstīs gāztu tautas valdības. Nebūs nekāda dokumenta, kas apvaldītu Ameriku un Angliju, Vēsture mums to nepiedos ...

Uz īsu brīdi radušos pauzi izmantoja Roļa-Zimerskis, kas līdz tam bija klusējis.

— Vai jums ir kāds priekšlikums, biedri Staļin? — viņš jautāja.

Beruts modri vēroja, kāda sejas izteiksme ir Staļinam, kas bija mazliet noliecies pār galdu.

— Jā, — Staļins atbildēja, strauji paceldams galvu. — Es gribu, lai mēs un jūs apdomātu, kādas iespējas ir piekāpties Polijas rietumrobežas jautājumā.

— Iespējas piekāpties? — Beruts un Zimerskis izsaucās abi reizē.

— Jā!

— Bet kā?!

— Jāapsver iespēja atteikties no robežas pa Rietum-neisi. Pavirzīt to uz austrumiem, teiksim, par kilometriem divdesmit.

Staļins redzēja, ka Beruta pirksti ieķeras parocēs, un steigšus piebilda:

— Ticiet man, biedri, — to ierosinot, man sāp sirds. No konferences agrāko sēžu protokoliem jūs redzat, ka mēs esam darījuši visu iespējamo, aizstāvēdami robežu pa Oderu un Rietumneisi. Es runāju ar jums, lai sagatavotos gadījumam, ja rastos dilemma: vai nu piekāpšanās no jūsu un tātad ari mūsu puses, vai konferences izjukšana.

Iestājās smags klusums. To pārtrauca Beruts, teikdams:

— Es ticu katram jūsu vārdam, biedri Staļin. Mums nemaz nav jālasa protokoli, lai pārliecinātos, ka jūs aizstāvat mūsu intereses. Un tomēr,,.

Beruts uz brītiņu apklusa, palūkojās maršalā (tas uz mirkli nolaida plakstus) un sacīja:

— Un tomēr mēs nevaram atbildēt uz jūsu jautājumu. Tas skar Polijas likteni, tās nākotni.., Mums jāapspriežas ar pārējiem delegācijas locekjiem. Neviens godīgs poļu patriots neuzdrošināsies ne viens pats, ne divatā pieņemt tik traģisku lēmumu. Dodiet mums stundu laika!

— Jūs gribat apspriesties ar pārējiem biedriem jau tūlīt — naktī?

— Jā. To nevar atlikt. Kad runa ir par dzimtenes likteni, laikam nav nekādas nozīmes. To mēs mācāmies no jums, padomju komunistiem.

— Labi, — Staļins pieceldamies teica, — es jūs gaidīšu. Jebkurā nakts stundā.

Un tagad viņš nu gaidīja. Klīda pa mēness apgaismoto dārzu, atkal uzkāpa pa puslokā uzbūvētajām kāpnēm, gāja no vienas baltās kolonnas pie otras, stāvēja, ar roku atspiedies pret pazemo, metālā kalto režģi, kas veidoja tādu kā terasi, lūkojās rāmajā ezerā.

Nē, ne tikai māja, bet viss, kas bija ap viņu, visa daba, visa pasaule šķita miegā iegrimusi. Arī Padomju zeme. Lai agrā rītā sēstos ekskavatora kabīnē, nolaistos šahtā, nomainītu sargus posteņos, vāktu nost drupas, celtu pa-gaiddzīvokļus — barakas, sāktu lasīt vai rakstīt neatliekamus dokumentus...

Tikai viens pats Staļins, rūsgani sirms pamaza auguma cilvēks karavīra formas tērpā ar lielām zelta zvaigznēm uz uzplečiem un mazu zelta zvaigznīti pie krēmkrāsas svārkiem, — tikai Staļins, ja neskaitīja viņa sekretariāta darbiniekus un apsardzi, atradās mokošā nomodā šajā pasaulē, kas bija atļāvusies nakts mieru.

Cilvēkus pēc viņu dzīvesveida dala «pūcēs» un «cīruļos». Pirmie vēlu liekas gulēt un vēlu arī ceļas. Otrie rīkojas pretēji. Staļins piederēja pie «pūcēm».

Viņa pieradums sēdēt savā Kremļa kabinetā līdz diviem un pat trijiem naktī radīja nerakstītu likumu: tautas komisāriem, viņu vietniekiem, augstākajiem militārajiem darbiniekiem, partijas republiku, novadu un apgabalu komiteju sekretāriem arī bija jāpaliek savās darba vietās pēc pusnakts. Staļins varēja jebkurā brīdī piezvanīt, kaut ko vaicāt vai izsaukt pie sevis.

Strādāšana naktī dziļi iesakņojās partijas un valsts

aparāta ikdienas praksē. Pastāvēja dzelzs disciplīna, taču reizē stipri cieta cilvēku veselība. Kara gados tādu kārtību diktēja sūra nepieciešamība. Un arī šeit, Bābels-bergā, Staļina un viņa aparāta darba vienlaicīgums sevi pilnīgi attaisnoja. Arī šeit taču notika cīņa. Tiesa — tā bija klusa, bez asinsizliešanas, tomēr cīņa. Patiesības ciņa pret meliem, taisnīguma cīņa pret savtību. Cīņa par pasaules nākotni.

Par miegu Staļins tagad pat nedomāja. Viņš gaidīja Berutu atgriežamies ar atbildi. Kāda būs šī atbilde? Staļins apzinājās, ka Polijas robežjautājums nav izolēts no pārējiem jautājumiem, kas konferencē vēl izlemjami. Un, ja nu ar daļēju piekāpšanos strīdā par Polijas jauno robežu varēs panākt sabiedroto piekrišanu šajos pārējos jautājumos, tad acīmredzot būs arī jāpiekāpjas. Taču doma, ka konferences izjukšana novēršama tādā veidā, nedeva Staļinam mierinājuma. Lai ar kādiem argumentiem viņš pamatoja potenciālo piekāpšanās iespēju un lai cik pareizi bija šie argumenti, Staļins saprata: lūgums, kas viņam nupat bija jāizsaka Berutam, ir sāpīgs trieciens senajam poļu sapnim.

Sapni par to, ka Polija atgūs tai kādrefz atņemtās zemes, poļi bija lolojuši ne tikai gadu desmitiem, bet gadu simtiem. Satriekt cerību, ka šīs ilgas piepildīsies, Staļinam nozīmēja darīt to, kas bija pretrunā ar viņa paša vēlēšanos nodibināt ar poļu tautu, kura pieder pie slāviem, brālīgas attiecības ne tikai uz gadu desmitiem, bet uz mūžu mūžiem. Un, ja tikai tāpēc vien Padomju Savienībai rastos nepieciešamība nest vēl vienu upuri, viņš tam arī piekristu.

Taču konferences izjukšana tādu upuri padarītu veltīgu. Polijas rietumrobeža tādā gadījumā kļūtu par nepārtrauktu psiholoģisku, propagandisku un — kas zina? — varbūt arī par militāru uzbrukumu objektu. Ja konference beigtos tā, drīz, ļoti drīz paceltu galvu vācu revanšisti.

Tiesa, Staļins turpināja prātot, ja izdotos Vāciju padarīt par demilitarizētu, demokrātisku valsti, revanša alkas varētu noslāpēt jau dīglī. Taču šajā ziņā «rietumnieki» liek visādus šķēršļus. Trumenu un agrāk Cērčilu, bet tagad Etliju vieno s-lepena iecere: cik vien iespējams saglabāt Vācijas kara rūpniecības potenciālu — tātad nodrošināt labvēlīgu vidi revanšismam.

Ja konference izjuks, ja ASV un Anglijas valdībai nesasaistīs rokas tās lēmumi par Vācijas militārā potenciāla

Iznīcināšanu, visu nacistisko politisko grupējumu likvidāciju un kara noziedznieku sodīšanu, mūsu sabiedrotie Rietumos iegūs pilnīgu rīcības brīvību. Nav grūti iedomāties, kā viņi to izmantos.

ASV un Anglijas vēlēšanās atjaunot Eiropā, tātad arī Polijā, veco pirmskara kārtību kaut kādi izpaudās gandrīz katrā konferences sēdē. Bet ja nu konference izjuks? Vai tad būs Polijas spēkos pat saņemot Padomju Savienības atbalstu, turēties pretim imperiālistu nodomiem likvidēt ne tikai jauno rietumrobežu, bet pie reizes arī jauno — demokrātisko iekārtu, kura vēl nav nostiprinājusies un kurai netrūkst ienaidnieku ne pašā Polijā, ne aiz tās robežām?

Pašreiz amerikāņi, kas uzsākuši ar Poliju sarunas ekonomiskos jautājumos, ir ietērpušies avju ādās. Amerikāņi domā, ka viņu zelta mirdzums vājinās poļu politiskās redzes asumu — tiem taču trūkst visnepieciešamākā — un Polija sagrābs tik daudz visādu aizdevumu, ka nespēs tos amerikāņiem atmaksāt pat ar Padomju Savienības palīdzību. Un tad pār šo zemi draudīgi pacelsies nežēlīgais amerikāņu Seiloks un pateiks dažus vārdus: «Maksājiet! Vai arī...» Atradīsies jauni mikolajčiki, kas, nemaz neprātodami, būs ar mieru kalpot šim Seilokam. Tīri ekonomisks jautājums pārvērtīsies politiskā jautājumā. «Nē!» Staļins aprāva savu domu pavedienu. «Tā tas nenotiks. Slazdi, kuros amerikāņi grib ievilināt Poliju, Berutam ir acīm redzami, Beruts saskata, viņš jūt, ka zem avju ādām ir paslēptas vilku spalvas un vilku zobi. Tagad Polijas liktenis ir drošās rokās, to pārvalda nelokāmi komunisti. Bet konferences liktenis? ... Vai Amerika ir gatava saraut saites ar Padomju Savienību?» Staļins sev vaicāja atkal un atkal, aizvien atgriezdamies šī jautājuma lokā. Un atbildēja: «Kāpēc gan ne?» Trumenu ir apstulbojusi atombumba. Amerikāņu imperiālisms vienmēr ir licis cerības uz bumbām. Tam bija pievērsis uzmanību jau Ļeņins.

Staļina gara acu priekšā parādījās amerikāņu avīzes «Washinglon Herald» eksemplārs, pareizāk sakot, Ļeņina izgriezts raksts, kas joprojām glabājas Marksa, Engelsaun Ļeņina institūtā. Staļinam bija lieliska atmiņa — viņš atcerējās, ka šis avīzes numurs bija izdots sen, ļoti sen, kad vēl nebija beidzies Pirmais pasaules karš. Kas šajā rakstā bija saistījis Ļeņina uzmanību?... Staļins sasprindzināja savu lielisko atmiņu. Protams, viņš nespēja rakstu citēt vārdu pa vārdam. Prātā nāca tikai atsevišķi teikumi:

«Bumbas un dolāri ir vienīgais, uz ko var paļauties ASV... mums to ir daudz,,, ar to palīdzību mēs varam sev attīrīt ceļu uz kundzību visā pasaulē...» Sīs rindas tad arī Ļeņins bija atzīmējis ar vairākām treknām svītrām amerikāņu avīzes malā.

Jā, tā vai apmēram tā bija izteikts amerikāņu imperiālistu kredo. Vismaz raksta jēga bija tieši tāda. Par to Staļins bija ar mieru gaivot, lai gan bija aizritējuši ilgi gadi. Diemžēl šajos ilgajos gados amerikāņu cerības nebija mainījušās...

Ir arī tāda Statos ierasta vārdkopa — «amerikāņu sapnis». Amerikāņi apgalvo, ka tā ietverot sevī ticību visu cilvēku vienādām iespējām, dzīšanos pēc labklājības, laimīgu dzīvi, kristīgu taisnīgumu... «Nē!» Staļins nodomāja, nikni pasmīnēdams. Viņi sapņo par kaut ko citu, zināms, ja runā nevis par visu amerikāņu tautu, bet par tiem, kas to pārvalda. Tie savos sapņos alkst tieši pēc kundzības visā pasaulē. Pirms trīsdesmit gadiem pēc tās ilgojās Vudro Vilsons. Tagad — Harijs Trumens. Starpība ir tikai tā, ka Vilsons paļāvās uz parastajām bumbām, bet Trumens ir ticis pie superbumbas.

Tāda superbumba būs arī mums. Kurčatovs apgalvo, ka tās radīšanai ir vajadzīgs pusotra gada, augstākais —divi gadi. Ticēsim viņam ...

Taču pagaidām šis drausmīgais ierocis ir vienīgi amerikāņiem. Vai Trumenu tāda veiksme būtu tik ļoti apreibinājusi, ka viņš ir ar mieru samīdīt kājām mūsu abu zemju pēckara mierīgas savienības un godīgas sadarbības iespējas, Polijas robežu dēļ izjaukt konferenci?

«Gan ir, gan nav,» bija atbildējis Gromiko. Ko tur citu teikt — šis jaunais vēstnieks spriež dialektiski.

Kas vēl var kļūt par ieganstu saišu saraušanai? Reparā-cijas? Nez vai...

«Vai tiešām tikai Polijas jautājuma dēļ vien var izjukt konference?» Staļins sev vaicāja sarūgtināts un bažīgs. Pārāk daudz viņš bija cerējis no šīs konferences. Pēc Sarkanās Armijas spožās uzvaras karā, pēc tam kad vēsturiskie apstākļi, loģika, veselais saprāts jau bija piespiedis sabiedrotās rietumvalstis rēķināties ar reālo situāciju Eiropā, kur nav vairs Hitlera, kur sagrauts hitlerisins, Staļinam acīmredzot bija šķitis, ka panākumi Potsdamas konferencē uzliks punktus uz visiem «i», kļūs par īstu «galastaciju» ceļā uz drošu mieru, Viņš nebija paredzējis,

ka Potsdamai ir noteikta cita vieta vēsturē, ka no turienes tikai sāksies cejš uz stabilu mieru, ka jaunajiem partijas un Padomju valsts vadītājiem vēl ilgus gadus būs spriegi jāstrādā, lai panāktu Potsdamas konferencē pieņemto lēmumu vispārēju atzīšanu un nostiprināšanu,

...Stajins nemaz nemanīja, kā viņam aiz muguras bija uzradies Hrustaļevs, kas klusi sacīja:

— Viņi ir atbraukuši, biedri Staļin. Gaida,

Kad ienāca Staļins, maršals Roja-Zimerskis izslējās, it kā militāri sveikdams ģenerālisimusu, Arī Beruts piecēlās no krēsla.

— Lūdzu, nāciet, biedril — Stajins teica, norādīdams uz kabineta durvīm, kuras Hrustajevs jau bija paguvis plaši atvērt.

Viņi apstājās kabineta vidū. Visi trīs. Stajins juta, ka sirds sāk strauji pukstēt.

— Nu... kā tad ir? — viņš vaicāja, pūlēdamies runāt mierīgā balsī.

— Mēs apspriedāmies ar visiem delegācijas locekļiem, biedri Staļin, — Beruts sacīja ļoti satraukts un uz mirkli apklusa.

— Un tālāk? — Stajins nepacietīgi jautāja.

— Mēs tomēr joprojām prasām, lai robeža ietu pa Oderu un Rietumneisi, — Beruts atbildēja, uzsvērdams «Rietum..

— Vai visa delegācija?

— Visa poju tauta ...

Stajins mazliet noplātīja rokas un nolieca galvu.

— Biedri Stajin, saprotiet mūs! — Beruts atkal ierunājām, šoreiz neparasti dedzīgi. — Mēs zinām, kādas grūtības mēs radām jums un ko mums visiem var maksāt konferences izjukšana. Vēl vairāk — mēs nebrīnīsimies, ja jūs teiksiet vai tikai nodomāsiet, ka poļu stūrgalvības dēj neizdosies nostiprināt Padomju Savienības lielās uzvaras rezultātus. Mēs saprotam, cik Joti vīlusies jutīsies padomju tauta, Sarkanā Armija, kas plecu pie pleca ar mums cīnījās par Polijas atbrīvošanu. Un tomēr... es jūs lūdzu — saprotiet mūs, mēs nespējam atteikties no rietumu zemēm! Tās ir mūsul Tur atrodas mūsu senču kapi. Tieši tur fašisti jau miera laikā sāka iznīcināt pojus, mīdīt kājām Polijas vēsturi, prasīt, lai mēs aizmirstu poju valodu! Un, lūk, tagad... Nē, biedri Staļin, mēs nespējam. Mēs prasām mūsu likumīgo robežu!.,.

Viņš apklusa. Klusēja arī Roļa-Zimerskis un Staļins.

Klusumā, kas bija iestājies, dārzā atskanēja spalgs putna kliedziens. Tas bija tik skaļš, ka viņi visi trīs nevilšus pagrieza galvu uz loga pusi.

— Tā ir pūce, — Staļins sacīja. Novērsis skatienu no loga, viņš paraudzījās poļos, kas joprojām stāvēja istabas vidū, un ļoti domīgi noteica: — Minervas pūce izlido krēslā.

Viņš juta sirdī asas fiziskas sāpes, tomēr ar gribasspēku tās pārvarēja, piegāja cieši klāt poļiem, nostājās starp Berutu un Zimerski un, katru vārdu uzsvērdams, paziņoja:

— Labi. Es piekrītu. Mēs arī turpmāk aizstāvēsim jauno Polijas robežu. Lai tas mums maksātu ko maksādams. Robežu, kas iet pa Oderu un Rietumneisi.

DIVDESMITTREšĀ nodaļa. BUMBA AR LAIKA DEGLI

Ari nākamajā dienā, 30. jūlijā, konferences sēde nenotika. Taču «pazemes tektoniskie grūdieni» šķita sasniedzam kulmināciju.

Jau no rīta pa Bābelsbergu uz visām pusēm joņoja mašīnas. Tās drāzās bez motociklistu eskorta, bez apsardzes džipiem. Pēc karodziņiem bija redzams, ka šīm autosacīkstēm ir sakars ar konferenci. Taču mašīnas nejoņoja uz Cecīlijas pili, bet šaudījās starp rietumvalstu vadītāju savrupmājām, un no tā varēja secināt: šodien konferences sēde atkal nenotiks.

Uz padomju protokolu daju pirmie zvanīja angļi. Viņi saņēma atbildi:

— Diemžēl ģenerālisimuss vēl nav vesels, piedalīties konferencē nevar. Lūdz viņu atvainot.

Pēc tam zvanīja amerikāņi. Atbilde bija tāda pati.

Birnss piezvanīja pašam Molotovam un saņēma gandrīz tikpat formālu un aukstu atbildi.

— Vai mūsu priekšlikumus jūs esat darījis zināmus ģenerālisimusam? — Birnss steidzīgi vaicāja, baidīdamies, ka tikai viņa sarunas biedrs nepagūst tūlīt nolikt klausuli.

— Jā, p-protams! — Molotovs atsaucās.

— Un kā ir?

— Kas tad?

— Kāda ir viņa attieksme?

— Droši vien viņš pieņēmis zināšanai, ka jūs viņam dodat iespēju tikai pieņemt vai noraidīt.

— Ko tad viņš ir izdarījis — pieņēmis vai noraidījis?

— Biedrs Staļins nav mani pilnvarojis paziņot viņa lēmumu. Taču, pēc manām domām, viņš jūsu p-priekšli-kumu ir noraidījis.

Birnss bezpalīdzīgi nolaida klausuli uz ceļiem un tikai vēlāk nolika uz aparāta. Viņš galīgi sašļuka. Viņam ne* gribējās iet no mājām ārā, negribējās piedalīties ministru apspriedē, kurai neatkarīgi no konferences bija jānotiek dienas otrajā pusē...

Tad Bimsam iešāvās prātā doma: jāsameklē Mikolaj-čiks. Viņš pavēlēja tūlīt sūtīt pēc Mikolajčika mašīnu, kaut vai divas trīs, lai tikai to sameklē un atgādā šurp pēc

iespējas drīzāk.

... Mikolajčiks Bimsam pastāstīja, ka vakarnakt notikusi īsa poļu delegācijas sēde. Apspriests tikai viens jautājums: turpmākā Polijas pozīcija sakarā ar strīdiem par jauno robežu. Visi atkal apstiprinājuši: robežai jāiet pa Oderu un Rietumneisi...

Saruna ar Mikolajčiku ilga vēl kādu stundu, pēc tam amerikāņu apsardzes darbinieki viņu aizgādāja projām tikpat nemanāmi, kā bija atveduši. Birnss nomazgājās dušā, pārģērbās un enerģiskā solī devās pie prezidenta.

— Esmu atnācis pēc instrukcijām, ser, — viņš oficiāli ierunājās, kad bija sasveicinājies ar Trumenu. — Šāsdienas sēdē atkal būs runa par to pašu nolādēto Polijas jautājumu.

— Šodien taču sēdes nebūs, — iebilda Trumens, kuru viņa sekretariāts jau bija informējis, ka tikšanās Cecīlijas pilī ir vēlreiz atlikta. — Starp citu, es vakar Staļinam nosūtīju vēstuli ar līdzjūtības apliecinājumu. Kā jūs domājat — vai man tas būtu jādara arī šodien, ja viņš joprojām nav vesels?

— Es runāju par sēdes sagatavošanas apspriedi, kurā piedalās ministri, — Birnss paskaidroja, — tā notiks arī šodien. Mēs visi esam pilnīgi veseli. Arī Molotovs, — viņš pasmīnēdams piemetināja. — Par līdzjūtības izteikšanu lemiet pats!

— Ko tad jūs no manis gribat? — Trumens jautāja. — Kādas instrukcijas vēl vajadzīgas? Vai tad mēs vakar šajā pašā kabinetā jau neizteicām krieviem savu viedokli?

— Politiķim jāskatās acīs īstenībai, — Birnss pamācoši sacīja. — Staļins nav piekāpies. Viņa prasības Polijas jautājumā paliek tās pašas. Molotovs nupat man to apstiprināja.

— Ko jūs iesakāt darīt? — Trumens skarbi vaicāja.

— Situācija mums atstāj ierobežotu izvēli. Mums vai nu jāpaliek pie sava viedokļa, vai... jāpiekāpjas.

— Jāmetas ceļos?! — Trumenu pārņēma šausmas.

— Ser, emocionālas dabas terminus lai meklē žurnālisti

un citi propagandisti! Es esmu pie jums atnācis uz lietišķu sarunu. Un laika mums ir palicis maz. Nupat es tikos ar AAikolajciku. Viņš ziņoja, ka vakarnakt notikusi poju delegācijas sēde. Staļins lūdzis poļus vēlreiz visu apdomāt un izteikt savu galīgo viedokli robežjautājumā,

— Un ko tad nolēma tā dēvētā delegācija?

— Odera — Rietumneise.

— Vienbalsīgi?

— Jā. Arī Mikolajčiks bijis par to.

— Un jūs esat atnācis man ziņot, ka pat mūsu ielikteņi balso pret mums? Mikolajčiku taču Anglija ir nopirkusi ar visu miesu un dvēseli!

— No Jūdasa nevar prasīt, lai viņš cilu apustuļu priekšā lepni žvadzinātu savus sudraba grašus. Un jūs taču zināt, ser, kajJzpērk tikai tos, kas spēj "ko apjēgt. Pēc muļķiem pieprasījuma nav.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Tikai to, ka stāvoklis, ko ar angļu pūlēm pašreiz Polijā ieņem Mikolajčiks, liek viņam atturēties no publiskām akcijām, kuras nav populāras viņa zemē.

— Ko tad ieteic šis teļš, kurš zīž divas govis?

— Es lūdzu, ser, to, ko sacīšu, uzskatīt par manām personiskām domām, lai gan tās nav radušās bez Mikolajčika ziņojuma ietekmes.

— Sakiet!

— Pieņemsim, jūs redzat skaistu lietu un gribat to iegūt. Kādas iespējas ir apmierināt šo vēlēšanos?.., Pagaidiet, ser, nepārtrauciet mani! Tā, iespējas ir trīs. Pierunāt īpašnieku, lai viņš jums to uzdāvina. Tā ir pirmā iespēja. Atņemt ar varu — otrā. Trešā iespēja civilizētajā pasaulē ir visvairāk izplatīta — nopirkt šo lietu, protams, naudu nežēlojot.

— Kādas blēņas jūs melšat, Džimij! — Trumens noskaitās. — Jūs gribat, lai Staļins vai Beruts jums uzdāvina daļu Polijas? Vai varbūt gribat viņiem to atņemt ar varu? Vai arī...

Viņš uz mirkli apklusa.

— Tieši šis «vai arī», ser, ir īstais! Jāpērk.

— Kā to izdarīt?

— Ar pārbaudītu paņēmienu. Jaunie angļu bosi Beruta kompānijai faktiski ir parādījuši garu degunu. Beruts un Osūbka no Etlija un Bevina nav panākuši vairāk kā no O.ērčila un īdena. Arī mēs viņu pretenzijas pasludinājām par nelikumīgām. Vismaz mēs abi ar Idenu darījām tieši

Jā. Un ari jūs, prezidenta kungs, tikdamies ar Berutu, devāt viņam padomu atmest veltīgas cerības.

— Es runāju ari par savu līdzjūtību pret poļiem, par cieņu pret viņu upuriem.

— Bet, piedodiet, ko viņi iesāks ar šo līdzjūtību un cieņu? — Birnss ironiski vaicāja. — Vai tad tā ir brīvi konvertējama valūta?

— Bet ar ko viņus nopirkuši krievi?I — Trumens iz* saucās. — Krieviem taču pašiem nepietiek brīvi konvertējamas valūtas, vai ne?

— Harij, — Birnss ierunājās klusākā balsī, — ja jūs to esat jautājis nopietni, es nopietni arī atbildēšu: krievi viņus ir nopirkuši ar savām asinīm. Viņi ir atbrīvojuši Poliju, cīnīdamies plecu pie pleca ar pojiem. Katrs objektīvi domājošs polis redz, ka Krievija tiešām ir pārvilkusi krustu pāri agrākajam naidam un pavisam neliekuļoti atbalsta poļu dedzīgo vēlēšanos atgūt senās poļu zemes.

— Lēta salkanībai — Trumens izsaucās. — Staļinam vajadzīgs Vācijai atņemt Stetīni un pie reizes — diezgan prāvu daļu Vācijas rūpniecības. Tāpēc viņš arī aizstāv robežu pa Rietumneisi.

Birnss šaubīdamies pagrozīja galvu.

— Poļi, — viņš teica, — ir romantiska un, kā esmu pārliecinājies, daļēji pat sentimentāla tauta. Viņi tiecas panākt savu ilgu piepildījumu, lai tas maksātu ko maksādams. Krievi ir ar mieru viņus atbalstīt līdz galam. Pat Saraujot saites ar mums, ja poļu prasības netiktu apmierinātas. Ko lai mēs darām? Vai lai bezgalīgi ilgi piedalāmies šajā nervu karā? Atcerieties, prezidenta kungs, jūs gaida diženi darbi, jūsu pienākums ir steigties!...

Ar šo atgādinājumu Birnss samulsināja prezidentu. Prezidents atkal un atkal domāja par to, ka šodien ir jau 30. jūlijs, bet pēc 3. augusta pirmajā lidošanai labvēlīgajā dienā uz Japānu jākrīt atombumbām.

Trumens jau sen plānoja šajā dienā atrasties uz kreisera «Augusta» un doties uz dzimtās zemes krastiem, lai tādējādi būtu pieejams tikai šaurai militāro un citu padomnieku grupai. Viņš zināja, ka Savienotajās Valstīs atombumbas radītāju vidū sākusies rūgšana, ka ģenerālis Grovss gandrīz vai katru dienu nodod Stimsona palīgam un Pagaidu komitejas priekšsēdētājam aploksnes ar petīcijām un protestiem pret atombumbas lietošanu.

Leo Scillards — cilvēks, par kuru Trumens pirmoreiz bija dzirdējis no Stimsona, kad ministrs viņu informēja par «Manhetenas projektu», — tieši šis Leo Scillards, vai nu ungārs, vai ebrejs, tikai ne īsts amerikānis, ir tas, kurš organizē šīs žēlabainās vēstules. Apbrīnojami: vispirms paši radīja atombumbu, bet tagad to nolād! Tas nozīmē, ka jārīkojas labi ātri, kamēr nav radušies jauni sarežģījumi.

Taču Amerika viņam nepiedos, ja šeit, Bābelsbergā, viņš neizpildīs savu uzdevumu līdz galam, ja nobeiguma komunikē vai deklarācijā nefiksēs ASV uzvaru miera apstākļos.

Bet pēc tam būs militāra uzvara tur, Tālajos Austrumos. Patiesību sakot, tā ir jau droša: bumba plus krievi.

Ak, ja viņš būtu varējis japāņus uzvarēt bez krievu līdzdalības!...

Arī šorīt, kamēr Bimsam lejā notika slepena saruna ar Mikolajčiku, Trumens, tāpat kā katru rītu, bija ataicinājis pie sevis karavīrus. Pēdējais «mazajā Baltajā namā» bija ieradies ģenerālis Maršals. Viņa viedoklis prezidentu neiepriecināja. Ģenerālis bija sacījis, ka, pat pastāvot atombumbai, krievi ar savu piedalīšanos karā pret Japānu sniegs Amerikai lielu palīdzību. Bez krievu piedalīšanās Mandžūriju neesot iespējams neitralizēt un vēl jo mazāk — sakaut tur izvietoto milzīgo Kvantunas armiju. Krievi to saprotot un arī attiecīgi izturoties...

To, ka ne tikai vakar, bet ari šodien atcelta «Lielās trijotnes» sēde, Trumens uztvēra kā krievu atbildi uz amerikāņu ultimātu, kas bija nodots ar Molotova starpniecību. Karu vēsture, sākot ar pūniešu kariem, zināja laika trūkuma gadījumus, kad vadonim, valdniekam vai viņam padotajam karavadonim bija pietrūcis vienas vai divu dienu, lai pabeigtu sagatavošanos izšķirošajai kaujai — viņi to bija sākuši, nesagatavojušies visā pilnībā, un cietuši sakāvi. Trumens baidījās no sakāves. Nē, nedrīkst sastrīdēties ar Sta|inu šīs nolāpītās Polijas dēļ! Ģenerāļiem taisnība: ja krievi nepalīdzēs, japāņu pretošanās varbūt vēl vilksies ilgi, amerikāņu jūras kājnieku izcelšana Japānas salās prasīs milzīgus upurus. Bet galvenais — tad tiks kompromitēta atombumba. Ja uz Japānas pilsētām būs nomestas divas atombumbas, bet Japāna tomēr nenoliks ieročus un Kvantunas armija joprojām paliks draudīgs spēks, visa pasaule izdarīs loģisku secinājumu: tas nozīme, ka absolūta, totāla ieroča vispār nav.,.

— ...Jā, — Trumens drūmi noteica, — savus diženos darbus mēs nedrīkstam padarīt atkarīgus no kaut kādas Polijas. Pēc divām, ne vairāk kā trim dienām man jābūt uz kuģa. Kā mēs varētu — kaut formāli — pabeigt šo konferenci saticīgi?

— Formāli piekāpties Polijas jautājumā, — Birnss atbildēja. — Bet vēlāk, kā es teicu pirmit, nopirkt šo zemi, kura ir jau pierādījusi, ka spēj kļūt par ieganstu pasaules kara sākšanai.

— Vai jūs beidzot nevarētu ierosināt kaut ko konkrētāku? — Trumens aizsvilās.

— Varu. Po|u sarunas ar mūsu tirdzniecības pārstāvjiem taču nav sākušās bez jūsu piekrišanas. Viņi lūdz līdzekļus valsts atjaunošanai, prasa aizdevumu.

— Un jūs domājat, ka, to piešķirdami, mēs reizē viņus piespiedīsim robežu atvirzīt līdz Austrumneisei? — Trumens zobgalīgi jautāja.

— Nē, nedomāju vis. Lai poļi pievāc šo teritoriju, jo vairāk tāpēc, ka faktiski viņi tur jau saimnieko. Polija mūžu mūžos atcerēsies, kas to izpostīja. Tagad var izdarīt tā, lai Polija atcerētos arī tos, kas tai palīdzēja atdzimt.

— Ja arī viņiem ir jādod nauda, — Trumens piekrita diezgan nelabprāt, — tad neviena dolāra vairāk, kā viņi spēj atmaksāt. Turklāt — stingri termiņā.

— Tā nu gan būtu liela kļūda, prezidenta kungs, — Birnss pamācoši iebilda.

— Nu, nu, vai tad jūs gatavojaties viņiem šo naudu uzdāvināt?! — Trumens izsaucās.

— Nepavisam ne. Aizdevums paliek aizdevums. Tikai nevajag ierobežojumus termiņu ziņā. Beruts un Osubka jāpielaiž pie seifa, kas piebāzts ar dolāriem, un jāsaka: «Ņemiet, cik gribat! Par atdošanas termiņiem mēs vienosimies.» Tagad iedomājieties šī paša Beruta psiholoģisko stāvokli! Aiz muguras viņam ir nopostīta, asiņojoša zeme. Sirdī — vēlēšanās atvieglot saviem tautiešiem dzīvi. Parastos apstākļos, pat saņemot palīdzību no Padomju Savienības, kas pati vēl nav beigusi asiņot, Polijas atjaunošana prasīs daudz gadu... varbūt arī gadu desmitus. Bet te — jau gatavs zelts! Ņem, cik gribi, un dari, kas tev jādara, nedomājot par atmaksas termiņiem!

— Jūs esat pārliecināts, — Trumens jautāja, brīdi domājis. — ka Beruts uzņemsies tādas finansiālas saistibas, kuras Polija nespēs Izpildīt pat pēc ilgiem gadiem? Man viņš izskatījās apdomīgs vīrs. Tādus neapžilbina zelta mirdzums.

— Viņu apžilbinās, pareizāk sakot, iekārdinās nevis paši dolāri, bet iespēja bez sevišķām pūlēm uzlabot savas valsts materiālo stāvokli.

— Diez vai viņš neņems tikai tieši tik daudz, cik spēj atdot, — Trumens joprojām šaubījās.

— Apetīte rodas ēdot.

— Bet ja Sta|ins viņam aizliegs?

— Vai jūs domājat, ka sarunas tirdzniecības jautājumos viņš ar mums uzsāka bez Staļina ziņas? Nē, tas neizskatās ne pēc Beruta, ne pēc Staļina. Manuprāt, Staļins, apzinādamies, ka nespēj materiāli palīdzēt visām trūkumā nonākušajām valstīm, nepavisam nav pret komerciāliem sakariem ar Rietumiem. Protams, no viņa viedokļa saprātīgos apmēros.

— Redziet nu — saprātīgos! Bet jūs cerat...

— Atkārtoju, ser: apetīte rodas ēdot. Tāds ortodokss, kāds ir Beruts, pats sev droši vien neņemtu neviena dolāra. Bet, kad aiz muguras ar pastieptu roku stāv tūkstošiem, simtiem tūkstošu izbadējušos poļu bezpajumtnieku, viņš nespēs izturēties nicīgi pret miljardiem dolāru.

— Labi, — Trumens sacīja, — bet, ja nu viņš tomēr nebūs ar mieru iekrist neatmaksājamos parādos, kāds labums mums tiks tad? Neaizmirstiet, Džimij, — komunisti ir sevišķi cilvēki! Savu ideju vārdā viņi ir ar mieru pārciest jebkuras grūtības. To ir pierādījis karš.

— Prezidenta kungs, ser! — Bimss teica mazliet svinīgi. — Kad jūs plānojat Amerikas nākotni, vai tad jūs aprobežojaties' tikai ar sava mūža ilgumu? Vai tad jums nerūp atstāt saviem pēctečiem varenas sviras, ar kurām var pārvaldīt pasauli? Tā nu Beruta mūžā mūsu bumba ar laika degli varbūt arī nesprāgs. Bet vai jūs nepieļaujat tādu iespēju, ka viņa pēcteči nebūs ne tuvu tik askētiski un piesardzīgi, ka tie daudz vairāk tieksies ticēt nepiepildāmajam — iespējai savu zemi padarīt par ziedošu paradīzi, nestrādājot dienu un nakti? Pat tas, ka tie nespēs norēķināties par vecajiem parādiem, tos neatturēs no mēģinājumiem dabūt jaunus aizdevumus. Un mēs dosim atkal. Un dos arī citas rietumvalstis, tiklīdz būs tikušas uz kājām. Mēd tām ieteiksim tā darīt.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka Polijā neatradīsies cilvēki, kuri izpratīs mūsu plānu un neielaidīsies darījumos, kas var novest parādjūgā?

— Es neesmu gaišreģis, — Birnss dusmīgi atbildēja,

— bet es neredzu cita ceļa, kā iespiesties Polijā. Gan ekonomiski, gan politiski.

— Bet pagaidām šie jūsu p.o|i dzīvos labklājībā uz Rietumu zelta kaudzes! — Trumens teica, joprojām raukdams pieri.

— Nesen man bija interesanta saruna ar admirāli Le-giju, — Birnss turpināja, viltīgi piemiegdams acis.

— Viņš, šis, kā jūs pats to zināt, izcilais speciālists sprāgstvielu jautājumos, izteica man diezgan drūmu domu. Viņaprāt, pēc kara zemē ir palikuši simtiem, bet varbūt arī tūkstošiem nesprāgušu vācu šāviņu un aviobumbu. Laiku pa laikam dažādu cēloņu dēļ šie šāviņi un bumbas sprāgs. Da|a — tikai pēc gadu desmitiem un tāpēc, ka vācieši iepriekš ieprogrammējuši to sprāgšanu. Citi šāviņi un bumbas sprāgs cilvēku neuzmanīgas, bezrūpīgas rīcības dēļ. Nu, teiksim, no lāpstas trieciena, no ekskavatora kāpurķēžu smaguma ...

— Vai jūs mūsu aizdevumus salīdzināt ar neizsprāgušām bumbām?

— Precīzāk sakot, kā jau teicu, es tos pielīdzinu bumbām ar laika degli, — Birnss atbildēja. — Taču svarīgākais neslēpjas šajā salīdzinājumā. Man ne prātā nenāk tāda primitīva doma — uzdāvināt poļiem mūsu naudu, kā jūs izteicāties. Es domāju dziļāk. Ekonomika vienmēr bijusi cieši saistīta ar politiku un pagātnē ne vienu reizi vien tai izlauzusi ceļu. Nepavisam neceru, ka Poliju varēs tāpat vien nopirkt. Bet man nemaz neliekas tik fantastiska cita doma, un proti: nākotnē ekonomiku varēs papildināt ar politiku, savīt tās abas kopā. Ekonomika var būt tikai iesākums. Politiska Polijas pakļaušana Rietumiem — nobeigums vai turpinājums, ja jums tā patīk labāk. Ja Polija iegūs jauno rietumrobežu, tā, protams, vēl ciešāk tiks piesaistīta Padomēm. Mums ir jāmeklē tam pretsvars. Par tādu var kļūt mūsu ekonomiskā palīdzība. Jūs teiksiet: «Pagaidām tā dos mums zaudējumus.» Es atbildēšu: «Galamērķis attaisno līdzekļus.»

— Labi, — Trumens apņēmīgi noteica, — jūsu plānu atzīstu par saprātīgu. Domās ari es parakstos zem tā. Ar ko, pēc jūsu ierosinājuma, būtu jāsāk?

— Ar paziņojumu Molotovam, ka jūs esat mainījis pozīciju attiecībā uz Polijas rietumrobežu...

30. jūlijā puspiecos Birnss iegāja Cecīlijas pils zālē, iepriekš paziņojis Molotovam, ka gribot ar viņu tikties un konfidenciāli aprunāties par svarīgu tematu.

Kad Birnss iegāja vienā no padomju delegācijas istabām, Mololovs viņu jau gaidīja. Arī tulki bija turpat.

Sasveicinājies Birnss pavēstīja:

— Esmu priecīgs jums ziņot, ka prezidents mainījis viedokli un tagad atbalsta priekšlikumu noteikt Polijas robežu pa Oderu un Rietumneisi. Tiesa, tas vēl nav saskaņots ar angļu viedokli.

Laikam gan Birnss pirmoreiz redzēja Molotovu satrauktu. Tautas komisāra lūpas bija pavērušās, pirksti kustējās, it kā viņš censtos uztaustīt kaut ko netveramu. Molotovs noņēma pensneju, izvilka no kabatas žilbinoši baltu mutautiņu, ilgi slaucīja stiklus, ar tuvredzīgajām acīm brīdi pa brīdim pavērdamies Birnsā. Tad aši uzlika pensneju un, it kā atguvis savu parasto nesatricināmo mierīgumu, jautāja:

— Bet vai angļi tam piekritīs?

— Es domāju, ka.jā, — Birnss atbildēja mazliet nevērīgi.

«Uzvara!» Molotovs klusībā gavilēja. «Viņi nav izturējuši pašu uzsākto spēli. Birnsa vakar nolasītais memorands, ko pareizāk būtu bijis saukt par ultimātu, kļuvis par bumerangu. Kāpēc notikusi šāda negaidīta pārvērtība? Vai amerikāņiem būtu kļuvusi zināma naktī notikusī Staļina saruna ar poļiem, solījums, ko Staļins bija devis Berutam un Zimerskim? Vai varbūt Trumens ir sapratis, ka Staļins var ļaut konferencei izjukt, ja amerikāņu un angļu delegācija sabotēs Padomju Savienības galvenās prasības? Bet varbūt to ir diktējusi vajadzība pēc kopīgas karadarbības pret Japānu? ...»

Molotovs pagaidām nespēja atrast atbildi. Taču, lai nu kā būtu bijis, uzvara bijameapšaubāma.

pateicis galveno, Birnss sāka runāt par daudz ko citu: par Rūru kā Vācijas sastāvdaļu, par Kontroles padomes funkcijām, par franko ... Molotovs viņā lāgā neklausījās. To visu vēl varēs apspriest nākamajās sēdēs. Tobrīd Molotovu nodarbināja vienīgi Polijas jautājums. Drīzāk, cik drī^ vieiļ iespējams, jāpaziņo Staļinam, ka amerikāņi atsauci savus iebildumus pret jauno Polijas robežu pa Oderu un Rietumneisil

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA. BIRNSA PAKETE

31. jūlija rītā kļuva zināms, ka konference atsāks darbu un «Lielā trijotne» sapulcēsies kārtējā — vienpadsmitajā sēdē četros pēc pusdienas.

Voronovs, protams, nekā nezināja ne par apspriedēm pie Stajina, ne par Savienoto Valstu prezidenta un valsts sekretāra izstrādāto plānu. Toties viņam kjuva zināms, ka nākamajā vai aiznākamajā dienā kinooperatoriem un fo-tokorespondentiem būs iespēja vēlreiz filmēt un fotografēt valdību vadītājus un varbūt ari vēlreiz iekļūt Cecīlijas pils zālē pirms sēdes sākuma. So priecīgo jaunumu Vo-ronovam pavēstīja kinooperatoru grupas vadītājs' Gerasi-movs. Tātad konference drīz beigsies, turklāt — veiksmīgi: ja ne visos, tad vismaz galvenajos jautājumos konferences dalībnieki ir vienojušies. Citādi viņiem nebūtu iemesla fotografēties. Par laimi, neattaisnojās Stjuarta un ne jau tikai viņa vien naidīgās tenkas, ka konference esot nonākusi strupceļā un tur klusi nobeigusies. Braitu nebija ko vērā ņemt — Voronovam bija pilnīgi skaidrs, ka sensācijas dēļ viņš, nemaz nedomādams, pat savu izredzēto noslīcinātu Nevainīgo jaunavu ezerā.

Tātad atkal pie darba, drīzāk, drīzāk pie darbal

Voronova istabiņā uz galda gulēja iesāktais un tā ari nepabeigtais raksts par neseno notikumu ar tramvaju. Voronovs to nebija uzrakstījis līdz galam, tāpēc ka nezināja, ar ko beigusies šīs nepārprotamās provokācijas izmeklēšana: kas šo provokāciju organizējis — vācu fašisti vai «draugi» amerikāņi. Jau otrā dienā pēc notikuma viņš bija aizbraucis uz Berlīni pie Neimaņa uzzināt izmeklēšanas rezultātus. Bet rajona komitejā viņam bija teikts, ka Neimaņa neesot un nevarot skaidri zināt, kad viņš būs. Citus rajona komitejas vadītājus Voronovs nepazina un, nospriedis, ka Neimaņa prombūtne nevar būt ilga —

viņš droši vien atrodas turpat tuvumā kādā vietā, kur notiek atjaunošanas darbi, — brauca projām, cerēdams Neimani rajona komitejā satikt nākamajā dienā.

Taču nākamajā dienā Padomju Informācijas birojs pieprasīja steidzīgi sūtīt korespondenci par Kontroles padomes darbu, bet pēc tam... Pēc tam konference pēkšņi pārtrauca sēdes, un Voronovs juta tādu vilšanos un spēku izsīkumu, ka pie Neimaņa neaizbrauca. Tagad viņš atkal atguva možu garu un nolēma tūlīt pabeigt rakstu par tramvaju; Voronovam sirds dzijumos likās, ka, atmaskodams šo provokāciju, viņš reizē, lai arī netieši, dos triecienu Stjuartam. Bet, lai pabeigtu rakstu, katrā ziņā vajadzēja tikties ar Neimani.

Voronovs vēl nemaz neapzinājās, ka grib šo cilvēku satikt ne tikai tāpēc, lai izpildītu savu žurnālista pienākumu. Jā, viņš nevarēja vien sagaidīt, kad uzzinās, kā beidzies notikums ar plakātu. Un tomēr tas nebija galvenais. Nei-manis bija Voronovam kļuvis par cilvēku, kas viņu vieno ar jauno pēckara Vāciju.

Šoreiz viņš Neimani satika rajona komitejā. Acīmredzot tas nupat bija beidzis pieņemt apmeklētājus un tagad istabā sēdēja viens pats, izskatīdams kaudzītē saliktas visāda lieluma papīra lapiņas, kas bija aprakstītas dažādā rokrakstā.

Ieraudzījis Voronovu, Neimanis rūpīgi sakārtoja papīrus un uzlika tiem virsū ķieģeļa lausku, tad piecēlās un, sniegdams roku, laipni sacīja:

— Labdien, Mihaili Šoreiz taču nekas nav atgadījies, vai ne?

— Nē, — Voronovs smaidīdams atbildēja. — Ja neskaita to, ka konference šodien atsāk darbu.

— Tā? — Neimanis atsaucās priecīgi, tomēr mazliet neticīgi. — Lieliski! Rietumu laikraksti un radio pēdējās divās dienās ir mums pilnas ausis piedziedājuši, pūlēdamies pārliecināt, ka konference atrodas uz izjukšanas robežas vai patiesībā ir jau izjukusi.

— Ne velna! — Voronovs izsaucās. — Gluži otrādi, cik es varņ spriest, vissvarīgākajos jautājumos tā panākusi vienošanos ...

— Vai arī par Vācijas nākotni? — Neimanis ziņkāri jautāja.

Par šo tematu viņi jau bija runājuši agrāk, un Voronovs toreiz atsaucās uz plaši zināmajiem Staļina vārdiem, ka

Padomju Savienība negatavojas Vāciju ne sadalīt, ne iznīcināt, ka «hitleri nāk un iet, bet vācu tauta paliek». Taču šoreiz Neimanis neapšaubāmi gribēja uzzināt, kādi ir šo apgalvojumu konkrētie rezultāti.

— Ko tomēr konference ir nolēmusi? — viņš neatlaidās. — Vācieši taču domā, ka tieši tai jāpieņem galīgais lēmums par Vācijas nākotni.

Voronovs jutās neērti. Viņš arī pats par konferences norisi bija informēts tikai Joti vispārīgos velcienos. Karls-horstē žurnālistu ziņkārību neko lielu neatbalstīja. Tugari-novs žurnālistiem tikai skopi pastāstīja, kādas problēmas «Lielā trijotne» apspriež un kā izpaužas atšķirības Padomju Savienības un rietumvalstu pieejā šīm problēmām, nekad neziņodams, ko īsti teicis Staļins, ko runājis Cēr-čils, bet vēlāk Etlijs un kuru lēmumu var uzskatīt par galīgi pieņemtu.

Voronovs nespēja skaidri atbildēt uz Neimaņa jautājumu. Neimanis to juta un, laikam gan lai viņu glābtu no grūtā stāvokļa, mainīja sarunas tematu, sacīdams:

— Es nupat esmu atgriezies no amerikāņu zonas, Mihail.

— Kas tevi trieca uz turieni? — Voronovs apvaicājās.

— Partijas darīšanas, — Neimanis atbildēja. — Mēs, vācu komunisti, taču tiecamies izveidot vienotu Vācijas Komunistisko partiju. Mūsu Centrālās Komitejas uzdevumā es tur tikos ar daudziem komunistiem un viņu līdzjutējiem.

—- Ko tad viņi saka?

Runā visādi; — Neimanis domīgi teica. — Ilgus gadus mēs, vācieši, bijām atgriezti no visas pasaules. Zinājām tikai to, ko mums centās iedzīt galvā Hitlers un Ge-belss. Pēdējos divos mēnešos logs uz pasauli ir mazliet pavēries. Mums kļuvušas pieejamas avīzes, ko izdod amerikāņi, angļi, franči, nemaz jau nerunājot par padomju avīzēm. Pie mums ierodas daudz žurnālistu — un ne tikai no Amerikas un Anglijas vien... Viņu vidū — tiesa, tas negadās bieži — sastopami cilvēki, kas ir mums īsti, pārliecināti draugi. Viņi ir mums daudz ko atklājuši...

— Ko tieši?

— To, ka, piemēram, pastāv Vācijas sadalīšanas plāni.

— Sie plāni jau sen apbediti, Neimani! Staļins vienmēr ir bijis pret tādiem plāniem, un Jaltas konferencē no tiem atteicās arī Rūzvelts.

— Droši vien tas, ko tu saki, ir tasnība, — Neimanis piekrita. — Un tomēr ...

Brīdi viņi klusēja, un Voronovam šķita, ka Neimanis tikmēr izlemj, vai ir vērts visu pateikt līdz galam. Tad viņš ielūkojās Voronovam tieši acīs un turpināja:

— Man ir daudz draugu padomju cilvēku vidū, Mihail, un es nevaru žēloties, ka viņi nebūtu pret mani atklāti. Taču tu, šķiet, esi man vistuvākais no visiem. Es to jau jutu gandrīz vai mūsu pirmajā tikšanās reizē. Tad vēl bija tas atgadījums uz ielas... tu, protams, atceries. Un nu mēs atkal esam tikušies kā domubiedri. Tu esi komunists, un es esmu komunists. Tas Jauj man būt pret tevi pilnīgi atklātam.

Voronovam šķita, ka Neimanim ir grūti runāt un viņš ar mokām meklē vārdus. Uz laiciņu Voronovs aizmirsa konkrēto brauciena mērķi. Pašreiz viņam bija tikai viena vēlēšanās — pretimsēdošo cilvēku līdz galam pārliecināt, ka tas redz sev priekšā īstu draugu un domubiedru.

— Runā, biedri Neimani, jautāl — Voronovs uzstājīgi teica, tāpat acīs lūkodamies. — Es tev nekā neslēpšu.

— Paldies, biedri, — Neimanis sacīja, pēdējo vārdu izrunādams ar sevišķu sirsnību. — Es vienmēr esmu ticējis, ka starp komunistiem robežas nepastāv. «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» — tā mēs esam vienmēr teikuši. Un tomēr ...

Viņš atkal apklusa.

— Kas tas par «tomēr»? — Voronovs nepacietīgi jautāja.

— Es esmu vācietis. Piederu pie zemes un tautas, kas tavai dzimtenei ir nodarījusi briesmīgu postu.

— Hitlers to nodarīja, fašisti!

— Paldies, Mihail, ka tu viņus nejauc kopā ar tautu! Taču es gribu būt godīgs: vācu tautas lielākā daļa sekoja šim nolādētajam Hitleram.

— Tautu apmānīja, apmuļķoja!

— Lai arī tā. Tomēr fakts paliek fakts. Uz mums visiem gulstas milzīga vaina.

— Tu taču biji koncentrācijas nometnē!

— Vai tad es runāju tikai par sevi, Mihail? — Neimanis rūgti teica. — Lai kur es tolaik biju, es nevaru, man nav tiesību sevi nošķirt no pārējiem vāciešiem. Es saprotu, ka mēs esam pelnījuši bargu sodu.

— Nav tiesa! Tādi, kāds esi tu, ir pelnījuši vienīgi cieņu. Jūs cīnījāties!

— Par cīņu spriež pēc tās iznākuma. Mūs šajā cīņā uzvarēja. Tātad mēs visā notikušajā esam līdzvainīgi. Ja par sodu jūs gribat sadalīt, sadrumstalot Vāciju...

«Tad redz, kāl» Voronovs gandrīz izsaucās. «Tātad meli ir atstājuši pēdas pat tāda cilvēka apziņā, kāds ir Neimanis!...»

— Paklau, draugs, — Voronovs teica, cenzdamies runāt mierīgi, savaldīgi, — man par tevi jābrīnāsl Kādreiz kaut ko līdzīgu sacīja Volts ...

— Bet zonas? — Neimanis viņu pārtrauca.

«*- Kas tad ir ar zonām?

Vai tu zonu izveidošanā nesaskati Vācijas sadalīšanas iedīgli?

— Tur nu nekā nevarēja izdarīt! Vāciju sadalīt okupācijas zonās sabiedrotie bija izlēmuši jau kara laikā. Bet kāds tam sakars ar Vācijas kā valsts sadalīšanu?

— Var rasties situācija, kad būs grūti nošķirt vienu no otra, — Neimanis skumji sacīja.

— Runāsim atklāti! — Voronovs apņēmīgi teica. —Vācijas sadalīšanas plāni tiešām ir pastāvējuši. Ne mums, bet sabiedrotajām rietumvalstīm. Pareizāk sakot — Savienotajām Valstīm. Bet mēs, kā es jau sacīju, apbedījām šos plānus. Iesākām to darīt Jaltā un vēlāk Londonā pabeidzām.

— Bet tagad amerikāņi pa visu Vāciju bazūnē, ka to sadalīt gribot krievi. Lai sodītu par nodarīto un atņemtu vāciešiem iespēju vēlreiz atnest Krievijai tādu nelaimi... Es zinu, kas notika Jaltā, ticu, ka biedrs Staļins tur bija pret sadalīšanu, bet kā lai pārliecina miljoniem vāciešu, ka tagad viņš nav.mainījis savu viedokli?

— Staļinu piespiest mainīt viedokli nav tik viegli.

— Bet zonas? — Neimanis atkal atkārtoja. Un it kā bez jebkāda sakara ar šo jautājumu sacīja: — Es satiku Volfu, Mihail.

Voronovu tas ieinteresēja tik ļoti, ka viņš uz brīdi aizmirsa visu iepriekšējo sarunu ar Neimani.

— Kā tad viņam tur klājas? — Voronovs steidzīgi jautāja.

— Iekārtojies tīri labi, — Neimanis atbildēja. — Mazs, bet ērts dzīvoklis. Kārtīga alga. Labi pazīstams darbs.

— Tātad atgriezties viņš ir nedomā?

— Nē, — Neimanis bēdīgi papurināja galvu. — Pagaidām ne.

— Tev viņu vajadzēja sūtīt pie vclnal

— Mēs tomēr kopā izdzērām divas krūzes laba, stipra alus. Volfs vēl pārāk maz dzīvojis Rietumos, lai izdarītu nopietnus secinājumus. Tomēr viņš ievērojis, ka viņu rūpnīcā ar darbaspēka līgšanu, inženieru un tehniķu izraudzīšanu nodarbojas bijušais nacists, un brīnās par to. Volfs atceras, ka šis fašists pavadījis Hitleru, kas reiz bija ieradies rūpnīcā, kuras tagad vairs nav. Turklāt... — Nei-manis mazliet sastostījās.

— Nu? Saki visu līdz galaml *— Voronovs lūdza.

— Volfam radies iespaids vai tāpat vien rēgojas, ka viņa saimnieks plāno divas atlikušās rūpnīcas rekonstruēt tā, lai tās varētu viegli pārkārtot militāras produkcijas ražošanai. Neņemos spriest, vai tas tā ir vai nav. Pats esmu bijis Rietumos vēl mazāk nekā Volfs, taču arī man likās, ka amerikāņu okupācijas zona ir pavisam cita zeme, lai gan arī tur runā vāciski...

— Dabiski, atšķirība starp viņu un mūsu zonu pastāv, citādi nemaz nevar būt! — Voronovs piekrita. — Rietumu zonās tiek atbalstīts privātīpašums, ari lielie īpašumi...

— Tā ir ābeces patiesība, Mihail. Taču runa nav tikai par privātīpašumu vien. Mani satrauc ne tik daudz tas, kas tur ir pašreiz, cik tas, kas būs, citiem vārdiem sakot, satrauc tendence. Es nespēju iedomāties vienotu valsti ar tik atšķirīgām attīstības tendencēm tās dažādās dajās.

Es tevi īsti nesaprotu, — Voronovs teica, rokas noplātīdams. — Tur taču nav vainīga Padomju Savienībai

— Bet varbūt Padomju Savienība šajā ziņā ir piekāpusies Rietumiem? Teorētiski noraidījusi Vācijas sadalīšanu, bet praktiski... Vai tu tagad saproti, ko es tev jautāju?

— Tagad saprotu, — Voronovs atbildēja, pamādams ar galvu. — Tu baidies, vai mūsu slēptās atriebības alkas un Rietumu vēlēšanās Vāciju sadalīt nesaplūdīs kopā un nenovedīs pie tā, ka mēs faktiski piekritīsim sadalīšanai?

— Jā!

— Tad klausies! — Voronovs prasīgi sacīja. — Es neesmu bijis klāt konferencē. Man nav arī nekādu īpašu informācijas avotu mūsu vadošajās sfērās. Taču, balstīdamies uz to, ko zinu par padomju politiku attiecībā uz Vāciju, balstīdamies uz mūsu laikrakstiem, ziņojumiem, sarunām ar partijas un valsts darbiniekiem, esmu gatavs likt ķīlā visu, kas man dārgs, pat savu partijas biedra karti, ka uz Vācijas sadalīšanu mēs neielaidīsimies. Staļina vārdi nav tikai mierinoša frāze, kas domāta vāciešiem, tie pauž mūsu politikas būtību Vācijas jautājumā. Vienotu, demokrātisku, miermīlīgu — tādu mēs gribam redzēt Vāciju!

— To panākt nebūs viegli. Nepavisam ne... — Nei-manis domīgi pašūpoja galvu un tad pats pievērsa Vo-ronova uzmanību tam praktiskajam jautājumam, kura dēj viņš bija atbraucis uz rajona komiteju. — Kamēr es ceļoju pa amerikāņu zonu, mani te ir gaidījis ziņojums;" kas interesē arī tevi. Se, paskaties!

Neimanis papīru kaudzē sameklēja biezu, grubuļainu lapiņu — Austrumberlīnes tramvaja depo direktora paziņojumu. Viņš oficiāli darīja zināmu, ka tramvaja vadītājs Oto Renners, 62 gadus vecs, dzīvo un strādā amerikāņu okupācijas zonā, padomju kara komandantūras pārstāvja klātbūtnē atzinies, ka plakāts pie viņa vagona piestiprināts, kad viņš gatavojies izbraukt no depo uz savu līniju, un viņam ir apsolīts algas pielikums, ja viņš šo viltoto plakātu neskartu izvedīs cauri visai austrum-zonai.

— Ir nu gan nelieši! — Voronovs izsaucās, izlasīto ziņojumu atdodams Neimanim. — Es jau esmu gandrīz uzrakstījis par to rakstu Padomju Informācijas birojam. Gaidīju tikai izmeklēšanas rezultātus. Tagad ir pielikts punkts. Jau šodien pat rakstu pabeigšu un nosūtīšu uz Maskavu. Cīnīsimies kopīgi par vienotu un demokrātisku Vāciju, šajā nolūkā izmantodami visus līdzekļus, kas ir komunistu cienīgi!

— Vācu komunisti, Mihail, cīnās par to pietiekami enerģiski. Mūsu CK lēmumu tu droši vien esi izlasījis?

— Tajā pašā dienā, kad saņēmu no tevis.

— Mēs gatavojam otru izdevumu. Ļoti svarīgi, lai visiem vāciešiem būtu skaidrs, kādus mērķus komunistu partija īsti izvirza, uz ko tā aicina. Protams, ja mēs zinātu, ko Vācijas jautājumā nolēmusi konference, mums būtu vieglāk ...

Taču to pagaidām zināja vienīgi konferences dalībnieki.

Atklādams kārtējo sēdi, Trumens deva vārdu Bevinam, lai viņš ziņotu par iepriekšējā dienā notikušās ārlietu ministru sēdes lēmumiem.

Par izbrīnu valstu vadītājiem, Bevins no ziņojuma atteicās, savu rīcību motivēdams ar to, ka visi ministru

apspriestie jautājumi ir uzņemti «Lielās trijotnes» šās* dienas tikšanās darba kārtībā.

— Nu tad pāriesim pie darba kārtības jautājumiem, — Trumens sacīja. — Mums šodien ir apspriežams ASV priekšlikums par reparācijām no Vācijas, par Polijas rie-tumrobežu un kārtību, kādā piejaujama bijušo Vācijas sa-tclltvalstu uzņemšana Apvienoto Nāciju Organizācijā. Bimsa kungs tūlīt ziņos par mūsu priekšlikumiem.

— Vispirms es gribu teikt, ka amerikāņu delegācija visus trīs prezidenta minētos jautājumus uzskata par savā starpā nesaraujami saistītiem, — Bimss paziņoja un paraudzījās Staļinā, vēlēdamies noskaidrot, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši uz viņu.

Stajins mazliet parauca uzacis un nolika uz galda jau no kārbas izņemto papirosu, aizmirsdams to aizsmēķēt. Taču nesacīja neviena vārda.

Par ko viņš domāja, kādas domas viņam šaudījās pa galvu šajos īsajos, ārkārtēja sasprindzinājuma pilnajos mirk|os?

Vispirms Staļins droši vien nodomāja, ka viņš ir apmānīts. Ar nolūku vispirms ir maldināts Molotovs, bet ar Molotova starpniecību arī viņš.

Staļins atsauca atmiņā Birnsa un Molotova vakardienas sarunas pierakstu, ko bija sagatavojis padomju tulks un parakstījis tautas komisārs. Tātad tā. Birnss iesāka ar paziņojumu, ka Stati ir ar mieru piekāpties Polijas jautājumā. Solīja aprunāties ar ang|iem. Izteica pārliecību, ka arī angli piekāpsies. Pēc tam tas pats sen zināmais: Birnss runā par cerībām uz ārzemju korespondentu brīvu pārvietošanos Polijā. Tālāk — attieksme pret Franko. Tad reparācijas... Rūra. Kara noziedznieki. Tas tad arī bija Birnsa un Molotova sarunas saturs, kādu to atcerējās Staļins.

Tur nebija neviena vārda par to, ka amerikāņu delegācija kādu no šiem jautājumiem uzskatītu par savstarpēji saistītu ar citiem jautājumiem un spriestu tā: ja kaut viens no šiem jautājumiem netiks izlemts, tad automātiski uzskatīsim par neizlemtiem arī pārējos.

«Kāda tam jēga? Kur te ir loģika?» Staļins jautāja pats sev. «Par uzņemšanu ANO vispār nebija runas. Kāpēc tagad izrādās, ka arī no šī jautājuma ir atkarīga Polijas robežas noteikšana? Tātad Birnsa piekrišana atzīt robežu pa Rictumneisi ir bijis mīts, ēsma, garā auklā ļ)iesiets āķis. Kas šim pašam Bimsam un Trumenam ne-

Jaus mazliet vēlāk padarīt Polijas robežas atkarīgas vēl no citiem jautājumiem? Jau tagad viņi cenšas panākt, lai par viņu piekāpšanos Polijas jautājumā Padomju Savienība maksātu ar piekāpšanos divos citos jautājumos. Vai nu pieņemiet pilnībā visu amerikāņu priekšlikumu paketi, vai arī nedabūsiet nekāl Šantāžai Jauni slazdi,..»

Taču Staļins mācēja slēpt savu sašutumu.

— Jautājumi, par kuriem runāja Birnsa kungs, — viņš teica nesatricināmā mierā, — ir dažādi, cits ar citu nesaistīti.

— Tas tiesa, — Birnss tūlīt atzina, — tomēr es atgādinu, ka vairāk nekā divas nedēļas mēs tajos nevarējām panākt nekādu saskaņotu lēmumu.

— Vienā no tiem mēs beidzot esam tikuši pie taisnīga viedokļa, — Staļins iebilda. — Bet varbūt es neesmu pareizi informēts? Varbūt amerikāņu delegācija vairs nepiekrīt tam, ka jaunā Polijas robeža ietu pa Oderu un Rietumneisi?

— Tad nē taču! — Birnss atsaucās mierinošā balsi, gandrīz vai iztapīgi. — Mēs esam gatavi piekāpties. Bet... tikai tad, ja tiks panākta vienošanās arī divos pārējos jautājumos!

— Ļoti dīvaina loģika! — Staļins teica. — Negribētos radīt grūtības tulkam, taču pie mums tādos gadījumos saka: «Kijevā siļķes, bet mūsmājās mīsta linus.» Kijeva ir Ukrainas pilsēta.

— Mēs tomēr mēģināsim pierādīt, ka mūsu priekšlikumiem ir savstarpējs sakars, — Birnss atbildēja, māksloti pasmaidīdams. — Protams, tas nav virspusējs, bet, tā teikt, iekšējs. Te jums būs piemērs: Polija saņem prāvu teritoriju, kurā pavisam nesen saimniekoja hitleriskā Vācija, bet -r- vai poļiem ir nodoms maksāt reparācijas no tām materiālajām vērtībām, kas nokļuvušas viņu rokās? Agrāk tās taču bija Vācijas īpašums, vai ne?

Staļins pakustināja roku, vēlēdamies Bimsam atbildēt, taču Birnss pacentās to nepieļaut. Pēc paraduma vārdus bērtin bērdams, viņš sāka pamatot savu priekšlikumu par reparāciju saņemšanas kārtību: ņudzēt ņudzēja skaitļi, procenti, bet Polijas problēma it kā nemaz vairs nepastāvēja.

Birnss pārlēca uz jaunu jautājumu — par Rūru. Sākumā viņš runāja par divdesmit pieciem procentiem Rūras apgabala rūpniecības pamatiekārtu, ko varētu nodot Padomju Savienībai, vēlāk nobrauca uz piecpadsmit

procentiem. Stajins klusēja un Jāva viņam izrunāties līdz galam. Padomju līderis jau bija uzminējis amerikāņu nodomu: atsaucoties uz lielajiem postījumiem Vācijā un tās teritorijas sašaurināšanu par labu Polijai, līdz minimumam samazināt reparāciju summu, kas pienākas Padomju zemei.

Sta|inu ar jaunu spēku sagrāba sašutums. Viņa acu priekšā pavīdēja nopostītās Padomju zemes ainas. Lai atjaunotu labklājību, nepietiks ne ar kādām reparācijām. Likt Padomju zemei atdzimt no drupām spēj vienīgi nesavtīgs visas padomju tautas darbs — gandrīz vai dienu un nakti. Bet šis džentlmenis ar lapsas seju visādi cenšas samazināt pat to reparāciju summu, kas vienprātīgi noteikta jau Jaltā!...

Birnss pa to laiku ziņoja, ka ministru sēdē radušās domstarpības ar ang|u delegāciju:

— Tā nepiekrīt, ka rūpniecības iekārtas, ar kurām maksās reparācijas Padomju Savienībai, tiktu ņemtas vienīgi no Rūras apgabala. Tā ir ar mieru piekrist tam, ka zināmu da|u iekārtu konfiscē visās rietumu zonās ...

«Šķiet, pienācis laiks iejaukties,» Staļins nolēma un skaļi paziņoja:

Arī mēs uzskatām par pareizu ņemt iekārtas no visām rietumzonām.

Trumens brīdinoši palūkojās Birnsā, it kā vēlēdamies sacīt: «Uzmanieties, no visas jūsu garās runas Staļins izķēris tikai to, kas viņam ir izdevīgs!»

Taču, aizrāvies pats ar savu runu, Birnss nelikās zinis par prezidenta skatienu. Viņš jau pievērsās detaļām:

— Kas tieši noteiks no Vācijas izvedamo rūpniecības iekārtu raksturu un kvalitāti? Tiek ierosināts šo pienākumu uzlikt Kontroles padomei.

Un Staļins atkal klausījās Birnsā, viņu nepārtraukdams. Staļins saprata, ka reparāciju ņemšana pēc zonu principa slēpj sevī potenciālus Vācijas sašķelšanas plānus. Jau 1941. gadā pastāvēja tā dēvētais «Kaufmaņa plāns», kas paredzēja Vāciju saskaldīt piecās daļās. Četrdesmit trešajā gadā parādījās «Velsa plāns». Pēc šī plāna vajadzēja izveidot četras Vācijas. Četrdesmit ceturtajā gadā «Morgentova plāns» ieteica radīt divas pēckara Vācijas un vienu starptautisku zonu. Arī Rūzvelts plānoja Vācijas sadalīšanu. Tāpat savs plāns bija Tru-menam — viņam šķita, ka būtu mērķtiecīgi, ja pastāvētu Ziemcļvācijas, Dienvidvācijas un Rietumvācijas valsts,,,

īstais cēlonis visiem šiem plāniem bija viens: tā kā amerikāņiem un angļiem neizdodas kļūt par īstajiem saimniekiem visā Vācijā — bija taču jau izlemts, ka tās austrumdaļa veidos padomju okupācijas zonu, — tad jāpanāk savu mērķu realizēšana vismaz rietumzonās, nepieļaujot tur demokrātiskus un antimilitārus pārkārtojumus.

So plānu apbedīšanai rietumvalstis bija piekritušas tīri simboliski. Pildīdams Politbiroja uzdevumu, Staļins tos apraka uz mūžu mūžiem — visai pasaulei paziņoja, ka Padomju Savienība nedomā Vāciju nedz iznīcināt, nedz sašķelt... Taču pašreizējā gaužām saspīlētajā īsarunu posmā nebija vērts uzsākt strīdu, pat jūtīgi uztverot, cik viltīgs zemteksts ir priekšlikumam reparācijas ņemt pēc zonu principa. Tāda strīda veltīgums bija acīm redzams — varēja just, ka amerikāņi un angļi jau vienojušies par lēmumu šajā jautājumā. Un Staļins sacīja:

— Labi, lai būtu rakstīts tā, kā ierosina angļu delegācija! Taču obligāti ir jāatzīst Padomju Savienības tiesības uz reparācijām ne tikai no savas zonas, bet daļēji arī no citām zonām. Kurš var iebilst pret to, ka rietum-zonas ir ekonomiski augstāk attīstītas un karā cietušas mazāk?

— Tas ir viss, ko jūs gribējāt #teikt? — Trumens jautāja, un viņa balsī bija saklausāma cerība.

— Gluži gan ne, — Staļins atbildēja. — Runā, ka amerikāņi un angļi daļu rūpniecības iekārtu jau esot izveduši no savām zonām.

— Vai tad mums nav tiesību to darīt? — Bimss brīnījās.

— Ja mēs vienojamies, ka reparācijas ņemamas pēc zonu principa, zināma procenta apmērā, tad noteikti nepieciešams konstatēt, kādas iekārtas konkrēti ir bijušas katras zonas rīcībā kara beigās, — Staļins paskaidroja savu domu. — Lūdzu, atvediet savās zonās atpakaļ to, ko jūs no turienes esat jau paņēmuši! Tā teikt, lai varētu atjaunot reālo ainu. Vai vismaz sastādiet sīkus izvesto iekārtu sarakstus un iedodiet tos mums! Savstarpējai kontrolei.

Sai prasībai bija stingrs juridisks pamats. Notiesātā mantu neapraksta, iepriekš ļaujot daļu no tās izvazāt.

— Esmu ļoti priecīgs, ka ģenerālisimuss principā mums piekrīt. Pārējais ir detaļas, uif par tām var vienoties, — Birnss secināja, izlikdamies apmierināts. — Tātad mēs

savukārt piekāpjamies Jautājumā par Polijas robežu. Kas attiecas uz Apvienoto Nāciju Organizāciju...

— Piedodiet, — Staļins viņu pārtrauca, — bet mēs pagaidām vēl neesam apsprieduši to jautājumu, ko jūs nosaucāt par galveno no tiem trim.

— Par kādu jautājumu ir runa? — Trumens kļuva vērīgs.

— Par reparācijām, — Staļins atbildēja nesatricināmā mierā.

— Kā?! — Birnss neizpratnē izsaucās. — Par ko tad mēs te visu laiku runājām?!

— Par jūsu priekšlikumiem šajā jautājumā, — Staļins mierīgi precizēja. — Mēs par tiem izteicāmies. Sim tam piekritām, bet šim tam — ne. Tagad varbūt ir pienācis laiks parunāt par to, ko reparāciju jautājumā ierosinām mēs?

— Nu.., lūdzu, — Birnss nomurmināja. — Lai gan es nezinu, kas te vēl būtu runājams.

— Vispirms vienosimies, — Staļins ierosināja, — ka reparāciju mērķis nav tikai sodīt Vāciju, tām jāveicina drīzāka Vācijas dēļ cietušo valstu atjaunošana. Reizē mēs dodam Vācijai iespēju mierīgi attīstīties uz tās militārā potenciāla samazināšanas rēķina.

Gan amerikāņi, gan «angļi saprata, ka Staļins šo principu atzīmē, tā teikt, vēstures dēļ. Viņi pret to izturējās vienaldzīgi, jo domāja, ka reparāciju iekasēšanā izšķīrēja nozīme ir nevis filozofijai, bet ga tīram pragmatismam. Interesanti, kas nāks pēc filozofijas?

Trumens, Etlijs, Birnss un Bevins saskatījās, izrādīdami savu neizpratni un it kā cits citam jautādami: «Vai tiešām Staļins būtu kļuvis kurls? Bet varbūt vainīgi ir tulki? Viss taču ir tik sīki apspriests un izlemts!»

Tīšie neizpratnes apliecinājumi uz Staļinu neatstāja nekādu iespaidu.

— Tātad, — viņš turpināja, — mēs piekrītam tam, ka Krievija ņems reparācijas ne tikai no savas zonas, bet ari no rietumzonām. Tomēr tas ir tikai princips, ko nepieciešams konkretizēt. Galu galā galvenais ir visu izteikt skaitļos, vai ne? Ja mēs tos pašreiz neprecizēsim, nākotnē var rasties domstarpības. Bet kāpēc mums būtu vajadzīgi lreki strīdi?

Viņš pārlaida skatienu lapiņai, ko viņam pasniedza Mo-lotovs, tad nolika papīru pie malaš un mazliet skaļākā balsī nekā parasti paziņoja:

— Padomju Savienībai rietumzonās Jāsaņem piecpadsmit procenti no konfiskācijai pakļautajām rūpniecības pamatiekārtām. Mēs esam ar mieru pretim dot no padomju okupācijas zonas naudas izteiksmē ekvivalentu pārtikas, ogļu, kālijā, naftas produktu un karamikas izstrādājumu daudzumu. Tas — pirmkārt. Otrkārt, mēs pretendējam vēl uz desmit procentiem rūpniecības pamatiekārtu, kas atrodas rietumzonās, taču šoreiz bez jebkādas maksas no mūsu puses.

«Vai nu beidzot būs viss?» Bimsam gribējās viņu steidzināt. Viņš saprata, ka Staļins gan atklāti nenoraida amerikāņu priekšlikumus, bet, it kā tos precizēdams, konkretizēdams un papildinādams, patiesībā klāsta savu reparāciju sistēmu, kas vēlāk nedos nekādas iespējas atkāpties.

— Bez tam, — Staļins turpināja, it kā atbildēdams uz mēmo Birnsa jautājumu, — mēs pretendējam uz rietumzonās izvietoto rūpniecības un transporta uzņēmumu akcijām piecsimt miljonu dolāru vērtībā, kā arī gribam saņemt trīsdesmit procentus no Vācijas investīcijām ārzemēs un tikpat daudz procentu Vācijas zelta, kas nonācis sabiedroto rīcībā.

— Tās taču ir milzīgas summas! — Bevins izsaucās.

— Un tad savu daļu vēl pieprasīs Polija! Kas paliks pāri vāciešiem?! Jūs taču pats esat agrāk sacījis, ka neizvirzot par savu mērķi Vāciju iznīcināt.

—* Nē. To mēs negribam, — Staļins piekrizdams pamāja ar galvu un īpaši nozīmīgi piebilda: — Ne iznīcināt, ne ari sašķelt. Bet mēs šajā karā esam zaudējuši ļoti daudz rūpniecības iekārtu, briesmīgi daudz. Jāatlīdzina kaut viena divdesmitā daļa. Un es ceru, ka angļu delegācija šajā ziņā atbalstīs mūs. Par Poliju jāteic — lai Be-vina kungs neuztraucas —, mēs tai piešķirsim reparācijas no savas daļas. Ceru,, ka Savienotās Valstis un Lielbritānija tāpat rīkosies attiecībā uz Franciju, Dienvidslāviju, Ceboslovakiju, Beļģiju, Holandi un Norvēģiju. — Staļins mazliet pavīpsnāja, taču tik tikko manāmais smīns tūlīt nozuda no viņa sejas, un viņš it kā rezumēja sacīto:

— Ja mēs to visu izlemsim pozitīvi, tad, manuprāt, reparāciju jautājumu varēs uzskatīt par nokārtotu.

Iedegās strīds. Etlijs un Bevins, viens otru pārtraukdami, sāka pierādīt, ka Staļina minētie procenti esot pārmērīgi augsti, Jrumens un Birnss enerģiski centās

nosargāt Vācijas zeltu, ko ASV bija pievākušas sev, ap« galvodami, ka uz to varot pretendēt ari citas valstis.

Staļins strīdā klausījās gluži kā no malas, pagaidām neiejaukdamies. Viņš it kā bija iemetis ūdenī akmeni un tagad ziņkārīgi vēroja, kā ūdens met riņķus.

Tikai tad, kad Birnss ieminējās, ka iespējamas arī citu valstu pretenzijas, viņš nesatricināmā mierā apstiprināja:

— Tās tiešām ir pilnīgi iespējamas. Tomēr nczīlēsim, kas būs vēlāk.

Viņa replika nozīmēja: ja tādas pretenzijas radīsies, tad arī apspriedīsim tās.

Birnss vēlreiz kategoriski iebilda pret jebkuru Vācijas zelta atdošanu Padomju Savienībai. Staļins piekāpīgi atbildēja:

— Ja jūs negribat mums piešķirt Vācijas zeltu, tad paaugstināsim to rūpniecības iekārtu procentu, kuras mēs saņemsim no rietumzonām.

— Tas nav taisnīgi! — Bevins protestēja.

Staļina acis nikni iedzirkstījās.

— Ak tā, tas nav taisnīgi! Tad es gribu jautāt: vai angļi un amerikāņi rīkojās taisnīgi, izvezdami preces un iekārtas no krievu okupācijas zonas, pirms tur iegāja padomju karaspēks? Vai bija taisnīgi aizvākt no turienes vienpadsmit tūkstošus vagonu?... Nu tad, lūk, tā: ja mūsu sabiedroto rietumvalstu pārstāvji turpinās strīdu, es izvirzīšu jautājumu — kas notiks ar šīm jūsu izvestajām mantām? Jūs gatavojaties tās atdot atpakaļ vai kaut kādā veidā kompensēt? Mēs taču no jūsu zonām neizvedām nekādas iekārtas un nepaņēmām sev līdzi neviena vagona! Birnsa kungs šeit piedāvāja mums trīs jautājumu paketi, apvienodams reparācijas, Polijas rietumrobežas noteikšanu un bijušo Vācijas satelītu uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Es neredzu sakara starp šiem jautājumiem un brīdinu, ka mūsu delegācija balsos par katru no tiem atsevišķi.

Iestājās klusums. Visi juta, ka loks noslēdzies.

Beidzot Birnss, sačukstējies ar Trumenu, diezgan no-droši paziņoja:

— Ja ģenerālisimusa kungs ir ar mieru atsaukt sava priekšlikuma ceturto punktu, kas attiecas uz investīcijām ārzemēs, tad amerikāņu delegācija ir gatava pieņemt visu pārējo, uz ko viņš pastāv.

Staļins kļuva domīgs. Viņš saprata, ka Padomju Savienībai var rasties lielas grūtības, nosakot šo investīciju

6ummu, ka nepavisam nebūs viegli atmudžināt samezglotos sakaru pavedienus starp Rietumu bankām. Turklāt uz amerikāņu kompromisu Polijas jautājumā ari vajadzēja atbildēt ar kaut kādu piekāpšanos.

— Labi, — viņš sacīja, — mēs atsaucam ceturto punktu.

Trumens atviegloti uzelpoja un paziņoja, ka tagad jāizlemj Polijas jautājums.

— Pie tā mēs ilgi nekavēsimies, — Birnss pateica kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. — Vakar mēs padomju delegācijai iesniedzām savus priekšlikumus. Ja ir kādas piezīmes vai labojumi, mēs esam ar mieru uzklausīt.

Un tad notika tas, ko Staļins bija gaidījis vismazāk.

— Cik es saprotu, — Bevins teica, — mans amerikāņu kolēģis iesniedz priekšlikumu atzīt Polijas robežu, kas ielu pa Oderu un Rietumneisi. Taču Lielbritānijas valdībai šajā ziņā ir cits viedoklis. Mums ir stingra instrukcija pastāvēt uz to, lai robeža ietu pa Austrumneisi.

«Ko tas nozīmē?» Staļins sev jautāja. «Birnss taču vakar Molotovain ziņoja, ka viņš uzņemoties tikt galā ar angļiem, un izteica pārliecību, ka no angļu puses nekādu iebildumu nebūšot! Vai tiešām amerikāņi būtu izdarījuši vulgāru triku un patiesībā angļus nevis pierunājuši piekrist likumīgajām Polijas prasībām, bet vienojušies ar viņiem par gluži pretējo?»

Ievērojis, cik nedraudzīgi pašreiz nolūkojas Bevinā gan Birnss, gan pats Trumens, Staļins nespēja izprast, kas īsti notiek — tiek spēlēta primitīva komēdija, vai arī angļu delegācija tiešām kļuvusi amerikāņiem nepaklausīga. Patiesībā cēlonis bija vienkāršāks un mazsvarīgāks.

Godkārais. angļu ministrs sen bija gaidījis un beidzot arī sagaidījis no viņa viedokļa piemērotu brīdi, lai izietu konferences avanscēnā. Viņš metās kaujā, būdams pilnīgi pārliecināts, ka Etlijs viņa rīcību nenosodīs, jo pats ir pret Polijas prasību apmierināšanu. No amerikāņiem Bevins šajā gadījumā daudz nebaidījās: piekāpties Staļinam viņus taču bija piespieduši apstākļi. Tātad Bevina patvaļa galu galā ir viņiem izdevīga.

Bevins tomēr atkal nebija ņēmis vērā, ka viņš nav Cērčils. Godājamajam torijam amerikāņi — lai gan nelabprāt — bija piedevuši ekstravagantus izlēcienus, bet kaut ko līdzīgu atjaut iznirelim no arodbiedrību darboņu vidus viņi ir nedomāja.

Izmantodams apjukumu, angļu ministrs turpināja aiz« vien skaļāka baisi:

— Turklāt es gribu saņemt dažus paskaidrojumus. Vai visa teritorija līdz pat Rietumneisei pāries Polijas valdības rokās? Vai šeit ir tieša analoģija ar citām okupācijas zonām? Vai no šīs zonas tiks izvests padomju karaspēks, kad to būs pieņēmusi Polija? Es esmu ticies ar poļiem un viņus iztaujājis, vai viņu nākotnes nodomi saskan ar Jaltas deklarāciju. Vai viņi organizēs brīvas, neierobežotas vēlēšanas ar aizklātu balsošanu? Vai Polijā tiks ielaisti ārzemju korespondenti?

— Un ko tad poļi jums atbildēja? — Staļins zobgalīgi jautāja.

— Viņi, protams, man apgalvoja, ka viss būšot tieši tā, ka tikšot ievērota arī ticības brīvība.

Visiem kļuva skaidrs, ka Bevins ar savu runu pagriež konferenci atpakaļ pie jau izlemtiem jautājumiem. Viņš arī pats juta, ka veltīgi pūlas apstādināt vilcienu, kas tuvojas galastacijai, ka ar savu demaršu viņš visus ir aizkaitinājis un tādējādi radījis pret sevi vienotu amerikāņu un krievu fronti. Nepārbīdījis pārmijas, Bevins mēģināja nostāties uz citām — paralēlām sliedēm. Vairs nepieskardamies jautājumam par Polijas rietumrobežu, viņš pievērsās tieši Staļinam un sāka runāt par gaisa satiksmes līniju starp Londonu, Berlīni un Varšavu.

— Ar poļiem mums neizdevās vienoties, — viņš piemetināja.

— Kāpēc? — Staļins iejautājās gandrīz vai līdzjūtīgi.

— Es viņus sapratu tā, — Bevins atbildēja, — ka šis jautājums ir atkarīgs no padomju karaspēka pavēlniecības. Mums taču būs jālido pāri krievu okupācijas zonai.

— Jūs arī tagad, lidodami uz Berlīni, šķērsojat krievu zonu, — Staļins atgādināja. —. Iā jūs citādi nokļūtu Berlīnē?

— Es jautājumu izvirzu konkrētāk, — Bevins īgni sacīja. — Vai jūs piekrītat tam, ka mēs lidojam līdz Varšavai?

— Mēs tam piekritīsim tajā pašā dienā, kad mums atļaus lidot uz Londonu pāri Francijai, — Staļins atbildēja, izraisīdams vispārējus smieklus. Redzēdams, ka Bevins par to uzpūšas, viņš mierinošā balsī pasolīja: — Šādā vai citādā veidā es centīšos darīt visu, kas no manis atkarīgs.

— Pateicos, — Bevins noburkšķēja, apzinādamies, ka viņa mēģinājums sarīkot sev benefici ir izjucis.

— Vai beidzot mēs esam tikuši galā ar Polijas jautājumu? — Trumens vaicāja, ar brīdinošu skatienu raudzīdamies angjos.

Staļins saprata, ka uzvara ir gūta un tūlīt tiks apstiprināta. Tomēr viņš vēlējās fiksēt, ka lēmums bijis vienbalsīgs. Tāpēc viņš jautāja:

— Vai angļu delegācija piekrīt?

— Jā, — Bevins rezignēti atbildēja un atmeta ar roku.

Viņš saprata, ka nespēj turēties pretim savu aizokeāna kolēģu un krievu vienotai frontei, vēl jo vairāk tāpēc, ka šefs, šis pelēkais Etlijs, viņu itin nekādi neatbalsta, tikai sabozies sēž un klusē. Bet Etlijs jau sen juta, ka Bevins ir aizskāris amerikāņu prestižu — amerikāņi taču grib, lai Lielbritānija vienmēr pazemīgi ieturētu to pašu kursu, ko viņi. Ja nu angļu delegācijai ir lemts šeit ciest sakāves citu pēc citas, tad lai atbildību par tām uzņemas Bevins. Viņam pašam iejaukties bezcerīgos pasākumos nebūtu prātīgi.

... Kādu laiciņu «Lielās trijotnes» vienpadsmitā sēde ritēja raiti — kā pa iebrauktu ceļu.' Samērā viegli abas puses vienojās par bijušo Vācijas satelītu uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Tādējādi Birnsa pasniegtā pakete tika pieņemta pilnībā, lai gan — pretēji amerikāņu nodomam — ne visa uzreiz, bet pa daļām un ar ļoti būtiskiem labojumiem Padomju Savienības interesēs.

Taču Staļins domāja, ka konference vēl nav sasniegusi savu galamērķi. Sis mērķis bija demilitarizēta demokrātiska Vācija. Bija pienācis laiks no vispārīgas labas vēlēšanās pāriet uz praktiskiem pasākumiem šajā virzienā. Viņš iesāka ar Rūru.

Viņa priekšlikumu nodibināt Rūrā speciālu kontroles padomi, kurā darbotos PSRS, ASV, Anglijas un Francijas pārstāvji, nepieņēma: angļi paziņoja, ka izlemt Rūras jautājumu pašreiz, kad nav klāt Francija, nebūtu pareizi un ieteica šo jautājumu izskatīt jau agrāk apstiprinātajā Ārlietu ministru padomē, kurai pēc mēneša_jāsapulcējas Londonā. Staļins tam piekrita. Viņa uztverē svarīgākais bija tas, lai jau Teherānas konferencē izteiktā doma par Rūras izdalīšanu no Vācijas sastāva — arī šī doma bija cieši saistīta ar ieceri saskaldīt Vāciju daļās — šeit

netiktu attīstīta tālāk. Turklāt Sta]ins panāca, ka Trumens nepārprotami paziņoja:

— Rūras apgabals ir Vācijas sastāvdaļa un tāda arī paliks.

Bez lielākas rīvēšanās tika izlemti tūlīt vai nodoti izskatīšanai ministriem jautājumi par vācu tautības iedzīvotāju pārvietošanu no Polijas un Cehoslovakijas uz Vāciju, par Vācijas floti, par Dienvidslāvijas valdības prasību atcelt Triestē un visā Istrijā itāliešu fašistiskos likumus.

Pašās beigās apsprieda jautājumu par kara noziedzniekiem. Staļins neatlaidīgi prasīja, lai tiesājamie galvenie kara noziedznieki konferences lēmumā būtu minēti vārdā. Etlijs izteicās, ka tā esot prokurora prerogatīva.

— Turklāt, — viņš sacīja, — es, piemēram, domāju, ka Hitlers ir dzīvs, taču padomju delegācijas ieteiktajā sarakstā viņa vārda nav.

— Hitlera diemžēl nav mūsu rokās, — Staļins paskaidroja un piebilda, visiem iesmejoties: — Tomēr es esmu ar mieru ierosinātajā sarakstā minēt arī viņu.

Galu galā konference nolēma dot angļiem iespēju apspriesties ar amerikāni Džeksonu, kam būs jāvada starptautiskā tiesa, kura tiesās galvenos kara noziedzniekus, un tikai pēc tam galīgi izlemt šo principā saskaņoto jautājumu. Džeksons jau bija ieradies Londonā.

Pirms vienpadsmitās sēdes beigām Trumens jautāja, vai viņš varot poļiem, kas joprojām atrodas Bābelsbergā, paziņot, ka jautājums par Polijas rietumrobežu ir izlemts.

Staļins gribēja atbildēt: «Jā, protams, ja tas glaimo jūsu godkārei. Poļi gan tik un tā zina, kam viņiem jāpateicas par jauno robežu.» Taču skaļi viņš bilda tikai vienu vārdu:

— Labi.

Pēc tam Trumens ar novēlošanos izsacīja savu jautājumu demokrātiskāk:

— Kam lai uzdod to paziņot?

Staļins paraustīja plecus un vienaldzīgi atbildēja:

— To var uzdot ministriem vai nosūtīt rakstveida paziņojumu. Bet var arī lūgt, lai to izdara prezidents, jo viņš vada mūsu konferenci.

Grūti pateikt, vai Trumens uztvēra aiz tādas ārējas vienaldzības slēpto ļauno prieku: lai nu cilvēks, kas visu laiku bijis pret to, ka Polijas robeža ietu pa Oderu un Rie-tuumeisi, pats paziņo par savu sakāvi!

Divpadsmito sēdi nolēma sākt nākamajā dienā četros.

Kad visi jau bija piecēlušies, Staļins sacīja:

— Rīt laikam gan būtu jāsapulcējas divrez — trijos dienā un astoņos vakarā. Ja ir vēlēšanās rīt konferenci arī pabeigt.

«Ja ir vēlēšanās!» Trumens klusībā atkārtoja, un viņa acu priekšā parādījās- ceļam sagatavotais kreiseris «Augusta».

— Jā, protams! — viņš piekrita, atklāti priecādamies.

Tāpat tam labprāt piekrita arī angļi: viņus gaidīja neatliekamas darīšanas Londonā.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA. CERĪBU UN ŠAUBU DIENA

Kāda tad bija šī ievērojamā diena — 1945. gada 1. augusts? Vai saule spīdēja tāpat kā citās dienās? Vai putni joprojām čivināja biezajās lapotnēs ap Bābelsbergas savrupmājām? Vai robežsargi, gādādami par šīs ar vasarnīcām apbūvētās Potsdamas priekšpilsētas pagaidu iemītnieku drošību, tāpat kā pirmajā konferences dienā, bija izveidojuši trīs apsardzes lokus? Vai bija nolaisti aiz-šķērši, kas šo priekšpilsētu sadalīja trijos sektoros? Vai jau no rīta traucās mašīnas, gaudoja amerikāņu kārtējā «kāzu brauciena» sirēnas? Vai vispār bija iespējams pēc kādām īpašām pazīmēm šo dienu atšķirt no tām piecpadsmit dienām, kas bija aizritējušas pirms tam? ...

Kopš Potsdamas konferences bija pagājusi gara gadu virkne. Vai tad vairs varēja visu atcerēties?

Pastāv neīstenojama, tomēr mūždien valdzinoša doma par fantastisko laika mašīnu, ar kuru varētu aizsteigties priekšā gadu desmitiem, simtiem, tūkstošiem, ielūkoties nākotnē un ne tikai minēt, ko nākamība mums sola, bet arī to redzēt savām acīm. Taču man pašreiz — un ne tikai pašreiz vien — sirdij tuvāka ir cita — ne mazāk fantastiska iedoma: pagriezt laiku atpakaļ, vēlreiz pārdzīvot visu to, ko esmu pārdzīvojis. Nē, ne jau tāpēc, lai līdzīgi vieglprātīgajam Faustam atgūtu jaunību. Jaunība paiet, un cilvēks nemaz nemana, ka atkal ir nokļuvis uz tās pašas robežas, no kuras viņš sāka savu ceļojumu laika dzīlēs. Gribas tikai vēlreiz redzēt to, kas kādreiz bijis tik jauks un dārgs. Ne tikai kavēties atmiņās, bet arī atgūt izjūtas, par kurām Hemingvejs gan teicis, ka tieši tās neesot iespējams vēlreiz pārdzīvot.

Nezinu,,, varbūt.,. Skatoties bērnībā vai jaunībā redzētas filmas, man tomēr šķiet, ka reizēm izdodas atsaukt tā laika izjūtas. Es pamaņu, ka nevēroju sižetu un aktieru

lolojumu, bet ieinteresēts pētu ielas un mājas, ko atceros no bērnības, cilvēku sejas, viņu drēbes un matu sakārtojumu.

Kāpēc man tas vajadzīgs? Kāda tam jēga? Varbūt tā izpaužas zemapziņas diktēts pārmetums tagadnei un pat nākotnei?

Nē, nē, kādas blēņas! Vai tad vēlāk viss nav kļuvis labāks? Gan mājas, gan drēbes, gan ielās joņojošās automašīnas, gan pašas ielas? Viss ir labāksl Pat briesmīgajos kara gados izpaudās pats labākais, kas līdz tam bija slēpies mūsu dvēseļu dzīlēs ...

Nē, man pagātne nav dārga pati par sevi. Tam pašam Hemingvejam pieder gudri vārdi: pat rakstīt veicas vislabāk tur, kur mēs paši kādreiz esam bijuši labāki...

Gaisa balons, kurā trīs bezbailīgi cilvēki mēģināja nokļūt stratosfērā, ir bērnu rotaļlieta salīdzinājumā ar kosmosa kuģiem mūsdienās. Ckalova lidojums arī ir pavisam vienkāršs, ja to salīdzina ar pašreizējo gaisa laineru reisiem, kuros ik dienas dodas cilvēki, šķērsodami jūras, okeānus un tuksnešus; ar vienu no tādiem laineriem lido arī mans dēls, otrais pilots, bet vai kāds zina viņa vārdu, ja neskaita mūsu ģimeni un vēl dažus desmitus cilvēku? ...

Protams, tas, kas pastāv šodien, ir pārāks.

Un tomēr man bieži rodas vēlēšanās atgriezties pagātnē. Ne jau pavisam, nē, tikai uz stundu, uz mirkli! Vēlreiz — gluži kā pirmo reizi! — satikt to, kuru mīlu. Pastaigāt pa ielu, kura izskatās tāpat kā agrāk. Pastāvēt uz stūra ielu krustojumā, pasēdēt parkā uz sola, kur kādreiz esmu sēdējis. Redzēt-savus senos draugus atkal jaunus...

Pašreiz es atsaucu atmiņā Potsdamu. Cik grūti atcerēties visu, kas man ar to saistās! Kopš tā laika pagājuši veseli trīsdesmit vētraini, pasaules mērogā svarīgiem notikumiem bagāti gadi. Kāpēc cilvēka atmiņa ir tik nepilnīga?

Un tomēr es atceros. Piespiežu savu novecojošo atmiņu restaurēt visu, kas notika tajā dienā, tagad jau Vēstures miglas aizplīvurotajā 1945. gada 1. augustā.

Lai gan tas, ko pats esmu redzējis, pārdzīvojis un dzirdējis, uzturēdamies Bābelsbcrgā, un tas, ko esmu uzzinājis daudz vēlāk, kad man jau radās iespēja izlasīt Potsdamas konferences (toreiz un vēl labu laiku pēc tam to sauca par Berlīnes konferenci) sēžu protokolus un gan padomju, gan ārzemju grāmatas par šo konferenci, kā arī

tas, ko turpmākajos gados dzirdēju no cilvēkiem, kuriem bija gadījies būt tās dalībniekiem vai vismaz Cecīlijas pils notikumu klusiem lieciniekiem, — lai gan tas viss manā atmiņā ir savijies kopā, turklāt savijies tā, ka man jau grūti atšķetināt citu no cita, paša pieredzēto no kaut kur uzzinātā, galveno no mazāk nozīmīgā, man tomēr katrā ziņā jāatceras, kā sākās un kā beidzās šī ievērojamā dienai

Kas manī bija atmodinājis šo nepārvaramo vēlēšanos? Kas skubināja, kas trieca manu atmiņu to darīt? Varbūt tiekšanās pārmest neredzamu tiltu no Potsdamas uz šāsdienas Helsinkiem? Iekšēja nepieciešamība pastāstīt patiesību? Braita grāmateles atmodinātais niknums? ...

Es sēdēju mazajā Helsinku viesnīcas «Tele» istabiņā un, lai gan jau tuvojās nakts, nolēmu šo zemisko grāma-teli katrā ziņā izlasīt līdz beigām. Rīt man nebūs tam laika. Rīt notiks tas, ko gaida miljoniem cilvēku uz zemes. Es kļūšu par dižena notikuma aculiecinieku, un, ja man būs lemts nodzīvot vēl kaut desmit gadu, šī notikuma atcere noteikti izraisīs manī tādas pašas jūtas, kādas mani pārņēmušas tagad, kad domāju par Potsdamu ...

Braita sacerējuma pēdējai nodaļai bija virsraksts «Darījums neizdevās». Es tūlīt sapratu, ka tur būs runa par konferences beigām, par tās pēdējo dienu — 1945. gada 1. augustu.

«Sis datums,» Braits rakstīja, «paliks vēsturē kā diena, kurā demokrātija uzvarēja tirāniju. Rietumi_ triumfēja. Staļinam neizdevās «nopirkt» sev uzvaru. Sājā gadījumā viņa tanki bija bezspēcīgi. Krievijai atkal vajadzēja palikt miglā.»

«Nē!» es sev sacīju, Braita grāmateli nolaizdams uz ceļiem un paceldams galvu. Man pretim bija siena — parasta, ar gaišdzeltenu līmes krāsu krāsota istabas siena lētā- viesnīcā. Bet es alku ar skatienu izkļūt cauri šai sienai un redzēt tālu, tālu, izlauzties cauri visam tam, kas bija aiz šīs sienas, cauri gadu un notikumu slāņojumam, atgriezties jaunībā tikai uz īsu brīdi un ar vienu vienīgu mērķi — izvilkt no atmiņas dzīlēm to dienu, atcerēties, kā tas viss notika.

Un man šķita, ka siena, pret kuru atdūrās mans skatiens, pamazām pārveidojas par milzīgu kinoekrānu un uz tā parādās cilvēki, pavīd notikumi. Joņo cits aiz cita, taču nevis uz priekšu, bet atpakaļ... Mirušie atkal ir

dzīvi, un to cilvēku sejās, kas vēl nav miruši, tikai jau neglābjami novecojuši, brīnumaini izlīdzinās grumbas ... Lūk, vilciens dodas uz Vāciju, un kādā vagona kupejā es redzu pats sevi kopā ar jauniem virsniekiem — saviem ceļabiedriem... Lūk, manu acu priekšā Berlīnes drupas. Pēc tam es redzu ģenerāli Karpovu, kura droši vien vairs nav starp dzīvajiem... Potsdamu, Bābelsbergu, Berlīni, Gatovas lidlauku... No lidmašīnas iznāk Cērčils ar jā-jampātagu rokā un cigāru zobos ... Redzu katru* raibumiņu Trumena tauriņā... Redzu Staļinu un dzirdu viņa bargo balsi: «Es jautāju, ko jūs darāt Potsdamā ...» Bet pēc tam ... tā telegramma ...

«Atceros, atceros, atceros!» es triumfēdams atkārtoju pats sev. «Es atceros visu, kas notika tajās divās nedēļās un tajā pēdējā dienā — pirmajā augustā...»

.... 1. augusta rītā mani uzmodināja klauvējiens pie durvīm. Es uzmetu acis pulkstenim — tas rādīja ceturksni pāri astoņiem. Tā kā durvis nebija aizslēgtas, es saucu, augšā neceldamies:

— Nāciet iekšā!

Uz sliekšņa stāvēja Gerasimovs. Kā parasti, runādams ātri un ironiski, viņš sacīja:

— Pielūkojiet, ka nenoguļat debesu valstībul Jūs, šķiet, esat aizmirsis, ka šodien paredzēta filmēšana un fotografēšana!

Tāpat kā biju gulējis — vienās sporta biksītēs —, es pielēcu no gultas un izsaucos:

— Vai tūlīt?

— Jūs jau esat gatavs rīkoties? — Gerasimovs pasmīnēdams jautāja.-— Vai tikai jūs nedomājat tādā izskatā drāzties uz Cecīlijas pili? Nav šaubu, ka tā būtu pasaules mēroga sensācija. — Viņš zobgalīgi noskatīja mani no galvas līdz kājām un tad nopietni teica: — Fotografēšana paredzēta trijos dienā. Es paziņoju agrāk, citādi jūs varat kaut kur aizjoņot uz saviem četriem riteņiem.

— Paldies, liels paldies! — es no visas sirds pateicos Gerasimovam. Un, mēģinādams aptvert, kas tad īsti notiek, nedroši tā kā jautāju viņam vai izsacīju pats savu minējumu: — Tātad ... konference beidzas?

— Prasiet kaut ko vieglāku! — Gerasimovs uz to atsaucās un pagriezies gāja ārā.

Noskuvos, nomazgājos un apģērbos droši vien dažās j minūtēs. Kā armijā pēc trauksmes signāla. Starp citu, ceļoties pēc trauksmes signāla, gan nav laika nedz skū-ties, nedz pat mazgāties...

Uz kurieni es steidzos? Kāpēc? Laika vēl bija milzumdaudz. Taču es gribēju drīzāk uzzināt kaut ko sīkāk par gaidāmo fotografēšanu un filmēšanu, pareizāk sakot, par ; to, ar ko tā saistīta.

«Nē, tā nav nejauša, nav «starpposmu» fotografēšana!» 1 es apgalvoju pats sev. «Tādu Bābelsbergā vispār nav bi- ļ jis. Fotografējām «Lielo trijotni» konferences atklāšanas dienā. Un, lūk, tagad, pēc divām nedēļām, atkal paredzēta J fotografēšana. Ko tā nozīmē, ko simbolizē?»

Bābelsbergā valdošā stingrā slepenība, kas droši vien bija nepieciešama, taču žurnālistiem grūti izturama, arī šajā dienā itin nemaz nebija mainījusies. Man neizdevās nekā uzzināt sīkāk nedz ēdnīcā brokastu laikā, nedz pa* domju protokolu dajā. Man pateica tikai to, ko es jau zināju, — fotografēšanas un filmēšanas laiku un vietu.

Mans šoferis staršina Gvozdkovs parasti piebrauca emku pie kinoļaužu mājas tieši desmitos. Varbūt jādodas uz Berlīni, es prātoju, jāsatiekas ar ārzemju žurnālistiem? No kaut kādiem saviem avotiem viņi dažreiz jaunumus uzzina pirmie un turklāt nepavisam neuzskata par pienākumu iekost mēli zobos. «Nē,» es sacīju pats sev, «nav nekādas jēgas to darīt.» Man jau ne vienu reizi vien bija gadījies pārliecināties, kāda vērtība ir viņu sensācijām.

Labāk jau būtu iegriezties Informācijas birojā pie Tu-garinova. Jā, protams, jābrauc uz turieni, uz Karlshorsti. Padomju žurnālistus informēt par konferences norisi ir tieši šī biroja pienākums. Paraudzījos pulkstenī. Pāri deviņiem. Desmitos es izbraukšu. Jāatgriežas ap diviem, tas ir, stundu pirms fotografēšanas. Tātad manā rīcībā ir veselas četras stundas. Pietiks atliku likām!...

Gvozdkovs dažās minūtēs izrāva mani cauri Potsdamai. Pedz — jau Sopcnhauera iela. Lai gan mani nodarbināja pavisam citas domas, es tomēr uzmetu skatienu Volfu mā: jai. To, ka tā joprojām nav apdzīvota, es noteicu pēc cieši aizvērtajiem logiem: visās cilās mājās tie bija plaši vaļā, jo laiks bija nogurdinoši tveicīgs.

— Tātad beidzam, biedri major? — Gvozdkovs pēkšņi man jautāja.

— Par ko tu runā, Aleksej Petrovič? — es izklaidīgi vaicāju. — Kādā nozīmē tu saki «beidzam»?

— Vistiešākajā, biedri major. Mūsu priekšniecība beidz apspriesties ar viņu priekšniecību. Ja ne šodien, tad rīt viņi dosies katrs uz savām mājām.

Es strauji pagriezos pret Gvozdkovu un noprasīju:

— Kas tev to teica?

— Ek, biedri major, — Gvozdkovs sacīja ar labsirdīgu pārmetumu balsī, — jūs taču esat bijušais frontinieksl Vai esat aizmirsis, ka šoferiem noslēpumu nav?

— Tu gan esi pašpārliecināts cilvēks, Aleksej Petrovič, — es viņam pārmetu.

— Neesmu visi — Gvozdkovs nepiekrita. — Par sevi es neesmu augstākās domās, kā ir pelnīts. Savu vietu es zinu. Taču galva man uz pleciem ir! Ja saņemta pavēle gatavoties vieglo mašīnu novietošanai uz dzelzceļa platformām, tad var arī apjaust, kas un kā. Es pats tiku redzējis tās platformas. Stāv uz sliežu cejiem. Agrāk to nebija, bet tagad uzradušās un stāv. Apprasījos kareivjiem, kas pie šīm norīkoti: «Uz ilgu laiku, vai, esat ieradušies?» —- «Nē,» viņi atbild, «uz neilgu. Droši vien ja ne rīt, tad parīt nach Hause.»

— Nu, tad jo labāk, — es izvairīgi teicu. Un diezgan ironiski apvaicājos: — Varbūt tu zini arī to, kā konference beigusies?

— Tas nu gan būtu jāzina jums, biedri major, un man būtu jābūt tam, kas jautā, — Gvozdkovs man atspēlējās.

— Diemžēl, — es atzinos, — nekā noteikta nevaru tey pasacīt. Mēs vēl neesam informēti. Vairāk domāju nekā droši zinu. Zinu, piemēram, ka mūsu- delegācijai izdevies nosargāt Austrumeiropas valstīm iespēju pašām brīvi izvēlēties, kā kārtot savu dzīvi. Nu, runa ir par Bulgāriju, Ungāriju, Rumāniju. Rādās, ka panākta arī vienošanās par Polijas robežām. Vai atceries, kā mēs dziedājām četrdesmit pirmajā gadā? «Ja mums rītu draud karš...» Bet tagad, manuprāt, ir pilnīgs pamats dziedāt: «...mīļais ciemats mierīgi var dusēt...»

— Mēs taču šo dziesmu dziedājām arī pirms kara, — Gvozdkovs man atgādināja, — tomēr iznāca citādi... Varbūt arī tagad vēl nevajadzētu tik viegli nomierināties, ko? Tagad gan visi zina, ka mēs protam dot pretī.

Brītiņu klusējis, viņš domīgi turpināja:

— Bulgārijā esmu bijis... Ungārijā arī. Atminos, kā mūs tur sagaidīja. Visu mūžu atcerēšos, kā cilvēki meta

ziedus uz mūsu tanku bruņām, kā no prieka raudāja.., Bet kā būs ar fričiem,,, tas ir, ar vāciešiem? — Gvozd-kovs steidzīgi izlaboja.

— To es pagaidām skaidri nezinu, — es atbildēju. — Tomēr zinu to pašu, ko zini tu: mēs negatavojamies Vāciju nedz iznīcināt, nedz sadalīt. Staļins to taču ir teicis.

Es zināju vēl šo to, ko teicis Staļins. Atcerējos viņa jautājumu man un viņa paša atbildi uz šo jautājumu: «Tātad Vācijai ir divas dvēseles? Mēs liekam cerības uz to, kas grib mierīgi strādāt. Uz to Vācijas dvēseli. Citi — uz otru ...»

Taču es neuzdrošinājos atsaukties uz savu tikšanos ar Staļinu... Nē, man neviens nebija pieteicis, ka tā turama slepenībā. Tikai tā bija pierasts, tā mēs bijām audzināti — neatļauties nekādu vaļību, kad runa ir par Staļinu, jebkuru viņa izteicienu atkārtot vārds vārdā pēc iespiesta teksta.

Turklāt, ja es atsauktos uz sarunu ar Staļinu, man droši vien būtu jāpasaka arī viņa kritiskās piezīmes par sabiedrotajiem. Bet es jau biju dabūjis pamatīgu brāzienu par Cērčila aizskaršanu tajā nolādētajā «preses konferencē» pie Stjuarta. Savu mūžu to neaizmirsīšu. Pietiek!...

— Kāpēc tad iznīcināt? — es izdzirdu Gvdzdkova balsi. — Viņi gan gribēja iznīcināt mūs, bet tie jau bija fašisti... Tikai būtu jāizrauj čūskas dzelonis tiem, kuriem tas vēl ir palicis. Bet kāpēc darīt pāri visai tautai? Viņu vidū ir gan komunisti, gan tāpat vien kārtīgi cilvēki. Viņus jāpiespiež strādāt. Art, sēt, celt skolas, slimnīcas, audzināt bērnus. Kad cilvēks aizņemts godīgā darbā, viņš laupīt neiet.

— Jāpiespiež nebūs, — es sacīju. — Vāciešu vidū ir ļoti daudz tādu, kas paši grib godīgi strādāt.

— Bet kā ir ar tiem, kas pielīmēja pie tramvaja plakātu?.., Ko grib viņi? — Gvozdkovs jautāja slēptā niknumā.

— To plakātu, Aleksej Petrovič, nebija pielīmējuši vācieši.

— Kas tad?

— Amerikāņi.

— Ak tad šitā! Ko tad viņi? Grib Vāciju kūdīt pret mums?...

Mēs joņojām pa labi pazīstamu ceļu. Izbraucam cauri ata

Amerikāņu zonai un nokļuvām padomju zonā. Skatīdamies pa mašīnas logu, ievēroju, ka ielās ir mazāk gruvešu, saglabājušos māju logos uzradies vairāk aizkaru, rūpīgi notīrītas ietves durvju priekšā. Vārdu sakot, viss liecināja, ka Berlīne pamazām atdzīvojas. Padomju zonā tas norisinājās manāmi straujāk. Arī šeit vēl rēgojās lielākoties drupas, tomēr viss, ko varēja izremontēt, bija jau izremontēts vai arī to remontēja pašreiz.

Karlshorstē daudz jauna es neuzzināju. Jā, konference tuvojas beigām, bet, kad īsti tā beigsies, nav zināms. Jā, vairākos jautājumos sabiedrotie ir vienojušies, un man minēja dažus no tiem, stingri jo stingri piekodinot, ka rakstīt par to vēl ir pāragri. Tiklīdz konference būs beigusies, žurnālistus informēs par visiem tās lēmumiem.

Atceļā man atkal radās doma iegriezties preses klubā, un es atkal to tūlīt atmetu. Droši vien tāpēc, ka neapzināti piesargājos, lai mani nesarūgtinātu ar kādu nepatīkamu vēsti. Man gribējās ticēt konferences panākumiem, un es tiem ticēju. Ticēju par spīti mēra sajūtu zaudējušo Rietumu avīžu pretpadomju kampaņai un neizskaidrojamam divu dienu ilgajam pārtraukumam starp «Lielās trijotnes» desmito un vienpadsmito sēdi. Ticēju par spīti visam!

Kas manī uzturēja šo ticību? Dziļi atmiņā iegūlušie Staļina vārdi, ka mēs esam te ieradušies, lai ar sabiedrotajiem nodibinātu mierīgas labu kaimiņu attiecības? Vai saruna ar Karpovu? Viņam es biju stāstījis, kā Rietumu žurnālisti izskaidro pēkšņo konferences kārtējās sēdes atcelšanu, un ģenerālis toreiz bija mani pārliecinājis, ka žurnālisti, tāpat, kā viņu avīzes, nekaunīgi melo, ka pārtraukums radies pēc konferences dalībnieku savstarpējas vienošanās, lai visiem būtu iespējams mazdrusciņ atvilkt elpu (par Staļina savārgumu es uzzināju daudz vēlāk, tikai pēc vairākiem gadiem). Beidzot, arī Karlshorstē saņemtā skopā, lakoniskā informācija, kas tomēr tieši attiecās uz konferences norisi, mani pārliecināja, ka «Lielas trijotnes» sarunas soli pa solim virzās uz priekšu. Reizēm gan pamīņājas uz vietas, tomēr pārvar pakāpienu pēc pakāpiena kāpnēs, kuras ved uz savstarpēju saprašanos.

Jā, es ticēju panākumiem. Un varbūt galvenais, līdz galam vēl neapzinātais ticības pamats bija mana dziļā

pārliecība, ka mēs nevēlamies nekā cita kā vienīgi mieru un taisnīguma uzvaru,

Kad atgriezos Bābelsbergā, bija Jau pāri divpadsmitiem. Kā vienmēr negaido tā ari šoreiz manā istabelē kino|aužu mājas pašā augšā uz brītiņu ieradās visu zinošais fotokorespondents Duvaks. Nez kāpēc viņš mani jau sen —* tiesa, nesekmīgi — centās dabūt sev līdzi uz netālo frontes hospitāli, kur varot gan spirtiņu iekampt, gan uz meičām palūkoties, bet tālāk — kā nu laimējas. Reizēm Duvaks mani apgādāja ar šādu tādu informāciju, kas, starp citu, parasti gan neapstiprinājās. Taču Duvaka gatavība atbildēt uz jebkuru jautājumu, ierunājoties klusāk un pieejot sarunas biedram cieši klāt, gandrīz tam pieskaroties ar vēderu, vārdu sakot, rīkojoties tā, kā vājās kinofilmās dara vāji aktieri, tēlodami spiegus, sazvērniekus, blēžus vai, gluži otrādi, viņu vajātājus, — tāda Duvaka gatavība šejienes vispārējās slepenības apstākļos mani allaž mudināja kaut ko pavaicāt šim viszinim. Un tā nu es neizturēju ari šoreiz:

— Paklau — ko tas varētu nozīmēt?

— Par ko tu runā?

— Ak dievsl Par šodien paredzēto fotografēšanu. Kāpēc tieši šodien?

— Un tu to nesaproti?! — Duvaks viltīgi piemiedza acis. — Nu, no tevis izlūks gan neiznāktu.

Esmu jau teicis, ka Duvaks pats gaužām centās būt līdzīgs izlūkam. Lai kādos apstākļos liktenis kara laikā saveda mūs kopā, viņš izskatījās tieši tāds kā visdrosmīgākais pārgalvnieks no pulka izlūkošanas da|as: par spīti reglamentam, blūzes augšējās pogas va]ā, pie jostas nazis, kura organiskā stikla spalu rotā sarežģīta inkrustācija, hromādas zābaku stulmi nobīdīti uz leju gandrīz vai pie potītēm un atgādina ermoņiku plēšas, zobos — paštīts smēķis, laiviņa (vai ausaine) — uz paša pakauša ...

Patiesībai par godu jāatzīst, ka Duvaks bija drosmīgs puisis. Viņš ne vienu reizi vien ar savu nešķiramo fotokameru rokās bija redzams »izbrūkošo kājnieku rindās; tiesa, vēlāk viņš gan dažkārt melsa, ka esot ielauzies ienaidnieka aizmugurē un nofotografējis tur kādus nocietinājumus, tikai nevarot parādīt uzņēmumus, jo visu filmu esot atdevis izlūkošanas daļai.

— Kas nu no manis par izlūku, — es pieticīgi atbildēju, pielabinādamies Duvakam. — Daba man liegusi dotības, kuras ar uzviju piešķīrusi tev.

Duvaka sejā atplauka pašapmierināts smaids.

— Tatad tu vaicā, kāpēc tieši šodien paredzēta filmēšana un fotografēšana? — viņš jautāja. — Tas pat mazam bērnam ir skaidrs — konference beigusies!

— Beigusies! — es izsaucos reizē priecīgi un trauksmaini. — Kas tev to teica?!

— Informācijas avoti nav izpaužami, — Duvaks atbildēja, un es nevarēju saprast — pa jokam vai nopietni.

— To jau nav grūti ari pašam uzminēt. Tikai palauzi galvu! Kad notika pirmā fotografēšana un mūs ielaida sēžu zālē? 'Toreiz, kad konference sākās. Kāpēc tas pats notiks šodien? Tāpēc, ka tā ir beigusies. Loģiski!

— Un kādi ir rezultāti? — es apjucis murmināju.

— Kāpēc nav nekāda vēstījuma, paziņojuma, komunikē?

— Tas mani interesē mazāk. Rakstīšana ir tava daļa. Man ir svarīgs tikai tas, ko var nofotografēt, attīstīt un iespiest. Ak, šodien gan man būs fotografēšanai — viņš triumfēja.

— Un tomēr nevar būt, ka konference ir jau beigusies! — es iebildu pilnā pārliecībā. — Tad Karlshorstē man būtu kaut kas teikts ...

— Ne velna viņi tev neteiks! — Duvaks viltīgi pamirkšķināja. — Vai tad tu nezini, kāda kārtība valda pie mums? Kad būs saņemta pavēle paziņot, tad arī paziņos. Labākajā gadījumā — otrā dienā pēc notikuma.,, Vārdu sakot, vari kravāt mantiņas — to tev saku esi

Duvaka teiktais tūlīt lika atcerēties mana šofera Gvozdkova minējumus. «Varbūt tiešām konference jau beigusies,» es.nodomāju.

— Paklau, — Duvaks turpināja, pieri raukdams, — kāpēc es pie tevis atnācu?

— Droši vien atgādināt, lai paķeru līdzi labi daudz filmu. Paldies.

— Tad nē jau!,,. Bija kas cits... Ak jā! Atcerējos gan — telegramma! Es tikko biju iegriezies «protokolā» vēlreiz precizēt fotografēšanas laiku, un tur tevi meklēja, lai nodotu tev telegrammu.

— Iešu paņemt, — es teicu, jau pagriezdamies uz durvīm un pūlēdamies uzminēt, ar kādu jaunu uzdevumu grib mani pārsteigt mans dārgais Padomju Informācijas birojs,

— Tev nekur nav jāiet! — Duvaks mani apstādināja. — Telegramma ir pie manis. Iedeva man pret godavārdu, kad apsolīju tevi tūlīt sameklēt.

Viņš iebāza rokas abās bikšu kabatās, pačamdījās un apjucis paraudzījās manī. Tad, kaut ko atminējies, iesita sev ar plaukstu pa pieri, attaisīja vajā planšeti, ko pastāvīgi nēsāja līdzi, un izvilka no turienes četrkārt salocītu un aizlīmētu telegrammu.

— Se, ņeml

Es paķēru telegrammu un atplēsu. Tajā bija tikai seši vārdi:

ESMU ATGRIEZUSIES GAIDU MĪLU SKŪPSTU MARIJA.

Cik ilgi es stāvēju apstulbis? Sekundi? Desmit sekundes? Minūti? Nez kāpēc telegrammu biju sažņaudzis dūrē, it kā baidīdamies, ka to kāds varētu man atņemt. Un tad laime izgaistu, sabruktu, vairs nebūtu nekādas telegrammas. Man paskaidrotu, ka tā ir tikai rādījusies, pastāvējusi vienīgi manās ilgās ...

No šī gandrīz vai murgainā stāvokja atģidos, kad pamanīju, ka Duvaks skatās manī izbrīnījies. Ne vārda nebildis, pieskrēju viņam klāt, apskāvu viņu un cieši piekāvu pie krūtīm...

— Kas tad tev tur Ir — kas? — viņš murmināja, mana pēkšņā jūtu uzplūduma samulsināts. — Kaut kas par konferenci, vai? Man bija taisnība?... Mazliet vieglāk taču, tu man sprandu nolauzīsi! Kas tur ir — tajā telegrammā? Vai pateicība?

Tev — tev pienākas pateicība, mans dārgais cilvēk, — es nesakarīgi šļupstēju, juzdams — vēl viens mirklis, un man acīs ieriesīsies prieka asaras.

Un Duvaks, par kuru vienmēr biju domājis, ka viņam trūkst jebkuras intuīcijas, ka viņš nespēj izprast cita cilvēka jūtas, šoreiz aptvēra — nevajag jautāt itin nekā.

— Nu labi... es eju, — Duvaks klusi teica. — Drīz mēs redzēsimies... — Palūkojies pulksten viņš piemetināja: — Pēc stundas.

Es paliku viens. Saudzīgi izlīdzināju telegrammu — kā es biju varējis rīkoties tik nejēdzīgi, tik rupji saņurcīt šo dārgumu! Pārlasīju telegrammu vēlreiz, pēc tam — vēl un vēl...

£ilvēkiem dažreiz jautā: «Jūs esat laimīgs?» Daudzi uz to atbild: «Atkarībā no tā, ko sauc par laimi.»

Ja tobrīd kāds tā būtu Jautājis man, es, nemaz neprātodams, būtu atbildējis: «Bezgala laimīgs!»

Mans dievs, četrus gadus ilga šķiršanās!,.. Es domāju par Mariju, ilgojos pēc viņas visu šo laiku. Pat tad, kad gar ausīm svilpoja lodes, kad gulēju zem tanka un virs manis apdullinoši kauca ienaidnieka lidmašīnas, kas piķēja cita pēc citas, un lodes, atsizdamās pret bruņām, sacēla tādu troksni, it kā reizē strādātu kāds desmits pneimatisko āmuru. Es tad baidījos nevis no bojāejas, bet no tā, ka nekad vairs neredzēšu Mariju... īsajos klusuma brīžos frontē mani nepameta bažīgas domas: visu laiku rēgojās, ka hospitālis vai sanitārais bataljons, kurā dien Marija, ir bombardēts no gaisa vai apšaudīts ar artilēriju. Cik reižu divīzijas un armijas avīzē nebija rakstīts, ka fašistu aviācija bez žēlastības bombardē gan hospitāļus, gan sanitāros bataljonus, nogalinādama mūsu ievainotos karavīrus, lai gan lidotājiem redzamas visiem labi zināmās pazīšanās zīmes — sarkanie krusti. Vai tad bumba un šāviņš spēj atšķirt kareivi no sanitāres, feldšera vai ārsta?.,.

«Ir atgriezusies ... atgriezusies ... gaida mani!» es tagad gavilēju, uz brīdi aizmirsdams, ka pats joprojām esmu karadienestā, ka man ir svarīgs uzdevums un braukt projām no šejienes es varēšu, tikai darbu pabeidzis, tikai saņēmis attiecīgu pavēli.

Bet kad — kad tas būs?!

Un pēkšņi es sāku ticēt tam, par ko bija runājis star-šina Gvozdkovs, par ko mani nupat bija centies pārliecināt Duvaks: protams, konference ir jau beigusies, fotografēšana un filmēšāna šodien notiks pēdējo reizi. Pēc tam publicēs komunikē. Man taču neliks to sagaidīt te, Vācijā, — tam nebūtu nekādas jēgas. Nobeiguma dokumentu varēšu izlasīt arī Maskavā. Un, ja būs vajadzīgs, turpat Bolotnajas ielā uzrakstīšu nepieciešamo komentāru. Tā ka varbūt jau šovakar vai rīt — visvēlākais, rīt! — es saņemšu izsaukuma telegrammu. Ar Lozovska vai kāda viņa vietnieka parakstu. Bet tagad ... tagad tūlīt uz telegrāfu paziņot Marijai, ka esmu priecīgs un laimīgs, ka, tāpat kā viņa, ļoti, ļoti gaidu tikšanos un noteikti jau tuvākajās divās trijās dienās ieradīšos Maskavā!

Privātas telegrammas šeit pieņēma gaužām negribīgi: telegrāfs bija pārslogots ar svarīgiem valsts iestāžu ziņojumiem. Par to gan es biju tikai dzirdējis, pašam man

353

12 — 1397

nekādas personiskas telegrammas vēl nebija vajadzējis sūtīt. Bet es pielūgšos meitenes, kas strādā par sakarnie-cēm. Varu viņām pat parādīt Marijas telegrammu. Meitenes mani sapratīs, jo arī viņas katrā ziņā kāds gaida..

...Kad izpildīto telegrammas veidlapu biju pasniedzis jauniņai ekspeditorei, ar kuras starpniecību parasti nosūtīju steidzamas korespondences Padomju Informācijas birojam, viņa, kā man likās, ilgi lasīja un pārlasīja tekstu, lai gan tur bija tikai daži vārdi. It kā viņa gribētu noskaidrot, vai teksts nav šifrēts. Vai tiešām nopietnam cilvēkam varētu ienākt prātā muļķīga doma izmantot armijas sakaru mezglu pilnīgi personiskos nolūkos? Es jau meklēju vārdus, kas liktu atmaigt bargajai meitenei.

Bet, lūk, meitene pacēla galvu, un es ieraudzīju, ka viņas lielās, gaišās acis ir asaru pilnas. Klusi, kā transā viņa sacīja:

— Tātad ir atgriezusies.,. Pie manis vairs neatgriezīsies neviens. Mans Koļa ir kritis. Gājis bojā jau pie Smo|enskas...

Tad it kā atģidusies viņa palūkojās pulkstenī un dzedri paziņoja:

— Pieņemta trīspadsmitos četrdesmit. Pieņēma Bala-banova.

— Paldies, — es pateicos. — Liels paldies... Un... piedodiet man!

Viņa neprasīja, kas būtu jāpiedod. Vai privātas telegrammas sūtīšana? Vai varbūt tas, ka viņas Koļa gājis bojā, bet mana Marija ir dzīva? ...

Bez ceturkšņa trijos es jau stāvēju man labi pazīstamajā žurnālistu pūlī, kas bija izvietojies pusaplī, kura vidū sārtojās milzīga, no man nepazīstamām puķēm veidota piecstaru zvaigzne. Mazliet iesāņus no šīs dobes bija nolikti trīs pīti krēsli, kuru elkoņbalstu galos bija baltas — tagad, pēc mūsu pūlēm —, žilbinoši baltas bumbas.

Krēsli pagaidām bija tukši. Galvenās ieejas durvis ciet. Šķita, ka ar saules gaismu pielijušajā parkā sastinguši pat putni. Tikai kāds vientuļš, nenogurdināms dzenis skaitīja Vēstures sekundes ...

Man svārku kabatās atradās piezīmju bloks un divi smaili uzasināti zīmuļi, bet bikšu kabatās — vairākas rezerves filmas. Uz krūtīm man zvalstījās siksniņā pa-

kārtais «FED», kuru cs izmantoja diezgan reti un uzskatīju drīzāk par kaut ko līdzīgu Bābelsbergas caurlaidei nekā par «ražošanas rīku». Taču šodien biju nolēmis fotoaparātu izmantot par visiem simt procentiem, izlietot visas filmas, paturot prātā, ka pārlādējot daļa kadru izgaismosies.

Es sev nejautāju, kāpēc man iegribējies tik daudz fotoattēlu. Tie taču nebūs vajadzīgi nevienam laikrakstam, nevienam žurnālam. Padomju periodiku apgādās TĀSS fotohronika, tās korespondenti katrā ziņā ir šeit. Bet Rietumu periodika... Tai nu mani fotopakalpojumi nepavisam nav vajadzīgil

Bet vai tad tas ir svarīgi? Man nez kāpēc bija uznākusi vēlēšanās ar manis izdarītajiem fotouzņēmumiem apdāvināt visus: pašam sevi tā, lai pietiktu visam mūžam, Mariju, dēlu, meitu (bērni mums būs katrā ziņā), draugus, paziņas un pat svešus cilvēkus... Kādreiz taču šie fotouzņēmumi būs vēstures relikvijas. Kādreiz, pēc daudziem, daudziem gadiem, tie kļūs līdzīgi bībeles leģendām vai, gluži otrādi, noderēs visādu leģendu atspēkošanai, būs nenovērtējami dārgas liecības, ko devis cilvēks, kas pats bijis klāt miera veidošanā. Tie padarīs mūsu pēctečiem tuvākas tās sen pagājušās dienas, kad vēl asiņojošā, brūces nesadziedējusī Dzimtene atkal bija spiesta cīnīties.

Ar ko? Ar Volstrīta un Pentagona varasvīriem, ar Fort-noksu, kurā glabājas nesaskaitāmie Savienoto Valstu zelta krājumi.

Jā, vienā pusē Savienotās Valstis, kas ir labi paēdušas, pašapmierinātas; dārdina savu džezu, lai gan karš ar Japānu vēl turpinās, un visai pasaulei nekaunīgi deklarē: «Kas ir mans,, tas ir mans, bet, kas ir tavs, tas arī ir mans!» — šīs Savienotās Valstis un Lielbritānija, bijusī jūru valdniece, valsts, kas jau sākusi sairt, tomēr joprojām ir plēsonīga un bīstama savā patoloģiskajā naidā pret «boļševisma šūpuli»...

Un otrā pusē — šis pats šūpulis, mūsu Dzimtene, kas zaudējusi divdesmit miljonus savu dēlu un meitu, sagrauta drupās un dzīvo pusbadā ...

Lai tas viss paliek paaudžu atmiņā!

Vēlreiz jānofotografē Cecīlijas pils. Tās kopskats... kniks! Žurnālistu pūlis... kniks! Tukšie krēsli... kniks! Durvis, kurās parādīsies viņi,,. kniks!

Ko vēl noknipsēt? Labi, saglabāsim priekšdienām Rietumu žurnālistu sejasi Kuru es te pazīstu? Lūk, tur pirmajā rindā knibinās ap savu «Speed» Braits — tas man noder.., kniksi Blakus viņam stāv amerikāņi, ar kuriem iepazinos bārā «Underground». Nofotografēsim arī viņus,.. kniksi Tur tā seja arī ir pazīstama... kur es esmu to redzējis? Manuprāt, preses kluba lasītavā viņš man palūdza laikraksta «Times» komplektu. Kā viņam bija uzvārds? Liekas, Kenedijs — viens no Hērsta žurnālistiem. Labi, iemūžināšu arī viņu... kniksi Ko vēl? Ahāl Tur, pagājis mazliet sāņus, stāv tas briļļainais nelietis Stjuarts; fotoaparāta viņam nav. Nu, protams, vai tad viņš pieļaus, ka viņu notur par kaut kādu nieka fotogrāfeli! Dievs ar viņu — lai manā fotoarhīvā saglabājas arī viņa ģīmetne... kniksi Vēlāk varēšu pastāstīt, kā šī angļu pitija pareģoja konferences krahu ...

Paskatījos pulkstenī. Septiņas minūtes pāri trijiem. Ai, cik gausi velkas laiksl Varbūt sabojājies pulkstenis? Paceļu to pie auss. Nē, viss kārtībā — pulkstenis tikšķ.

Sājā mirklī atvērās centrālās ieejas durvis. Parādījās karavīri — mūsējie, amerikāņi un angļi. Nostājās abās pusēs durvīm un sastinga kā statujas. Viņus arī noknip-sēsim ... kniks, kniksi...

Pagāja vēl kāds brītiņš ...

Un, lūk, pirmais iznāk Trumens, pēc tam — Staļins..« Bet kas ir tas, kurš nāk aiz viņa? Nu, protams, tas ir Etlijsl

Citu cilvēku sejās es tobrīd nelūkojos. Viņi mani vairs neinteresēja. Visu manu uzmanību saistīja «Lielā trijotne», pirmām kārtām Staļins.

Viņi piegāja pie krēsliem. Apsēdās. Trumens — vidū, Staļins — pa kreisi, Etlijs — pa labi. Kniks, kniksi...

Pēkšņi es vairs nedzirdēju knikšķus, lai gan mans pirksts drudžaini spaidīja pogu. Tas nozīmēja, ka filma fotoaparātā beigusies. Taču es nevarēju sevi piespiest dažus mirkļus izlietot filmas apmainīšanai — baidījos palaist garām ko svarīgu. Jā, ne jau velti daudzi Rietumu žurnālisti bija apkārušies ar vairākiem pielādētiem fotoaparātiem: kad «izšauts» viens no tiem, jau pilnā gatavībā ir otrs ...

Pēkšņi man radās nomierinoša doma: vai tad ar to man būtu pašreiz jānodarbojas! Nav tāda fotoobjektīva, kas spētu līdzināties acij! Un es sāku vērīgi aplūkot cilvēkus, kuri sēdēja vai stāvēja netālu no manis. Man gribējās nolasīt viņu domas, pēc viņu sejas izteiksmes uzminēt, vai konference ir beigusies.

.».Staļins, ģērbies parastajos gaišas krēmkrāsas formas svārkos, kas izskatījās gandrīz vai balti, sēdēja, kājas sakrustojis, un ļāva delnām nokarāties no krēsla elkoņbalstiem. Viņa sejā jautās tāds kā smaids vai smīns... Trumens bija tumšā uzvalkā, ar parasto tauriņu, uz ceļiem vai nu mape, vai tāpat vien salocītu papīra lapu kaudzīte. Arī viņš smaidīja, taču šajā smaida jautās kaut kas nepatīkams. Varbūt tāpēc, ka lūpas bija plānas un cieši sakniebtas.,, Etlijs bija stipri paliecies uz kreiso pusi, it kā vēlētos piespiesties pie Trumena. Svārki viņam bija atpogāti, pāri vestei stiepās zelta ķēdīte, no svārku krūškabatas rēgojās ārā kabatlakatiņš.

Arī Etlija seja, ko redzēju pirmoreiz, man nepatika: liela piere, kas saplūst kopā ar pliku galvvidu, uz deniņiem reti mati, ūsas īsi apgrieztas. Taču galvenais man likās kaut kas cits: vai Etlijs smaida? Jā, viņa neglītajā sejā rotājās apmierināta cilvēka smaids. Tajā es saskatīju pēdējo un galīgo apstiprinājumu tam, ka konference, ja vēl nav beigusies, tad drīz beigsies pavisam veiksmīgi.

Pēc tam es pievērsu skatienu mapei vai papīra lapu kaudzītei, ko turēja rokā Trumens. Velns ar ārā! Tas taču droši vien ir konferences nobeiguma dokuments! Vai tad nebūtu dabiski, ka Trumens, konferences priekšsēdētājs atnācis nofotografēties ar šo dokumentu rokās un it kā liek mums visiem saprast: «Lielā trijotne» ir pieņēmusi attiecīgus lēmumus!

Beidzot es pievērsu uzmanību to cilvēku sejām, kas bija nostājušies aiz valstu vadītāju krēsliem.

Molotovu, kas stāvēja aiz Staļina krēsla, es, protams, pazinu tūlīt. Viņa seja bija neizdibināma. Viņam blaktis stāvēja Birnss, cītīgi lūkodamies kaut kur gaisā, it kā skaitītu lūgšanu. Aiz Etlija krēsla — jau pavecs, sabozies cilvēks ar tuklu, grumbainu seju un brillēm uz acīm. Tas, zināms, bija Bevins. Bet kas tur stāvēja viņam blakus, arī pavecs, ģērbies admirāļa formas tērpā ar aksel-banti pār labo plecu, ar uzšuvi uz piedurknes un četrām ordeņu lentīšu rindām pie krūtīm? Vēlāk uzzināju, ka tas bijis admirālis Legijs.

Pa to starpu bija beidzies fotografēšanai un filmēšanai paredzētais, droši vien jau iepriekš noteiktais laiks. Staļins, Trumens un Etlijs piecēlās reizē un devās uz durvīm. Pārējie viņiem sekoja.

Jutos mazliet vilies. Man nez kāpēc bija licies, ka nobeigumā Trumens sacīs kaut dažus vārdus vai sliktākajā gadījumā mazliet pavicinās mapi, ko varēja uzskatīt par panāktas trīspusējas vienošanās simbolu ...

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Cits pēc cita viņi visi nozuda aiz durvīm pilnīgā klusumā. Tikai pēc dažiem mirkļiem kāda balss krievu valodā skaļi paziņoja, ka žurnālistus aicina uz sēžu zāli. Pēc tam cita balss uzaicinājumu atkārtoja angliski.

Grūstīdamies, cenzdamies cits citu nostumt malā, mēs kā satrakotu vēršu bars metāmies uz ieejas durvīm. Taču padomju, amerikāņu un angļu apsardzes darbinieki prata savu amatu. Labi ietrenētām, dažreiz grūti pamanāmām, bet dažkārt ari atklāti asām kustībām viņi nodibināja kārtību, izveidodami šauras ejas, kurām žurnālisti varēja likt cauri tikai palēninātā gaitā un nelielās grupās.

Kad biju nokļuvis man jau pazīstamajā zālē, pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri trijiem. Iešāvās prātā: par konferences pabeigšanu, protams, tiks svinīgi paziņots tieši šeit. Zem klajas debess, kad piedevām tarkšķ kinokameras, ne visi būtu saklausījuši Trumena balsi...

Trumens, Staļins un Etlijs sagaidīja mūs, stāvēdami pie galda ar sarkanu galdautu, pie tā paša, kas bija speciāli konferencei izgatavots Maskavas mēbeļu fabrikā «Luksuss». Viņi it kā gaidīja, kamēr sapulcēsies visi žurnālisti. Atsākās fotografēšana un filmēšana. Taču pavisam drīz atkal atskanēja paziņojums krievu un angļu valodā — žurnālistus aicināja doties uz galeriju. Nu es biju pilnīgi pārliecināts, ka tūlīt notiks kāds simbolisks akts, kas iezīmēs konferences beigas.

Un pēkšņi izdzirdu balsi... nē, tā nebija Trumena balss! Tā bija labi pazīstamā Braita balss:

— Hallo, Maikl! Tev bija taisnība!

Es klusēdams atmetu ar roku. Taču Cārlijs bija pieradis visu pateikt līdz galam:

— Konference beigusies ar vienošanos, un mūsu bosi steidzas mājās.

Uz šiem vārdiem es vairs nespēju neatsaukties.

— Kā tu to zini?

— Es nupat atbraucu no Gatovas, — Braits atbildēja. — Trumena «govi» jau gatavo lidojumam.

— Labi, tikai klusāk! — es nošņācu, lai gan šoreiz Braita vārdi man sagādāja neapšaubāmu prieku.

«Jāiegaumē, jāiegaumē viss, ko pašreiz redzu un dzirdu!

Jāiegaumē un pēc iespējas jāpieraksta!» es pavēlēju pats sev, izķerdams no kabatas piezīmju bloku.

Man līdz šai dienai ir saglabājušies šie 'steidzīgie, ķeburainie, grūti atšifrējamie pieraksti:

«2 milz., vecm. lustras... Cet. durvis sienās... Liel. koka kāpn. uz galer... Niša... Trīsviru 1., visā augst., sadalīts...»

Atceros, es mēģināju saskaitīt, cik rūšu ir logā. Šķiet, aizskaitīju līdz sešdesmit četri un tad atmetu šo bezjēdzīgo- nodarbošanos. Bet varbūt man skaitīšanu izjauca jauns, skaļš paziņojums:

— Apmeklējums beidzies. Žurnālistus lūdz atstāt zāli.

«Ko?» es gandrīz izsaucos. «Vai tad mūs neaicināja

uz šejieni noklausīties svarīgu paziņojumu?!»

Mans mēmais jautājums palika bez atbildes. Apsardzes darbinieki sāka mūs virzīt uz izeju.

Drīz vien es jau biju ārā no pils. Paraudzījos pulkstenī. Rādītāji tuvojās četriem pēc pusdienas.

— Nu tad mēs šķiramies, draugs? — man aiz muguras atkal atskanēja Braita balss.

Man negribējās ar viņu kārtot rēķinus. Kļuva pat mazliet skumji: varbūt mēs šķiramies uz visiem laikiem.

— Labi, Cārlij, — es teicu, — aizmirsīsim visu slikto un atcerēsimies tikai labo! Vēlu tev būt laimīgam! Tev un Džeinai. Se pieci!

— Kādi «pieci»? — viņš brīnījās. — Tu gribi ko dot?

— Ir gan negals ar tevil — es iesmējos. — Krievi tā mēdz teikt, roku sniedzot. Runa ir par pieciem pirkstiem.

— Ahā! Tad saņem pretim desmit! — Braits izsaucās un ar abām rokām saspieda manu plaukstu tik stipri, ka tā iesāpējās. — Pārbaudīsim pulksteņus! — viņš ierosināja. — Mans Šveices pulkstenis rāda trīs minūtes pāri četriem. Esmu pārliecināts, ka tur, — Braits pamāja ar roku uz pils pusi, — viss ir beidzies. Arī Staļins Trume-nam ir pateicis: «Se pieci!»

— Mans padomju pulkstenis rāda tikpat.

— Dīvaini, ka šoreiz krievi negrib, kā parasti, būt priekšā, — Braits labsirdīgi pajokoja.

Es vairs neklausījos viņa mēļošanā. Mani savā varā bija paņēmusi tikai viena doma: «Konference beigusies ... Ir piepildījies!»

Tomēr es biju kļūdījies . «

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA. ... UN VĒL VIENA DIENA

Kad visi žurnālisti bija pametuši sēžu zāli un aizvērušās visas četras durvis, no kurām divas, kas atradās pa kreisi aiz kamīna, veda amerikāņu un angļu delegāciju istabās un vienas — pa labi — padomju delegācijas telpās, Trumens paziņoja:

— Sāksim savu kārtējo sēdi. Par ārlietu ministru apspriedi, kas notika pirms šīs sēdes, ziņos Bimsa kungs...

Viss bija tāpat kā vakar: trijos masīvos krēslos sēdēja valdību vadītāji, viņiem blakus mazāk greznos krēslos — ministri, bet aiz tiem parastos Vīnes krēslos bija izvietojušies eksperti. Gar sienām — delegāciju sekretariāti. Vārdu sakot, viss bija tāpat kā iepriekšējās vienpadsmit «Lielās trijotnes» sēdēs, un no malas varēja likties, ka konference darbu tikai sāk.

— Komisija, kura nodarbojās ar jautājumiem par re-parācijām, kas saņemamas no Vācijas, mums ziņoja, ka tā nav varējusi vienoties ...

Bimss to sacīja lēnām, un viņa sejas izteiksme bija drūma. Vārdi dunēja kā bēru zvans.

Bimsam gaužām gribējās likt Staļinam saprast, ka vēl ir par agru svinēt uzvaru. Taču, pamanījis, cik ļoti visus pārsteidzis tāds bezcerīgs ziņojuma sākums, un saprazdams, cik nepacietīgi visi gaida dienu, kad varēs braukt mājās, Bimss steidzās triecienu mīkstināt, teikdams:

— Es negribēju sacīt, ka nav izdevies vienoties nevienā punktā. Daļā — ir, daļā — nav. Tā, piemēram, vienošanās nav panākta par ārzemēs esošajiem reparāciju avotiem. Padomju pārstāvis pa jaunam iztulkoja vakarējo Padomju Savienības atteikšanos no Vācijas investīcijām ārvalstīs, vācu uzņēmumu akcijām un zelta ...

Tātad domstarpībās, kas bija radušās, Birnss vainoja

aco

r padomju pārstāvi, taču tas neatbilda īstenībai. Ministri nebija vienojušies nevis tāpēc, ka padomju puse būtu at-kāpusies no saviem vārdiem, bet gan tāpēc, ka sarunu partneriem no Rietumiem bija augusi apetīte: ASV un Anglija sāka pretendēt uz da]u no padomju okupācijas zonā izvietoto vācu uzņēmumu akcijām, kā arī uz Vācijas investīcijām Austrumeiropas valstīs,

Staļins domāja, ka būs labāk neiepīties jaunā, ilgā strīdā. Tāpēc viņš pavisam miermīlīgi sacīja:

— Vai mēs nevaram vienoties tā: kā es jau teicu vakar, no Vācijas zelta mēs atsakāmies, no vācu uzņēmumu akcijām rietumzonās ari atsakāmies, bet Vācijas investīcijas Austrumeiropā paliek mums.

Trumens un Birnss saskatījās. Viņiem radās aizdomas, ka Staļina priekšlikumā slēpjas kādas lamatas.

— Sis priekšlikums būtu jāapspriež, — Trumens atsaucās diezgan svārstīgi.

— Kāpēc sadrumstalot jautājumu, radīt liekus sarežģījumus? — Staļins turpināja, it kā nebūtu dzirdējis Tru-mena repliku. — Izlemsim visu jautājumu kopumā saskaņā ar pašreizējo realitāti: Vācijas ieguldījumi Austrumeiropā paliek mums, viss pārējais — jums. Vienkārši un skaidri, vai ne?

Kad ASV prezidents atklāja konferences šāsdienas sēdi, domās viņš bija atradies tālu no Bābelsbergas. Federālais izmeklēšanas birojs bija viņam atsūtījis šifro-grammu, kas vēstīja,- ka nolāpītais Scillards ne tikai pats protestē'pret atombumbas lietošanu, bet arī organizē kaut kādu kufetību, kura atbalstītu viņa protestu. Viņa uzrakstīto un prezidentam adresēto petīciju jau parakstījuši sešdesmit deviņi citi zinātnieki. Sifrogrammā bija citētas dažas šīs petīcijas rindkopas. Vienu no frāzēm Trumens atcerējās: valsts, kura savas cerības liek uz atombumbu, ir atbildīga par tādu durvju atvēršanu, kas ved uz apjoma ziņā nedzirdētu postījumu laikmetu.

Ak, kā Trumens ienīda šos nepateicīgos cilvēkus, it īpaši ārzemniekus — visādus ungārus, itāliešus, ebrejus, kuriem Amerika bija devusi patvērumu, darījusi tik daudz laba un maksāja nedzirdēti lielu algul «Es atveru paradīzes vārtus,» prezidents klusībā iebilda, «zināms, tā ir amerikāņu paradīze, bet viņi savā muļķībā to dēvē par durvīm uz nedzirdētu postījumu laikmetu!»

Pamodās arī nelāgas atmiņas par pēdējo Stimsona vizīti. Kas nolicis ar šo cilvēku? Viņš taču agrāk bija tik dedzīgs atombumbas piekritējs! Bet tagad dzied līdzi tiem «sadauzītajiem podiem» un cenšas visu atbildību par bumbu novelt uz viņu, Trumenu. Nekas neiznāks, ser! Jūs vēl būsiet kara ministrs, kad uz Japānu kritīs pirmā atombumba. Taisnojieties, nožēlojiet grēkus pēc tam! Un rakstiet memorandusl

Uz kreiseri «Augusta», drīzāk uz turieni! Tur nu gan neviens neuzmāksies ar asarainām petīcijām un memorandiem!

Tāds bija bijis Trumena noskaņojums pirms divpadsmitās «Lielās trijotnes» tikšanās un pašā šis tikšanās sākumā. Taču, tiklīdz šeit sāka runāt par zeltu, akcijām, miljoniem un miljardiem dolāru, biznesmeņa instinkts lika prezidentam vienā acumirklī mainīt savu domu ievirzi — no Vašingtonas atgriezties Bābelsbergā.

— Vai runa ir par Vācijas investīcijām tikai Eiropā vai arī citās zemēs? — viņš vērīgi jautāja Stajinam.

— Labi, teikšu vēl konkrētāk, — Stajins atbildēja. — Vācijas kapitāli, kas ir izvietoti Rumānijā, Bulgārijā, Ungārijā un Somijā, paliek mums. Visas pārējās investīcijas ir jūsu.

Tad balsi pacēla arī Bevins:

— Tātad Vācijas investīcijas visās citās zemēs paliek mums?

— Jā, visās citās zemēs! — Stajins atbildēja un ironiski piebilda: — Dienvidamerikā, Kanādā un tā tālāk.

— Tas attiecas arī uz Grieķiju? — Bevins nerimās.

«Jā, arī uz Grieķiju, kuru jūs esat okupējuši tīri bandītiskā veidā,» Stajins gribēja atbildēt. Taču tikai pateica:

— Jā.

Un gurdi nopūtās, likdams saprast, ka viņam apnicis atkārtot vienu un to pašu.

— Bet kā jūs domājat rīkoties ar pašā Vācijā izvietoto uzņēmumu akcijām? — Birnss aizdomīgi vaicāja.

— Mūsu zonā tās tiks izmantotas mūsu zaudējumu atmaksai, jūsu zonā — jūsu zaudējumu segšanai.

— Tātad mēs esam pareizi sapratuši jūsu vakardienas priekšlikumu — rietumzonās jūs nepretendēsiet uz akcijām?

— Nē, — Stajins stingri atbildēja.

Trumens, Birnss, Etlijs un Bevins nevarēja vien no-

brīnīties, kas noticis ar Staļinu. Kāpēc viņa parasto stūr* galvību pēkšņi nomainījusi tāda pakļāvība.

Neviens no viņiem Staļinu neizprata pilnīgi. Uņ ne tikai tāpēc, ka radikāli atšķīrās viņu pasaules uzskati un dažādas bija šķiriskās pozīcijas. Tur izpaudās arī daudz kas cits — dažādas valstsvīra gudrības pakāpes, nevienādi liela un pilnīgi atšķirīga dzīves pieredze, stipri nevienlīdzīgs elastīgums taktikas jomā. Staļins bija labi izpratis, ka sarunu laikā ārkārtīgi svarīga ir prasme ne tikai sacīt «nē» jebkurā jautājumā, kas risinās citādi, nekā gribētos, bet arī ar uzsvērtu gatavību izrādīt pretimnākšanu saviem partneriem tad, kad tas ir nepieciešams galvenā mērķa sasniegšanai.

Maldīgi nospriedis, ka tagad Staļinu varēs pierunāt uz visu, Birnss mēģināja vēl pakaulēties investīciju jautājumā.

— Varbūt jūs būsiet ar mieru vispār svītrot jautājumu par Vācijas investīcijām ārzemēs?...

Staļins par atbildi noraidoši papurināja galvu.

— Vakar, — atkal iejaucās Bevins, — es no jūsu vārdiem sapratu, ka padomju delegācija pilnīgi atsakās no pretenzijām uz investīcijām.

— Jūs neesat sapratis gluži tā, kā bija jāsaprot, — Staļins atbildēja, it kā nožēlodams, ka Bevins ir tik nesaprātīgs.

— Kā tad tāf — Anglijas ārlietu ministrs pacēla balsi. — Mēs taču visi dzirdējām, ko jūs vakar sacījāt! Galu galā ir taču stenogramma!...

— Stenogrammas nav, ir protokols, — Staļins precizēja. — Taču vissvarīgākais no tā, ko mēs šeit runājam, neapšaubāmi tiek fiksēts. Tā ka jūs varat pārbaudīt, kas rakstīts protokolā. Vakar es teicu to pašu, ko atkārtoju šodien: mēs atsakāmies no Vācijas kapitālieguldījumiem Rietumeiropā un Amerikā. Salīdzinājumā ar vakardienu šodien mūsu puse pat vēl piekāpjas sabiedrotajiem — mēs atsakāmies no Vācijas investīcijām visās zemēs, izņemot Rumāniju, Bulgāriju, Ungāriju un Somiju.

Tad Staļins pēkšņi viltīgi pasmaidīja un pavisam miermīlīgi vaicāja Bevinam:

— Nesaprotu, kāpēc jūs tā uztraucaties. Ir taču zināms, ka Rietumeiropā un Amerikā Vācijas investīcijas bija daudz lielākas nekā Austrumos.

Kādu laiciņu Bevins un Birnss vēl turpināja ar Staļinu diskusiju, kas risinājās jau gluži laiski. Taču galu galā

abi saprata, ka tas nav lietderīgi, un Bevins nolēma pielikt punktu.

— Es gribētu dzirdēt apgalvojumu, — viņš teica, — ka amerikāņu un angļu ieguldījumi netiks aizskarti, lai kurā zonā tie atrastos.

— Nu protams! — Staļins labprāt to apliecināja un, visiem smejoties, piemetināja: — Cik man zināms, ar Savienotajām Valstīm un Lielbritāniju mēs neesam karo* juši un arī nekarojam.

Ak, Bevins vēl mēģinās atriebties Padomju Savienībai gan par to, ka mūsu delegācijas vadītājs izraisīja šos smieklus, gan par daudz ko citu. Kamēr Cērčils teiks savu Fultonas runu, bet. pēc tam Baltajā namā Vašingtonā nēsāsies ar Padomju Savienības atombombardēšanas plānu kā kaķe ar kaķēnu, Bevins darīs visu, kas būs viņa spēkos, lai, pārkāpjot Potsdamas vienošanos, panāktu Vācijas remilitarizāciju. Viņš parakstīs Ziemeļatlantijas paktu un Anglijas valdības vārdā noraidīs Padomju Savienības Ierosināto Miera paktu. Kopā ar Etliju viņš nodibinās Anglijai sakarus ar visagresīvākajām ASV aprindām, tās visādi rīdīs pret PSRS, pats līzdams uz vēdera šo aprindu priekšā ...

Toreiz tas viss vēl bija nākotne, tiesa — tuva nākotne. Pagaidām Bevins sēdēja pie miera sarunu galda Cecīlijas pilī, uzdeva jautājumus, izmeta replikas, neveiksmīgi cenzdamies sev pievērst vispārēju uzmanību un gaužām dusmodamies, ka viņu šeit pienācīgi nenovērtē...

...Tātad lēmums par Vācijas investīciju likteni bija pieņemts. Uguns, ko bija iedegusi šī problēma, laimīgi apdzēsta. Turpināja kvēlot tikai dažas oglītes.

Etlijs ierosināja reparāciju komisijā uzaicināt arī Franciju. Būtībā Staļinam nebija nekādu iebildumu. Viņš zināja, cik varonīgi kara laikā cīnījās franču Pretošanās kustības dalībnieki. Saprata, ka Francija ir bijusi vācu okupācijas upuris. Taču Padomju Savienības un Austrumeiropas tautu vitālās intereses lika padomju līderim visu laiku raudzīties uz priekšu un ne tikai atpakaļ vien. Nākotnē Francija, protams, kļūs par Rietumu bloka sastāvdaļu, lai gan de Golls subjektīvi varbūt nemaz neliekuļoja, apliecinādams, ka ir draudzīgi noskaņots pret Padomju Savienību.

Staļins pats vēlējās, dedzīgi vēlējās draudzīgas attiecības ar Franciju, taču, būdams reālists, apzinājās, ka Francija, ja tai būs jāizvēlas, ko aizstāvēt — padomju vai amerikāņu un angļu intereses, vai nu labprātīgi, vai apstākļu spiesta, zināms, nostāsies Rietumu pusē. Tāpēc, nenoraidīdams Etlija priekšlikumu, bet atcerēdamies nepieciešamību reparāciju komisijā uzturēt vismaz relatīvu spēku līdzsvaru, Staļins izteica papildinājumu:

— Uzaicināsim arī Poliju! Tā ir stipri cietusi kara laikā.

— Es sapratu tā, ka mēs visi esam ar mieru komisijā uzaicināt Franciju, — Etlijs apmierināts noteica, par Poliju nekā nebilzdams.

Staļins tūlīt atgādināja:

— Bet kā būs ar Poliju?

— Es ierosinu kompromisu, — strīdā iejaucās Tru-mens. — Vakar, — viņš teica, pievērsdamies Staļinam, — jūs paziņojāt, ka uzņematies apmierināt Polijas pretenzijas reparāciju jautājumā. Tā ir?

— Tieši tā, — Staļins apstiprināja.

— Tad mēs no savas puses uzņemamies apmierināt Francijas un citu valstu pretenzijas. Vienas pašas Francijas uzņemšana komisijā, manuprāt, radītu zināmu sajukumu.

Etlijs aizvainots saknieba lūpas — kā vienmēr tajās reizēs, kad viņa priekšlikumu neatbalstīja amerikāņi.

Pēc tam kādu laiciņu konferences kuģis peldēja pa skaitļu jūru. Šķita, ka neviens no trim kapteiņiem nepārzina lociju, ka viņiem nav ne jausmas, cik dziļš kurā vietā ir, kur atrodas bīstami sēkļi, uz kurierfi kuģis var uzsēsties tā, ka vairs netiek nekur tālāk.

Taču tā tikai likās. Patiesībā ikviens kapteinis pūlējās ieturēt savu kursu. Tā kā tie nesakrita, tad bija ļoti grūti uzminēt, kurā krastā galu galā kuģis piestās — ienaida vai draudzības krastā — un kā izturēsies tā pasažieri, kad būs izkāpuši uz zemes, — kļūs par ienaidniekiem vai paliks sabiedrotie.

Staļins saprata, ka amerikāņi un angļi reparāciju jautājumu tīšām sadrumstalo daudzos apakšjautājumos, tiekdamies pēc viena mērķa — cik vien iespējams samazināt reparācijas, vismaz katrā ziņā to reparāciju daļu, uz kuru pēc visiem morāles un taisnīguma likumiem pretendē Padomju Savienība. Tieši šī ļaunprātīgā mērķa dēj

viņi centās padomju delegāciju samulsināt ar saviem skaitju un ekonomisko aprēķinu plūdiem.

It īpaši centās Etlijs. Eksperti tik tikko paguva viņam pasniegt iepriekš sagatavotas izziņas. Skaitļi lidoja no viņa mutes cits pēc cita: «2400 tonnu ogļu 30 dienās...», «Cita veida kurināmais — turpmāko sešu mēnešu laikā.,.», «40 tūkstoši tonnu pārtikas». Pēc Staļina neizpratnes un pat neliela apjukuma pilnā skatiena viņš noprata, ka padomju līderis šodien nepavisam nav gatavojies apspriest visas šīs detaļas, bet uzskata par savu uzdevumu jautājumu atrisināt tikai principā. Tas vēl uzmundrināja Anglijas premjeru. Nonācis ekstāzē, Etlijs pat nepamanīja, ka viņš pamet Staļinam glābšanas riņķi, palīdz tikt uz cieta pamata zem kājām; viņš starp citu pieminēja Kontroles padomi.

Kontroles padome bija organizācija, uz kuru Staļins lika lielas cerības. Tieši šai padomei, precīzāk izsakoties — padomju pārstāvim šajā padomē, būs jāraugās, lai stingri tiktu realizēti lēmumi, ko pieņēmusi Potsda-mas konference.

Staļinam jau bija skaidrs, ka Rietumi nebūs ar mieru izveidot kādu citu Visvācijas orgānu, tādu, kurā darbotos paši vācieši, — ASV un Anglijas valdību prātus un sirdis cieši turēja gūstā doma par vismaz nākotnē realizējamu Vācijas sašķelšanu. Tāpēc bija pēc iespējas vairāk jāorientējas tieši uz Kontroles padomi, kuras lēmumi pēc triju lielvalstu apstiprinātā statūta ieguva spēku tikai tad, ja tie bija pieņemti vienbalsīgi.

Neiedziļinādamies skaitļu jūklī, Staļins sacīja;

— Mums nav zināms Kontroles padomes viedoklis. Bet bez tā izlemt Etlija kunga izvirzītos jautājumus it vienkārši nav iespējams. Mums iepriekš jāuzzina Kontroles padomes viedoklis. Jānoskaidro, kā tā domā apmierināt iedzīvotāju vajadzības, kādi apgādes plāni ir tai. Lai šī padome visu aprēķina bez steigas, pamato katru skaitli, nosaka reālus termiņus, sastāda apgādei nepieciešamo priekšmetu sarakstu un tā joprojām. Es pašreiz nespēju izteikties ne par, ne pret Etlija kunga priekšlikumiem. Varbūt tie ir pilnīgi pareizi, bet varbūt arī ne. Uz šo jautājumu autoritatīvi atbildēt spēs vienīgi Kontroles padome pēc rūpīgas sagatavošanās.

Etlijs saprata, ka tagad grimst viņš pats, un izdarīja pēdējo mēģinājumu noturēties virs ūdens. Nevēlēdamies, l.il viņa pilnīgā sakāve būtu fiksēta protokolā, Anglijas

delegācijas vadītājs izlikās, ka viņa un Staļina uzskatos nav bijis un nav itin nekādas nesaskaņas. Viņš teica:

— Tas ir tieši tas, ko es lūdzu. Es gribu, lai Kontroles padome izstrādātu programmu... — Ieraudzījis sarkastisku smīnu Trumena un Birnsa sejā, viņš piebilda: — Taču principā mums par to jāvienojas šeit.

Visiem bija skaidrs, ka Etlijs iebridis muklājā un, mēģinādams tikt ārā, stieg aizvien dziļāk. Taču Staļins, kas tobrīd jau pilnīgi jutās stāvokļa noteicējs, nolēma jauno Anglijas premjeru pārmācīt par nodevību un stingri norobežojās no viņa:

— Atkārtoju — es negribu skaitļus grābt no zila gaisa. Skaitļiem jābūt pamatotiem. Tas ir viss.

— Turpiniet ziņojumu, Birnsa kungs! — Trumens teica ASV valsts sekretāram.

Kopš tā brīža, kad Etlija un Staļina strīds bija sācis virzīties pa slēgtu loku, kas ne pie kā nevar novest, visi it kā bija piemirsuši šo ziņojumu. Likās, ka arī pats ziņotājs to aizmirsis, — izdzirdis prasīgo Trumena balsi, viņš sarāvās.

— Nākamais jautājums — par ekonomiskajiem principiem attiecībā uz Vāciju, — Birnss paziņoja.

Sājā jautājumā strīdu gandrīz nebija. Ticis galā ar dažām neskaidrībām, Staļins sacīja:

— Neiebilstu.

Uz to Trumens — acīmredzot neliekuļoti — ari reaģēja ar vienu vārdu:

— Pateicos.

Apdzisušā, pareizāk sakot, dziestošā ugunskura ogles trauksmaini uzdzirkstīja atkal, kad Birnss vaicāja priekšsēdētājam, vai var pāriet pie nākamā jautājuma — par kara noziedzniekiem.

Sājā mirklī padomju delegāti, eksperti un sekretāri sakustējās. Viņi nekā neteica, tikai mazliet pasvērās cits citam tuvāk, viņu sejas nobāla, asāk iezīmējās vaigu kauli.

Vai ir jāizskaidro, kāpēc tā? To ir viegli uzminēt.

Kopš tā brīža, kad Sarkanā Armija bija spērusi kāju Vācijā, padomju karavīriem bija aizliegts domāt par atriebību. Šo aizliegumu par pareizu uzlūkoja arī visi pārējie PSRS pilsoņi. Pierastais lozungs, kas skanēja kā zvērests: «Neaizmirsīsim un nepiedosim!» — tagad ieguva citu jēgu un skanējumu: «Neaizmirsīsim, bet neatriebsimies!»

Padomju cilvēki varēja vēlēties un ari vēlējās atmaksu, bet ne atriebību. Vajadzēja iznīcināt milzīgās ieroču kaltuves Vācijas teritorijā, likvidēt nacismu un sodīt tos, kas apzināti bija palīdzējuši Hitleram nākt pie varas, kopā ar viņu izauklējuši nolādēto «Barbarosas plānu» vai aptraipījuši rokas ar mierīgu iedzīvotāju — padomju cilvēku, po|u, franču, bulgāru un daudzu, daudzu citu asinīm. Atmaksa pēc likuma! Nevis akla atriebība! Tāds bija partijas un Staļina aicinājums. Lai tad nāktu vismaz atmaksa! ...

Un tagad nu vajadzēja apspriest šo jautājumu. TūlītI

Kuri tiks minēti pirmie? Hitlers un Gebelss? Taču viņi, kā apgalvo, nav vairs starp dzīvajiem. Tātad Gērings, Himlers, Bormanis, bet pēc viņiem — virtene mazu gē-ringu, himleru, bormaņu. Tie, kas izgudroja gāzes kameras. Tie, kas tūkstošiem nomocītu cilvēku sadedzināja koncentrācijas nometņu krāsnīs. Tie, kas apgādāja Vācijas armiju ar tālšāvējiem lielgabaliem, kuri apšaudīja bloķēto Ļeņingradu. Tie, kas deva Hitleram naudu, lai viņš varētu uzturēt veselu varzu visvisādu gauleiteru un fīreru; padomju cilvēku asinis, Eiropas tautu asinis viņi pārvērta zeltā ...

Vai viņus visus sodīt ar nāvi? To lai lemj tiesa *— nesaudzīga, bet taisnīga... «Katram, kas tam pienākas,» hitlerieši mēdza rakstīt uz koncentrācijas nometņu vārtiem. Lai tad nu paši saņem pēc nopelniem — katrs to, kas tam pienākas.

— Domstarpības šajā jautājumā, — Bimss turpināja, — pastāv tikai vienā ziņā: vai ir vajadzīgs jau tagad minēt dažu — pašu galveno vācu kara noziedznieku uzvārdus?

Zālē atkal notika sarosīšanās. Un atkal lielākoties padomju cilvēku vidū.

Bet Birnss teica:

— Savienoto Valstu un Anglijas pārstāvji šodien ministru sēdē paziņoja, ka būtu pareizi uzvārdus neminēt, bet atstāt to prokurora ziņā. Angļu delegācija iesniedza priekšlikumu, kurā izteikta prasība, lai galveno kara noziedznieku tiesāšana sāktos pēc iespējas drīzāk. Padomju pārstāvis neiebilda pret angļu iesniegto lēmuma projektu, bet tikai ar noteikumu, ka tajā tiks minēti daži uzvārdi...

Mierīgi, daudz mierīgāk, nekā varēja gaidīt, Staļins sacīja:

— Manuprāt, uzvārdi ir vajadzīgi. Tas ir nepieciešams sabiedriskās domas dēļ. Pie reizes — vai mēs sauksim pie tiesas ar! dažus vācu rūpniekus? Es domāju, ka jā. Piemēram, Krupu. Ja Krups neder, tad minēsim citus.

— Man viņi neviens nepatīk, — Trumens noburkšķēja un ar to it kā mazliet izkliedēja sasprindzinājumu. Atskanēja smiekli.— Es domāju tā, — prezidents turpināja,

— ja mēs dažu kara noziedznieku uzvārdus minēsim, bet citu ne, tad daudzi nospriedīs, ka šos citus mēs vispār negatavojamies saukt pie atbildības.

— Var minēt ari citus, — Staļins uz to atbildēja.

— Teiksim, Hesu. Pie reizes, — viņš bargi pievērsās Et-lijam, — vai jūs nevarat paskaidrot, kāpēc Hess vēl arvien dzīvo Anglijā, tā teikt, pie visa gatava un pie atbildības nav saukts?

— Par Hesu jums nav ko uztraukties, — Bevlns nosēca, aizsteigdamies priekšā Etlijam.

— Svarīgi nav tas, vai es personīgi uztraucos vai ne. Runa ir par plašu sabiedrisko domu, pirmām kārtām par to tautu viedokli, kuru teritoriju bija okupējuši fašisti, — Staļins dzedri teica.

— Varu uzņemties saistību, ka viņš tiks nodots tiesai! — Bevins pasolīja.

— Es no jums nelūdzu nekādas saistības, — Staļins uz to atsaucās uzsvērti vienaldzīgi, klusībā nospriezdams: «Tagad, protams, viņš nav jums vajadzīgs. Taču līdz kara beigām viņu taupījāt — varbūt noderēs. Neizslēdzāt iespēju, izmantojot Hesa starpniecību, salīgt mieru ar Hitleru uz Padomju Savienības rēķina.»

— Jūs man neticat? — Bevins apvainojās.

— Ko jūs runājat! — Staļins izsaucās ar atklātu ironiju balsī. — Man pilnīgi pietiek ar jūsu paziņojumu.

Trumens izbrīnījies pavērās Staļinā: kāda daļa viņam par šo Hesu, kad pašam virs galvas karājas atombumba — salīdzinājumā ar to Damokla zobens ir tikai rotaļlieta! No kurienes tāda savaldība? Poker face? Taču agrāk vai vēlāk kārtis būs jāatklāj! Kad Japānai dotā atomtrieciena atbalss sasniegs Maskavas Kremļa sienas, šis pašreiz pretim sēdošais ūsainis uzreiz zaudēs šķietami nesatricināmo mieru. Jau pēc pirmās atombumbas sprādziena viss, ko viņš šeit izkaulējis, vienā mirkli pārvērtīsies pīšļos. Drīzāk, drīzāk jābeidz šī pļāpāšana! [12]

Trumens piespieda sevi tomēr mēģināt Staļinu pierunāt:

— Tiesnesis Džeksons ir ļoti pieredzējis jurists, uz viņu var paļauties. Bet viņš ir pret tūlītēju kara noziedznieku uzvārdu pasludināšanu. Apgalvo, ka tas traucēšot tiesvedību, un apsola, ka trīsdesmit dienās būšot sagatavots viss, lai varētu sākties tiesas process.

Staļins brītiņu padomāja un jau pielaidīgāk teicas

— Varbūt dažus uzvārdus tomēr būtu vērts minēt? Nu, teiksim, trīs?

-1- Mūsu juristi ir vienās domās ar amerikāņiem, — Be-vins izmeta repliku,

—-> Bet mūsējie — pretējās, — Staļins sacīja, atgaiņādams viņu kā uzmācīgu mušu, un atkal pievērsās Trume-nam, — Labi. Vienosimies tā: galveno pie tiesas atbildības saucamo kara noziedznieku saraksts jāpublicē ne vēlāk kā pēc mēneša. Piekrītat?

Iebildumu nebija.

Nākamajā stundā konference vienojās par Rietumeiropas apgādi ar naftu, izlēma Vācijas flotes likteni. Divpadsmitā sēde neapšaubāmi tuvojās beigām, kad Staļins vaicājoši pavērās Birnsā. Tas tūlīt saprata viņu un, pagriezies pret Trumenu, teica:

— Piedodiet, es vēl neesmu beidzis ziņojumu. No Padomju Savienības saņemta nota par tai naidīgu krievu baltemigrantu un citu personu un organizāciju darbību amerikāņu un angļu okupācijas zonās. Notā izvirzīts arī jautājums par to padomju pilsoņu drīzāku repatriēšanu, ko vācieši atdzinuši šurp ar varu. Es jau paziņoju Molo-tova kungam un ziņoju arī tagad: mēs esam gatavi noskaidrot situāciju un realizēt attiecīgus pasākumus.

— Jo ātrāk, jo labāk, — Staļins skarbi paskaidroja savu pozīciju.

Trumens noņēma brilles, noslaucīja mutautiņā un, atkal tās uzlicis, mazliet paceltā balsī sacīja:

— Pirms mēs beidzam rīta sēdi, arī es gribu kaut ko paziņot. Pie manis bija pieņemšanā Polijas prezidents un četri Polijas pagaidvaldības locekļi. Es viņiem nodevu mūsu lēmuma kopiju. Viņi apsolīja atturēties no publiskas runāšanas šajā sakarā līdz tam laikam, kad mūsu lēmumi būs parādījušies presē. Bet tagad... — Trumens uz brītiņu apklusa un tad ierunājās vēl skaļāk: — Izpildīdams poļu delegācijas lūgumu, es nododu tās pateicību visām trim valdībām, kas pārstāvētas šajā konferencē.

«Tad redz, kā!» Staļins triumfēdams nodomāja. «Jums

bija jānoiet pamatīgs ce|a gabals, prezidenta kungs, lai no dedzīga po]u prasību pretinieka kļūtu par ziņnesi, kas nodod mums poļu pateicību. Vēsture vienmēr soda tos, kas nevēlas ar to rēķināties.»

Vēl kādu laiciņu prasīja jautājums par nobeiguma komunikē sagatavošanu. Staļins ierosināja par paraugu izmantot divus Teherānas un Krimas konferences dokumentus: protokolu un komunikē. Pirmajā tad būtu sīks apspriesto jautājumu uzskaitījums. Otrais dokuments ietvertu tikai pašu galveno — konferences galarezultātus.

Pēkšņi Trumens jautāja:

— Ja man būs jāziņo senātam par mūsu darbu, vai es varu teikt, ka dažus jautājumus mēs esam nodevuši izskatīt Ārlietu ministru padomei?

— Kurš gan var ierobežot jūsu tiesības, prezidenta kungs? — Staļins viņu mierināja ar tikko jaušamu ironiju.

— Labi, — Trumens apmierināts noteica. — Tātad mūsu divpadsmitā sēde tiek slēgta. Pēdējā sāksies šodien divdesmit divos četrdesmit. Man tas nebūs viegli, — viņš smaidīdams piemetināja, — es mēdzu agri iet gulēt. Bet ģenerālisimusu tāds laiks droši vien apmierina — esmu dzirdējis, ka viņš esot pieradis strādāt naktīs.

— Es esmu pie daudz kā pieradis, prezidenta kungs, — Staļins paklusi atsaucās.

...Kad Cecīlijas pils priekšā biju atvadījies no Braita, man būtu vajadzējis sēsties emkā un braukt atpakaļ uz Bābelsbergu. Taču es nez kāpēc vilcinājos, riskēdams pavisam drīz šeit palikt vienīgais cilvēks civildrēbēs un ar to saistīt sardzes uzmanību.

Jo skaidri atceros sakuplojušu efeju_ apvīto pils fasādi, septiņus šaurus, garus logus virs centrālās ieejas, vēl augstāk — divus platus logus, trīsstūrveida jumtu ar garu dūmeni. Pa labi no galvenās ēkas — tai piekļāvušos krietni zemāku piebūvi ar terasēm, ko rotā griezti koka režģi. Un, protams, milzīgo, no sarkanām puķēm veidoto zvaigzni, kas spilgti izcēlās zaļajā zāles paklājā...

Es gaidīju, kad brauks projām delegāciju vadītāji, kam, kā man toreiz likās, kuru katru brīdi vajadzēja pamest pili. Kopš mūsu izvadīšanas no zāles bija jau pagājušas kādas desmit minūtes. Cik daudz laika ir vajadzīgs, lai trīs cilvēki paspiestu cits citam roku un pasacītu dažus atvadu vārdus? Nu, teiksim, piecas minūtes. Varbūt arī desmit...

Tātad drīz Staļins, Trumens un Etlijs iznāks no pils.

Bet kā viņi nāks, pa kurām durvīm? Visi kopā pa centrālas ieejas durvīm vai atsevišķi katrs pa savām?

Taču neviens ārā nenāca.

«Varbūt tieši pašreiz viņi paraksta nobeiguma dokumentu,» es prātoju. «To pašu,» par to es biju sevi pārliecinājis, «ko Trumens turēja rokās fotografēšanas laikā.»

Man ne vienu reizi vien bija gadījies redzēt kinohronikās, kā paraksta tādus dokumentus. Līgumslēdzēju valstu pārstāvji sēž pie galda nelielā attālumā viens no otra. Katram priekšā tintnīca, katrs paraksta savu dokumenta eksemplāru, un blakām stāvošais protokolists tur gatavībā presi, lai parakstu tūlīt nosusinātu. Tad pārstāvji spiež viens otram roku un apmainās ar mapēm, kurās ir jau parakstīti dokumenti krievu valodā un attiecīgā svešvalodā ...

Atcerēdamies šīs detaļas, es centos noteikt, cik daudz laika tas varētu prasīt.

Kādēļ es to darīju? Kāpēc es tvīku tādās ilgās vēlreiz paskatīties uz «Lielo trijotni»? Es taču nupat to biju redzējis un pat paguvis daudzkārt nofotografēt. Kāds nepārvarams spēks mani turēja šeit? Vai tikai žurnālista pārlieku lielā ziņkārība? Nez vai. Bet kas tad vēl?

...Pūlos uz šiem jautājumiem sev atbildēt tagad, kad jau pagājuši trīsdesmit gadi, un nespēju to izdarīt. Vai tad man nebija vienalga, kad beigsies konference — stundu agrāk vai vēlāk? Par to rakstīt man nebija tiesību, kamēr nebūs publicēts oficiāls paziņojums. Šķiet, būtu bijis dabiskāk, ja visas manas domas toreiz būtu bijušas pievērstas tikai Maskavai un Marijai, kura todien bija man atsūtījusi tādu brīnišķīgu telegrammu.

Bet varbūt konferences beigu gaidas un sen ilgotā tikšanās ar Mariju bija manā sirdī un prātā tik cieši sašķetinājušās kopā, ka tās nebija iespējams atdalīt?...

Es nostāvēju pie pils ilgi, droši vien kādu stundu. No tās vietas, kur es stāvēju, bija labi redzamas angļu un amerikāņu automašīnas un motocikli, kā arī to vadītāji, kas, sagājuši barā, par kaut ko aizrautīgi sprieda. Acīm redzami neviens vēl nebija viņiem devis nekādu pavēli.

Beidzot sapratu, ka ilgāk gaidīt nav lietderīgi. Iespējams, ka «Lielo trijotni» pilī aizkavē atvadu pusdienas.

Lēnām vilkos uz savu emku.

— Kā tad ir, vai viss beidzies? — Gvozdkovs jautāja, tiklīdz biju apsēdies viņam blakus.

— Jā .,. rādās, ir beidzies.

Savā balsī es saklausīju ieskanamies nedrošību.

Nēl Man negribējās domāt par kaut kādiem sarežģīju-miem. Tādas domas es triecu projām. Un tomēr tās mā> cās un mācās man virsū.

— Uz kurieni tagad, biedri major? — Grozdkovs vaicāja.

— Nezinu, — es atbildēju.

Es tiešām nezināju, uz kurieni man būtu jābrauc. Baidījos satikt kādu, kas spētu manā sirdī sēt jaunas šaubas, traucētu manu . laimi, manu prieku, kas jau tāpat sāka gaist.

— Brauksim uz Berlīnil — es teicu Gvozdkovam.

Neatceros, cik ilgi mēs tā visumā bezmērķīgi braukājām

pa Berlīnes ielām... Neatceros, kad atgriezāmies Bābels-bergā, kā nokjuvām Ķeizara ielā ...

Un tur nu ieraudzīju patīkamu jaunumu. Tik tiešām — nekad nav zināms, kur var ko iegūt, kur pazaudēt. Jau no tālienes redzēju, ka pie mājas nr. 2, kurā atradās ASV prezidenta rezidence, stāv autofurgoni un jūras kājnieki krauj tajos čemodānus, ceļasomas, kastes un saiņus.

«Dodas projām!» es klusībā izsaucos un liku Gvozdkovam braukt lēnāk.

Mēs braucām lēni jo lēni, tik tikko neskardami labās puses ietves malu, jo amerikāņu autofurgoni, divi dodži un džips aizņēma gandrīz visu ielas braucamo dalu.

— Nu, ko es teicu, bie'dri major?! — Gvozdkovs apmierināts izsaucās.

«Jā, jā, tu teici gan!» es klusībā nodomāju. «Un arī Braits stāstīja, ka Trumena «Svēto govi» jau gatavo lidojumam. Viss ir pareizi, viss sakrīt!... Tātad, kamēr es bezmērķīgi riņķoju pa Berlīni, konference ir beigusies.»

Un tomēr... es gribēju saņemt galīgu apstiprinājumu.

— Brauc uz Cecīliju, pedāli grīdā! — es pavēlēju Gvozdkovam.

Pēc brīža mēs piebraucām pie pils. Biju pārliecināts, ka apsardzes tur vairs nav un, kas zina, varbūt man palaimēsies vēlreiz iekļūt sēžu zālē un paķert tur kādu suvenīru — uz galda noliktu karodziņu, zīmuli vai kaut ko citu.

Taču pili joprojām apsargāja mūsu robežsargi, amerikāņu un angļu kareivji. Automašīnas ņin motocikli stāvēja, kā stāvējuši, un to vadītāji, sapulcējušies barā, joprojām sarunājās.

«Vai tiešām, velns parāvis, «Lielā trijotne» vēl aizvien būtu Cecīlijas pilī?» es sadudzis nodomāju.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA. «TERMINAL» — CEĻA GALS

Tajā pašā laikā, kad Padomju Informācijas biroja ko-, respondents Voronovs tīšuprāt agri likās gulēt, vēlēdamies tikai to, lai drīzāk iestātos nākamā diena, ASV prezidents Trumens atklāja trīspadsmito un šoreiz tiešām pēdējo Potsdamas jeb, kā toreiz rakstīja mūsu avīzes, Berlīnes konferences sēdi.

Pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm vienpadsmit. Birnss ziņoja, ka ekonomisko jautājumu komisija izstrādājusi priekšlikumus, kas pieņemami visām trim delegācijām.

— Pareizi, — apstiprināja Staļins, kuru Molotovs jau bija par visu mformējis, un jokodamies teica Etlijam: — Sājā sakarā aizsmēķēsim savas pīpes, premjerministra kungs!

Etlijs māksloti pasmaidīja un izvilka no svārku krūš-kabatas pīpi.

— Tagad, — Birnss turpināja, — mēs varētu apspriest jautājumu par sabiedroto valstu īpašumiem, kas atrodas Vācijas teritorijā.

Staļins pagrozīja galvu. Viņš droši vien gribēja sacīt: ja jūs senāk ar saviem kapitālieguldījumiem un savu uzņēmumu produkciju būtu mazāk veicinājuši Vācijas bruņošanos, tad tagad šis jautājums vispār nebūtu radies. Taču Staļins jau bija nolēmis, ka darīs visu, kas no viņa atkarīgs, lai neļautu iedegties jaunai polemikai par detaļām, ja tajās neslēpsies nodoms revidēt jau pieņemtos lēmumus.

Aizsmēķējis pīpi, viņš teica:

— Mēs neesam paguvuši apdomāt amerikāņu delegācijas iesniegtā projekta redakciju, taču pēc būtības esam ar to vienis prātis. Iesaku rakstīt: «Konference nolēma

principā pieņemt amerikāņu priekšlikumu. Par šī priekšlikuma redakciju vienoties diplomātiskā ceļā.»

— Es tam piekritu, — Etlijs paziņoja.

— Un es arī, — Trumens apmierināts noteica.

Prezidents bija lieliskā noskaņojumā. Nākamās dienas

rītā viņš taču būs jau lidmašīnā, bet vakarā pārsēdīsies kreiserī «Augusta» un dosies uz dzimtenes krastiem.

Pa ceļam būs gan jāpiestāj Anglijā. Trumens bija nolēmis tikties ar Cērčilu un apspriest ar viņu konferences rezultātus, bet, galvenais, — jauno situāciju, kas jau veidosies pasaulē, ja tajā laikā būs notikuši atomsprā-dzieni...

Tālāk Birnss ziņoja, ka protokola sagatavošanas komisija arī panākusi vienošanos.

Sājā mirklī padomju diplomāts Podcerobs padeva Mo-lotovam papīra lapiņu, kas pēc mirkļa jau bija Staļina rokās.

Staļinam piemita spēja aptvert visu tekstu kopumā, nelasot pa rindiņai. Tāpēc, uzmetis pasniegtajai lapiņai tikai īsu, bet vērīgu skatienu, viņš tūdaļ paziņoja:

— Piedodiet, bet man ir labojums. Tas attiecas uz Polijas rietumrobežu. Šeit ir teikts, ka robežlīnija ies no Baltijas jūras caur Svinemindi. Kā tas jāsaprot? Vai tā šķērsos pilsētu? Labāk rakstīsim tā: no Baltijas jūras un mazliet uz rietumiem vai austrumiem no Svinemin-des... Un parādīsim to kartē.

— Lai notiek pēc jūsu prāta! — Trumens piekrita. — Rakstīsim: «Mazliet uz rietumiem no Svinemindes.»

— Man ir vēl viens labojums, tas attiecas uz Kēnigs-bergas apgabala robežu, — Staļins turpināja. — Projektā teikts, ka ekspertiem robeža vēl jāprecizē. Kas tie ir par ekspertiem? Es ierosinu izteikties skaidrāk: «Ekspertiem, kas pārstāv PSRS un Poliju.»

— Mēs nevaram to atstāt tikai Krievijas un Polijas ziņāl — Bevins iebilda.

Nabaga Bevins!... Viņš bija gudrs, viltīgs un izmanīgs. Taču vēsture bija radījusi tādu situāciju, kura nedeva viņam iespēju konferencē iegūt to nozīmi, ko viņš sev bija iecerējis. Tomēr sevi neatgādināt — kaut vai ar replikām un jautājumiem — sniedzās pāri viņa spēkiem.

Uz savu iebildumu Bevins tūdaļ izdzirda pilnīgi pamatotu Staļina pretargumentu:

— Runa taču ir par robežu starp Krieviju un Polijul Vai tad nu Anglija būs tā, kas noteiks šo robežu?

— Tomēr tā ir jāatzīst Apvienotajām Nācijām, — Bcvins neatlaidās. — Mēs šeit piekritām tam, ka Miera konferencē atbalstīsim Padomju Savienības vēlēšanos Polijas robežu jautājumā. Bet tagad jūs sakāt, ka Anglijai ar to neesot nekāda sakarai..,

Un atkal Cecīlijas pils zālē miers pagaisa kā nebijis. Bevina atsaukšanās uz Miera konferenci modināja Staļinā gaužām nepatīkamas aizdomas. Viņš nemaz nešaubījās, ka angļi un amerikāņi šo konferenci uzskata par jaunu diplomātisku cīņu arēnu. Turpretim Staļins domāja, ka Miera konferences galvenais uzdevums ir apstiprināt vienošanās, kas panāktas Bābelsbergā.

— Tas ir pārpratums, — viņš kategoriski sacīja. — Jā, kopumā robežu apstiprinās Miera konference. Piekrītu. Taču pastāv vēl arī tāds daudz konkrētāks jēdziens — robeža dabā. Ja uz robežlīnijas izrādīsies kāda apdzīvota vieta, kāpēc to sadalīt divās daļās? Vai tiešām Miera konferencei būtu jāapspriež jautājumi, kuru atrisinājumu pasaka priekšā elementāra loģika?

Etlijs ar atklāti naidīgu skatienu palūkojās Staļinā. So skatienu nebija grūti izskaidrot. Tāpat kā Bevins, arī Etlijs aizvien skaidrāk saprata, ka tikšanās Potsdamā viņam nekādus laurus nenesīs. To apzināties jaunajam premjeram bija pārlieku nepatīkami. Viņu jau tā daudzos avīžu rakstos dēvēja par viduvēju, pelēku, nenozīmīgu.

Tas bija tā un vienlaikus arī nebija. Jaunajam Anglijas * premjeram tiešām nepiemita spoži talanti. Varbūt gan bija viens izņēmums — talants pielāgoties stiprākajam. Viņš bija sev izdarījis praktisku secinājumu no senās leģendas par bruņurupuci, kas apdzinis neuzvaramu skrējēju,’ pieķerdamies viņam pie kājas. Etlijs lika cerības uz Savienotajām Valstīm un pilnīgi pakļāvās to interesēm. Sājā ziņā viņš maz atšķīrās no Cērčila.

Pēc anketas datiem, Etlijs bija strādnieku partijas līderis. Taču šaurā paziņu lokā viņš sevi diezgan bieži dēvēja par konservatīvu imperiālistu. Tas laikam gan bija tuvāk patiesībai. Bērnībā viņu it kā esot audzinājusi guvernante, kas pirms tam bijusi Cērčila audzinātāja. To var uzskatīt par sīku vēstures paradoksu. Taču nepavisam nav paradoksāli tas, ka brieduma gados Etlijam par guvernanti — turklāt par visvarenu — kļuva ASV. Potsda-mas konferencē viņš paklausīgi sekoja amerikāņiem. Amerikāņu pēdās viņš ies arī turpmāk: nosūtīs angļu karaspēku uz Koreju, izraisīs asiņainu karu pret malajiešu

tautu, kopā ar Bevlnu rosinās Lielbritānijas iestāšanos NATO, savu griezīgo balsi pievienos amerikāņu pretpa* domju korim..,

Bet tas būs vēlāk. Toreiz Cecīlijas pilī Etlijs tika! nu« pat sāka piespēlēt, kā viņam šķita, visvarenajai atombum« bas īpašniecei tās lielajā spēlē. Viņš zināja, kādas cerības Baltais nams liek uz gaidāmo Miera konferenci, un cītīgi palīdzēja Trumenam to padarīt par visu Cecīlijas pilī, Jaltā, Teherānā un Maskavā panākto vienošanos kapsētu.

— Es tomēr pastāvu uz to, — Etlijs paziņoja, — ka precīza robežas noteikšana ir Miera konferences prerogatīva.

— Bet ko par to domā Bevina kungs? — it kā neviļus jautāja Staļins, kas acīmredzot cerēja izmantot Bevina neapvaldīto tiekšanos šeit vismaz izlikties par galveno Anglijas jaunās valdības politikas paudēju.

Taču šoreiz Bevins neiedrošinājās runāt pretim Etlijam. Mazliet neskaidri viņš ierosināja, lai ekspertus ieceltu tā pati Miera konference.

— Nesaprotu, kas par lietu, — Staļins teica tīšā neizpratnē, it kā tiešām nenoskārstu īstos sabiedroto nodomus.

Klusi pārmijis ar Trumenu dažus teikumus, Birnss ierosināja kompromisu: izlemt, ka Miera konferencei būs jā-ieceļ eksperti, ja Polijai un Krievijai radīsies domstarpības. Ja domstarpības neradīsies, nekādi eksperti nebūs vajadzīgi.

Pēc kāda mērķa Birnss tiecās, izteikdams savu pirmajā acu uzmetienā saprātīgo priekšlikumu? Nav šaubu, ka viņš gribēja iemidzināt padomju delegācijas modrību: Staļins varēja, būt drošs, ka Padomju Savienība izvairīsies no domstarpībām ar Poliju. Birnss cerēja uz cita rakstura domstarpībām: uz to, ka Miera konferences laikā katrā ziņā izveidosies pretpadomju un reizē ari pretpoļu fronte. Taču to paredzēja arī Staļins. Izvēles nebija, un viņš sacīja:

— Lai paliek agrākais formulējums.

Tas tomēr netraucēja Etliju un Bevinu vēlreiz sākt strīdu ar Staļinu, šoreiz jautājumā par diplomātisko attiecību nodibināšanu ar Somiju, Rumāniju, Bulgāriju un' Ungāriju un turpmāku šo valstu uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Taču sabiedroto iesniegtajā lēmuma projektā trūka loģiskas saskaņas: trešajā rindkopā bija

paredzēta iespēja atjaunot diplomātiskās attiecības ar šīm valstim, taču pirmā rindkopa to faktiski noraidīja.

Un atkal mierneša lomu uzņēmās Birnss. Šoreiz, piekāpdamies Staļina prasībām, viņš ierosināja tādu redakciju, kas nepārprotami ieteica noslēgt miera līgumus ar Austrumeiropas valstīm un Somiju. No tā savukārt izrietēja gan diplomātisko attiecību atjaunošana ar šīm valstīm, gan to uzņemšana Apvienoto Nāciju Organizācijā.

Kāpēc ASV valsts sekretārs ar acīm redzamu prezidenta piekrišanu faktiski lika angļiem izbeigt strīdu? Varbūt tāpēc, ka nepielūdzami tuvojās laiks, kad Padomju Savienībai vajadzēja iestāties karā pret Japānu?...

Lai nu kā tas bija, Staļins to uztvēra par tādu kā aicinājumu veiksmīgi pabeigt konferenci. Tas atbilda arī mūsu interesēm.

— Labi, — Staļins sacīja, — padomju delegācijai vairāk labojumu nav.

— Urā! — Bevins pēkšņi izsaucās, neapšaubāmi vēlēdamies ar to izteikt atzinību nevis Staļinam, bet Bimsam. Anglijas ministrs negribēja amerikāņiem atstāt iespaidu, ka viņš ir stūrgalvis, kas reizēm iedrošinās runāt pretim dižās aizokeāna lielvalsts pārstāvjiem.

Atlikušajā laikā konferences dalībnieki vēl vienojās par dažiem patiesībā jau saskaņotiem jautājumiem un nobeiguma komunikē tekstu. Otrā augusta pirmajā stundā Trumens piecēlās no galda un paziņoja;

— Pasludinu konferenci par slēgtu. — Uz mirkli viņš apklusa, dodams visiem klātesošajiem iespēju apzināties brīža svinīgumu, un pabeidza ar vārdiem: — Uz redzēšanos nākamajā tikšanās reizē, kura, kungi, es ceru, būs drīz!

— Viss ir dieva ziņā, — Staļins klusi sacīja, ūsās slēpdams ironisku smīnu.

IZRAKSTS NO POTSDAMAS KONFERENCES PĒDĒJO MINOŠU PROTOKOLISKĀ PIERAKSTA

«E 11 i j s: Prezidenta kungs, pirms mēs izklīstam, es gribētu izsacīt pateicību ģenerālisimusam par tiem teicami veiktajiem pasākumiem, kas tika realizēti, lai mūs

šeit izvietotu, kā ari radītu mums ērtus darba apstākļus, un jums, prezidenta kungs, par to, ka tik prasmīgi veicāt priekšsēdētāja pienākumus šai konferencē.

Es gribētu izsacīt cerību, ka šī konference Iezīmēs svarīgu posmu ceļā, pa kuru mūsu trīs tautas kopā dodas pretim stabilam mieram, un ka draudzība starp mums trim, kas šeit tikušies, būs stipra un ilga.

S t a ļ i n s: Tā ir arī mūsu vēlēšanās,

Trumens: Amerikāņu delegācijas vārdā gribu ģene-rālisimusam izsacīt pateicību par visu to, ko viņš darījis mūsu labā, kā arī gribu pievienoties tam, ko šeit sacīja Etlija kungs,

Staļins: Krievu delegācija pievienojas preziden

tam izsacītajai pateicībai... Konferenci laikam gan var saukt par izdevušos.

Trumens: Berlīnes konferenci pasludinu par slēgtu. (Konference beidzās 1945. g. 2. augustā pīkst. 00.30.)»

Sai stundā miljoniem cilvēku pasaulē gulēja. Rītausmā viņus gaidīja paziņojums, kas iedvesa cerības.

NO PAZIŅOJUMA PAR TRIJU LIELVALSTU BERLĪNES KONFERENCI.

1945. gada 2. augustā

«... Prezidents Trumens, Ģenerālisimuss Staļins un Premjerministrs Etlijs šo Konferenci, kas nostiprināja sakarus starp trim Valdībām un paplašināja to sadarbības un saprašanās ietvarus, pamet ar jaunu pārliecību, ka viņu Valdības un tautas kopā ar citām Apvienotajām Nācijām nodrošinās taisnīga un stabila miera nodibināšanu. ..»

Izraksts no bruņojuma speciālista kapteiņa Pārsona žurnāla, kas rakstīts bumbvedējā B-29 «A n o I a Gay»

«1945. g. 6. augustā

Pīkst. 02.45. (Tiniānas salas laiks. Pēc Vašingtonas laika — 5. augustā pīkst. 11,45) Starts.

Pīkst. 03.00. Iesākta ierīces galīgā samontēšana.

Pīkst. 03.15. Montēšana beigusies.

Pīkst. 06.05. Lidojot pāri Ivodzimas salai, uzņēmām kursu uz impēriju.

Pīkst. 07.30. Ievadīti sarkanie stieņi.[13]Pīkst. 07.41. Sākām uzņemt paredzēto augstumu.,, ...Pīkst. 08.38. Sasniedzām 11 tūkst, metru augstumu. Pīkst. 08.47, Pārbaudīts, vai ir kārtībā elektroniskie detonatori.

Pīkst. 09.04. Dodamies taisni uz rietumiem.

Pīkst. 09.09. Redzams mērķis — Hirosima.

Pīkst. 09.15,5. Bumba nomesta.»

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA. PĒC TRĪSDESMIT gadiem

... Ar kādu sašutumu, ar kādu pretīgumu sirdī es plēsu zemisko Braita grāmatelil

Man šķita, ka iznīcinu ne tikai šo grāmateli, bet ari visu, ko tā simbolizē: netaisnīgumu, neslavas celšanu — mūsu zemes apmelojumus, ko izplata simtiem Rietumu avīžu. Man likās, ka iznīcinu to Padomju zemes ienaidnieku runu stenogrammas, ar kuriem man bija gadījies krustot šķēpus neskaitāmajos simpozijos un starptautis-kājās sanāksmēs ar citādiem nosaukumiem.

Nē, es neesmu dons Kihots, es necīnos ar vējdzirnavām, kas nevienam nedara Jauna. Tās ir pavisam citas — draudīgas dzirnavas, kas cenšas samalt miltos visus mūsu labos darbus un mūs pašus. To melnie spārni plešas pār mums kopš pirmajām sociālisma zemes pastāvēšanas dienām. Sos spārnus griež «ienaida negaisi», reizē iekustinādami intervencijas, sazvērestību un kara — arī ilga «aukstā kara» valčus.

Nevaru un negribu noliegt, ka ir bijuši laikaposmi, lai gan īsi, tomēr bijuši, kad draudīgo melu dzirnavu dzirnakmeņi ir griezušies lēnāk, nespēdami pārvarēt miljoniem godīgu cilvēku pretestību visā pasaulē. Reizēm ir šķitis: patiesība ļaunumu gan nav vēl uzvarējusi, taču šī uzvara ir tuvu, veselais saprāts gūst virsroku pār antiko-munistisko fanātismu, mūsu diženie veikumi jau paši atbruņo meļus.

Taču paiet kāds — parasti īss — laikaposms, un mūsu ausīs atkal sāk aurot «ienaida negaisu» brāzmas, kā šakāļi kauc uzpirkti meļi. Lūk, arī Braits nokļuvis viņu vidū.

Es plēsu viņa grāmateli, līdz pamanīju, ka viss paklājs manā viesnīcas istabā klāts sīkiem papīra gabaliņiem. Tikai tad es sev jautāju: kāpēc es to daru? Kādā nolūkā?

Kas tā par bērnišķību? Ar ko es nodarbojos tā lielā notikuma priekšvakarā, kam jāsākas rīt, 1975. gada 30. jūlijā, un kam beidzot jāaptur valču griešanās visās šajās velna dzirnavās?

Nodzīvotie gadi nebija aizgājuši, neatstādami manī nekādas pēdas. Man jau bija grūti nonākt tādā sakāpināti priecīgā noskaņojumā, kādā 1945. gada jūlija dienās atrados Bābelsbergā. Sājos trijos gadu desmitos dzīve man bija daudz ko iemācījusi. Tagad es sapratu, ka divu tik dažādu, tik svešu pašauju savstarpējā opozīcija nav likvidējama kā pēc burvju zižļa mājiena.

Un tomēr... tomēr tam, kas notiks rīt un divās turpmākajās dienās, nav bijis nekā līdzīga. Tāda mēģinājuma konfrontāciju samazināt līdz minimumam, aprobežoties tikai ar idejisku cīņu, tāda globāla mēģinājuma, kādu pēc savu tautu vēlēšanās nolēmuši izdarīt trīsdesmit piecu valstu vadītāji, nav vēl bijis nekad.

Tobrīd man negribējās apsvērt visus «par» un «pret», kas vēlāk droši vien radīsies. Mans nākamais raksts, kam pagaidām bija tikai virsraksts — «Uzvara», nobrieda lēnām. Lai gan jau tagad es ar faktiem jebkuram varēju pierādīt, ka miera spēku uzvara, kas tik skaidri iezīmējusies, nav radusies pati no sevis. Mūsu partijas, mūsu valsts vēsture, sākot ar Dženovas konferenci, kuras laikā Ļeņins pasludināja savu slaveno mierīgas līdzāspastāvēšanas principu, ir atzīmējusi daudzas PSRS starptautiskas akcijas, kuru mērķis ir bijis izbeigt postošus brāļu karus. Un tomēr nekā līdzīga rītdienas apspriedei cilvēce vēl nav pieredzējusi. Sī apspriede kļūs, tai jākļūst par īsta miera nodibinātāju pasaulē.

Miera nodibināšana!

Tātad atkal esmu nonācis sakāpināti priecīgā noskaņojumā? Atkal neapzināta, visaptveroša ticība tam, ka pēc trim dienām saule sāks spīdēt it īpaši spoži un citādas kļūs cilvēku attiecības?

Labi, ja kāds grib, lai met man ar akmeni. Tobrīd es ticēju tādam brīnumam. Bet varbūt tikai gribēju ticēt?...

Nezinu. Iespējamais un reālais nav viens un tas pats. Taču mēdz būt laikaposmi, kad Zeme un zvaigznes, kas atrodas bezgalīgi tālu no tās, pakļaudamās debess mehānikas likumiem, tomēr satuvojas. Un, lai arī tādās reizēs tās šķir gaismas gadu bezdibeņi, tā fakta apzināšanās, ka pasaules kļuvušas tuvākas, ka no Visuma bezgalīgajām dzīlēm mums pretim izpeldējušas planētas, kas nav

mums tuvojušās nekad agrāk, katrā ziņā ietekmē mūsu emocijas un izraisa jo pārdrošus sapņus.

Sapnis par mūžīgu mieru virs Zemes ari pieder pie pār* drošiem sapņiem.

... Lai atbrīvotos no Braita zemiskuma nomācošās ietekmes, sāku šķirstīt laikrakstus un žurnālus, ko, daudz neskatīdamies, biju nopircis, kad pametu pili *Finlandia». Pirmais bija Rietumvācijas «Spiegel». Un izrādījās, ka manās rokās nokļuvis tieši numurs, kurā daudzās lap-pusēs rakstīts par Potsdamu. Augšā fotoattēlsi Cērčils, Trumens un Staļins spiež cits citam roku. Paraksts.' «Uzvarētāji Potsdamā.» Mazliet zemāk cits fotoattēls: vācu kareivju kolonna, kas maršē angļu okupācijas zonā. Zem tā šāds komentārs: «Daudzi vācieši bija ar mieru vēlreiz sākt cīņu pret krieviem.» Citā lappusē — feldmaršals Montgomerijs angļu virsnieku vidū. Paraksts: «Aizsteigties priekšā padomju armijām!...» Dēnica fotoattēls... Tad fotoattēls, kurā redzams ģenerālis Bērns, vācu okupācijas karaspēka pavēlnieks Norvēģijā... Atkal vācu kareivji un izteiksmīgs paraksts: «Ne gūstekņi un arī ne pārvietotās personas.»

Es atceros, visu to atceros! Bet kāpēc, kādā nolūkā to, par ko būtu jākaunas, Rietumvācijas žurnāls iespiež Helsinku apspriedes priekšvakarā?...

Nolicis pie malas žurnālu «Spiegel» un nodomājis vēl pāršķirstīt amerikāņu un angļu avīzes, palūkojos pulkstenī. Jau pāri vieniem naktī! Tik ilgi es biju vandījies pa pretīgiem dubļiem, nevis aizgājis agrāk gulēt vai pastrādājis pie iecerētā raksta!

Un kāpēc? Tiklab Braits, kā «Spiegel» taču raksta par notikumiem, kas gan nav vēl nogrimuši gadsimtu dzīlēs, tomēr jau atrodas no mums gadu desmitu tālumā. Taču no pagātnes jāmācās. Dažādi cilvēki no tās izdara dažādus secinājumus.

Bija pretīgi un pat pazemojoši ložņāt pa grīdu un vākt kopā saplēstās Braita grāmateles lapas, tomēr nevarēja tādas drazas atstāt uz paklāja. Man gaužām gribējās šis papīra driskās samest klozeta podā, taču baidījos sabojāt somu kanalizāciju un 'izmantoju papīrkurvi, bet pēc tam rūpīgi nomazgāju rokas.

Nolēmu vēlreiz apsēsties pie galda un mazdrusciņ parakstīt. Tomēr tūdaļ atteicos no tāda nodoma: pašreiz nekas jēdzīgs neiznāktu — galva kā bāztin piebāzta ar

pārlieku pretrunīgām domām. «Rīt viss kļūs skaidrs, tiks nolikts īstajās vietās,» es teicu sev ticēdams un cerēdams. «Šodien manā rīcībā ir tikai domas. Rīt būs arī takti. Tātad jāguļ!»

Kāds muļķis es esmu bijis, nepaķerdams līdzi modinātājpulksteni! Apspriede gan sāksies tikai divpadsmitos, un es to nenogulēšu. Turklāt no rīta zvanīs Tomulainens — viņš apsolīja mani atkal aizvest uz pili rFinlandia». Tātad nav pat jālūdz šveicars mani pamodināt. Varu tūlīt likties gultā. Līdz rītdienail

Es vēlreiz palūkojos pulkstenī un nodomāju* «Rītdiena taču jau sākusies!»

Kā Voronovs bija paredzējis, viņu uzmodināja telefons.

— Herr Woronov? — klausulē atskanēja laipna, paklusa balss.

«Kas tas ir par vācieti, kas zvana tādā agruņiā?» Voronovs brīnījās un atbildēja, tik tikko slēpdams īgnumu.

— Jā. Tas esmu es. Ko jūs vēlaties?

— Vai esat kārtībā?

— Kādā ziņā? Un kas runā?

— Erki Tomulainens.

— Tomulainena kungs? — es izbrīnījies pārvaicāju. — Es klausos! Vai kaut kas noticis?

— Vēl nē. Bet drīz notiks.

— Ko jūs ar to domājat?

— Apspriedi, Voronova kungs.

— Bet ... pašreiz ir tikai pusastoņi! Un sākums pasludināts divpadsmitos. Varbūt ir pārcelts?

— Nē, nē, kāpēc būtu jāpārceļ? — soms viņu mierināja. — Viss notiek, kā paredzēts. Es tikai gribēju pateikt, ka pēc divdesmit minūtēm braucu pie jums. Vai brokastis esat paguvis ieturēt?

Voronovs kaunējās atzīties, ka vēl atrodas gultā. Neatbildējis uz Tomulainena jautājumu, viņš vaicāja pats:

— Bet.,. vai nav vēl agrs?

— Nepavisam nē! Nemaz nav agrs. Pēc pusstundas būšu jūsu viesnīcā. Lejā.

— Pateicos, — Voronovs nomurmināja.

Tātad viņa rīcībā bija ne vairāk kā trīsdesmit minūtes. Sājā īsajā laikā vajadzēja apģērbties, noskūties un vismaz izdzert tasi kafijas viesnīcas restorānā. «Kāpēc tā jāstei-

dzas?» viņš netika gudrs. «Kāpēc jāizbrauc gandrīz četras stundas pirms apspriedes sākuma?»

... Es biju paguvis iekampt dažus malkus sveloši karstas kafijas, kad restorānā parādījās Erki Tomulainens.

— Es domāju tā... būtu jau jābrauc, — viņš teica, pienākdams pie mana galdiņa.

Manam draugam somam bija savdabīgs runas veids. Viņa vācu valodā es saklausīju akcentu, kas bija līdzīgs mūsu Baltijas republikās dzirdētajam akcentam. Patiesībā runa nav pat par akcentu, bet par tādu kā domīgumu, pārsteidzošu mierīgumu. Gandrīz katrā viņa teikumā bija vārdi: «Es domāju tā ...» Arī pašreiz, man paziņodams, ka laiks doties ceļā, viņš iesāka tieši ar šiem vārdiem. Mans tautietis līdzīgā reizē katrā ziņā būtu jau no sliekšņa saucis: «Kā?! Un tu vēl neesi kārtībā? Veicīgāki Nu pasteidzies taču!»

Ja Erki, nedod dievs, aizdegtos māja, viņš droši vien arī tad bez jebkādas panikas teiktu mājiniekiem: «Es domāju tā ... būtu jānes ārā mantas.»

Taču ar visu to, kā man šķita jau vakar, savus darbus viņš droši vien pagūst izdarīt laikā, paredzētajā termiņā — ne agrāk un ne vēlāk. Laikam gan ne jau velti viņš mani bija izrāvis no gultas tādā agrumā. Un ne velti arī pašreiz atgādina, ka ir jābrauc.

Es noliku uz galda neizdzerto kafijas tasi un paziņoju par savu gatavību tūlīt doties ceļā.

Tāpat kā vakar, mazais, bet ietilpīgais folksvāgens stāvēja kādus desmit metrus no viesnīcas ieejas. Kad gāju garām šveicaram, viņš, mani ieraudzījis, plati pasmaidīja un krieviski sacīja:

— Labus panākumus, Voronova kungs!

— Pateicos, — es neapstādamies atbildēju.

Apsēdies mašīnā uz priekšējā sēdekļa blakus Tomulai-nenam, pateicos ari viņam — par to, ka viņš noņemas ar mani jau otro dienu.

— Nav par ko pateikties, — Tomulainens atbildēja. — tas ir mans pienākums, ko pats labprāt esmu uzņēmies. Es strādāju mūsu ārlietu ministrijas preses nodaļā un esmu piedalīts jūsu pūlam.

— Kam? — es jautāju, uzreiz neaptverdams, ka viņš lieto ang|u vārdu, kas nozīmē «apvienība» un arī «baseins», «dīķis».

385

13 — 1397

— Visi ārzemju žurnālisti sadalīti pūlos, — Tomulai-nens paskaidroja. — Tas, protams, ir tīri nosacīti. Viņu pašu ērtības labā. Jūs taču saprotat, cik daudz grūtāk būtu izdarīt dažādus nepieciešamus pakalpojumus uzreiz katram no tūkstoš piecsimt žurnālistiem.

— Tūkstoš piecsimt? — es pārvaicāju. — Aizvakar man stāstīja, ka gaidot apmēram tūkstoti.

— Tā mēs bijām paredzējuši. Taču jau vakar bija ieradušies tūkstoš divi simti. Šorīt mēs gaidām vēl kādus trīssimt cilvēkus. Es runāju ne tikai par žurnālistiem, kas... raksta, bet ari par fotokorespondentiem un televīzijas darbiniekiem.

«Neapskaužams stāvoklis mājastēviem,» es nodomāju. «Pusotra tūkstoša žurnālistu vien! Un cik daudz cilvēku vēl ir delegācijās, ja pieskaita arī ekspertus un padomniekus, kas tās pavada! Un tad vēl tehniskais personāls! Beidzot ari tūristi, it vienkārši dīkdieņi, kas arī katrā ziņā jau pārplūdinājuši Helsinkus.»

Kur viņus visus izvietot? Kā organizēt kustību ielās? Kā panākt drošību, kad notiek tāda nepieredzēta valdību vadītāju un ministru sapulcēšanās? Kā palīdzēt šai cilvēku masai, kas runā dažādās valodās, uzturēt pastāvīgus sakarus ar savām galvaspilsētām un redakcijām?

Vakar, apmeklējot pili «Finlandia», man šķita, ka tā līdz pēdējai iespējai piebāzta ar visvisādiem sakaru līdzekļiem — teleksiem, parastajiem telegrāfa aparātiem un telefoniem, televizoriem, radioraidītājiem. Taču es nevarēju iedomāties, kā tas viss tiks laists darbā ...

Kad mēs braucām pa Tehtānkatu garām padomju vēstniecībai, es izteicu izbrīnu: kāpēc to apsargā tik daudz policistu?

— Tur dzīvo Brežņeva kungs, — Tomulainens man atbildēja neparasti svinīgi.

Sī ziņa man likās apšaubāma. Biju pārliecināts, ka Brežņevs un citi delegāciju vadītāji dzīvo speciāli viņiem ierādītās un rūpīgi slepenībā turētās rezidencēs.

Manī vienmēr ir modinājusi nepatiku un piesardzību dažu žurnālistu tieksme izlikties par cilvēkiem, kam pieejami visi valsts noslēpumi. Vai tiešām ari Tomulainens šai ziņā ir līdzīgs Braitam?

— Kāpēc jūs domājat, ka padomju delegācijas vadītājs ir apmeties vēstniecībā? — es jautāju pēc iespējas vienaldzīgi.

— Tāpēc, ka visi valstu vadītāji dzīvo savās vēstniecībās. Es domāju tā — tur viņiem ir ērtāk.

Sai viņa domai bija savs pamats. Valdību vadītāju teritoriāla nošķirtība no vēstniecību darbiniekiem droši vien radītu dažas neērtības. Ar vietējiem apstākļiem arī jārēķinās: vai Helsinku rīcībā maz ir trīsdesmit piecas savrupas un turklāt pilnīgi vienādas (protokola prasībai) rezidences?

Es klusēju.

— Sakiet, — Tomulainens pēkšņi ierunājās, — vai jums pašam ir gadījies tikties ar Brežņeva kungu?

— Ļoti reti un ne vairāk kā dažas minūtes. Kāpēc jūs tas interesē? — es jautāju viņam un nodomāju: «Vai tiešām šis mierīgais, apvaldītais cilvēks cenšas no manis izdibināt kādus noslēpumus, par kuriem man nav ne jausmas!»

— Redzat, mēs te, Somijā, jūsu līderi uzskatām par pašreizējās apspriedes tēvu, — Tomulainens sacīja. — Tas nav kompliments, tā tas ir. Es nedomāju, ka apspriede būtu notikusi, ja nebūtu viņa.

— Negribu nodarboties ar minēšanu, — es atbildēju, — apspriedes sagatavošanā piedalījās desmitiem, ja ne simtiem cilvēku no dažādām zemēm. Arī no Somijas. Ja runā par biedru Brežņevu personiski...

Tomulainens vērās manī ar nogaidošu skatienu, bet cs klusēju. Nezināju, kas man īsti būtu jāsaka. Tāpat vien atkārtot to, ko vairākkārt esmu par Leonīdu Iļjiču lasījis laikrakstos, runāt par viņa autoritātes atzīšanu visā pasaulē, par savu cieņu pret viņu? Taču Tomulainens laikam gan gaida no manis kaut ko citu. Bet ko?.,,

It kā lasīdams manas domas, viņš teica:

— Saprotiet mani pareizi, Voronova kungs! Mūsu valstis sadzīvo kā labi kaimiņi. Jūsu valsts ir milzenis. Mūsu zeme ir maza, tomēr somi mīl savu dzimteni tāpat kā jūs. Tāpēc, lūk, ikvienam somam ir interesanti... — nē, svarīgi! — zināt, kāds īsti ir cilvēks, kas vada jūsu lielo zemi. Kāds viņš ir kā cilvēks? — Tomulainens atkārtoja, uzsvērdams pēdējo vārdu.

Es zināju par Brežņevu to pašu, ko zina jebkurš padomju cilvēks. Dabiski, ka ne vienreiz vien biju dzirdējis viņu runājam, biju lasījis viņa iespiestos darbus. Man bija gadījies pārmīt ar viņu dažus teikumus, kad kopā ar citiem žurnālistiem, tiesa, reti, pavadīju viņu ārzemju braucienos. Taču es jutu, ka ar to vēl ir par maz, lai apmieri-

nātu Tomulainena vēlēšanos kaut ko vairāk uzzināt par Leonīdu Iļjiču ne tikai kā par politisku darbinieku, bet arī kā par personību.

— Man grūti atbildēt uz jūsu jautājumu, Tomulainena kungs, — es atklāti atzinos. — Grūti tāpēc, ka man nav tas gods biedru Brežņevu pazīt personiski, lai gan... man, protams, ir savs priekšstats par viņu. Atkārtoju: savs, personisks. Aptuvens Brežņeva tēls.

— Tas taču ir tieši tas, ko es gribu no jums dzirdēti — Tomulainens sacīja sarosīdamies un, kā man likās, pat kļuva priecīgs.

— Nu. tad tā... — es lēnām iesāku, cenzdamies savas izjūtas ietvert vārdos labi precīzi. — Pirmkārt man šķiet, ka viņš ir tāds, kādam jābūt cilvēkam, kas ieņem tādu stāvokli. Atrodas diženas partijas un sociālistiskas valsts līdera postenī.

— Cilvēks savā īstajā vietā! Jūs runājat par to?

— Arī tas nav maz, vai ne?

— Protams, — Tomulainens piekrita, — un tomēr... Piedodiet man šo intervēšanu ar tādiem pirāta paņēmieniem!... Kāda, pēc jūsu domām, ir viņa galvenā īpašiba? Rakstura pamatlīnija?

Padomājis es atbildēju:

— Manuprāt, labsirdība. Aktīva labsirdība.

— Labsirdība lāgā nesaderas ar politiku, Voronova kungs! Vismaz bieži tas tā ir. Politiķis — es tā domāju — pirmkārt ir politiķis.

— Kāpēc? Politiski darbinieki vienādos apstākļos var būt asi, skarbi, pat nežēlīgi, bet var būt arī labsirdīgi. Tiesa, lai saglabātu labsirdību, vajadzīgs daudz garīgas vīrišķības, stingrības, nesamierinātības ...

— Tas ir paradokss, Voronova kungs.

— Nepavisam ne. Vara bieži vien samaitā pat tādus cilvēkus, kas pēc dabas ir labi, atsaucīgi. Padara viņus par eliti, nošķir no citiem cilvēkiem un parasti vērš viņus cietsirdīgus. Neatceros, kas to reiz teicis: vispirms cilvēks saņem varu savās rokās, bet vēlāk vara sagrābj viņu pašu. Protams, paradokss. Taču nest uz saviem pleciem milzīgu atbildības nastu un tomēr nezaudēt sirsnīgumu ne katram ir pa spēkam. Es runāju par to sirsnīgumu, kas ir raksturīgs īstam komunistam un ko rada pienākuma apziņa un prasīgums pret sevi pašu.

— Kas tad Brežņeva kungu izveidojis tieši par tāda tipa vadītāju?

— Partija, komunisma idejas. Tikai ne idejas «vispār». Bet gan... kā to labāk pateikt... ikdienišķā, konkrētā vēsturiskā un cilvēciskā esība, vai. Brežņevs ir bijis strādnieks, bijis karavīrs... Karojis no pirmās līdz pēdējai kara dienai. Viņa principi izturējuši uguns pārbaudi un šai ugunī norūdījušies. Vai gan kāds cits karu var nīst vairāk nekā tas, kurš pats visā pilnībā izjutis tā šausmas, kas nes sev līdzi iznīcību?

— Karš izdedzina arī dvēseli, padara cilvēku cietsirdīgu, — Tomulainens piesardzīgi iestarpināja.

— Tas ir atkarīgs no tā, kam dvēsele pieder. Ja cilvēks cīnās par taisnīgu lietu, viņa dvēseli nenocietina pat karš. Vēl vairāk — karš to padara labsirdīgāku šī vārda dziļākajā izpratnē.

— Es atkal nespēju uztvert jūsu domu ...

— Jā, protams, — es piekritu, — izsekot manai domu gaitai acīmredzot nav viegli. Atbildēdams jums, es taču reizē cenšos šo to noskaidrot arī pats sev, tā teikt, skaļi prātoju... Patiesi, tas ir paradoksāli — posta ugunīs domāt par jaunradi nākotnē. Taču bija tieši tā. Gribu jums atgādināt, ka Leonīds Brežņevs arī frontē palika politisks vadītājs — komisārs, bet tie bija sevišķa kaluma cilvēki...

— Kāda tomēr ir Brežņeva kunga galvenā profesija? — Tomulainens vaicāja.

— Tēlaini es teiktu tā: viņš ir celtnieks.

— Piedodiet!... Man ir gadījies lasīt, ka pēc'profesijas viņš esot inženieris.metalurgs. Tad tā ir kļūda?

— Kļūdas nav. Leonīdam Iļjičam nepavisam nav viena vien profesija.. Jā, viņš ir inženieris. Tomēr reizē arī partijas vadītājs un valsts darbinieks. Karavīrs. Diplomāts... Vārdu sakot, komunists šī vārda visplašākajā nozīmē. Profesiju viņam ir daudz, taču galvenā no tām — celtniecība.

— Jūs droši vien ar to domājat viņa darbību toreiz, kad vajadzēja atjaunot karā nopostīto? Kā man rādās, viņa profesiju pagātnē?

— Nē, pašreizējo. Visa mūža profesiju. Tā, par ko es runāju, nav profesija šī vārda ierastajā nozīmē, bet kaut kas daudz vairāk. Sai gadījumā drīzāk noderētu tādi jēdzieni kā «aicinājums», «mūža darbs».

— Ko tad viņš ceļ pašlaik?

— Miera ēku. Tādu,kuru nespētu nopostīt ne erozija, ne metāla nogurums. Kuru nevarētu sagraut nekāda zemestrīce, taifūns un citas tādas nelaimes. Un kura rīt būtu vēl stiprāka nekā šodien. Kurai tādai ir jābūt!

Iestājās īss klusuma bridis. Acīmredzot Tomulainens apsvēra manus vārdus. Un tad domīgi teica:

— Jūs sacījāt, ka Brežņeva kungs esot bijis strādnieks. Arī tas ir svarīgi, noskaidrojot viņa individualitāti.

— Jā, — es stingri atbildēju un piemetināju: — Manuprāt, viņa labsirdība pret cilvēkiem lielā mērā izskaidrojama ar to, ka viņš nācis no vienkāršās tautas, turklāt — tieši no strādniekiem. «Miera pasaules» celšana un gādība par tautas labumu, par katra cilvēka un visas cilvēces labklājību nav šķiramas. Tas arī Brežņevam ir kļuvis par galveno dzīvē, par mūsu ārējās un iekšējās politikas pa-matsaturu. To, kāda ir mūsu ārpolitika un arī iekšpolitika, mēs droši vien dabūsim dzirdēt no viņa paša. Leonīds Iļjičs katrā ziņā runās apspriedē... Starp citu: būt labsirdīgam nepavisam nenozīmē visu piedot. Esmu pārliecināts, ka, piemēram, tos, kam patiktos izraisīt jauna pasaules kara ugunsgrēku, viņš ienīst, cik vien nikni var nīst...

— Palikdams labsirdīgs?

— Jā. Tāds naids ir cieši vienots ar labsirdību. Naids pret simtiem un labsirdība pret miljoniem, kurus apdraud karš.

— Tas, es domāju, ir pareizi, — Tomulainens piekrita un, aši uzmetis acis pulkstenim, teica pats sev: — Tomēr jāpasteidzas!

Es arī palūkojos pulkstenī. Bija divdesmit astoņas minūtes pāri astoņiem. «Kāpēc mēs steidzamies tādā agrumā?» es gribēju viņam bilst, taču šie mani vārdi neapšaubāmi būtu pazuduši apdullinošā aviācijas motora rūkoņā. Pa mūsu mašīnas priekšējo stiklu kļuva redzams helikopters. Tas lidoja ļoti zemu, varbūt ne vairāk kā metrus desmit virs zemes..

— Policija, — Tomulainens paskaidroja, labsirdīgi pasmīnēdams.

— Vai baidāties no neaicinātiem viesiem? — es jautāju.

— Grūti kaut ko paredzēt... Pavisam nesen saņēmām ziņu no Itālijas. Tvarstīdama teroristus, turienes policija atradusi neaizpildītas somu pases — vairāk nekā tūkstoti.

— Manuprāt, mēs ieradīsimies vieni no pirmajiem, — es sacīju, mainīdams sarunas tematu.

— Nesakiet «hop!», kamēr neesat pāri grāvim! — To-mulainens pēkšņi man atbildēja krieviski. Un tūlīt piemetināja vāciski: — Tā, šķiet, mēdz teikt Krievijā.

Tomulainenam bija taisnība. Līdz šim mēs bijām braukuši pa ieliņām, kas atrodas tālu no centra, bet tagad tuvojāmies maģistrālajai Mannerheima ielai. Lai nokļūtu uz tās, vajadzēja iegriezties kādā šķērsielā. Bet lika drusciņ pagaidīt! Visa iela bija automašīnu pilna. Tomulai-ņens mēģināja izkļūt uz maģistrāles pa paralēlu ieliņu. Taču, tiklīdz bijām tajā iegriezušies, mūs tūlīt no visām pusēm apņēma citas mašīnas. Tagad vairs nebija arī atpakaļceļa ...

Tomēr mašīnas nestāvēja uz vietas. Tās kustējās. Sastrēguma mūsu izpratnē tur nebija. Tikai kustības ātrums nez vai pārsniedza piecus kilometrus stundā. Šķita, ka mēs nevis braucam, bet, automobiļu straumes nesti, lēni peldam. '

Beidzot straume mūs iznesa uz galvenās ielas. Tās braucamā daļa mašīnu vadītāju acīm bija slēpta, un arī pasažieri to neredzēja. Priekšā tikai automašīnu jumti, blakus pa labi un kreisi — mašīnas sānskatā. Tas man deva iespēju pārliecināties, cik daudzveidīga ir šī autostraume. Kā tur tikai nebija! Haizivīm līdzīgie franču sitroeni, milzīgie kadilaki, kreisleri, ševrolē. Vidējo lielumu mašīnas — zviedru volvo, vācu mersedesi. Starp visām tām kā vabolītes brontozauru barā — kupraini folksvāgeni, kā, piemēram, tā mašīna, kurā braucām mēs, un citi — man nepazīstamu mārku mazlitrāžas automobiļi. Un visām mašīnām krāsaina caurlaide pie priekšējā stikla un valsts karodziņš pie radiatora vai uz viena no mašīnas spārniem.

Mašīnas brauca klusām — šeit signalizēt droši vien bija aizliegts, un to darīt praktiski būtu bijis arī veltīgi. Bija dzirdama tikai pārkarsušo motoru rūkoņa, ko laiku pa laikam nomāca mums pāri lidojošo policijas helikopteru saceltais troksnis.

Abās ielas pusēs ietves bija cilvēku pilnas. Par gājējiem es neuzdrošinos viņus saukt. Vairums no viņiem stāvēja uz ietves vai ari sēdēja uz mazītiņām zaļām saliņām, bruņojušies ar tālskatiem un fotoaparātiem.

Viņi kaut ko sauca — lielākoties somiski — un vicināja visu trīsdesmit piecu nāciju — apspriedes dalībnieču karodziņus. Ar lepnumu es ievēroju: cik daudz gan ir padomju karodziņu! Domāju, ka vienīgi somu karodziņu bija vēl vairāk.

— Bet kas tad brauc visās šajās mašīnās?! — es neiz-pratnē izsaucos, pievērsdamies Tomulainenam. — Vai delegāciju locekļi?

— Nu nē, Voronova kungs, — viņš atbildēja, papurinādams galvu. — Delegācijām vēl ir par agru. To kortežiem ceļš būs brīvs. Mūsu mērķis ir nokļūt līdz pilij, iekams uz turieni dosies delegācijas.

Es vēlreiz palūkojos pulkstenī. Bija jau pāri desmitiem. Velna milti, ja mēs kustamies tādā ātrumā, mums tiešām laika atlicis pavisam maz! Taču izejas nebija — ne pārnestā, ne tiešā nozīmē. Es izbāzu galvu pa atvērto mašīnas logu, cenzdamies uz ilgiem laikiem paturēt prātā, kāda izskatījās pilsētas centrālā iela stundu četrdesmit minūtes pirms apspriedes sākuma. Starp citu, braukt aizvērtiem logiem nebija iespējams — bija neciešams karstums ...

Atcerējos, ka pirms trīsdesmit gadiem Bābelsbergā arī pieturējās tropisks karstums un arī ārzemju un padomju mašīnu kustība ielās man šķita rosīga. Bet vai var maz salīdzināt to, ko es redzēju tur, ar to, ko redzu tagad! Pots-damas konferencē piedalījās delegācijas tikai no trim valstīm. Pie tām bija akreditēti apmēram divsimt žurnālistu. Var vēl pieskaitīt tehnisko personālu, kas parasti mašīnās nebraukāja. Bet šeit? To taču ir pat grūti aptvert: trīsdesmit piecas delegācijas, pusotra tūkstoša žurnālistu un tūkstošiem, varbūt ari desmitiem tūkstošu cilvēku, kas stāv uz ietvēm un māju balkoniem, ir izķērušies pa logiem .,.

Apsardze? Tai taču ir jābūt! Kas var garantēt, ka šajā trakajā, trakajā, trakajā pasaulē neatradīsies kāds desmits vai simts patoloģisku izdzimteņu? Vai tiešām viņi būtu izmanījušies iekļūt šeit? Pakļaudamies savai šizofrēniķu loģikai vai saņemdami maksu no tiem, kam Helsinku apspriede nozīmē visu cerību sabrukumu.

Vai es redzēju policistus? Jā. Viņus, ģērbušos pelēkzilos formas tērpos, bija viegli atšķirt šai mašīnu un cilvēku jūklī, kur ņirbēja visvisādas sejas un skanēja daždažādas valodas. Vieni stāvēja pie pašas ietves malas, citi palīdzēja «atkabināt» kopā saķērušās mašīnas. Tomēr policistu bija maz, pavisam maz! Un, tāpat kā tai dienā, kad ierados lidlaukā, viņi izturējās ļoti korekti, neuzbāzīgi un labvēlīgi. Protams, es nemaz nešaubījos, ka līdzās policistiem pelēkzilos formas tērpos šeit ir arī apsardzes viri privātās drēbēs, To man pateica priekšā veselais sa-

prāts. Taču apspriedes organizētāji bija centušies izdarit tā, lai būtu veikti nepieciešamie drošības pasākumi un tomēr Somijas galvaspilsēta nepavisam neizskatītos pēc bruņotas nometnes ...

— Sakiet, Tomulainena kungs, — es jautāju, — cik viesnīcu jums ir pilsētā? Varu iedomāties — gaužām grūti jums bija izvietot visu šo ārzemnieku baru, kas meties virsū Helsinkiem. Un savējos arī. Šeit taču laikam gan sabraukuši arī piepilsētas un tuvējo pilsētu iedzīvotāji.

— Viesnīcu mums, es domāju ... kā to teikt? ... ir pietiekami. Diemžēl tās visas aizņēmuši krievi. Pārējiem it vienkārši nav kur apmesties. Mums neatlika nekas cits kā pārējos viesus ... nu, kā to teikt? ... izvietot vecos ... nu, dzelzceļa vagonos. Varu iedomāties, kas tur notiek tādā karstumā! — Pēdējo teikumu viņš pasacīja tādā kā raudulīgā balsī.

«Kādas blēņas viņš tur melš!» es brīnījos. «Varbūt kļūdās, nebūdams sevišķi stiprs vācu valodā? Viņš gan valodu prot pavisam apmierinoši un neapšaubāmi ir pateicis to, ko gribēja teikt.»

— Krievi? — es jautāju. — Ko jūs runājat, Tomulainena kungs? Mūsu žurnālisti dzīvo uz motorkuģa «Mihails Ka-ļiņins». Viesnīcā ar lielām pūlēm iekārtojās tikai tie, kas netika uz kuģa. Tādi kā es. Kā jūs varat apgalvot...

— To taču neapgalvoju es, — Tomulainens smaidīdams mani pārtrauca, — bet žurnāls «Newsweek». Amerikāņu izdevums. Droši vien zināt tādu?

— Kā nu ne!

— Nu tad varat, pēdējā numurā izlasīt, ka krievi okupējuši visas Helsinku viesnīcas, bet pārējos apspriedes dalībniekus vajadzējis sabāzt, nu... tajos pašos vagonos.

— Putra ar kāpostiem! — es izsaucos.

— Piedodiet... nesapratu.

— Piedodiet jūs man! Es izmantoju kādu idiomu. Tā apzīmē tīro murgojumu, muļķību.

Pirms braukšanas uz Helsinkiem es biju ne mazums lasījis Rietumu periodiku. Cik daudz tajā bija tās pašas putras ar kāpostiem, kad tā rakstīja par Helsinku apspriedi! Taču diendienā notika zināma evolūcija. Sākumā pārsvarā bija apgalvojumi, ka Helsinku apspriede nekad nenotikšot. Pēc tam parādījās spriedelējumi: ja tā tomēr notikšot, tā būšot izdeviga vienīgi Padomju Savienībai un sociālistiskajām valstīm. Tad uzradās — tiesa gan, nedroši — izteicieni tādā garā, ka apspriede tomēr atnestu

kādu labumu arī Eiropai kopumā. Beidzot atskanēja prasība: iemest atkritumu spainī himeriskos «komunisma at-sviešanas» plānus! Laikrakstos tika minētas valstis, kas jau paziņojušas par savu gatavību piedalīties apspriedē. Tika minēti arī aptuveni apspriedes sākšanās datumi. Rjrese nodarbojās ar zīlēšanu, kurš ieradīsies apspriedē kā savas valsts pilnvarots pārstāvis, pareģoja vēl neteikto runu saturu ...

Man toreiz ienāca prātā Tarles grāmata «Napoleons». Šķiet, tajā bija rakstīts par franču preses atsaukšanos uz gāztā ķeizara mēģinājumu vēlreiz sagrābt varu. Kad Napoleons tikko bija pametis trimdas vietu, viņam adresēja augstprātīgi iecietīgas zobgalības. Bet, kad'viņš un viņam uzticīgais karaspēks nāca aizvien tuvāk Francijas galvaspilsētai, laikrakstu tonis mainījās. Zobgalības jaucās ar brīdinājumiem: «Uzurpators nodomājis sasniegt Parīzi.» — «Tirānam izdevies tikt uz priekšu tikai nožēlojamas desmit verstis.» — «Nogāztais ķeizars pusceļā uz Parīzi.» Pēc tam avīžnieku koris sāka vienprātīgi skandēt: «Viņa majestāte tuvojas.» — «Lai dzīvo Napoleons Bonaparts!» Un pašās beigās glaimus nomainīja atriebīgs triumfs par jauno Napoleona sakāvi: «Avantūrista sagrāve Parīzes pieejās.» — «Viņam atkal pelnīti lemts nožēlojamais liktenis — gavilē franči!»

Analoģija, protams, ir maza, līdzība tikai formāla. Un Rietumu pitijām nav itin nekādu izredžu uz atriebīgu triumfu. Tas, ko Toinulainens nupat bija stāstījis par žurnāla «Newsweek» palaisto preses pīli, mani drīzāk smīdināja nekā kaitināja: acīmredzot apspriedes pretinieki nokļuvuši pavisam bēdīgā stāvoklī, ja ķērušies pie tik smieklīgiem meliem.

Kad tālumā pavīdēja no balta marmora celtā «Finlandli tālo», bija divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem, un es klusībā no sirds pateicos Tomulainenam par viņa tālredzību. Pils bija drīzāk nojaušama nekā redzama. Uzcelta pilsētas centrā, Hesperijas parkā, ezera vai jūras līča krastā — to es skaidri nezināju, no šejienes, no ielas, no parlamenta ēkas puses, tā izskatījās ļoti zema; bija redzama tikai pils augšdaļa.

Taču es jau zināju, cik mānīgs ir šis iespaids. Atcerējos, kā pils mani bija sajūsminājusi vakar, kad raudzījos uz to no krasta puses. Piekļāvusies kalna nogāzei, kas veda

lejā uz līci, pils izskatījās pēc leduskalna vai milzīga rāmā, zilā ūdenī peldoša kuģa.

Jau mašīnā atvēru gaišzaļo mapi, ko vakar man bija iedevis Tomulainens. Nevar taču vienmēr cerēt uz viņa palīdzību. Pašam labi jāizpētī vismaz papīrs, uz kura rakstīts: «Preses darba organizācija pilī «Finlandia».» Es to pārlasīju jau nez kuro reizi. '

Tātad žurnālisti apspriedes laikā varēs atrasties zālē. Viņiem jāstaigā pa durvīm ar uzrakstu «Prese» un jāuzturas tur, kur viņiem tas atļauts (skat. ldātpielikto karti!). Apspriedes norise vērojama no galerijas, kurā var nokļūt, ejot cauri preses konferenču zālei. Visas runas vienlaicīgi tulkos sešās valodās (neaizmirstiet saņemt miniatūru radiouztvērēju un austiņas, kad jūs pārbaudīs, vai jums nav klāt kaut kas bīstams!). Apspriedi pārraidīs ari pa telemonitoriem, kas novietoti preses darba istabās... Informācijas birojs atrodas presei ierādītā flanga otrajā stāvā. Žurnālistu rīcībā ir rakstāmmašīnas, kopēšanas aparāti, telekss, telegrāfs, telefoni. Preses darbinieku bārs ierīkots ... Pieņemšanas ... informatīvas sanāksmes .,.

«Nē,» es nodomāju, «to visu iegaumēt nav iespējams. Peldēšu pa straumi — kur citi žurnālisti, tur es arī!...»

Mēs joprojām braucām. Tagad tik lēnām, ka, pa mašīnas logu skatīdamies, es ērti varēju lasīt daudzos uzrakstus uz ceļam abās pusēs ierīkotajām plāksnēm. Vienā no tām bija norādītas automašīnu stāvvietas.

«Ak dievs, ko es būtu iesācis, ja sēdētu pie stūres Tomu-lainena vietā!» Visām mašīnām, pat tām, kas piederēja delegācijām, vajadzēja būt pie priekšējā stikla piestiprinātai caurlaidei. Uz tās bija atzīmēta stāvvieta — «ETUK-A» vai «ETUK-B».

Žurnālistu mašīnu stāvvieta atradās krietni tālu. Mēs pabraucām garām vēl vienai plāksnei, kurā paguvu izlasīt, r kādu caurlaidi pa kurām durvīm var ieiet pilī, uz kurieni mašīnas jāaizbrauc pēc pasažieru izkāpšanas, kā tās var izsaukt pa radio, lai atkal ierodas pie ieejas, kādi dokumenti jāuzrāda mašīnu vadītājiem un pasažieriem, kas iebrauc pa attiecīgiem vārtiem ...

Pa to laiku mēs bijām iekļuvuši, var teikt, īstā mudžeklī: mašīnas brauca šurp, brauca prom, griezās apkārt, devās atpakaļgaita Man radās iespaids, ka mēs gan nekad neaizsprauksimies ne līdz stāvvietai, ne līdz ieejai, kas paredzēta tādiem vienkāršajiem mirstīgajiem kā es.

Tomulainens izvilka no mašīnas vadības pultī ierīkota plauktiņa un nolika sev uz ceļiem kaut ko līdzīgu armijas izlūku'apvidus plāniem. Tas tik bija plāns! Lai gan kādreiz biju iemācījies bez aizķeršanās orientēties topogrāfiskās kartēs, šī sarežģītā rasējuma priekšā es apmulsu: tik daudz tur bija noslēpumainu zīmju un bultu, kas norādīja pagriezienus. Taču Tomulainens šajās zīmēs orientējās lieliski. Mēs pabraucām garām tālumā stāvošai bruņumašīnai, ieraudzījām bezgalīgu bruņotu policistu rindu (vēlāk uzzināju, ka šoseja no lidlauka līdz pilij visā garumā bijusi rūpīgi apsargāta), iespraucāmies korespondentu mašīnu barā, kas jau bija sastindzis uz vietas, izlīdām no sava folksvāgena un devāmies uz pili.

Kamēr mani pārbaudīja, vai neesmu bīstams elements, kamēr saņēmu radiouztvērēju ar austiņām un beidzot iegāju pilī pa durvīm, uz kurām man norādīja Tomulainens, bija cauri gandrīz visa milzīgā laika rezerve, kas bija mūsu rīcībā, kad izbraucām no viesnīcas. Pulkstenis rādīja bez divdesmit minūtēm divpadsmit.

— Tagad, — sacīja mans gādīgais pavadonis, — jums būs jārīkojas patstāvīgi. Vispirms iesaku pēc iespējas drīzāk ieņemt vietu preses galerijā. Apspriedi varat vērot arī hallē pie televizoriem ... Visus apspriedes dokumentus tulkos sešās valodās, protams, arī krievu valodā, Pēc tiem jānokāpj lejā cokolstāvā. Hallē, kurā mēs atrodamies pašreiz, izvietots informācijas birojs, banka, pasts, avīžu kiosks, ceļojumu birojs, fotokopēšanas dienests fotogrāfiem, te pieņem arī pasūtījumus, ja rodas vajadzība pēc telekomunikāciju pakalpojumiem ...

Protams, arī šoreiz es nespēju iegaumēt visu un klusībā mierināju sevi ar krievu «gan jau kaut kā!». Skaļi es jautāju Tomulainenam:

— Ko nozīmē tur tā aukla?

— Tas ir nožogojums. Viņpus auklas ies delegācijas. Jums ir jāiet, lūk, tur! — Viņš parādīja uz durvīm man aiz muguras. — Bet tagad man jāskrien!

Zināms, es sapratu, ka Tomulainens gatavojas nevis skriet, bet steigties savos darbos. Es viņam sirsnīgi pateicos par palīdzību un devos augšā uz galeriju. Tur es piedzīvoju pirmo vilšanos. Preses galerijā, kas iepriekšējā dienā man bija likusies tik plaša, cilvēku gan redzēju maz, tomēr vietas tur bija jau aizņemtas — uz krēsliem piezīmju bloki, fotoaparāti un citi priekšmeti, kas lielākoties pie sēdekļiem bija piestiprināti ar līmlenti.

Pēc plāksnītēm, kas lejā zāle pacēlās virs puslokā izvietoto krēslu rindām, es sapratu, ka delegācijas sēdēs franču alfabēta kārtībā. Lai, skatoties no augšas, redzētu padomju delegāciju, kurai būs jāsēž dziļi zālē tās kreisajā stūrī, man katrā ziņā bija jāatrod sev brīva vieta labajā pusē. Kā par spīti, visas vietas galerijas labajā pusē bija aizņemtas. Es apjucis lūkojos apkārt, cenzdamies ieraudzīt pazīstamu padomju vai ārzemju žurnālistu — vienalga, kuru. Kaut kur tālumā pavīdēja Jurijs Zukovs, kam, protams, nebija laika interesēties par mani. Pēc tam es ieraudzīju Klausu, kas devās uz durvīm... Un pēkšņi izdzirdu man gluži svešu balsi:

— Prego signoreP

Es pagriezos. Jauns, melnmatains cilvēks, neapšaubāmi itālietis vai francūzis, kas sēdēja gandrīz pie pašas sienas labajā pusē, ar enerģiskiem rokas mājieniem aicināja mani pie sevis. Uz ceļiem viņam atradās divi fotoaparāti, viens no tiem — ar teleobjektīvu.

— Russo? — viņš jautāja, kad biju piegājis viņam klāt, un tūlīt arī apvaicājās, vai es runāju itāliski vai franciski.

Sos viņa jautājumus es sapratu, lai gan nerunāju ne itāliski, ne franciski.

— Russo, russo! — es murmināju.

— Italiano! — mans jaunais biedrs sacīja, ar pirkstu sev krūtīs bakstīdams. Pēc tam viņš strauji norāva līmlenti no fotoaparāta, kas bija nolikts uz blakus krēsla, un atkārtoja:

— Prego!

Es atbildēju:

— Mērci! Milie graziel — Ar to arī viss mans vārdu krājums bija pilnīgi izsmelts.

Palīgā man steidzās cits nepazīstams žurnālists, kas sēdēja itālietim aiz muguras.

— Vai jūs runājat angliski? — viņš jautāja.

— Jā, jā! — es iepriecināts atsaucos.

— Sis itālietis apgalvo, ka esot jūs redzējis preses bārā. Dzirdējis, kā jūs tur strīdaties ar kādu angli vai amerikāni. Par ko jūs strīdējāties, es nevarēju saprast.

— Jūs esat amerikānis? — nez kāpēc es vaicāju.

— Nē, zviedrs, — viņš atbildēja.

Nebiju vēl paguvis apsēsties uz piedāvātā krēsla, kad [14]

izdzirdu no durvju puses mani saucam dzimtajā krievu i valodā:

— Ei, Voronovl Kāda velna pēc tu slaisties te?

Pielēcu kājās, pacēlos pirkstgalos un augšā pie durvīm

ieraudzīju TĀSS korespondentu Podoļcevu, to pašu, kas pirmajā vakarā, kad biju šeit ieradies, palīdzēja man tikt galā ar akreditēšanās procedūru.

— Ieņem vietu un aši nāc pie manis! — Podoļcevs man atkal uzsauca tādā kategoriskā komandiera tonī, ka viņu droši vien būtu apskaudis pat virsdienesta staršina.

Es neapzināti pakļāvos viņa pavēlei.

— Ieņemiet taču vietu! — arī zviedrs man atgādināja, izvilkdams no kabatas un pasniegdams man līmlentes rituli. — Pielīmējiet kaut ko pie krēsla! Vizītkarti. Kabat-lakatu. Galu galā — kaut vai kurpi!

Es pielīmēju instrukciju mapi, uzliku uz tās portatīvo uztvērēju, jau laikus nospiedis pogu zem numura, kas atbilda tulkojumam krievu valodā, un tad spraucos uz Po-doļceva pusi.

— Tūlīt sāks ierasties delegācijas! — viņš man pavēstīja. — Vai tad tu nedomā paskatīties uz tām?

— Vajadzētu gan.

— Nu tad — aiziet lejā!...

Pa galvu pa kaklu viņš drāzās lejā pa tām pašām kāpnēm, pa kurām pirms brīža biju devies augšā. Turēdamies aiz Podoļceva, atkal nokļuvu hallē, kur nupat biju atvadījies no Tomulainena. Taču tagad te bija daudz kas mainījies.

Gar vīto auklu, aiz kuras vajadzēja iet garām delegātiem, stāvēja žurnālistu pūlis. Ieņemt vietu pie auklas vairs nebija iespējams, un es nostājos žurnālistu pūlim aizmugurē, staipīdams kaklu, lai pārliecinātos, vai no turienes varēšu kaut ko redzēt.

Redzēt varēja maz, visu aizsedza priekšā stāvošo cilvēku muguras, pleci un galvas.

«Ek, rīkosimies kā jaunās dienās!» es teicu pats sev un sāku bez jebkādām ceremonijām spiesties uz priekšu.

Pats nezinu, kā man tas izdevās, bet līdz otrai rindai es tiku, tiesa, pārplūzdams sviedriem tā, ka krekls pielipa pie muguras. Tālāk vairs nebija kur spraukties — pirmajā rindā stāvēja apsardzes darbinieki. Viens no viņiem mani stingri paraudzījās, un es, krieviski nomurminājis «atvainojiet», paliku stāvam dažu desmitu kvadrātcentimetru lielajā «dzīves telpā», ko biju iekarojis.

Iedegās prožektori. Es jau tā mirku vienos sviedros, un nu tie mani tikpat kā ar karstu ūdeni apšļāca. Prožektoru spožuma mazliet apžilbināts, es tomēr ieraudzīju ienākam hallē Somijas prezidentu Kekonenu.

Pūtis spiedās uz priekšu, klusi iezuzējās gandrīz nedzirdamas kinokameras — gluži citādas nekā tās, ar kurām filmēja Potsdamā. Neklikšķēja, bet arī it kā zuzēja fotoaparāti ...

Kaut vai sitiet mani nost, bet es nespēju pat aptuveni atsaukt atmiņā delegāciju ierašanās secību. Atmiņā iespiedies Kekonens — garš, ar skūtu galvu un platiem pleciem, līdzīgs sportistam, pār kuru gadiem nav varas. Atceros izsmalcināto, laipni un reizē ironiski smaidošo Zis-kāru d’Estēnu. Atminos arī Honekeru un to, ka no prieka un izbrīna gandrīz vai skaļi izsaucos, viņa pavadoņu vidū ieraudzījis Neimani — jau vecu, tomēr joprojām možu...

Ar ārkārtīgu sasprindzinājumu gaidīju padomju delegāciju.

Un tur nu tā nāca!

Leonīds Iļjičs bija ģērbies melnā uzvalkā, ap kaklu — sarkani un zili rūtota kaklasaite. Aiz viņa nāca Gromiko, Cerņenko un Kovaļovs.

Brežņevs smaidīja. Sim smaidam nebija itin nekādas līdzības ar tiem Smaidiem, ko man vairākkārt gadījies redzēt viena otra valstsvīra sejā. Viņu smaidiem bija līdzība ar burvju mākslinieka mutautiņiem. Viens, divi, trīs — melns mutautiņš. Viegls mājiens — un tas pats mutautiņš kļūst balts....

Atcerējos, kā bija smaidījuši Cērčils, Trumens, Birnss, Etlijs, Idens, kad pret viņiem bija pavērsti kinokameru un fotoaparātu stobri. Viņu sejas, kas nupat vēl bija izskatījušās vai nu vienaldzīgas, vai drūmas, vai pat ļaunas, tūdaļ pārvērtās, it kā neredzama roka vienā mirklī būtu viņiem uzlikusi smaida masku.

Turpretim Brežņevs smaidīja dabiski. Es biju pārliecināts, ka tāds pats atklāts, labsirdīgs smaids rotāja viņa seju arī tad, kad viņš vēl nebija ienācis pilī, kad sēdēja mašīnā.

Acīmredzot arī žurnālistu pūlis to noprata. Ar lavīnas, ar triecienuzbrukuma sparu tas spiedās tuvāk auklai, un, ja apsardze kaut mazliet nebūtu bijusi savu uzdevumu augstumos, pūlis katrā ziņā būtu pārrāvis simbolisko šķērsli.

Citreiz līdzīgos gadījumos fotokorespondentu un kinooperatoru sejās lasāms vienīgi tas, ka viņi ir norūpējušies. Visas viņu domas pievērstas tikai tam, lai fotografējamais objekts atrastos kadrā. Par pārējo viņiem ne silts, ne auksts.

Šoreiz bija citādi. Neliekuļotais Brežņeva smaids izraisīja tikpat laipnus atbildes smaidus. Svētku noskaņojums, kas piemita Brežņevam, modināja tādu pašu noskanu ari tajos cilvēkos, kas fotografēja padomju delegāciju.

Arī pārējie delegācijas locekļi ar savu izskatu ieguva žurnālistu simpātijas. Domīgā, parasti nopietnā Gromiko seja šoreiz izskatījās labsirdīga. Tādu es viņu nebiju redzējis pat Bābelsbergas ēdnīcā. Platā, tipiski krieviskā Cerņenko seja ar neciešamajā prožektoru gaismā mazliet piemiegtām acīm šķita izstarojam sirsnīgumu, it kā viņš būtu šeit saticies ar veciem draugiem. Bet Kovaļovs?... Viņu es pazinu labāk nekā pārējos padomju delegācijas locekļus. Mēs bijām vairākkārt tikušies 2enēvā, kur viņš uz saviem pleciem iznesa sarunu galveno smagumu šis nobeiguma apspriedes, otrajā — sagatavošanas posmā. Divas vai trīs reizes biju viņam lūdzis padomu, iekams sāku rakstīt kārtējo korespondenci. Es labi atcerējos viņa melnīgsnējo, gluži kā tropu saules apsvilināto seju, viņa runas veidu — gan it kā pieļāvīgu, taču patiesībā stingru un noteiktu ... Šodien gluži citāds viņš man nelikās, tomēr vismaz vienā ziņā gan mainījies: no labi audzināta diplomāta viņš bija kļuvis it vienkārši par labu cilvēku, kam sirds kā uz delnas.

Gan Brežņevs, gan pārējie padomju delegācijas locekļi gāja, soļus nepalēninādami, kā mēdz palēnināt daudzi citi, kad zina, ka viņus fotografē, tomēr arī ne tik ātri, kā iet tie, kas nevēlas nokļūt uzņemšanas aparātu objektīvu zonā. Viņi gāja brīvi un mierīgi un ieradās šeit tai mirklī, kad atskanēja pirmais zvans, kas vēstīja drīzu apspriedes at-kJāšanu.

Es pastāvēju hallē vēl kādu brīdi, paskatījos uz garo ASV prezidentu Fordu, kas kreisajā rokā bija saņēmis pīpi, uz bīskapa tērpā ģērbušos Makariju, uz eleganto, lai gan tagad paresno Tito un drīz vien atklaju, ka žurnālistu pūlis kļuvis stipri retāks. Acīmredzot padomju delegācija bija bijusi viens no galvenajiem fotografēšanas un filmēšanas mērķiem, un tagad gandrīz visi devās augšā, lai nepakusi u garām sēdes sākumu.

Kad atgriezos galerijā, mūsu delegāti jau sēdēja zālē". Atskanēja otrais zvans, pēc tam trešais... Un, lūk, tribīnē uzkāpa Kekonens...

Zināju, ka pierakstīt delegātu runas nav lietderīgi. Jebkura runa — pārtulkota sešās valodās un pārrakstīta ar mašīnu — parādīsies uz presei paredzētā galda gandrīz vai tai pašā brīdī, kad runātājs kāps nost no tribīnes. Tāpēc es pat neizņēmu no kabatām rakstāmpiederumus.

Toties mans kaimiņš itālietis strādāja pilnā sparā. Mainīja objektīvus un filmas, kārās pāri balkona malai tā, ka es jau grasījos viņu saķert aiz kājām. Un arī citi, kas bija bruņojušies ar daždažādu optiku, izmantoja to par visiem simt procentiem.

Bet es klausījos ...

Tagad, kad apspriede jau beigusies, varu sacīt, ka man likās interesantas visas runas. Tajās bija šādi vārdi un teicieni: «vēstures pagrieziena punkts», «saspīlējuma atslābums», «bruņoto spēku samazināšana», «pirmoreiz Eiropas kontinentā tik daudzas valstis ar atšķirīgām sociālām sistēmām kopīgi meklē un kopīgi rod problēmu risinājumus ...».

Miers, miers, saspīlējuma atslābums, mierīga līdzāspastāvēšana!

Es gan biju jutis tādas kā slepenas bažas, vai apspriedē nenotiks sīkas sadursmes un pat neradīsies nesaskaņas, taču jau pirmās delegātu runas izkliedēja šīs bažas.

Un tomēr ar drebošu sirdi gaidīju, kad runās Leonīds Ijjičs Brežņevs un Džeralds Fords — to valstu vadītāji, no kuru savstarpējām attiecībām galu galā ir atkarīgs miers uz zemes. Taču pirmajā sēdē runāja tikai Kekonens un Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs Vald-heims. Pēc tam — man par lielu pārsteigumu — tika pasludināts divas stundas ilgs pārtraukums.

...Otrā sēde sākās ar Lielbritānijas premjerministra Vilsona runu. Pēc tam runāja Grieķijas un Kanādas pārstāvji un sociālistisko valstu vadītāji Zivkovs un Hone-kers. Vēlāk — Aldo Moro, kas pārstāvēja Itāliju, Smits no Vācijas Federatīvās Republikas ...

Es biju ar mieru parakstīties gandrīz zem katra viņu vārda. Pašā gaisā, visā zāles atmosfērā it kā jautās saspīlējuma atslābuma ozons. Ikviens orators runāja par

nepieciešamību izbeigt savstarpēji naidīgo nostāju, cienīt Eiropas valstu robežas, dzīvot draudzīgi...

Pēc kanclera Šmita runas sēdes vadītājs — Vatikāna pārstāvis Kazaroli — sēdi paziņoja par slēgtu. Nedz Brcž-ņevs, nedz Fords apspriedes pirmajā dienā netika runājis, tas bija vienīgais, kas man sagādāja nelielu vilšanos.

Es izgāju hallē. Pirmais, ko ievēroju, bija milzīgas, rindā saliktas vāzes telpas vidū. Citi, kas bija nonākuši lejā no galerijas, arī izbrīnījušies raudzījās uz šīm vispārīgā stilā gaužām neiederīgajām vāzēm. Daži žurnālisti gluži vienaldzīgi gāja tām tuvāk, bet tad... pēkšņi strauji metās uz priekšu. Arī es devos pie" dīvainajām vāzēm. Un tikai tad, stāvēdams aiz muguras Somijas dažādo tautību viesiem, kas bija noliekušies vai pat pie-tupušies, es ieraudzīju, ka vāzes ir pilnas ar zemenēm.

Gandrīz nav pat ērti to stāstīt... Tik lieli notikumi, tiek risinātas tādas problēmas! Bet mēs, šķiet, k|ūstam par bērniem un liekamies virsū somu fermeru dāvanai. Sākumā mēs ņēmām pa vienai zemenei, bet vēlāk piesardzīgi, lai nesaspiestu, grābām no vāzēm ogas veselām saujām un bērām mutē. Ogas izskatījās tik kārdinošas, ka es nekādi nespēju no tām atrauties.

Nezinu, kas ar mani būtu noticis vēlāk, ja es nebūtu sajutis kādu roku uz sava pleca. Es atskatījos — tas bija Klauss. Arī viņam zemeņu sula bija atstājusi pēdas uz lūpām, un tas mani paglāba no samulsuma — par mani ironizēt viņam nebija tiesību. Mēs tikai paraudzījāmies viens otrā un iesmējāmies.

— Kā tad ir, Mihail, viss kārtībā? — Klauss jautāja.

— Kārtība visās malās, Verner, gan te, gan tur, — es atbildēju, norādīdams vispirms uz vāzēm un pēc tam uz atvērtajām sēžu zāles durvīm.

Mēs pagājām sāņus.

— Vai tu nezini, kad runās biedrs Brežņevs? — viņš pusbalsī jautāja.

— Nezinu, — es atbildēju. — Pats gaidu.

— Vai tu kaut kur steidzies? — Klauss apvaicājās.

Paraustījis plecus, es atteicu:

— Kur lai es steigtos, ja sēde beigusies?

— Tas ir labi, ka nesteidzies. Ar tevi gribētu aprunāties kāds cilvēks no mūsu delegācijas.

— Neimanis?

— Viņš pats. Atsūtīja mani, lai es tevi uzaicinātu.

— Uz kurieni? Esmu ar mieru doties kaut vai uz pasaules malu.

— Tad nē jau, tas ir pārāk tālu. Blakus mūsu vēstniecībai atrodas mazs restorāns, kaut kas līdzīgs vācu alus krodziņam. Biedrs Neimanis tevi tur gaidīs... — Klauss palūkojās pulkstenī, — pēc divdesmit minūtēm ...

Kā mēs Klausa mašīnā joņojām pa Helsinku ielām, kas tagad bija kļuvušas tukšas! Nebija pagājušas ne divdesmit minūtes, kad mēs jau atradāmies mazajā restorānā jeb alus krodziņā, kur siena's bija greznotas ar gravīrām par «Kalevalas» tēmu..No kāda tāla galdiņa piecēlās Neimanis un nāca mums pretim.

Mēs vēl apskāvāmies, skūpstījāmies un kratījām viens otram roku, kad Klauss jau sacīja:

— Tagad es atstāšu jūs vienus pašus. Droši vien jums ir par ko parunāt. Kad man atgriezties un paķert tevi, Miša?

— Atgriezies pēc divdesmit piecām minūtēm, — Neimanis atbildēja manā vietā.

— Tik drīz?l — es izsaucos, neslēpdams sarūgtinājumu.

— Pēc pusstundas pie biedra Honekera ieradīsies biedrs Brežņevs. Visai delegācijai jābūt uz vietas.

— Tu esi VDR delegācijas loceklis?

— Nu tu mērķē par augstu. Esmu tikai vienkāršs eksperts Visvācijas jautājumos.

— Saprotu, — es teicu, nez kāpēc ierunādamies pusbalsī, lai gan restorāns bija tukšs, jo todien Helsinku iedzīvotāji, protams, atzina par labāku atrasties ielās, vērot mašīnu kortežus, motociklistu goda eskortus, policijas helikopterus, kas reizēm parādījās gaisā, bet varbūt galvenais — paraudzīties cilvēkos, kurus līdz šim viņi bija pazinuši tikai pēc uzvārda un ģīmetnēm laikrakstos...

Neimanis savā vecumā izskatījās labi... Cik tad viņam bija gadu? Kad mēs tikāmies pirmoreiz, viņš likās gadus piecus vecāks par mani. Tātad pašreiz viņam bija pāri sešdesmit...

Es palūkojos pulkstenī un izbijos. Bija jau pagājušas piecas minūtes no tām divdesmit piecām, kas bija Nei-maņa rīcībā, bet es vēl joprojām nebiju viņam nekā pajau-tājisl

Un tad man spruka vaļā saraustītas, loģiski nesaistītai frāzes, izsaucieni, jautājumi: «Cik daudz gadu pagājis!... Vai tu atceries to notikumu ar tramvaju?... Kā tu man devi lasīt Vācijas Komunistiskās partijas paziņojumu, ari atceries?... Un mūsu pēdējo sarunu rajona komitejā? ... Kā tagad izskatās Vācijā, es runāju par VDR? ... Vai tev ir ģimene?... Kā tu nokļuvi no partijas darba diplomātiskā darbā? ...»

Es jautāju un jautāju, juzdams, ka nedodu Neimanim iespēju pienācīgi atbildēt ne uz vienu manu jautājumu. Un tomēr es nespēju noturēties un neuzdot jaunus jautājumus ...

Patiesību sakot, mēs abi ar Neimani nemaz nebijām tik tuvu pazīstami. Bijām tikušies pavisam reizes trīs, ne vairāk. Bet tagad es viņu jutu kā sev dārgu cilvēku, man likās, ka esmu viņu pazinis visu mūžu. Manā uztverē viņš personificēja to otro Vācijas dvēseli, par kuru bija runājis Staļins.

Es sapratu, jutu, apzinājos, ka man pretim sēž antifašists šī vārda viscildenākajā, viskaujinieciskākajā izpratnē. Cilvēks, kas izgājis cauri Hitlera koncentrācijas nometņu ellei. Komunists, ko nav spējusi salauzt nedz spīdzināšana, nedz Vācijas posta ainas, nedz šaubas, ko tik cītīgi vāciešu sirdīs sēja vēl saglabājušies hitlerieši un viņu atbalstītāji Rietumos. Viņš vienmēr bija ticējis uzvarai. Ticējis saviem biedriem komunistiem. Ticējis mums, padomju cilvēkiem...

Neimanis tomēr paguva izstāstīt, ka pēc mūsu pēdējās tikšanās viņš vēl ilgi bijis viens no rajona komitejas sekretāriem, tad vadījis Berlīnes metro atjaunotāju kolektīva komunistu organizāciju, pēc tam paņemts darbā uz Centrālo Komiteju — sākumā propagandas nodaļā, vēlāk starptautiskajā nodaļā, bet tagad — nu jau piekto gadu — strādā VDR Ārlietu ministrijā... Ģimene? Nē, jaunu ģimeni viņš nav nodibinājis. Māte un sieva, kas gājušas bojā fašistu koncentrācijas nometnē, viņa sirdī joprojām ir dzīvas un droši vien tādas arī paliks vienmēr... Kā izskatās VDR? Atbrauc — pats redzēsi. Viss uzcelts no jauna... Potsdama, Bābelsberga? Tur pašreiz atrodas lielākā VDR kinostudija DEFA... Dzīves līmenis? Tā teikt, par dzīvi nežēlojamies, tikai jāstrādā apzinīgi, tad dzīvosim vēl labāk...

Es atkal atgādināju Neimanim mūsu sarunas rajona komitejā,

— Vai atceries, kā tu toreiz izsacīji šaubas?... Nē, nē, ne jau šaubas, pareizāk laikam būtu sacīt — bažas par Vācijas nākčtni? ... Un tomēr tā ir sadalīta. Kā to uzņem vācieši?

Es skatījos viņā vērīgi un biju gatavs tūlīt mainīt sarunas tematu, ja pamanīšu, ka viņam tas nav patīkams.

— Jā, — Neimanis nopūtās. — Vācija ir sadalīta.

— Un mūsu kopējie nelabvēļi atbildību par to atkal grib novelt uz Padomju Savienību!

Neimanis sarauca uzacis.

— Jā, — viņš atkārtoja, — Vācija ir sadalīta. Taču ne jūs, mūsu padomju biedri, un arī ne mēs, vācu komunisti, esam to sadalījuši. To ir izdarījuši viņi!

Viņš pamāja ar roku kaut kur sāņus.

— Vai visi vācieši ir samierinājušies ar divu Vāciju

pastāvēšanu? — es jautāju. ->*

— Mēs allaž esam viens ar otru runājuši atklāti, biedri Voronov. Paliksim uzticīgi šim ieradumam arī tagad! — Neimanis sacīja. — Ilgas pēc vienotas valsts mīt daudzu vāciešu sirdīs. Taču viņi zina... Zina, ja vien grib zināt, kāpēc ir noticis citādi...

— Ko īsti viņi zina?

— Zina, ka rietumdaļā okupācijas iestādes jau četrdesmit astotajā gadā pirmās ieviesa savās zonās atsevišķu valūtu. Izdarīja to pretēji Potsdamas lēmumiem. Ilgu laiku turēja savā okupācijas teritorijā neatbruņotas vācu armijas paliekas. Saglabāja Millera komandēto armiju grupu, ko vēlāk pārdēvēja par grupu'«Norā». Atstāja lielrūpniecību tādu cilvēku rokās, uz kuriem visā pilnībā bija attiecināms likums par kara noziedzniekiem. Jūsu protesti Kontroles padomē tika ignorēti. Vārdu sakot, nepasludinādami savas zonas par atsevišķu valsti de iure, viņi to nodibināja de ļacto. Ak, tas bija viltīgs triks! Viņi klaigāja, ka esot par vienotu Vāciju, taču patiesībā centās panākt, lai Austrumvācija savā teritorijā ieviestu pilnīgi tādu pašu kārtību, kāda pastāv Rietumvācijā. Mums radās dilemma: vai nu upurēt visus mūsu demokrātiskos iekarojumus, pieļaut valsis remilitarizāciju, vai arī godīgi un atklāti pateikt, ka tam mēs nepiekrītam. Un mēs viņiem sacījām apmēram tā: jūs esat nodibinājuši separātu vācu valsti. Bēdīgi, protams, taču tas ir jau noticis. Un tāpēc mums neatliek nekas cits kā nodibināt savu valsti. Tā sauksies par Vācijas Demokrātisko Republiku.

— Un kā tad revanšisti — vai samierinājušies?

— Nu nē! Pat vēl tagad viņi prasa, lai ģeogrāfiskajās kartēs būtu parādītas Vācijas robežas tādas, kādas tās bija trīsdesmit septītā gada trīsdesmit pirmajā decembrī, un saglabāti vācu nosaukumi apdzīvotajām vietām, kas pārgājušas Padomju Savienības un Polijas rokās. Prasa revidēt robežas, tātad gatavoties jaunam karam.

— Un ko jūs atbildat šiem neofašistiem?

— Vai tu šodien dzirdēji biedra Honekera runu?

— Nu protamsl

— Tu droši vien atceries viņa vārdus: «VDR uzskata par savu īpašu pienākumu pielikt visus spēkus, lai Eiropas centrā panāktu stabilu mieru un drošību.» Tas attiecas uz visu. Gan uz mūsu ārpolitiku, gan iekšpolitiku... Taču tagad man jāiet, Mihail. Piedod, bet darbs negaida. Mūsu kopīgais darbs ...

Viņš piecēlās.

— Mēs taču pat neizdzērām pa alus krūzei! — es viņam pārmetu un gandrīz jau devu zīmi viesmīlim.

— Citreiz, Mihail, citreiz! — Ncimanis atmeta ar roku. — Bet pagaidām, biedri, apsveicu sakarā ar uzvaru! Ar mūsu kopīgo uzvaru. Helsinki taču ir uzvara.

— Apsveicu arī jūs šai pašā sakarībā! — es izjusti atbildēju.

Mēs ilgi spiedām viens otram roku un cieši apskāvāmies.

Neimanis jau bija durvīs, kad es viņam uzsaucu:

— Biedri Neimani! Aizmirsu pavaicāt: vai tev pa šiem gadiem ir arī gadījies tikties ar Volfu?

Neimanis apstājās un klusi sacīja:

— Viņš ir miris... Pirms dažiem gadiem,,. Bija taču vecs cilvēks.

— Vai viņš nomira tur, VFR? — es jautāju, pieiedams Neimanim klāt.

— Kāpēc tur? Viņš ir miris un apbedīts Potsdamā.

— Tātad viņš atgriezās?

— Tas ir garš stāsts, Mihail. Mēs taču atjaunojām rūpnīcu, kurā viņš kādreiz bija strādājis. Volfs atbrauca paskatīties. Un paskatījies... palika. Mēs viņu iecēlām par rūpnīcas direktora vietnieku. Vēlāk viņš k]uva par direktoru. Šai postenī viņš arī strādāja līdz pašam mūža galam..,

Aizkavēt Neimani ilgāk man nebija tiesību. Turklāt durvis jau parādījās Klauss, kas bija atbraucis man pakaļ.

Tuvojās mana trešā nakts Helsinkos. Es atgriezos viesnīcā diezgan agri un iegāju savā istabā ar veselu klēpi dokumentu kserokopiju.

Ar mazā viesnīcas rakstāmgaldiņa virsu vien nepietika, lai varētu izlikt un sakārtot visus no preses galda paķertos papīrus. Tie bija jāizklāj arī gultā. Preses centrs bija mani ne tikai apgādājis ar šāsdienas divās sēdēs teikto runu stenogrammām, bet arī bagātīgi pievienojis tām jaunas instrukcijas, informatīvas ziņas, paskaidrojumus, kur, kad un ko var saņemt katrs žurnālists, kur ir visizdevīgākās vietas fotografēšanai un filmēšanai, kādas pieņemšanas gaidāmas un kad būs tikšanās ar dažādu delegāciju pārstāvjiem.

Taču tie nebija skaidrie, lietišķi uzrakstītie dokumenti, kas mani interesēja visvairāk. Man pagaidām pietika ar vienu pašu informāciju, ar to, ka «Apspriede par drošību un sadarbību Eiropā atsāks darbu rīt, ceturtdienā, 1975. gada 31. jūlijā, pulksten 9.30». Bet šis vakars un acīmredzot arī daļa nakts jāizmanto, lai rūpīgi izstudētu stenogrammas.

Es jau sacīju, ka runu laikā nekā nepierakstīju. Daudz lietderīgāk bija nevis aizpildīt citu pēc citas desmitiem piezīmju bloka lappušu, redzot vienīgi runātāju uz tribīnes, bet gan vērot, kas notiek apkārt, kā izturas delegāti, kādi viņi izskatās, kas ar ko sarunājas, kas kam pievēršas, kas ienāk zālē un kas no tās iziet. Galu galā es taču biju klāt vienreizīgā notikumā, un man bija jācenšas saglabāt atmiņā visas tā detaļas.

Tagad nu bija pienācis laiks maksāt par bezdarbību pils rFinlandia» galerijā. Es iegrimu stenogrammu lasīšanā, reizē arī izrakstīdams citātus.

Sāku ar Zivkova un Honekera runām. Kāpēc? Ne jau nu tāpēc, ka tās būtu atcerējies mazāk. Es ļoti vēlējos vēlreiz izjust gandarījumu un lepnumu par Bulgāriju un VDR, kuru liktenis ar tādām pūlēm tika noteikts pirms trīsdesmit gadiem Cecīlijas pilī. Protams, toreiz šo zemju — Bulgārijas un Austrumvācijas — Komunistiskās partijas vadīja citi cilvēki, taču man, vismaz pašreiz, galvenais bija kas cits — taisnīgās lietas uzvara.

Cik nicīgi rietumvalstis toreiz izturējās pret Bulgāriju un Austrumvāciju, kā Trumens, Čērčils un Etlijs centās diktēt savu gribu šo zemju tautām! Kādi strīdi notika par to, vai miera līgumi noslēdzami šīm valstīm vai ar šīm valstīm! Kādi nosacījumi tām jāizpilda, lai tās varētu cerēt, ka Rietumi nodibinās ar tām diplomātiskas attiecības, kad varēs pieļaut to uzņemšanu Apvienoto Nāciju Organizācijā, kādas īpašas privilēģijas šajās zemēs jāsaņem Rietumu žurnālistiem un tā tālāk un tamlīdzīgi. Pēc Rietumu ieceres šīm divām zemēm vajadzēja kļūt par posmiem jaunajā «sanitārajā kordonā» ap Padomju Savienību.

Taču Vēsture bija izlēmusi citādi. Sen nogrimis Lētā pats jēdziens «sanitārais kordons». Bulgārija un VDR nu jau ilgus gadus iet pa ceļu, ko izvēlējušās šo valstu tautas. To vadītāji tagad runā visatbildīgākajā, vissvarīgākajā starptautiskajā apspriedē, kādu pasaule jebkad pieredzējusi. Runā kā pilntiesīgi dalībnieki! Bet to cilvēku garīgie mantinieki, kas kādreiz ignorēja bulgāru un vāciešu vitālās intereses, ir spiesti uzklausīt, ko saka Honekers un Zivkovs, — uzklausīt pasaules sociālistiskās nometnes balsi...

Un es nodomāju: varbūt man tagad vajadzētu rakstīt nevis par pašu apspriedi, bet par to, kā sociālisms kļuvis par tādu varenu spēku? Rakstīt par to unikālo priekšzīmi, kādu mana partija, mana valsts rādījusi politiskās un diplomātiskās darbības jomā? ...

Kekonena, Valdheima un Vilsona runas es nepārlasīju. Viņi runāja pirmie, un visu, ko viņi sacīja, es vēl uztvēru, tā teikt, ar skaidru galvu.

Karamanlis? Līdz viņam šai starptautiskajā forumā neviens nebija runājis par strīdīgām savas valsts lietām. Bet viņš pārmeta apspriedes dalībniekiem, ka neviens no viņiem nav Grieķijai palīdzējis, kad notika ielaušanās Kiprā ... Tomēr arī Grieķijas premjers izteica cerību, ka «apspriedes darbs dos savu ieguldījumu jauna psiholoģiska klimata radīšanā ...».

Par vienas valsts progresa atkarību no citas valsts labklājības runāja Islandes pārstāvis Halgrimsons, bet Kanādas līderis Trudo savu runu iesāka ar vārdiem: «Mēs esam devuši pasaulei paraugu, kā sarunās sasniedzama vienprātība, novēršot sadursmes un nesamierināmību ...»

Manas domas atkal pievērsās 2ivkova un Honekcra runām. Viņi runāja par to, ka ir atbraukuši šurp, «lai liktu

pamatus labākai Eiropai», ka «šodien nav tādu problēmu, ko nevarētu noregulēt sarunās», un vēl par to, ka «līdztekus politiskā saspīlējuma mazināšanai par vienu no galvenajiem virzieniem mūsu nākamajā darbā jākļūst saspīlējuma mazināšanai militārā jomā». Viņi bija par bruņošanās sacensības pārtraukšanu, par pašreizējā bruņojuma samazināšanu, pret Eiropas sašķelšanu militāros blokos

...Bija jau pāri vieniem naktī, kad beidzu lasīt stenogrammas un izrakstīt citātus. Piegāju pie atvērtā loga, lai mazliet ieelpotu svaigu gaisu — citādi neaizmigšu. Pilsēta jau gulēja. Pēc tik garas un grūtas dienas, kas bija aizritējusi milzīga cilvēku pūja balsu dunā, automašīnu un helikopteru motoru rūkoņā, pilsēta beidzot bija nomierinājusies.

Uz trešo sēdi, kas notika ceturtdien, 31. jūlijā, mani aizveda Klauss. Jau pusastoņos, tas ir, divas stundas pirms sākuma, es biju «Finlandii tālo». Piesteidzos pie galda, uz kura tika nolikti jauni dokumenti presei, pēc tam ielūkojos savā kastītē. Ar tādām bišu šūnām līdzīgām kastītēm bija aizņemta viena no sienām pils cokol-stāvā. Manā kastītē bija telegramma no Maskavas:

«ZVANĪJU VAIRĀKKĀRT TEVIS VISU DIENU NEBIJA VIESNĪCA MĀJAS VISS KĀRTĪBA SERJOZA ATGRIEZIES NO LIDOJUMA MĪLU SKOPSTU MARIJA.»

Iebāzu telegrammu kabatā un nolēmu tūlīt pat zvanīt uz mājām pa starptautisko telefonu. Žurnālistu rīcībā te bija desmitiem tādu aparātu. Taču, palūkojies pulkstenī, pārdomāju: Marija droši vien vēl nav piecēlusies, un arī Serjoža atpūšas pēc kārtējā reisa pāri Atlantijas okeānam. Labi, zvanīšu vēlāk.

Vēl nebija pagājusi ne nedēļa kopš manas aizbraukšanas no Maskavas, un pirms dažām dienām pats biju Marijai zvanījis pa telefonu no savas viesnīcas istabas. Un tomēr man bija patīkami saņemt no viņas šo telegrammu. Vienmēr ir patīkami un priecīgi apzināties, ka tevi atceras un mīl.

Tiesa, mani bija mazliet aizvainojis Serjoža, mans divdesmit astoņus gadus vecais «troņmantnieks», Vai tad nu citādi — kamēr māte gāja uz telegrāfu, viņš droši vien gulēja kā nosists.., Es gan arī savam tēvam, kas

tagad jau ir miris, rakstīju reti. Taču toreiz bija karš. Likās: viņš piedos un karš visu norakstīs.

Taču nekā tas nenorakstīja. Ne varonību, ne nelietību, ne iejūtības trūkumu attiecībās ar savu tuvāko...

«Mīlu, skūpstu. Marija.» Biju Joti pieradis pie šī nobeiguma katrā Marijas vēstulē, katrā telegrammā. Un pēkšņi atcerējos viņas pirmo telegrammu, kas bija beigusies ar šiem vārdiem. To man bija atnesis Duvaks pēdējā Potsdamas konferences dienā, bet izsūtīta tā droši vien bija dienu agrāk. Tātad arī 31. jūlijā. Kāda sagadīšanas!

Tā nebija pirmā reize, kad pieķēru sevi, ka šeit, Helsinkos, es visu laiku neapzināti cenšos pārmest tiltu no šīs apspriedes uz Potsdamas konferenci. Reizēm man šķita, ka es it kā stāvētu uz šī trīsdesmit gadus garā tilta un kaut kur zem tā ņudzētu muklājā iestiguši pigmeji, kas tiecas pie atombumbām un ūdeņraža bumbām pieķerties kā pie glābšanas riņķiem... Fantastiska aina, līdzīga tām, kādas savā laikā gleznoja Boshs.

Atkārtojās viss tas pats, kas bija iepriekšējā dienā. Kad uzkāpu galerijā, itāliešu fotožurnālists jau sēdēja savā vietā. Ieraudzījis mani, viņš aicinādams māja ar roku.

Kāpēc viņš bija mani tā «iemīlējis»?

Es jau vakar biju centies viņam atlīdzināt par laipnību: turēju uz ceļiem viņa rezerves tehniku, mainīju aparātiem objektīvus, liku klāt papildlēcas, ņēmu ārā izmantotās filmas un liku iekšā jaunas — kaut kāda pieredze fotografēšanā man taču bija. To visu es darīju pēc viņa dotajām zīmēm, sarunāties mēs nevarējām ne tikai tāpēc, ka mūs šķīra valodu barjera, — neļāva arī manas radioaustiņas.

Atskanēja pirmais zvans, un visi žurnālisti metās no galerijas pa kāpnēm lējā pie auklas, lai vēlreiz noskatītos, kā ierodas delegācijas. Atkal dabūju redzēt Brežņevu un biedrus, kas viņu pavadīja. Sev par izbrīnu, sapratu, ka Kovaļovs ir mani pazinis, — iedams garām, viņš laipni pamāja ar galvu ...

Sēdi vadīja Josips Brozs-Tito.

Pirmajam deva vārdu čehoslovakijas prezidentam Hu-sakam. Daudz kas no tā, ko viņš runāja, bija man tuvs ne tikai kā padomju žurnālistam vien. Runātājs atgādināja to, kas bija daļa no manas biogrāfijas, jo attiecās uz aizritējušo karu. Kopā ar viņu es varēju apgalvot;

«...Vēsture mūs māca, ka neskaitāmās agresijas Eiropā ir bijušas saistītas ar ļaunprātīgu varas izmantošanu, ar varmācību un spaidiem. To pierāda Minhenes diktāts, Cehoslovakijas okupācija, uzbrukums Polijai, Francijai un Dienvidslāvijai, Padomju Savienībai un citām Eiropas zemēm, visas Otrā pasaules kara šausmas un upuri...»

Cehoslovakijas delegācijas vadītājs izsacīja pārliecību, ka jaunu kara draudu likvidēšana, saspīlējuma atslābums un kolektīvas drošības sistēmas izveidošana novedīs pie vispārējas un pilnīgas atbruņošanās.

Pēc tam runāja Polijas delegācijas vadītājs. Atzīšos: viņa runā es iedziļinājos tikai vēlāk, lasīdams stenogrammu. Tobrīd jau pats vārds «Polija» atkal — kā jau bija noticis daudzkārt — lika man atgriezties pagātnē. Es domāju par Rokosovska karaspēkā pavadītajām dienām, par Varšavas drupām, atcerējos, par kādu cenu vēlāk Cecīlijas pilī padomju delegācijai izdevās nosargāt Polijas neatkarību un panākt tās teritorijas paplašināšanu. Pasaulē nav citas valsts, kas būtu Padomju Savienībai vairāk pateicības parādā kā Polija...

Nē, es nekad neesmu Poliju uzskatījis par mūsu parādnieci tādā nozīmē, kā šo vārdu izprot biznesmeņi. Nekad neesmu domājis, ka tās pienākums ir par to kaut kādi samaksāt. Padomju karavīru asinis, Polijas atbrīvošanas kaujās kritušo sešsimt tūkstošu padomju cilvēku dzīvības nav samaksājamas. Tāpat nav samaksājama padomju delegācijas nesatricināmā nelokāmība cīņā par Polijas nākotni toreiz Potsdamā. Es runāju tikai par ikviena poļu patriota tīri morālo pienākumu ...

To visu pārdomādams, es pat nepamanīju tribīnē uzkāpjam Francijas prezidentu. Viņa runa bija asprātīga, pilna ar piemēriem no vēstures; es gan nevarēju piekrist daudz kam no tā, ko sacīja Francijas prezidents, taču manā.uztverē galvenais bija tas, ka viņš bez ierunām atbalstīja pašu apspriedes ideju, uzskatīja par Francijas pienākumu pilnīgi un rūpīgi izpildīt lēmumus, ko šeit pieņems.

Nu bija jau runājuši trīs, bet, ja skaitīja arī vakardienas sēdes, tad trīspadsmit no trīsdesmit pieciem valstu vadītājiem. Taču Leonīds Iļjičs joprojām nekāpa tribīnē. Tas man likās netaisni.Tobrīd es neiedomājos, ka par runu secību, runātāju skaitu katrā sēdē un daudzām citām protokola detaļām katrā ziņā jau iepriekš ir notikusi

vienošanās. Nezināju arī to, ka šeit, Helsinkos, biedra Brežņeva laiks ir sadalīts uz minūti, ka aizvakar tūlīt pēc ierašanās viņam bija saruna ar prezidentu Kekonenu, vakarrīt — ar prezidentu Fordu, vakarā pēc sēdes — ar Ho-nekeru un d’Estēnu, bet starplaikos — atkal ar sociālistisko valstu vadītājiem.

Kā viņš to paguva?! Kad atpūtās? Kādos apstākļos viņš strādāja padomju vēstniecības telpās?

Pēc apspriedes man izdevās apskatīt kabinetu, kur Helsinkos bija strādājis viens no divu visvarenāko pasaules lielvalstu vadītājiem. Kabinets bija neliels un vienkārši iekārtots. Protams, tur bija rakstāmgalds. Uz grīdas — zaļš paklājs. Pie sienas karājās kokā izgriezts Ļeņina bareljefs, ko bija uzdāvinājis kāds somu komunists. Pie citas sienas atradās televizors. Tas arī patiesībā bija viss.

...Pēc manām domām, Leonīdam I|jičam vajadzēja apspriedē runāt ja ne pirmajam, tad tūlīt pēc Kekonena un Valdheima. Valstij un partijai, ko viņš vadīja, tačū bija vislielākā nozīme šīs apspriedes sagatavošanā.

Naiva, bērnišķīga apvainošanās! Naiva tāpēc, ka runas vieta visu runu virknē nav tā, kas nosaka šīs runas nozīmīgumu. Brežņevs runās tad, kad pēc daudziem man nezināmiem apsvērumiem būs pienācis īstais laiks to darīt.

Bet kad tas būs?!

Glū'ži kā atbilde uz manu nepacietīgo jautājumu zem pils velvēm atskanēja ska|š Tito paziņojums:

— Vārds Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas ģenerālsekretāram Leonīdam Iļjičam Brežņevam.

Zālē sāka dimdēt vētraini aplausi.

Tie neapklusa visu laiku, kamēr viņš gāja uz tribīni.

Ak dievs, kas notika ar žurnālistiem, it īpaši ar kinooperatoriem un fotokorespondenliern! Stiepdami uz priekšu aparātus, viņi patiešām bīstami pārkārās pāri galerijas barjerai. Mans itālietis gluži kā burvju mākslinieks parastos objektīvus nomainīja ar teleobjektīviem un kaut ko kliedza man. Un es nodomāju, ka man šī vieta galerijā maksā pārāk dārgi. Tobrīd man nebija laika domāt par itālieti un viņa tehniku. Daudz svarīgāk likās nepalaist garām nevienu Brežņeva soli, nevienu viņa kustību.

Viņš gāja, tāpat kā toreiz, gar zīda auklu — ne lēnām un ari ne steigšus, gāja savā parastajā, mierīgajā solī, mazliet vicinādams rokā paņemto mapi.

Pilnīgā klusumā, ko traucēja vienīgi viegla kinokameru zuzēšana, viņš sacīja pirmos vārdus:

— Mēs visi, kas piedalāmies Eiropas drošības un sadarbības apspriedes nobeiguma posmā, jūtam šī notikuma neparasto raksturu, tā politisko vērienīgumu ...

Viņš runāja par cilvēces cerībām, kas saistās ar šo apspriedi, jo tieši Eiropā divos pasaules karos lijis daudz asiņu. Uzsvēra, ka pašreizējā notikuma vēsturiskā jēga ir sevišķi skaidri redzama tiem cilvēkiem, kas pieder pie paaudzes, kura pati ir pārcietusi Otrā pasaules kara šausmas.

— Pienācis brīdis izdarīt nepieciešamos kolektīvos secinājumus no vēstures pieredzes, — Leonīds I|jičs sacīja un atgādināja, cik grūts ceļš bija noejams no apspriedes ierosināšanas līdz tagadējai kulminācijai. — Dokuments, kas mums jāparaksta, ar savu saturu ir orientēts uz nākotni, — viņš turpināja, — jo iespējas sadarboties tagad rod izpausmi arī tādās jomās, kurās «aukstā kara» gados sadarbība nebija iespējama. Tieši saspīlējuma atslābuma materializācija ir galvenais... Taču, lai tautu cerības,kas saistītas ar šo tikšanos un ar apspriedes lēmumiem, pilnīgi attaisnotos, lai tās neciestu, laika apstākļiem pēkšņi pasliktinoties, ir vajadzīgas visu valstu — apspriedes dalībnieču kopīgas pūles, pastāvīgs ikdienas darbs saspīlējuma atslābuma padziļināšanas virzienā.

Leonīds Iļjičs runāja ne vairāk un arī ne mazāk kā citi. Un runu beidza ar secinājumu, ka šai gadījumā nav uzvarētāju un uzvarēto, ieguvēju un zaudētāju. Sī apspriede ir saprāta uzvara. «Ieguvuši ir visi: Austrumu un Rietumu zemes, sociālistisko un kapitālistisko valstu tautas, vienalga, vai šīs valstis piedalās savienībās vai ietur neitralitāti, ir mazas vai lielas. Ieguvuši visi, kam dārgs miers un drošība uz mūsu planētas.»

Atkal atskanot vētrainiem aplausiem, viņš nokāpa no tribīnes un tai pašā mierīgajā, drošajā solī devās uz savu vietu.

Tagad es vairs neskatījos uz Brežņevu. Es vēroju, kas notiek citās delegācijās. Austrijas kanclers Kreiskis kaut ko sparīgi sacīja blakussēdētājam. Trudo aši rakstīja. Ho-nekers, Zivkovs un Kadars apmainījās ar atzinības apliecinājumiem runātājam. Kisindžers kaut ko uzrakstīja uz papīra lapiņas un pasniedza Fordam ...

Mans itālietis pašaizliedzīgi žužināja savu tehniku. Viņa garais teleobjektīvs atgādināja mīnmetēja stobru...

Runāja vēl daži cilvēki, viņu vidu —« Ungārijas delegācijas vadītājs Kadars. Pēc viņa runas Tito pasludināja pārtraukumu līdz trijiem pēc pusdienas.

Hallē par Brežņeva runu vien sprieda. Sai spriešanā es klausījos ar tik saasinātu uzmanību, it kā man pašam ar šo runu būtu tiešs sakars.

Pēkšņi manu uzmanību saistīja kāda mugura. Cilvēkus gan ir grūti pazīt no mugurpuses, tomēr šis cilvēks man likās pazīstams. Kad biju pielicis soli un nonācis viņam blakus, man kļuva pilnīgi skaidrs, ka tas ir Kovaļovs. Pirmajā mirklī es brīnījos: kā gan viņš, delegācijas loceklis, nokļuvis žurnālistu drūzmā? Taču tūlīt atcerējos, ka šai drūzmā, tiesa, retumis esmu tomēr saticis arī cilvēkus ar delegātu kartītēm pie atlokiem. Acīmredzot viņi meklēja šeit kādu sev vajadzīgu žurnālistu. Žurnālisti paši taču nevarēja pie delegātiem piekļūt.

— Sveicināti, biedri Kovaļov! — es sacīju. — Piedodiet, lūdzu, bet man šķita, ka jūs mani atceraties.

Kovaļovs apstājās, sniedza man roku un pateica tikai vienu vārdu:

— Zenēva?

— Jā, jā, Zenēva! Es toreiz lūdzu jums padomu...

— Kam jūs rakstāt pašreiz?

— Žurnālam «Ārpolitika». Visu laiku gaidīju biedra Brežņeva runu, lai varētu rakstu pabeigt.

— Iesācis jau esat?

— Jā, — es samelojos. Taču man uznāca atklātības lēkme, un es tūlīt atzinos: — Patiesību sakot, es tikai vēl gatavojos rakstīt. Esmu izdomājis vienīgi virsrakstu.

— Interesanti — kāds tas ir?

— «Uzvara».

— Biedrs Brežņevs taču sacīja, ka šeit nav nedz uzvarētāju, nedz uzvarēto, — Kovaļovs atgādināja.

— Jā, pareizi, bet es šim vārdam piešķiru īpašu, plašāku nozīmi.

— Kādu tad?

— Tas ir gari skaidrojams, biedri Kovaļov, un jūs droši vien steidzaties. Tomēr pacentīšos būtību izteikt dažos vārdos. Četrdesmit piektā gada jūlijā man laimējās būt Potsdamā. Tur mēs guvām neapšaubāmu uzvaru, lai gan Rietumi ļoti drīz centās to padarīt par nebijušu. Rietumu lielvalstu vadītāji sāka apgalvot, ka Potsdamā pieņemtie

lēmumi jāapstiprinot miera konferencei, bet paši darīja visu, kas bija viņu spēkos, lai tā nenotiktu. Rietumi apšaubīja Eiropas valstu robežas, dēvēja tās par pagaidro-bežām. Neatzina ne VDR pastāvēšanu, ne Polijas tiesības uz teritoriju, ko tā bija saņēmusi Potsdamā. Bet tagad, lūk, viņiem jāatzīst viss: gan Eiropas valstu robežu neaizskaramība, gan VDR suverenitāte, gan daudz kas cits. Es nedomāju to rakstīt, taču būtībā Helsinku apspriede ir tā pati miera konference, ko Rietumi sabotējuši trīsdesmit gadu. Tāpēc man arī rodas vēlēšanās it kā pārmest tiltu no Potsdamas uz Helsinkiem ...

Es runāju steidzīgi, neskaidri, baidīdamies, ka Kova-Jovs aizies, manī nenoklausījies līdz beigām, un «izbrāķēs» mana raksta nosaukumu, pie kura jau biju paguvis pierast. Taču Kovaļovs manī noklausījās līdz galam un saudzīgi teica:

— Potsdama un Helsinki nav gluži līdzīgi notikumi. Toreizējā, kā jūs to saucat, uzvara bija vispirms mūsu militārās uzvaras rezultāts. Tai posmā visu noteica fakts, ka hitlerismu satriekusi Sarkanā Armija. Sabiedrotajiem bija ar to jārēķinās. Pašreizējā uzvara ir iegūta bez asinsizliešanas ...

— Un tomēr uzvara?! — es izsaucos ar cerību balsī.

— Tas ir atkarīgs no iztulkojuma. Ja jūs ar to domājat veselā saprāta uzvaru pār bezprātu, mierīgas līdzāspastāvēšanas idejas uzvaru pār «aukstā kara» ideju, tad...

— Tieši tā es arī domāju, biedri Kovaļov! Protams, jums taisnība, pilnīgas analoģijas nav, taču, ja runā par mūsu mērķi, jāatzīst, ka tur, Potsdamā, un šeit, Helsinkos, tas principā ir viens un tas pats: stabils miers, vai ne? Mēs prasījām atzīt realitāti, kas radusies pēc hitle-risma sakāves. Tagad tā ir atzīta.

— Bet bez tiesībām vienai valstij iejaukties citas valsts iekšējās lietās, — Kovaļovs precizēja. — Tāds secinājums izriet no biedra Brežņeva runas un Nobeiguma akta, ko drīz parakstīs. Iegaumējiet to, biedri Voronov, tas ir ļoti svarīgi! Gan pašreiz, gan nākotnē.

— Arī tā taču ir uzvara! — es izsaucos. — Ilgu laiku Rietumi domāja, kātiem ir tiesības mūs mācīt, kā jādzīvol Tagad tiem būs jā atzīst, ka tādu tiesību tiem nav.

— Piedodiet, es tiešām steidzos, — Kovoļovs pasmaidīdams teica. — Ceru, ka biedra Brežņeva šāsdienas runa atvieglos un paātrinās jūsu darbu pie iecerētā raksta. Vēlu jums uzvaru!.,,

Atvadījies no Kovaļova, devos pie galda, uz kura visu laiku tika likti jauni materiāli presei. Tur jau stāvēja gara rinda pēc Brežņeva runas. Dabūjis stenogrammu, es, garām iedams, neapzināti ielūkojos savā kastītē pie sienas. Biju pārliecināts, ka tā ir tukša. Taču pretēji manam paredzējumam es tur ieraudzīju papīriņu, uz kura angļu valodā ar roku bija rakstīts: «Dārgais mister Vo-ronov, ļoti lūdzam pēc sēdes ierasties šai vietā. Ārkārtīgi svarīgi!» Parakstu es nevarēju izlasīt.

Līdz sēdes sakumam vēi bija kādas desmit, piecpadsmit minūtes. Uz galeriju neviens nesteidzās. Pēc Leonīda IJjiča runas vispār cilvēku bija kļuvis mazāk. Diezgan daudzi žurnālisti klīda apkārt pa hallēm un bāriem.

Es arī nesteidzos iet augšā. No tīri lietišķa viedokļa raugoties, laikam gan mērķtiecīgāk būtu bijis braukt uz viesnīcu, apkrauties ar stenogrammām un sākt rakstīt.

«Nē, vēl ir par agru,» es sev teicu. «Nedrīkst iet projām, kamēr nav runājis Fords. Leonīds Iļjičs izteica mūsu attieksmi pret apspriedi un tiem uzdevumiem, kurus būs jāsāk risināt jau otrā dienā pēc tam, kad šī pils būs kļuvusi tukša. Bet kāda ir amerikāņu pozīcija?»

Brežņeva brauciens uz Statiem, viņa sarunas ar torei-rējo prezidentu Niksonu, vairāku tādu nolīgumu parakstīšana, kas skāra dažādas sfēras — militāro, ekonomisko un kultūras sakaru sfēru, bez šaubām, nozīmēja, ka «aukstā kara» ledus sācis kust. Kopš tā laika šī kušana kļuva ar katru gadu straujāka. Tagad jaunajam ASV prezidentam būtu visai pasaulei publiski jāpaziņo par amerikāņu politiku pārredzamā nākotnē. Kāda tā būs? Kas tai būs raksturīgs? Tā būs solis uz priekšu vai atpakaļ?

Taču ASV prezidents joprojām klusēja. Apspriedes otrajā dienā, 31. jūlijā, Fords tribīnē neparādījās.

Tūlīt pēc ceturtās sēdes aizgāju uz preses centru. Tur pašreiz žurnālistiem paziņoja par pieņemšanām, kuru todien sanāca kāds desmits: pusdienas prezidenta pilī, valdības rīkota pieņemšana, delegāciju locekļu sievu pieņemšana un vairākas citas. Piedalīties kādā no tām visiem vai vismaz lielākajai daļai šeit akreditēto žurnālistu nebija iespējams. Tāpēc mūs sadalīja tā, lai uz katru pieņemšanu ietu divdesmit līdz trīsdesmit cilvēku. Man liktenis bija lēmis doties «Pie makšķerniekiem»,

Nepacietīgi gaidīju, kad varēšu sēsties pie rakstāmgalda, tomēr pierakstiju šī iestādījuma adresi un pieņemšanas laiku. Bet, kad bāzu zīmīti kabatā, pirksti tur sataustīja kādu citu papīriņu. Tas bija man nezināmā amerikāņa vai ang|a priekšlikums pēc sēdes tikties pie preses galda.

Nezināmais allaž vilina. Es devos uz tikšanās vietu. Žurnālisti jau bija no galda paķēruši visus dokumentus, un halle bija tukša. Tikai viens cilvēks tumšzilā uzvalkā tur staigāja šurpu turpu. Es centos jau no tālienes noteikt: pazīstu viņu vai ne? Nē, līdz šim es viņu nekad nebiju saticis. Gaišmatis vidējos gados, sejā — nekā zīmīga.

Nepazīstamais — vai nu intuitīvi, vai tāpēc, ka pazina mani pēc sejas, — ašiem sojiem nāca man pretim, strauji pastiepa roku un, vārdus bērtin bērdams, teica:

— Vai misters Voronovs? Mans uzvārds ir Ficdžeralds. Būsim pazīstami! S. P. Ficdžeralds. Teležurnālists. Stati. Man ir kāds priekšlikums, mister Voronov. Varbūt apsēdīsimies?

Man negribējās nokavēt automašīnas, kas brauca uz viesnīcas pusi, taču ziņkārība guva virsroku. Kas šim «Si Pi» vajadzīgs no manis?

Mēs apsēdāmies atzveltņos iepretim televizoram, kura ekrāns vairs nekā nerādīja.

— Ar ko varu jums pakalpot? — es jautāju diezgan dzedri.

— Viss ir ļoti vienkārši, mister Voronov. Mēs pierakstām dažādu zemju žurnālistu iespaidus, kas viņiem radušies šai apspriedē. Pierakstīti jau kādu divdesmit cilvēku izteikumi. Gribētos pierakstīt arī jūsu iespaidus.

«Tas ir kaut kas jauns!» es nodomāju. «Atraduši televīzijas zvaigzni!» Es biju vairākkārt piedalījies Rietumu televīzijas raidījumos. Dažreiz tajos tiku, tā teikt, sists, citreiz jutos kā uzvarētājs. Bet tagad...

— Pateicos, mister Ficdžerald, — es sacīju. — Manuprāt, es neesmu tik augstā amatā, lai varētu runāt uz tādas apspriedes fona.

— Mums nav vajadzīgi nekādi amati! — amerikānis izsaucās. — Mūs interesē parastu, es teiktu — ierindas padomju žurnālistu domas. Mūs — tas nozīmē amerikāņu televīzijas skatilājus. Un vai tad jums neliekas patīkama tāda iespēja — savas domas par mistera Brežņeva runu pateikt plašai amerikāņu auditorijai?... Vārdu sakot, es jūs uzaicinu ieiet vēsturē.

417

14—1397

— Pa sētas durvīm, vai? — es pasmīnējis jautāju. — Bet kāpēc jūs esat izvēlējušies tieši mani? Šeit ir daudz padomju žurnālistu, un viņu vidū atrodami tādi, kas Ir plaši pazīstami gan mūsu zemē, gan arī droši vien pie jums.

'— Tas ir gadījums, mister Voronov, tikai gadījums! Es parakņājos akreditācijas nodaļas kartotēkā un uzdūros jūsu uzvārdam. Jūs esat žurnālists, kas raksta par starptautiskajiem jautājumiem, pārstāvat mūsu zemē pazīstamu padomju žurnālu... Nu? Sāksim taču realizēt to, uz ko aicina runātāji: paplašināt kultūras sakarus, biežāk draudzīgi tikties... Bet varbūt tikai rakstīsim par to, aicināsim uz to citus, izkliegsim lozungus, bet paši praktiski nedarīsim nekā?

Es nodomāju: kāpēc gan nevarētu piekrist? Par daudzām valdību vadītāju runām man bija jau izveidojies pilnīgi skaidrs priekšstats. Un galvenais — par Leonīda ij-jiča runu. Kāpēc lai es neizteiktu pārliecību, ka visa padomju tauta bez ierunām atbalstīs mūsu Centrālās Komitejas ģenerālsekretāra izvirzītos priekšlikumus?

— €Īape or Uve?»[15] — es jautāju.

‘ — Diemžēl ieraksts. Jūs pats saprotat — mums vajadzīgs laiks, lai sakārtotu veselu kaudzi jau izdarītu ierakstu.

— Raidījuma saturs? — es vaicāju. — Kādi jautājumi? Un cik daudz laika jūs dodat atbildēm?

— Ak, jautājums būs viens vai varbūt daži, bet tikai tādi, kam ir sakars ar apspriedi. Sis notikums pašreiz pasauli interesē vairāk par visiem citiem. Vissvarīgākais fakts. Laiks? Jādomā — piecas līdz desmit minūtes. Ja iznāks interesanti — piemetīsim klāt.

— Bet es vēl neesmu dzirdējis prezidentu Fordu!

— Ierakstīšana notiks rīt, kad Fords jau būs runājis. Jums viss būs skaidrs kā diena! Nu... no kā jūs baidāties?

šis pēdējais vārds «baidāties» tad arī izšķīra visu. Es sapratu slēpto mājienu uz to, ka mēs, padomju cilvēki, baidāmies ārzemnieku priekšā muti atplest, ja pirms tam neesam visu saskaņojuši ar mūsu varas iestādēm un saņēmuši atļauju...

— Lai notiek! — es teicu. — Kad, kur?

— Rīt, tūlīt pēc pirmā pārtraukuma pasludināšanas,

lūk, tur, tai istabā. — Amerikānis pamāja uz durvīm, kas bija redzamas dziļāk hallē.

— Ieradīšos, — es pieceldamies teicu.

Uz pieņemšanu «Pie makšķerniekiem» es negāju — visas šīs pieņemšanas ir līdzīgas cita citai, turklāt man bija vesels lērums neatliekamu darbu. Cik daudz jaunu stenogrammu jāizlasa! Un tagad jau būs jādoinā ne tikai par savu rakstu vien, bet ari par nākamās dienas televīzijas ierakstu.

Pie durvīm kāds klauvēja.

Nepārtraukdams stenogrammas lasīšanu, atsaucos angliski ar pierasto «Nāciet iekšā!». Tad atcerējos, ka durvis esmu aizslēdzis, piecēlos un atvēru tās.

Uz sliekšņa stāvēja nepazīstams cilvēks. Drukns, īsi apgrieztiem matiem un dīvainu, saplacinātu degunu, kas it kā bija izplūdis pa seju. Uz tumšo svārku atloka bija redzama tāda pati zaļa kartīte kā manējā.

— Vai drīkst ieiet? — viņš jautāja angliski diezgan familiārā tonī, nemaz nestādījies priekšā, un pārkāpa pār slieksni.

‘— Jūs jau esat ienācis, — es atbildēju, juzdams man pagaidām vēl pašam neizprotamas antipātijas. — Kas jūs tāds esat, un ar ko varu jums pakalpot?

— Elans Džonss, — viņš nomurmināja, iebāza roku bikšu kabatā, izvilka dzeltenu metāla žetonu, parādīja man to, turēdams gandrīz vai dūrē sažņaugtu, un paskaidroja: — ASV drošības dienests.

Brītiņu es prātoju: vai tikai negrib ar mani izstrādāt kādu numuru? Instinktīvi pavirzījos tuvāk skapītim ar telefonu, lai vajadzības gadijumā nekavējoties zvanītu uz vēstniecību... Taču es nevēlējos arī, lai šim policistam ar lauzto degunu būtu kāds pamats domāt, ka es baidos no viņa.

— Ko jūs vēlaties? — es atturīgi jautāju.

— Gribu uzdot pāris jautājumu

— Es nedomāju uz tiem atbildēt, ja nav klāt padomju vēstniecības vai somu preses centra pārstāvja. Tomēr... kas tie par jautājumiem?

— Preses galerijā jums blakus sēdēja itālietis Franko Rosi. Vai jūs viņu labi pazīstat?

Es paraustīju plecus un atbildēju:

— Pirmoreiz es viņu ieraudzīju šeit.

— Bet jūs ar viņu dzīvi sarunājāties.

— Kurlmēmo valodā: viņš runā tikai itāliski un franciski, bet es neprotu nevienu no šīm valodām,,. Jā, bet kas tad galu galā noticis?

— Viņš ir pazudis. Mēs viņu meklējam.

Es atcerējos, ka drīz pēc Brežņeva runas mans blakussēdētājs tiešām steidzīgi devās uz izeju, paķēris līdzi visu savu aparatūru. Taču tobrīd es tam nepiešķīru nekādu nozīmi: daudzi fotožurnālisti sēdes laikā gāja ārā, lai nodotu laboratorijā attīstīšanai izfotografētas filmas?

— Bet kāds man sakars ar to, ka viņš pazudis? — es savukārt vaicāju policistam.

— Atbildiet, kad jums jautā! Jums ir jāzina, kur viņš atrodas, — šis velna Džonss kategoriski paziņoja.

— Ak šitā, — es teicu, jau pilnīgi savaldījies, — es gan pats labāk zinu, kas ir un kas nav mans pienākums. No savas puses gribu jums atgādināt, ka mēs neatrodamies Teksasā vai Čikāgā. Šeit ir Somijas teritorija. Un es esmu padomju žurnālists. Kas jums devis tiesības man uzbāzties ar saviem nekautrīgajiem jautājumiem?

— Ja jūs zināt, kur itālietis atrodas, un slēpjat to, — jums tas dārgi maksās, — negaidītais viesis man piedraudēja.

— Ko, piemēram? — es zobgalīgi jautāju.

— Ja ne vairāk, tad jums vismaz tiks atņemtas tiesības kādreiz apmeklēt Savienotās Valstis.

— Vai jūs darbojaties Helsinku garā? Paplašināt draudzīgus sakarus?

— Lūdzu bez zobošanās! Kur ir itālietis? Jūs to zināt vai ne? Es gaidu atbildi.

— Atbildi jūs tūlīt saņemsiet, — es teicu, tad piegāju pie durvīm, kas bija palikušas pusvirus, ar kāju pagrūdu tās vaļā un viņam saprotamā žargonā sacīju: — Taisieties, ka pazūdat! Labi veicīgi!

Dažus mirkļus šis Džonss stāvēja, it kā izlemdams, kā viņam būtu jārīkojas. Es ievēroju, ka viņa labā roka sniedzas uz svārku kreisā atloka pusi, taču padomājis viņš to tūlīt nolaida lejā. Tad strauji pagriezās, izšāvās pa durvīm un gāja projām pa gaiteni.

Es atkal aizslēdzu durvis un ļāvu vaļu sašutumam. Kāds nekauņa! Viņš ir pārliecināts, ka, strādādams CIP vai citā tamlīdzīgā iestādē, var justies kā saimnieks jebkurā zemē, jebkurā mājā. Nu nē, to es tā neatstāšu! Tūlīt paziņošu vēstniecībai, protestēšu preses centrā...

Es skraidīju šurp un turp pa savu mazo istabiņu — no telefona līdz rakstāmgaldam un atpakaļ, nezinādams, ko darīt vispirms: zvanīt uz vēstniecību vai rakstīt protestu.

Sākumā itin nemaz nešaubījos, ka jādara kā viens tā otrs. Taču vēlāk iedomājos: vai es negribot neizdarīšu kaut ko tādu, kas nāks par labu šiem džonsiem, kurus, zināms, iepriecinātu pat gluži sīks sarežģījums apspriedes darbā? No mušas iztaisīt ziloni viņiem nav grūti. Par manu protestu tūlīt uzzinās visi žurnālisti, un, lai gan sarunā ar šo Džonsu man bija taisnība, turklāt — par visiem simt procentiem, nav nekādas garantijas, ka Rietumu presē neparādīsies pasakas par to, kā Nobeiguma akta parakstīšanas priekšvakarā padomju žurnālists ir nolamājis vai pat piekāvis amerikāņu apsardzes darbinieku, kas pildīja savu pienākumu. Vai man vēstniecībā tad neteiks apmēram to pašu, ko pirms trīsdesmit gadiem es dzirdēju no padomju delegācijas vadītāja Potsdamā: «Mēs esam atbraukuši uz šejieni nodibināt mierīgas labu kaimiņu attiecības... Bet jūs?»

Labi, es nospriedu, rīt paziņošu par šo incidentu kādam vēstniecības vai konsulāta darbiniekam. Sameklēšu viņus apspriedē. Somus par to neinformēšu. Viņi ir tik viesmīlīgi un visu noorganizējuši lieliski. Nebojāšu viņiem noskaņojumu.

Bet tagad jāaizmirst šis nelietis! Līdz rītdienai nedomāsim par to visu! Galu galā manas zemes intereses netika aizskartas. Ir jau iespējams, ka itālietis tiešām iekūlies kādā skandālā ar amerikāņiem. Viņus taču jau Trumens ir pieradinājis izturēties tā, it kā viņi būtu pasaules saimnieki. Pamats sevis uzskatīšanai par pasaules likteņa noteicējiem jau sen zudis, tomēr pretenzijas palikušas. Bet varbūt pašreizējā apspriede izbeigs arī šo stāvokli — palīdzēs Savienotajām Valstīm saprast to, ko tās nav spējušas aptvert vairākos gadu desmitos?...

Piektdien, 1. augustā, deviņos trīsdesmit no rīta vajadzēja sākties priekšpēdējai sēdei. Šoreiz mani aizveda uz pili TĀSS fotokorespondents Podoļcevs.

Bija pusastoņi, kad mēs abi izgājām cauri «drošības vārtiem» un šķīrāmies. Podoļcevs devās uz TĀSS nodaļu — apspriedē bija visu lielāko Somijā akreditēto telegrāfa aģentūru filiāles, bet es gāju uz preses centru. Jau šai agrajā stundā tur bija tāds cilvēku biezums, ka

nevarēja ne cauri izspraukties. Sarunas dažādās valodās 6aplūda kopā vienotā balsu dunā. Es pamanīju, ka žurnālisti dod no rokas rokā kādu papīra lapiņu, un, pārliecināts, ka tas ir kārtējais ziņojums presei, mēģināju noskaidrot, kāpēc tas visus tā satraucis.

Ieraudzījis Klausu, aizlauzos li-dz viņam, un, lūk, ko es uzzināju.

Noskaidrojās, ka vakar pēc Leonīda Ijjiča runas itāliešu fotoreportierim Franko Rosi, kas vērīgi sekoja norisēm uz tribīnes un lejā zālē, izdevies ar spēcīgu septiņsimt milimetru teleobjektīvu nofotografēt divas zīmītes, ko Kisindžers pasniedzis Fordam, un vienu zīmīti, ko Fords pasniedzis Kisindžeram. Šodien šīs zīmītes bija vai nu jau publicētas, vai arī būs iespiestas vakara avīzēs. Preses centrā gāja no rokas rokā šo zīmīšu kserokopijas.

Pirmajā zīmītē bija runa par Centrālās izlūkošanas pārvaldes atsūtītajām ziņām sakarā ar ķīniešu padomnieku ierašanos Kampučijā. Otrā zīmīte bija telegrammas uzmetums. Tajā minētie, toreiz vēl daudziem mīklainie vārdi rRedeye», «Vulcan» un «Hawk» apzīmēja raķetes. Sīs zīmītes teksts bija tāds: «Telegramma Amanai (gaida Jūsu apstiprinājumu). Mēs esam ar mieru nākt pretim attiecībā uz «Redeye» un rVulcan», tomēr gribam pārliecināties, ka ari Huseins vēlas darīt tāpat... Attiecībā uz «Hawk» esam gatavi rīkoties.»

Forda zīmītē Kisindžeram (fotokorespondents bija atzīmējis: nodota pēc Brežņeva runas) bija teikts: «Sagatavotā runa ir pārāk gara un drūma... Vai mums ir vajadzīgs pretstatīt Austrumus un Rietumus? Kāpēc lai mēs nedotu lielākas iespējas cerēt uz to, pēc kā visi tiecas?»

Tagad es biju pārliecināts, ka Fords vēl nav runājis tāpēc, ka viņa runu pārstrādā. Nu, bet telegrammai neapšaubāmi bija sakars ar gaidāmo Kisindžera vizīti Tuvajos Austrumos. Tāpat kā daudzi citi žurnālisti starptautiskajos jautājumos, ari es no preses biju uzzinājis, ka sakarā ar Ēģiptes un Izraēlas sarunām viņš gatavojas lidot uz Telavivu. Tagad nu es uzzināju ari to, kas atklāti nebija paziņojams, jo ASV gatavība dažas Tuvo Austrumu valstis apgādāt ar raķetēm atradās neapšaubāmā pretrunā ar Helsinku apspriedes mērķiem.

Ko tur citu teikt — itāliešu fotokorespondents Franko Rosi bija ieguvis sensacionālus, atmaskojošus dokumentus. Amerikāņu drošības dienesta uztraukumu varēja saprast. Lai kā viņi bija centušies Franko Rosi «padarīt

jnekaitīgu», viņiem tomēr tas nebija izdevies. Mazliet vēlāk jau Maskavā manās rokās nejauši nokļuva somu žurnāls «Suomen Ķuvalehti», kurā bija plašs šī notikuma apraksts kopā ar ilustrācijām.

Fords šai sēdē bija otrais runātājs — pēc Portugāles pārstāvja.

Tiklīdz bija paziņots, ka vārds tiek dots ASV prezidentam, preses galerijā uzreiz saradās daudz cilvēku. Tāpat kā iepriekšējā dienā pirms Leonīda Iļjiča Brežņeva runas, visi žurnālisti steidzās uz savām vietām. Halles un bāri kļuva tukši vienā mirklī.

Teikšu atklāti: prezidenta runa man likās pilnīgi pieņemama. Vispirms tāpēc, ka tajā nebija demagoģiskās polemikas, kas pēckara gados bija kļuvusi raksturīga Rietumu valstvīru runām. Pašā runas sākumā Fords paziņoja, ka viņš šķērsojis Atlantijas okeānu un ieradies šeit nevis tāpēc, lai vēlreiz atgādinātu, cik lielas ir valstu rīcībā esošas potenciālās postīšanas iespējas, vai tāpēc, «lai runātu par bargo realitāti, ko rada nerimstošās ideoloģiskās domstarpības, politiskā un militārā sacensība».

— Es esmu šeit, — Fords turpināja, — lai teiktu saviem kolēģiem: mēs esam parādnieki mūsu bērniem, visu kontinentu bērniem. Mēs nedrīkstam laist garām nevienu iespēju, nedrīkstam vilcināties nevienu brīdi, mēs nedrīkstam saudzēt paši sevi un nedrīkstam atļaut citiem izvairīties no ārkārtīgi svarīgā uzdevuma pildīšanas — izveidot labāku un mierīgāku pasauli...

Šķiet, Forda runa bija garāka par citām runām, taču es klausījos to uzmanīgi, cenzdamies iedziļināties šī liela auguma cilvēka domās; ārēji viņš nepavisam nebija līdzīgs tam — toreizējam ASV prezidentam, kurš bija augumā neliels, plānām lūpām, ar brillēm tikko saskatāmā ietvarā. Tam, kuru man ne vienreiz vien bija izdevies redzēt Bābelsbergā un kura runas vēlāk vairākkārt biju lasījis avīzēs vai klausījies pa radio. Arī viņš runāja par cildeniem amerikāņu ideāliem, par amerikāņu sapni nodrošināt mierīgu dzīvi daudziem miljoniem cilvēku. Bet tikmēr viņa vainas dēļ lēnā nāvē mira desmitiem tūkstošu japāņu, kurus bija skārusi atomsprādziena izraisītā radiācija.

Es zināju, ka Baltā nama un Kremļa konfrontācija sākās jau tolaik, kad Smoļņijs, bet vēlāk arī Kremlis kļuva

par Jaunās pasaules simbolu. ASV prezidenti mainījās, niknā «sacensība virves vilkšanā» turpinājās. Starp ASV un PSRS domstarpības pastāvēja pat Otrā pasaules kara gados, kad mēs bijām sabiedrotie.

Pēc Leonīda Ijjiča Brežņeva vizītes Savienotajās Valstīs biju pārliecināts, ka sākusies jauna ēra. Turpmākie gadi, kas šo vizīti šķīra no Helsinku apspriedes, pierādīja, ka man bijusi taisnība. Sājos gados vārdi «starptautiskā saspīlējuma atslābums» katrā ziņā bija dzirdami ne tikai sociālistisko, bet arī buržuāzisko valstu politisko darbinieku runās. Un miljoniem cilvēku acu priekšā tie pamazām it kā materializējās — līgumos, sarunās par bruņošanās ierobežošanu, par kultūras sakaru paplašināšanu.

Spriežot pēc tā, ko tagad sacīja Fords, Savienotās Valstis bija nodomājušas arī turpmāk iet pa saspīlējuma mazināšanas ce|u. Nobeigumā viņš teica:

— Vēsture šo apspriedi vērtēs nevis pēc tā, ko mēs te šodien runājam, bet pēc tā, ko mēs darīsim rīt, nevis pēc solījumiem, ko mēs dodam, bet pēc solījumiem, ko mēs pildām.

Atkārtoju: Forda runa man visumā patika, un es aplaudēju kopā ar visu zāli. No sirds priecājos, ka galvenajā, kardinālajā jautājumā — jautājumā par karu un mieru — visi runātāji šai apspriedē izsaka vienādu viedokli un nekādu domstarpību nav. Tikai vēlāk Maskavā, vēlreiz pārlasīdams runu stenogrammas, pamanīju, ka dažās runās ir arī tāds kā zemteksts...

Sēde beidzās ar Caušesku runu. Tika pasludināts divas stundas ilgs pārtraukums. Tajā kaut kāds laiks man bija jāiedala amerikāņu televīzijai. Solījumi taču jāpilda.

Es nokāpu cokolstāvā un devos uz durvīm, uz kurām man vakar bija norādījis «Si Pi».

/

Kad Voronovs bija atvēris durvis, viņu pārņēmi neizpratne. Viņš bija domājis tur sastapt vienu vai divus amerikāņus ar pārnēsājamu kinokameru, palūkoties objektīvā, pateikt mikrofonā dažus vārdus, atvadīties un iet pusdienās. Voronovs Jau turēja prātā, kas būtu sakāms.

Taču, pēc visa spriežot, šeit no viņa gaidīja pavisam ko citu. Vispirms viņš ievēroja lielu, pusapa|u galdu, pie kura sēdēja trīs ārzemnieki. Viņu pārsteidza bagātīgā tehnika: vairāki kombinezonos ģērbušies operatori stāvēja pie stacionārām kinokamerām, citi turēja rokās pārnēsā-

jamas kameras, pie sienas bija novietoti divi jupiteri, un vēl šajā telpā atradās kāda pults, par kuru Voronovs nezināja, kam tā paredzēta.

Viņu sagaidīja viesmīlīgi. Ficdžeralds ar plašu rokas mājienu aicināja pie galda.

— Laipni lūdzami Ne velti apgalvo, ka krievi vienmēr turot vārdu.

— Gan lielās, gan sīkās lietās, — Voronovs atbildēja, laipni smaidīdams. — Taču, spriežot pēc tā, ko šeit redzu, — viņš pārlaida skatienu kinokamerām, *— jūs gaidāt vismaz kādu ministru, ja ne prezidentu,

— Sajās dienās tikšanās ar viņiem nav nekāds retums, — Ficdžeralds nevērīgi atbildēja. — Visas pasaules prese ir pilna ar to, ko viņi teikuši sarunās. Bet, lūk, intervija ar padomju žurnālistu katrā ziņā ieinteresēs televīzijas skatītājus.

— Vispirms, mister Ficdžerald, es vēlētos uzzināt: kam es esmu ievajadzējies? — Voronovs vaicāja. — Tas ir — kurai kompānijai jūs strādājat? Si-Bi-Es? En-Bi-Si?

Atbilde bija miglaina:

— Tas, mister Voronov, ir daudz vienkāršāk un reizē arī sarežģītāk. Dažiem žurnālistiem likās, ka novatoriskais apspriedes raksturs prasa atteikšanos no rutinētām metodēm informācijas organizēšanā. Te ir sapulcējušies tele-žurnālisti no vairākām zemēm. Misters Vaits no Anglijas, misters van Tindens no Holandes, jūsu pazemīgais kalps no Statiem. Mēs tad nu arī nolēmām — par laimi, apspriedes laikā mūs neierobežo ne filmu, ne aparatūras ziņā — sagatavot vairākas teleintervijas, tā teikt, uz savu risku.

— Bet ko jūs vēlāk darīsiet ar šiem ierakstiem, kurus, cik es saprotu, neviens jums nav pasūtījis? — Voronovs nerimās.

— Kad mūsu iecerētā programma — mēs to esam nolēmuši saukt par «Mozaīku» — būs gatava, mēs to piedāvāsim jebkurai telekompānijai. Un pārdosim tai, kas vairāk maksās. — Pēdējo teikumu Ficdžeralds pateica, neapšaubāmi jokodamies, bet tūlīt atkal pārgāja uz lietišķu toni. — Nu, vai sāksim? Jūsu sarunas biedri būs misters Vaits, misters van Tindens, kas teicami runā angliski, un, protams, arī es. Mēs atļausimies jums uzdot dažus jautājumus, bet jūs...

— Piedodiet, — Voronovs viņu pārtrauca, — vai nu es neesmu ko sapratis agrāk, vai nesaprotu tagad. Vakar jūs

mani uzaicinājāt pateikt dažus vārdus par apspriedi, zsacīt savu personisko viedokli. Bet tagad esat sadomā-uši rīkot kaut ko līdzīgu diskusijai, kurā pret mani vienu )ūs trīs cilvēki.

«— Pret jums?! — Ficdžeralds izsaucās liekuļotās šausmās. — Kā jums varēja ienākt prātā tāda ačgārnība? Vai tad mēs iedrošināsimies nostāties pret padomju žurnālistu, kad tur, — viņš pamāja ar roku uz zāles pusi, — visi kā viens runā par mieru un saskaņu?

— Un tomēr.,, — Voronovs iesāka, bet anglis Vaits viņu pārtrauca:

— No kā jūs baidāties, mister Voronov? No kaut kādas konfrontācijas? Tas laiks taču ir pagājis. Apspriede tam pavilkusi svītru apakšā. To var apgalvot pat tagad, kad Nobeiguma akts vēl nav parakstīts!

Voronovu atkal aizskāra vārds «baidāties:». Cik bieži Rietumos lietoja šo vārdu, kad raksturoja padomju cilvēkus! Mēs baidoties no visa: baidoties izteikt savas domas, runāt ar ārzemniekiem, ārzemju brauciena laikā iegriezties varietē, runāt pa radio vai televīziju, ja iepriekš nav rakstveidā iedoti jautājumi, turklāt atbildes uz tiem, protams, saskaņojamas gandrīz vai ar pašu valdību...

— Jābaidās ir nevis man, bet jums, kā to liecina dzīve, — Voronovs paasi iebilda.

— Mums?! — amerikānis jautāja, paraukdams uz augšu uzacis. — No kā?

— No slepena šāviena. Tagad gan pie jums biežāk šauj, acīs skatoties. Vai no pieklājīga attāluma ar snaipera šauteni, — Voronovs sacīja. —- Labi, sāksim! Laiks negaida. ..

Viņi apsēdās pie pusapaļā galda: Voronovs «pusapļa» iekšpusē, viņa intervētāji — pretim. Sākās nepieciešamie priekšdarbi. Skaņas ieraksta tehniķi lūdza Voronovu kaut ko pateikt: viņiem vajadzēja aparatūru pielāgot Voronova balsij. Pēc tam viņam pie pašiem vaigiem pielika ekspo-nometrus.

Voronovs pa to laiku domāja: «Ja nu es esmu iekūlies šai šaubīgajā situācijā, tad man ir jāprot nezaudēt cieņu nākamo televīzijas skatītāju acu priekšā. Nedrīkst aprobežoties ar vispārīgām frāzēm! Ievērojamu valstsvīru lūpās tās bieži vien skan svarīgi. Bet, ja ar tādām frāzēm mēģināšu tikt cauri es, tad izskatīšos pēc papagaiļa vai stulbeņa.»

— Viss kārtībā! — teica kāds no operatoriem dzeltenā kombinezonā.

— Ļoti jauki! — sacīja Ficdžeralds. — Gaismu!

Iedegās prožektori. Amerikānis paklusi sasita plaukstas,

ar to dodams zīmi «sākam», un, jau vērdamies kinoka-meras objektīvā, ierunājās labi nostādītā balsī, Rietumu profesionālajiem radio un televīzijas komentatoriem raksturīgajā mīkstajā un pieglaimīgajā tonī:

— Lēdijas un džentlmeņi! Jūs skatāties pārraidi no Helsinkiem, no pils «Finlandia», kur tuvojas beigām tik ilgi gaidītā apspriede par drošību un sadarbību Eiropā. Apspriedes Nobeiguma aktu parakstīs tuvākajās stundās. Ir jau runājusi lielākā daļa valstu vadītāju, viņu vidū — prezidents Fords un padomju līderis Brežņevs. Mēs domājam, ka jums būs interesanti dzirdēt, kāds iespaids par šo apspriedi radies vienam no tiem cilvēkiem, kas veido sabiedrisko domu Krievijā; es runāju par padomju žurnālistiem. Atkārtoju: ierakstu mēs izdarām vismaz stundu pirms Nobeiguma akta pieņemšanas. Tātad savos paredzējumos mēs esam brīvi. Mēs esam izvēlējušies misteru Voronovu, ko ar prieku stādu jums priekšā. Viņš ir žurnālists starptautiskos jautājumos, žurnāla «Ārpolitika» komentētājs. Un ne tikai tas vien ir svarīgi. Viņa biogrāfiju varētu apskaust dažs labs žurnālists jebkurā zemē: misters Voronovs ir karojis, vēlāk bijis klāt Potsdamas konferencē, kā korespondents uzturējies Korejā, kad tur notika karš. Kopā ar citiem žurnālistiem misters Voronovs pavadīja misteru Brežņevu viņa nesenajā vizītē Amerikā.

«Ek, velns ar ārā!» Voronovs klusībā izsaucās. «Tātad vakarējais Ficdžeralda apgalvojums, ka viņš man uzdūries nejauši, ir tīrie meli. Viņš zina par mani visu. Bet kādā veidā, no kā?...»

Aizvien stiprākas kļuva neskaidrās Voronova aizdomas, ka notiek kaut kas negodīgs. Bet kameras jau klusi zuzēja, magnetofona spoles griezās. Lai kādu kustību Voronovs pašreiz izdarītu, lai ko sacītu, tas tik un tā kļūtu pieejams miljoniem lielai auditorijai.

— Tātad mūsu pirmais jautājums, — Ficdžeralds teica, pievērsdamies Voronovam. — Vai jums, mister, Voronov, ir jau izveidojies pilnīgi noteikts viedoklis par šo apspriedi, lai gan tā vēl nav beigusies? Kāds šis viedoklis ir? Kādu jūs iedomājaties tās rezultātu?

«Tie taču,» Voronovs priecīgi nodomāja, «ir dabiski jautājumi. Pagaidām viss rit normāli.»

— Pirmkārt, — viņš sacīja, — es uzskatu par pagodinājumu to, ka man dota iespēja runāt miljoniem lielai televīzijas skatītāju saimei Rietumos. Taču, atcerēdamies, ka televīzijā runātājam vislielākais ienaidnieks ir laiks, centīšos to velti nezaudēt un sākšu bez ievada runāt par būtisko. Tātad: kādi, pēc manām domām, būs apspriedes rezultāti? Minēšu tikai dažus. Tiks atzīta pastāvošo robežu neaizskaramība Eiropā, Politiskā saspīlējuma atslābumu, papildinās militārā saspīlējuma mazināšanās. Paplašināsies sadarbība ekonomikas, tirdzniecības un kultūras jomā. Vārdu sakot, šai apspriedei, kā izteicās savā runā Leonīds Brežņevs, būs pasaulvēsturiska nozīme. Viņam bija pilnīgs pamats tā runāt.

Voronovs uz brītiņu apklusa, pārlaida skatienu oponentiem un ieraudzīja, ka viņi piekrizdami māj ar galvu.

— Mans kolēģis amerikānis, — Voronovs turpināja, — minēja šeit dažus faktus no manas necilās biogrāfijas un žurnālista prakses. Konkrēti — viņš manu vārdu saistīja ar Potsdamas konferenci. Gribu precizēt: pašā konferencē es neesmu bijis, tomēr Potsdamā tai laikā uzturējos, būdams žurnālists.

— Vai jūs redzat tiešu sakaru starp Potsdamu un Helsinkiem? — anglis jautāja.

— Tiešu — nē. Bet zināmu sakarību es saskatu.

— Kādā ziņā?

— Atcerēsimies, kungi, kā tas bijal Pirms trīsdesmit gadiem Eiropu vēl klāja drupas. Gaisu vēl indēja pulvera smaka. Taču Sarkanās Armijas un tās sabiedroto diženā uzvara pār hitlerismu jau radīja priekšnoteikumus iespējai izveidot jaunu Eiropu, padarīt to par kontinentu, kurā valda miers.

— Jūs, rādās, esat iemīlējies Potsdamā? — holandietis ironiski vaicāja. — Tas ir dīvaini, mūsu uztverē Potsdama ir mirusi un apbedīta pagātne.

— Pagātne nemirst, ser, — Voronovs atcirta. — Un ari neaiziet, neatstādama pēdas. Tā paliek ar mums uz visiem laikiem.

— Interesanta filozofiski socioloģiska koncepcija! — Ficdžeralds pasmīnēdams teica. — Mazliet mistiska. Vai jūs pats esat tās autors?

— Nē.

— Interesanti — kas tad?

— Jūsu tautietis Folkners. Tie ir viņa vārdi. Es vēl gribētu piemetināt: runa ir par labu pagātni.

— Ak, jūs zināt Folkneru?

— Kāpēc gan ne? Mēs amerikāņu grāmatas izdodam daudz lielākā skaitā, nekā jūs izdodat padomju grāmatas.

— Lai nu paliek šī aritmētika! Tā visiem pagalam apni-

kusi. Atgriezīsimies pie Potsdamas! Kādēļ pēc šīs konferences tomēr neiestājās miers? »

Voronovs paraustīja plecus.

— Mēs jau trīsdesmit gadus dzīvojam bez kara... Taču es jums piekrītu — tas vēl nav tas miers, pēc kura alkst cilvēce. Ir cilvēki, kas jau agrāk tiekušies un arī tagad tiecas mieru saindēt.

— Kas tie tādi ir?

— Diemžēl daži toreizējie Rietumu valstsvīri piekopa politiku, kas neļāva izmantot iespēju sasniegt īstu mieru.

— Es noprotu, ka jūs runājat par Savienotajām Valstīm un to prezidentu Trumenu, — sacīja holandietis. — Bet varbūt es kļūdos?

— Man pašreiz negribētos vandīt augšā vecas lietas, — Voronovs atteica, — bet, ja nu jautājums uzdots, uz to jāatbild. — Un viņš tūlīt apvaicājās: — Kā mums ir ar laiku?

— Šķiet, mēs skarsim interesantus vēstures aspektus, — amerikānis atbildēja. — Tam laiks atradīsies. Lūdzu, turpiniet!

— Pateicos, — Voronovs sacīja, pamēdāms ar galvu.

— Nu tad tā: Potēdamas konferenci no pašreizējās apspriedes šķir trīs gadu desmiti. Un gandrīz visi šie gadu desmiti līdz pat biedra Brežņeva braucienam uz Ameriku ir pagājuši rrtums uzspiestā veltīgā «aukstā karā».

— Kas to bija uzspiedis? — anglis skarbi jautāja.

— Es ceru, ka šis posms ir izbeigts galīgi, un nevēlos pie tā atgriezties.

— Bet kāpēc tā?! — amerikānis iebilda. — Kāpēc mums nedarīt galu leģendai, ka nolādētie kapitālistiskie Rietumi un pirmkārt Savienotās Valstis ir vainīgas, ja pēc Potsda-mas konferences nav iestājies miers virs zemes? Kas izgudroja ballistiskās raķetes? Kas nodibināja Varšavas līguma organizāciju? Kas apspieda sacelšanos Ungārijā un Cehoslovakijā?

«Ak tu, nelieti tāds!» Voronovs viņu klusībā nolamāja, leizē drudžaini apsvērdams, ko darīt: izvairīties no strīda,

aizbildinoties ar nevēlēšanos celt gaismā vecus notikumus, vai arī... Jā, labāk būtu izvairīties no klaji briestošās sadursmes. Tomēr televīzijas skatītājiem tas nozīmētu, ka amerikānim ir taisnība un padomju žurnālistam nav bijis ko atbildēt.

— Vai privilēģija uzdot jautājumus pieder tikai jums? — Voronovs vaicāja. — Varbūt arī man ir atļauts ko jautāt?

— Nu protams, — Ficdžeralds izsaucās. — Brīvību mēs allaž esam izpratuši tikai vienā nozīmē. Kā neierobežotu brīvību visiem.

— Ļoti labi. Tad atļaujiet man kaut ko atgādināt un kaut ko vaicāti Atgādinu, ka tiklab raķetes, kā atombumbu mēs izgatavojām četrus gadus pēc tam, kad Savienotajām Valstīm jau bija šie ieroči. Un tās pat bija nometušas divas atombumbas uz Japānu. Tas — pirmkārt. Varšavas līgumu mēs noslēdzām, šķiet, sešps gadus — precīzi neatceros — pēc tam, kad jūs bijāt radījuši pretpadomju bloku NATO, — tas otrkārt. Atzīmēšu arī, ka notikumus Ungārijā izprovocēja Rietumi un mēs savu karaspēku tur ievedām tikai pēc tam, kad neofašisti un no ārienes iesūtīti kontrrevolucionāri sāka kārt pie laternu stabiem ungāru patriotus komunistus un tos, kas viņiem simpatizēja. Cehoslovakijas notikumu mehānisms bija aptuveni tāds pats, tomēr no dažām sociālistiskajām valstīm iegājušais karaspēks tur nenogalināja un neievainoja nevienu čehu vai slovaku. Vai man būtu jums jāatgādina Vjetnama un it īpaši Songmi?... Bet tagad jautājumi. Kurš bija tas, kas Fultonā aicināja uz krusta karu pret Padomju Savienību? Kas rēķināja, cik daudz atombumbu būtu jānomet uz padomju pilsētām un uz kurām īsti? Kas izcēla savu karaspēku Dienvidkorejā un Indonēzijā? Kas sāka intervenciju Kampučijā? Kas iedvesmoja fašistiskās padibenes izdarīt apvērsumu Cīlē?...

Voronova oponenti nepavisam nebija gaidījuši, ka pār viņiem sāks velties tādu neatspēkojamu faktu plūdi. Viņi bija manāmi apjukuši un tāpēc klusēja. Voronovs steidzās to izmantot.

— Atkārtoju: es negribēju vandīt augšā vecus notikumus, — elpu atvilcis, viņš turpināja jau mierīgāk. — Sajās izcilajās dienās atmiņa labprātāk ceļ gaismā kaut ko citu. Sešdesmit sestajā gadā, kad sociālistiskās valstis ierosināja sasaukt apspriedi, kas kļūtu par stūrakmeni jaunās, miermīlīgās Eiropas pamatos, atklāti sakot, man šķita, ka tam būs vajadzīgs ļoti ilgs laiks. Pārāk biezas nogulas bija atstājis «aukstais karš». Vajadzēja pārvarēt baismīgi

daudz domstarpību. Taču pagājuši tikai deviņi gadi — pēc vēstures mērogiem tas ir viens mirklis — un mēs sēžam šai apspriedē. Es daudz nerunāšu par savas partijas un visas sociālistiskās pasaules pūlēm, lai panāktu, ka šī apspriede no ieceres pārvēršas īstenībā. Par šo pūļu simbolu kļuvusi Miera programma, ko pieņēma mūsu partijas Divdesmit ceturtais kongress. Es pienācīgi novērtēju arī tos daudzos rietumvalstu, kapitālistiskās pasaules vadītājus, kuri apzinājās, ko viņiem diktē veselais saprāts, un atbalstīja domu par tādas apspriedes sasaukšanu. Varbūt tad arī mēs pašreiz nevis skaidrosim, kas kuru reizi bijis vainīgs, bet pienācīgi novērtēsim veselā saprāta uzvaru-pār bezprātu?

Tai mirklī uz cita — nomaļus stāvoša galdiņa iedegās sarkana spuldzīte. Kāds kinooperators paziņoja: .

— Beigusies filma. Jāieliek jauna.

Jupiteri apdzisa. Voronovs paraudzījās pulkstenī. Līdz apspriedes nobeiguma sēdei bija palicis mazāk par stundu.

Ficdžeralds piecēlās, piegāja pie galdiņa, uz kura bija iedegusies sarkanā spuldzīte, pielika pie auss atvilktnē ieslēpta telefona klausuli, neskaidri pateica kādu ļoti īsu vārdu, brītiņu tikai klausījās vien, pēc tam klausuli atkal paslēpa galdā un drūmi paziņoja:

— Cits televīzijas pūls prasa, lai mēs taupītu laiku. Arī viņiem jāstrādā. Un vispār... man jākonstatē, ka uo mūsu ieceres nekas nav iznācis.

— No kādas ieceres? — Voronovs jautāja, skatīdamies taisni acīs Ficdžeraldam.

— Mēs gribējām mierīgi un draudzīgi apmainīties domām. Bet jūs...

— Es?l — Voronovs izsaucās. — Tātad es un nevis jūs bijāt tie, kas sāka runāt par bēdīgi slaveno «auksto karu», sagriežot faktus ar kājām gaisā? Uz ko tad jūs cerējāt? Uz to, ka es pazemīgi klusēšu?

— Atklāti runājot, mēs cerējām uz to, ka jūs pareizi novērtēsiet šo apspriedi.

— Kādā ziņā?l

— Nu... kā kompromisu. Mēs esam atzinuši Eiropas valstu robežas, sadarbojamies ar jums dažādās materiālās un garīgās dzīves sfērās. Bet jūs savukārt...

— Nu, ko tad mēs? — Voronovs vērīgi jautāja.

— Bet jūs tādā pašā mērā tuvināsieties Rietumiem. Atteiksieties no savām dogmām.

— Jūs gribat sacīt: piekāpsieties idejiskā ziņā?

— Atmetiet taču savu marksistisko žargonul — Vaits īgni teica. — Mēs ceram, ka jūs no savas puses vismaz atzīsiet cilvēku tiesības uz brīvību.

— Ak, šis jaukais vārds «brīvība»! — Voronovs ironiski izsaucās. — Labi, es jums teikšu to, ko mīļuprāt varu atkārtot arī mikrofonā. Mums ir brīvība. Brīvība dzīvot, mācīties, ārstēties, atpūsties, brīvība darbu izvēlēties pēc patikas un arī dabūt to. Droši vien jus to nosauksiet par propagandu, lai gan zināt, ka fakti ir pret jums. Bet ko jūs atbildēsiet uz manu jautājumu: vai brīvība ir neizsmejama?

— Es jūs nesaprotu, — holandietis sacīja, rokas noplātīdams.

— Tūlīt paskaidrošu. Pirms desmit vai divdesmit gadiem cilvēkiem šķita, ka dabas resursi ir neizsmejami un tos var izmantot bez apdoma. Bet tagad, lūk, sākušās runas par enerģētikas krīzes tuvošanos. Vai tad jums neliekas, ka arī brīvība ir izsmeļama, ja to neizmanto apdomīgi? Arī brīvības izmantošanai ir sava kritiskā robeža, aiz kuras sākas vardarbība: cilvēku, arī prezidentu slepkavošana ielās, sevis un citu apdullināšana ar narkotiskām vielām, sadisms.

— Runa ir par brīvību saprātīga cilvēka, nevis psihopāta izpratnē.

— Taču, ja pastāv deformēta brīvības izpratne, gadās, ka arī saprātīgi cilvēki kjūst par psihopātiem. Mēs šai ziņā realizējam piesardzības pasākumus. Un darīsim to arī turpmāk...

— Viss kārtībā! — operators ziņoja.

— Nevajag, — Ficdžeralds atbildēja, atmezdams ar roku. — Tagad mums tiešām nav vairs laika.

Voronovs piecēlās.

— Vai tikai es neesmu jums sagādājis vilšanos? — viņš jautāja bez asuma, tomēr mazliet ironiski.

— Mēs izdarījām kļūdu, — amerikānis īdzīgi atbildēja.

— Vai tajā ziņā, ka uzaicinājāt mani?

— Nē, ko jūs runājat! — Ficdžeralds skābi iebilda. — Mēs tikai neņēmām vērā laika limitu. Un tomēr — paldies jums! Piedodiet, ka par tādiem raidījumiem mums nav paredzēts honorārs.

— Es uzskatīšu honorāru par saņemtu, ja parādīšos uz jūsu televizoru ekrāniem. Vai uz to es varu cerēt?

— Mēs dzīvojam cerību dienās, mister Voronov.

— Mēs — jā. Bet vai jūs arī? Turklāt: kurš uz ko cer? Lūk, jautājums, kā būtu teicis Hamlets... Visu labul...

Beidzot ir pienācis ilgi gaidītais brīdis.

Visi delegāciju vadītāji sēž pie gara galda uz paaugstinājuma. Trīsdesmit pieci tumšos uzvalkos ģērbušies cilvēki. Zemē pie galda — puķu vītnes. Zālē svinīgs klusums. Ikviens neapšaubāmi jūt, cik svarīgs ir tas, kam tūlīt jānotiek. Lejā kinoaparāti uz statīviem slejas kā mežs, visi objektīvi vērsti uz tiem, kuriem Vēsture lēmusi parakstīt unikālo dokumentu. Viņu centrā — Keko-nens. Dziļajā klusumā viņa balss skan skaļāk nekā parasti, kad viņš saka:

— Lūdzu izpildsekretāru ienest Nobeiguma aktu.

No saviem tālumiem es redzu, ka uz paaugstinājuma uzkāpj neliela auguma cilvēks, kas arī ģērbies melnā uzvalkā. Rokās viņš nes lielu grāmatu ar zaļiem vākiem. Noliek to uz galda malas. Es iegaumēju, cik rāda mans pulkstenis. Redzu, kā valstu vadītāji cits pēc cita paraksta aktu — sekretārs pēc kārtas noliek to katram priekšā.

Lūk, pienāk kārta arī Leonīdam Iļjičam. Viņš nesteidzas — kā jau vienmēr. Izskatās pat tā, ka, ar savu parakstu apstiprinādams Nobeiguma aktu, viņš mazliet vilcinātos, it kā vēlētos paildzināt svinīgo brīdi.

Vai viņš tobrīd bija satraukts? Ko viņš juta?

Minēt nav vajadzīgs. Pēc pieciem gadiem Leonīds IļjiČs pats daudz -ko paskaidroja, atbildēdams uz «Prav-das» redakcijas jautājumiem. Atbildē ir šādi vārdi:

«Ar saviļņojumu atceros 1975. gada 1. augusta pēcpusdienu.. Toreiz kongresu pilī «-Firūandia» trīsdesmit trīs Eiropas valstu, ASV un Kanādas vadītāji sēdās pie viena galda blakus cits citam un ar saviem parakstiem apstiprināja Nobeiguma aktu. Tautām tā bija lieltļ, cerību diena. Tā bija arī diena, kad reālistiski ielūkojāmies nākotnē, nebūdami brīvi no bažām par to, kāda tā būs pēc pieciem vai desmit gadiem.»

Caurcaurēm prieka pārņemts, es tobrīd nejutu nekādu bažu. Bet Brežņevs tās juta. Droši vien viņā jau toreiz brieda doma, ka Nobeiguma akta parakstīšanas diena varētu kļūt par Eiropas dienu — par tautu svētkiem un reizē aicinājumu panākt, lai saspīlējuma izkliedēšana un miers būtu stabili.

Taču, es atkārtoju, to, kādu domu varā tobrīd atradās Brežņevs, mēs uzzinājām tikai pēc pieciem gadiem. No maniem toreizējiem novērojumiem pilnīgi drošas ir tikai dažas, tīri ārējas akta parakstīšanas procedūras detaļas. Es pirmoreiz pamanīju, ka Fords ir kreilis — dokumentu viņš parakstīja ar kreiso roku. Makarijam atnesa speciālu tintnīcu un spalvaskātu, un es nodomāju, ka tie droši vien ir kaut kur saņēmuši svētību.

Kad parakstīšanas ceremonija bija beigusies, es atkal paraudzījos pulkstenī — tā bija ilgusi tieši septiņpadsmit minūtes. Septiņpadsmit minūtes pielika punktu spriegam, gadiem ilgam darbaml Prezidents Keko-nens teica īsu nobeiguma runu. Tieši septiņpadsmitos piecdesmit minūtēs viņš svinīgi paziņoja:

— Ar šo pasludinu, ka Eiropas drošības un sadarbības apspriedes trešais posms ir beidzies.

Es nostājos rindā pie galda, uz kura jau bija izlikti lieli folianti ar tikko parakstīto Nobeiguma aktu. Pēc tam pagāju sāņus un sāku šo aktu šķirstīt... Jāt Šeit, liekas, bija minēts viss nepieciešamais miera un drošības garantēšanai Eiropā. Trīs nodalījumi. Robežas, bruņošanās sacensības ierobežošana, saspīlējuma izkliedēšana. Ekonomiskās un tirznieciskās attiecības. Humanitārais nodalījums...

Man gribējās pabūt vienam, vienatnē izjust prieku, kas manī kūsāt kūsāja, atsaukt atmiņā visus pēdējo trīs dienu notikumus. Es izgāju parkā un devos uz netālu spīgujojošo līci. Pusce|ā izdzirdu mani saucam;

— Maikl!

«Negriezies uz to pusi, negriezies!» prasīja kāda iekšējā balss, kas bija līdzīga tai balsij, kura Gogoja ievērojamā stāsta varonim Homam Brutam atkārtoti saka:

«Neskaties!»

«Viņš neizturēja un paskatījās...» Es labi atcerējos, kas pēc tam notika Gogoļa stāstā. Tomēr arī es neizturēju un pagriezos.

Un ieraudzīju Braitu. Viņš ašiem soļiem tuvojās man. Ko man bija darīt? Bēgt? Taču kādu desmit metru attālumā man ce|u aizšķērsoja ūdens. Griezties atpakaļ? Tas nozīmēja ar Braitu saskrieties vaigu vaigā.

Pašā krastmalā man neatlika nekas cits kā apstāties. Pēc brītiņa Braits jau bija man līdzās.

— Tu negribi mani redzēt? Es zinu. Nicini mani? Ari to es zinu...

Es klusēju.

— Apspriedes laikā tu mani ne reizi nesatiki — es pacentos, lai tādas tikšanās nebūtu, — Braits turpināja. — Attiecībā uz mani tev ir tiesības uz visu: uz naidu, nicināšanu, klusēšanu. Bet ari man ir tiesības. Uz kaut ko vienu vienīgu. Un no tā es neatkāpšos.

— Kādas tev, nelieti, varētu būt tiesības? — es jautāju.

— Tiesības tikt uzklausītam. Es gribu runāt, un es runāšu. Bet tu vari klusēt. Uzklausīt mani — tas ir vienīgais, ko es lūdzu. Pēc tam mēs vairs neredzēsimies. Nekad! Es pacentīšos.

Ko man bija darīt? Pagriezties un kraut viņam pa purnu, jo vairāk tāpēc, ka neviens to neredzētu? Bet tas būtu kautiņš! Cīniņš ar šo cilvēku!... Un tas taču nemaz nav cilvēks, tas ir pēdīgais draņķis. Katrā ziņā CIP, FIB vai.,, vēl kāda cita viņu «specdienesta» algots aģents!

Es joprojām klusēju, lūkodamies līča ūdenī.

— Es zinu: tu esi izlasījis manu grāmatu par Pots-damu... — Braits iesāka, bet es vairs nespēju izturēt.

— Grāmatu?! — es izsaucos, nepagriezdamies uz viņa pusi. — So paskvilu, šo neslavas Celšanu, šos zemiskos melus tu dēvē par grāmatu?... Un kad tu sāksi apmētāt ar dubļiem Helsinkus? Jau rīt vai mazliet pagaidīsi?

— Vari mani apvainot, kā vien vēlies, — Braits sacīja ar viņam svešu lēnprātību balsī. — Pat iesist. Es pacietīšu.

— Skat tikai, kāds Jēzus Kristus atradies! Viņš pacietīšot!

— Un tu man nekā nevēlies vaicāt? Tavā sirdī nav saglabājies neviens cilvēcīgs vārds, ko man pateikt?

— Es varētu tev uzdot tikai vienu jautājumu: kā tu to spēji?l Taču jautājumus uzdod cilvēkiem. Bet tu esi mīkst-miesis! Nodevējs! Esi nodevis mūsu kopīgo pagātni, mūsu jaunību, mūsu draudzību, mūsu — kaut vai neattaisnotās — cerības! Vai tiešām Džeinai nav pretīgi likties ar tevi vienā gultā? Vai tiešām tu spēj lūkoties acīs dēlam?

— Džeina jau sen neguļ ar mani vienā gultā, bet dēla acis ir aizvērušās...

Braits to pateica tik dīvainā, vienaldzīgā balsī, ka es atkal nenoturējos un pagriezies ielūkojos viņam sejā. Tā man šķita briesmīga. Man rādījās, ka zem ļenganās ādas nav nekā — ne muskuļu, ne cīpslu. Braits izskatījās pēc mūmijas, kurai ir gan izņemts viss, kas atrodas iekšā, bet tā aizmirsta iebalzamēt...

— Lupata tu esil — es teicu. — Kas tevi spieda kļūt par meli? Vai nauda? Taču, spriežot pēc tā, kas man zināms par tavu bungalo ar baseinu, badā tu neesi miris... Ģimenes apstākļi?... Varbūt esi kļuvis par narkomānu un tev bija vajadzīga nauda, lai nopirktu kārtējo marihuānas vai heroīna porciju?... Bet varbūt tev piedāvāja paaugstinājumu dienestā?... Es jau redzēju, ka Stjuartam tu esi izsūtāmais zēns, — tas ir neapskaužams darbs!... Kaš tad galu galā piespieda tevi ielaisties tādā vēstures viltošanā?

— Dzīve.

— Ak, pazīstam mēs tādus dzīves grūtdieņus! Vai tu redzējies — dzīve viņu piespiedusi! Tā parasti sevi attaisno ielenes, kad skurbumā nožēlo grēkus. Ko tavā izpratnē nozīmē vārds «dzīve»? Tu dzīvo biznesa pasaulē un esi ar to apmierināts. Tev nav itin nekādas pārliecības, tu tici vienīgi dolāram. Sis zaļganais papīrelis tev ir viss — gan dievs, gan sirdsapziņa! Ej un saki sievai, ka tavs bijušais biedrs, tas pats, kas piedalījās jūsu saderināšanās svinībās, ir tevi nosaucis par nelieti! Un atzīsties dēlam, ka esi nodevējs!

— Man nav dēla, Maikl, — Braits klusi atbildēja, un es nez kāpēc ievēroju, ka viņam trūkst vairāku zobu. — Man nav arī Džeinas, — viņš turpināja. — Man nav itin neviena. Varbūt Stjuartam pateikt tavus vārdus? Bet viņš tikai priecāsies par tādu manis pazemošanu... Es nupat sēdēju blakusistabā un pa kādu no skaņas ierakstītājierī-ces kanāliem klausījos tavā diskusijā. Ļoti žēl, ka neviens cits to vairs nedzirdēs. Stjuarts pavēlēja visu ierakstu izdzēst. Viņš bija nodomājis tevi padarīt par apsmieklu. Iedzīt lamatās... Neizdevās... Taču tādi kā viņš neapstājas pusceļā. Tā zaļā grāmata viņus nesavaldīs! — Braits pamāja uz Nobeiguma aktu, ko biju piespiedis pie krūtīm.

Manī kaut kas nodrebēja. Bet es sev pavēlēju: neiz-laidies mīkstumā! Neapzināti tomēr jau biju Braitam piekāpies. Nē, ne jau piedevis, viņš arī pats vēl nebija nevienu vārdu teicis sevis attaisnošanas labā.,. Un kur tādi

vārdi lai būtu viņam radušies?... Taču es jau biju piekāpies ar to vien, ka atļāvos viņu uzklausīt. Labi, iespļaut viņam ģīmi es vēl pagūšu. Un tā es negribot ielaidos uz sarunas turpināšanu.

— Pirms trim dienām tu pats man stāstīji, cik labi tev veicies pēc atgriešanās no kara. Pabeidzi koledžu. Apprecējies. Tev piedzima dēls. Tu vadīji ārzemju nodaļu kādā avīzē. Tātad tas viss ir bijis meli?

— Nē, tā bija patiesība. — Braits papurināja galvu. — Sākumā tā arī bija.

— Un kas tad ir vainīgs, ka — cik es pašreiz spēju saprast — vēlāk viss mainījās?

— Tu.

— Es?!

Tā nu bija pārlieku liela nekaunībai Potsdamu viņš jau bija apmelojis. Vai tagad viņš gribēja apmelot arī mani?

— Jā, tieši tui — Braits atkārtoja ar neizskaidrojamu niknumu. Tad klusā balsī piebilda: — Tā viņi teica.

— Kas tie tādi par viņiem? Velns parāvis tevi ar visām tavām mīklāml

— Džentlmeņi no pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisijas.

— Kāds man sakars ar to? Un kā tu nok|uvi šai komisijā? Vai tad tu esi kāds politisks darbinieks, vai? Kam tu biji tur vajadzīgs?

— Vai tu klausīsies?

— Jā, — es apsolīju. — Runā.

Mēs apsēdāmies zīdmīkstā zālē un brīdi klusējām. Es nogaidoši vēros Braitā. Taču viņš, lūkodamies gludajā ūdens spogulī, šķiet, bija aizmirsis manu klātbūtni. Tad viņš tomēr pievērsa man skatienu un ierunājās:

— Es tev toreiz nemeloju. Pēc atgriešanās no Vācijas es, kara veterāns, tiešām saņēmu pieklājīgu pabalstu,' iestājos koledžā Kolumbijas universitātē, pabeidzu to... Nosvinēju kāzas ar Džeinu. Arī viņas dzīve gāja uz augšu: pēc atgriešanās no Potsdamas viņai sāka parādīt īpašu uzticību, viņu iecēla par vecāko mašīnrakstītāju... Es sāku strādāt avīzē — veterānus toreiz ņēma -darbā labprāt, viņi darīja avīzei godu, cēla tās prestižu...

Viņš runāja, reizēm aizraudamies, tomēr neapstādamies, it kā ritinādams no ilgas stāvēšanas sažuvušu atmiņu kamolu, turklāt joprojām ne reizi nepavērdamies manī. Viņš neatlaidīgi raudzījās ūdenī, it kā tā dzi|umos saskatītu kaut ko dzīvu un vērstos tieši pie tā, nevis pie manis-

— .. .Glens — tā mēs nosaucām savu zēnu — piedzima četrdesmit devītajā gadā. Viņš bija labs zēns — mīlīgs, labsirdīgs un godīgs. Nevis tāds kā es... Reiz Džeina man sacīja: «Paklau, Cārlij, vai mēs neesam diezgan dzīvojuši šai piespļaudītajā daudzstāvu mājā un elpojuši automašīnu izplūdes gāzes? Glenam tas taču ir kaitīgi. Nopirksim nelielu mājiņu ārpus pilsētas!» Apaļā summa, kas bija nepieciešama tās iegādei, mums jau bija. Taču varēja rīkoties arī citādi: saņemt bankā kredītu un mājas vērtību samaksāt pa daļām ... Kādi laimīgi zelta laiki tie bija! Pēc darba mēs abi ar Džeinu sēdāmies mūsu vecajā fordā — vēlāk mēs iegādājām jaunu mašīnu, arī uz nomaksu, un braukājām apkārt kādu piecdesmit jūdžu rādiusā ap pilsētu. Dzīvot tālāk nekā piecdesmit jūdzes no pilsētas, kurā ir pastāvīgs darbs, nav ērti: rīta stundās uz ceļiem gadās sastrēgumi... Mēs, lepni un neatkarīgi cilvēki ar naudu kabatā, apskatījām visu, ko mums piedāvāja aģenti, kuri nodarbojās ar nekustamu īpašumu pārdošanu, taču pirkt nesteidzāmies. Mēs vēlējāmies iegūt māju, kas atbilstu mūsu gaumei: nevis ar diviem vai trim stāviem, jo tā atgādinātu pilsētas māju, bet tieši vienstāva bungalo, tomēr pietiekami plašu. Kaut vai no ārpuses neizskatīgu. Savus nākamos viesus mēs pārsteigsim ar mūsu mītnes iekšējo apdari un iekārtojumu. Jau sen bija izlemts, ka mums būs lielisks baseins. Es vēlējos, lai Glens iemācītos peldēt, augtu spēcīgs, vīrišķīgs un sportisks, bezbailīgi stātos cīņā ar dzīvi un iekarotu tajā sev vietu... Cik reižu uz kinoekrāniem nebiju redzējis materializētu «amerikāņu sapni»: ar vīteņiem apaudzis bungalo, pie ieejas kadilaks vai pakārds, dziļumā — puķu dobes, baseins ar zilu, no apakšas izgaismotu ūdeni, uz bieza, žilbinoši zaļa zāles paklāja nolikts galds, pie galda sēž vidēja vecuma džentlmenis, ģērbies mūsdienu modei atbilstošās vecās, daudz pieredzējušās biksēs un kreklā ar uzrotītām piedurknēm, galvā firmas «Stetson» cepure ar platām malām, blakus skaista sieva, kas izskatās pēc Rufas Rolanas vai Pērlas Vaitas, — mums bija tādas aktrises vēl mēmā kino laikā — uz galda ilustrēti žurnāli, pudeles, glāzes, sifons ar gāzētu ūdeni... Nu, un arī mēs gribējām savu dzīvi iekārtot tāpat. Un es, gandrīz neskatīdamies, parakstīju rēķinus un parādzīmes — kālab mums būtu bijis jābaidās to darīt? Mēs esam jauni, pieliekami nodrošināti cilvēki, mums ir noteikta alga ...

Gari stieptais Braita stāstījums, kas sākumā bija mani

ieinteresējis, vēlāk manī izraisīja aizvien lielāku nepatiku: kāda velna pēc man jāzina tādi sikumi? Tu sacīji, ka tavās \ēlākajās nelaimēs vainīgs esot es? Tad ari ņem un bez demagoģijas izskaidro, kā tas īsti irt Es labi zināju, ka tagad jau visa pasaule ne tikai nolādējusi, bet ari aizmirsusi senatoru maniaku Makārtiju, «raganu medību» komisijas priekšsēdētāju. Bet varbūt par aizmiršanu runāt vē) ir pāragri?

Braits it kā lasīja manas domas. Viņš beidzot palūkojās manī un sacīja tā kā nikni vai rūgti:

— Tu gaidi galveno, manu bērniņ Maikl? Tūlīt būs. Tā nu reiz rīta pastā starp laikrakstiem, žurnāliem un katalogiem, ko bija pasūtījusi Džeina, ieraudzīju garu, šauru, gaišbrūnu aploksni ar Amerikas Savienoto Valstu ģerboni kreisajā augšstūrī. Es atplēsu aploksni, izņēmu četrkārtīgi salocīta bieza papīra lapiņu un, to lasīdams, uzzināju, ka Amerikas Savienoto Valstu senāta pretamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija izsauc Čārlzu Elanu Braitu dot liecības. Reizē bija arī paziņots, ka neierašanās bez svarīga iemesla tiks uzskatīta par necieņu pret ASV kongresu.

Džeinai vēstuli nerādīju. Negribēju viņu uztraukt. Biju pārliecināts, ka tas ir tīrais pārpratums. Protams, es zināju, ka Statos jau stājusies spēkā Trumena pavēle par lojalitātes pārbaudi, ka kongress pieņēmis Makārena— Vuda likumu par iekšējo drošību un Makārena—Voltera likumu par imigrāciju un pavalstniecību, taču tas viss mani maz satrauca. Kad mēs abi ar Džeinu avīzēs lasījām par tīrīšanas akcijām Holivudā, dažādās firmās un valsts iestādēs, neteikšu,‘ka mēs būtu pret tām izturējušies atzinīgi, drīzāk gan mēs bijām vienaldzīgi — kā pret lietām, kas uz mums itin nemaz neattiecas. Kad šīs pašas avīzes, radio un televīzija sāka no rīta līdz vakaram pārliecināt amerikāņus, ka «komtni» gatavojot sazvērestību pret mūsu zemi, esot iespiedušies Valsts departamentā un gandrīz vai Baltajā namā, mēs arī noticējām — dūmi nemēdz būt bez uguns...

— Turpini! — es nepacietīgi izsaucos.

— Tad es noteiktajā laikā devos uz kongresu. Kāpu Kapitolija pakalnā, vēl neapjauzdams, ka tas man k)ūs par Golgātu.

— Stāsti tālāk! — es prasīju vēl neatlaidīgāk.

— Tu mani steidzini? Labi, runāšu lakoniskāk, — Braits apsolīja, —> Vai tu esi kādreiz bijis mūsu kongresā?

— Vari pieņemt, ka esmu bijis, — es atbildēju, jo kāda komandējuma laikā biju Vašingtonā daudzas stundas nosēdējis pie televizora, vērodams, kā senāta komisijā notiek Votergeitas lietas izmeklēšana.

— Tad tev būs vieglāk iztēloties, kā tas bija, — Braits apmierināts atbildēja. — Priekšsēdētāja krēslā sēdēja kāds Makārtija rokaspuisis. Vispirms viņš pārliecinājās, vai es tiešām esmu Čārlzs Elans Braits, tad pieprasīja, lai zvēru pie bībeles, ka runāšu patiesību un tikai patiesību, un pēc tam jautāja: «Vai «Lielās trijotnes» konferences laikā jūs atradāties Vācijā un bijāt tur fotokorespondents?» Pat negaidījis, lai es to apstiprinu, viņš pieprasīja: «Izstāstiet, kādi apstākļi jūs pamudināja sadarboties ar krievu komunistu un Sarkanās Armijas virsnieku majoru Voronovu un kā šī sadarbība izpaudās!» Gribēju jau atbildēt, ka tas viss ir blēņas, taču tūlīt atcerējos tolaik izplatīto apsūdzību necieņā pret kongresu — ar tādu apsūdzību varēja ietupināt cietumā jebkuru cilvēku — un uzskatīju par prātīgāku izstāstīt visu patiesību ...

— Ko tu viņiem sastāstīji? — es sašutis jautāju.

— Stāstīju tikai patiesību. To, ka tu iedevi man fotoaparātu, kad biju sadauzījis savējo. Ka vienreiz mēs kopā bijām Berlīnes restorānā. Ka reiz sastrīdējāmies amerikāņu avīzē iespiesta fotouzņēmuma dēļ — tev šis mans uzņēmums nebija paticis. Ka reizēm tikāmies preses klubā ... Priekšsēdētājs sāka bļaut, ka šie fakti vien jau liecinot par maniem noziedzīgajiem sakariem ar Amerikas visļaunākā ienaidnieka — boļševistiskās Krievijas aģentūru. Ar to viņš mani izveda no pacietības, Maikl. Es nevis pazemīgi viņam piekritu, bet atbildēju, ka Krievija karā bija mūsu sabiedrotā, ka padomju kareivji un virsnieki ir lējuši asinis arī mūsu labā — ne tikai Eiropā, bet arī Mandžūrijā, ka Pots-damas konferences lēmumi skaidri liecina par mierīgas sadarbības nepieciešamību pēc kara.... Tad šis tips uzsita ar āmuriņu pa galdu un teica, ka komisijai jau tāpat esot skaidrs, ar ko tai darīšana, tomēr tā uzdošot vēl dažus jautājumus. Vai tas esot taisnība, ka preses konferences laikā pie Stjuarta es esot tevi atbalstījis ar līdzjušanas pilniem saucieniem. Vai tas esot tiesa, ka es vienu vai divas reizes esot apmeklējis Karlshorsti un iegriezies pie tevis Pots-damā. Un, beidzot, vai es neesot tevi iepazīstinājis ar Džeinu, Valsts departamenta mašīnrakstītāju, tāpēc, lai tev atvieglotu slepenu ziņu iegūšanu. Tad nu arī es sāku kliegt. Bļāvu, ka mēs abi ar Džeinu esam godīgi anieri-

kāņu patrioti, ka man un tev ir pavisam atšķirīgi politiskie uzskati, dažāda dzīves izpratne. Priekšsēdētājs mani asi pārtrauca un lika iet projām, tomēr brīdinādams, ka es vēl būšot viņiem vajadzīgs. Bet pēc trim vai četrām dienām mani izsauca pie sevis avīzes redaktors un teica, ka viņam mani pakalpojumi vairs neesot vajadzīgi. Es lepni — toreiz vēl lepni! — pametu viņa kabinetu: biju pārliecināts, ka jebkura cita redakcija ar prieku pieņems mani darbā, — tolaik mans vārds jau kaut ko nozīmēja. Taču biju kļūdījies. Apstaigājis droši vien kādas desmit redakcijas un visur dabūjis dzirdēt atteikumu, sapratu, ka mani neņems darbā nekur... Melnais saraksts...— Braits brītiņu klusēja, it kā atsaukdams kaut ko atmiņa, un tad turpināja savu grēksūdzi:

— Vai šis notikums ietekmēja manas attiecības ar Džeinu? Sākumā — nē. Man nebija grūti viņu pārliecināt, ka redakciju esmu pametis labprātīgi, jo salamājos ar redaktoru. Daudz grūtāk bija noslēpt to, kāpēc katru vakaru atgriežos no pilsētas kā nodzīts zirgs, esmu nikns un viegli sakaitināms. Nezinu, kas man liedza jau pašā sākumā izstāstīt viņai pilnīgu patiesību. Varbūt sirds dziļumos baidījos, ka viņa mani nesapratīs ...

Braits atkal apklusa, bet es atcerējos mūsu seno sarunu pie caurlaides punkta, to, kā mēs toreiz strīdējāmies par mīlestību, sievietes raksturu, vīra pienākumiem... Kā viņš tad sacīja? Šķiet, tā: «Bagātos un stipros sievietes nenodod, pie viņiem turas. Turpretim nabagos pieviļ un galu galā cenšas tikt no viņiem vaļā.» Tagad tas man palīdzēja daudz ko izskaidrot. Es sapratu, kāpēc Braits baidījās būt ar Džeinu atklāts. Nevilšus man izspruka gandrīz līdzjūtīgs jautājums:

— Kas notika pēc tam?

— Pēc tam, — Braits sacīja kā pusmiegā, — pārnācis mājā, reiz to atradu tukšu. Mūsu kalpone nēģeriete, ko bijām pieņēmuši labākos laikos, pasniedza man vēstuli. No Džeinas. Viņa pārmeta: es esot viņu nodevis, nepastāstīdams, ka komisijā ticis minēts arī viņas vārds. Ja es — Džeina rakstīja — būtu to pastāstījis, viņa būtu atradusi iespēju aizsteigties notikumiem priekšā. Pati bez izsaukuma būtu aizgājusi uz turieni un izstāstījusi, kāpēc es tiku tevi aizvedis pie viņas. Būtu atradusi mūsu saderināšanās lieciniekus. Bet tagad viņai radusies dilemma: aiziet no antipatriotiski noskaņota vīra, šķirties no viņa vai tūlīt pamest dienestu. Atrast citu darbu — viņa esot

brīdināta — nebūšot iespējams... Džeina rakstīja, ka Glenu pagaidām ņemšot pie sevis, ka viņa turpmāko likteni izlemšot tiesa laulības šķiršanas procesā... Tāda nu bija šī vēstule. Un, lai cik dīvaini, tā beidzas ar vārdiem: «Mīlu, skūpstu. Džeina.»

«Ak dievs,» es nodomāju. «Ar gluži tādiem pašiem vārdiem visas vēstules beidz arī mana Marija. Cik melīgi dažkārt mēdz būt vārdi, cik dažāda ir tajos ietvertā jēgai

Es mīlu Mariju un nešaubos, ka viņa tiešām mīl mani. Mūs izšķirt spēj vienīgi nāve. Bet šī Džeina?... Arī viņa, redziet, mīl un skūpsta, bet, tiklīdz rodas kaut niecīgi draudi labklājībai, ir gatava aizsteigties priekšā notikumiem un «mījotajam» vīram iegrūst dunci mugurā... Vai divas dažādas sievietes? Nē, divas dažādas pasaules!»

— Paklau, — es teicu, — kopš tā laika, kad mēs tikāmies Potsdamā un Bābelsbergā, taču pagājuši gadu desmiti. Potsdama kļuvusi par tālu pagātni...

— Vai tas nebiji tu, kas nupat sacīja, ka pagātne nekad nemirstot? — Braits man jautāja. — Kurš tas bija, kas apgalvoja, ka pagātne vienmēr paliekot ar mums? Ko?

— Es runāju par to labo, kas bijis pagātnē!

— Katrs no pagātnes ņem to, kas viņam ir izdevīgs. Viņiem bija vajadzīgs ar šo pagātni mani notriekt gar zemi.

— Kā tu to visu pārcieti? — es vaicāju jau ar nepārprotamu līdzjūtību.

— Man nebija laika ciešanām. Jau tai pašā vakarā pie manis ieradās aģents, kas nodarbojās ar nekustamu īpašumu pārdošanu, tas pats, kas bija mums palīdzējis nopirkt bungalo. Viņš teica, ka, pēc viņa rīcībā esošajām ziņām, es neesot kredītspējīgs un viņam esot cilvēks, kas vēloties šo māju pirkt... Pēc tam pienāca vēstule no bankas. Tad ieradās bankas pārstāvis... Par māju un tās iekārtu mēs nebijām vēl samaksājuši visu summu. Vārdu sakot, pēc nedēļas es paliku ne tikai bez sievas un dēla, bet arī bez jumta virs galvas. Tiesa, kaut ko no mūsu naudas iemaksām mums atdeva atpakaļ, precīzi aprēķinot, cik pienākas man un cik Džeinai ar Glenu. Es noīrēju kambarīti astoņpadsmitajā stāvā kādā cietumam līdzīgā pilsētas mājā, ko apdzīvoja lielākoties nēģeri... Laiks ritēja. Es, tā teikt, pārtiku no ūdens un maizes. Tad nejauši atkal sastapos ar Stjuartu. Viņš jau bija kļuvis par simtprocentīgu amerikāni, mainījis sievu, pavalstniecību, dzīvesvietu, ticis pie mantas, nopircis avīzi. «Vai gribi atkal kļūt par cilvēku?»

Stjuarts man jautāja. «Es tev palīdzēšu. Uzraksti grā-mateli par Potsdamu! Nelielu. Vajadzīgos fotoattēlus mēs sameklēsim paši.» — «Neviens taču to neizdos,» es izteicu savas šaubas. «Izdos!» viņš apgalvoja pārliecības pilnā balsī. «Tikai uzklausi, kādai ir jābūt šai grāmatai!...» Un es to uzrakstīju ...

— Tu esi nelaimīgs cilvēks, Cārlij, — pēc ilgas klusēšanas es pateicu savu secinājumu. — Tu domā, ka esi sācis slīdēt bezdibenī tobrīd, kad tevi izdzina no avīzes redakcijas. Nē, spriežot pēc tava stāstījuma, toreiz tu vēl turējies uz kājām. Galīgi tu bankrotēji tad, kad ķēries pie spalvas.

— Nē, arī toreiz man vēl veicās, — viņš dzīvi atsaucās.

— Es sabruku tad, kad sākās karš Vjetnamā un Glens saņēma pavēsti par iesaukšanu armijā. Man to paziņoja pa telefonu Džeina. Es aizdrāzos pie viņas. Sastapu viņu raudam — Glens gribēja doties uz iesaukšanas punktu un tur visu acu priekšā pavēsti saplēst. Abi ar Džeinu sākām viņu lūgties, lai nedara to. Iegaumē, Voronov, — lūgtiesl Pēc grāmateles iznākšanas es taču atkal strādāju, šoreiz Stjuarta izdotā avīzē, un Glena nodomātā rīcība neizbēgami būtu mani vēlreiz notriekusi gar zemi. Glens pažēloja tēvu un teica: «Lai notiek, braukšu karot.» Viņš bija labs puisis... Un es viņu vairs nedabūju redzēt. Pat mirušu ne. Glenu atveda no Vjetnamas cieši aizlodētā cinka zārkā.;. Tas ari ir viss. Un tagad celsimies kājās!

Braits piecēlās, un arī es neapzināti darīju to pašu.

— Nu tad sit man! — viņš sacīja, aizlikdams rokas aiz muguras un pieliekdams man tuvāk seju.

— Sistu labprāt, — es dobji sacīju, ari aizlikdams aiz muguras labo roku. — Tikai ne tev. Ja es varētu, es dotu sitienu tai pasaulei, kurā tu dzīvo.

— To nedrīkst, — Braits teica, rūgti pavīpsnādams.

— Helsinki mūs aicina uz savstarpēju saprašanos un sadarbību.

— Neironizē! Ar to nejoko. Miers ir dārgāks par visu.

— Tātad miers arī ar mani? — Braits vaicāja, un viņa .apdzisušajās, izbalējušās acīs sariesās asaras. — Es tomēr neesmu Stjuarts, — viņš domīgi turpināja. — Tādi kā Stjuarts uz dzīvošanu mierā neielaidīsies. Vai tu domā, ka pēc Helsinku apspriedes viņi izzudīs? Nemie-rini sevi ar ilūzijām!

Pčc pieciem gadiem es būtu varējis viņam atbildēt ar Leonīda Iļjiča Brežņeva vārdiem: «Mēs vairākkārt esam brīdinājuši, un tas vēlāk ir apstiprinājies: saspīlējuma izkliedēšanas politikā var būt savi paisumi un bēgumi. Tomēr Nobeiguma aktu pilnīgi pamatoti var salīdzināt ar labu vijņlauzi, kurš turas pretim visam, kas spēj izskalot saspīlējuma atslābuma pamatus.»

Toreiz šie vārdi vēl nebija pateikti. Šķiet, es atturējos no atbildes Braitam, lai gan sapratu, ka viņam taisnība, ka par Helsinkos sasniegto būs vēl jācīnās, ka miera ienaidnieki vēl nav nolikuši savus sadriskātos, cilvēku asinīm aptraipītos karogus.

Braits atkal vērīgi raudzījās ūdenī, šoreiz droši vien tāpēc, lai slēptu no manis savas asaras. Pēkšņi viņš vaicāja:

— Kas tās par zivtelēm, kuras šaudās pie krasta? Izskatās gluži kā ķirzakas.

Palūkojos uz turieni, kur viņš rādīja ar pirkstu. Jā, tiešām tur bija tādas dīvainas, drusciņ ķirzakām līdzīgas radības. Mazas un veiklas ...

— Tās ir salamandras, Brait, — es zobgalīgi atbildēju.

— Kā tu teici? — viņš izbrīnējies pārjautāja.

— Salamandras. Vai tu neesi lasījis tādu grāmatu — «Karš ar salamandrām»? Es gan nezinu, vai tā ir pie jums izdota.

— Kad tā uzrakstīta?

— Sen. Jau pirms kara. Fantastisks romāns.

— Kas ir autors?

— Karels Capeks. Cehs.

— Par ko tā grāmata ir?

— Kaut kur okeāna salas tuvumā cilvēki atklājuši dīvainus, ķirzakām līdzīgus radījumus. Cilvēkus pārsteidz to ārkārtīgā izmaņa aizsprostu būvē. Viņiem rodas nodoms salamandras izmantot kā sava veida robotus. Cilvēki tām daudz ko iemāca, arī to, kā apieties ar moderniem ieročiem. Ar šīm salamandrām tirgojas, tās rīda citu pret citu. Un pēkšņi salamandras apvienojas cīņai pret cilvēkiem. Uzspridzina veselus kontinentus, savus verdzinātājus aizdzen kalnos. Cenšas zemi pārvērst par vienu vienīgu okeānu ...

— Bet... pēc tam? — Braits jautāja.

— Pēc tam salamandras saplēšas pašas savā starpā. Un cīņā par varu pasaulē iznīcina cita citu.

— Un cilvēki? Vai viņi paliek?

— Viņu Ir palicis maz. Tie, kas, bēgdami no okeāna viļņiem, paguvuši patverties kalnos, — es teicu, cenzdamies visos sīkumos atcerēties šo grāmatu, kas kādreiz bija mani satriekusi. — Jānomainās vairākām paaudzēm, kamēr cilvēkiem izdodas atjaunot to, ko iznīcinājušas salamandras. Rodas leģendas. Leģendas par nogrimušām salām un kontinentiem, par kaut kādu Angliju, Franciju ... Par šīm un citām zemēm, kas kādreiz esot pastāvējušas, runā tā, kā mēs pašreiz runājam par Atlan-tīdu ... Cilvēkiem neizdodas ātri atjaunot civilizāciju, vēl ilgi trūd niknā cīņā bojā gājušo salamandru līķi, ar savu smirdoņu saindēdami pasauli.

— Tu sacīji, ka tas esot fantastisks romāns? — Braits vaicāja nedroši, it kā tiešām nebūtu pārliecināts par apstiprinošu atbildi.

— Jā, protams. Bet tas ir uzrakstīts pirms fašistu izraisītā kara.

— Tātad — lai dzīvo Helsinkil Un karš pret salamandrām! — Braits izsaucās.

— Karš nav vajadzīgs, — es iebildu. — Tikai nav jādod salamandrām rīcības brīvība. Citādi būs par vēlu.

— Vai tu domā, ka šī grāmata, — viņš atkal norādīja uz manu zaļo foliantu, — kļūs salamandrām par nepārvaramu aizsprostu? Neaizraujies! Viņas to grauzīs, kamēr sagrauzīs pīšļos.

— Nekas neiznāks! — es teicu. — Cilvēki uzkrājuši pietiekami daudz pieredzes un nepieļaus to. Nebēgs uz kalniem.

— Palūk! — Ģraits izsaucās, joprojām skatīdamies ūdenī. — Tagad šīs ķirzakas ir pavisam izzudušas! Varbūt tās izdzirdēja tavus vārdus? Vairs neredzu nevienu pašu!

— Droši vien būs sapratušas, ka šajā krastā tām nav ko darīt, — es pasmīnēdams sacīju. — Aizpeldējušas meklēt citu krastu.

— Kā tu domā — vai atradīs?

— To rādīs laiks, Cārlij. Laiks un cilvēki. Bet tagad — ardievu!

SATURS

Pirmā nodaļa　 Tikai četri burti .

Otrā nodaja　Vēl neformulēts uzdevums .

Trešā noda[a　Pieņemšana

Ceturtā nodaļa　Pārsteigums

Piektā nodaļa　Biedrs Vaceks un citi . ,

Sestā nodaļa　Pirms kārtējās sadursmes .

Septītā nodaļa　Trumena trumpis ....

Astotā nodaļa　Vēlā vizīte ......

Devītā nodaļa　Sastapšanās vaigu valgā

Desmitā nodaļa　25. jūlijā vienpadsmitos no rīta

Vienpadsmitā nodaļa　Strīds turpinās .....

Divpadsmitā nodaļa　Nāvei_ nolemtie

Trīspadsmitā nodaļa　Saderināšanās

Četrpadsmitā nodaļa　Sabrukums

Piecpadsmitā nodaļa　Etlijs — Bevins ....

Sešpadsmitā nodaļa　«Sardzes maiņa»

Septiņpadsmitā nodaļa　 Veltīgs brīdinājums .

Astoņpadsmitā nodaļa　«Triecienuzbrukumā!» .

Deviņpadsmitā nodaļa　Cērčila ēna

Divdesmitā nodaļa　«No pilnīgi drošiem avotiem»

Divdesmit pirmā nodaļa Ultimāts . . .

Divdesmit otrā noda|a　Trauksmainā nakts

Divdesmit trešā noda|a　Bumba ar laika degli

Divdesmit ceturtā nodaļa Birnsa pakete

Divdesmit piektā nodaļa　Cerību un šaubu diena

Divdesmit sestā nodaļa　.,. Un vēl viena diena

Divdesmit septītā nodaļa　Terminal» — ceļa gals .

Divdesmit astotā nodaļa　Pēc trīsdesmit gadiem

Александр Борисович Чаковский ПОБЕДА

Политический роман Книга третья Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке Перевела с русского Анна Мухина Художник Айварс Спруджс

HB № 3980 Aleksandrs Cakovskts UZVARA Trešā grāmata

Redaktore /. Bērzkalne. Mākslinieciskais redaklors /. Petraškevits. Tehniskā redaktore 0. Slepkova. Korektore /. Kalniņa.

Nodota satikšanai 03.08.83. Parakstīta Iespiešanai 23.01.84. Formāts 84X108/32. Avīžu papīrs. Baltlkas garnitūra. Augstspiedums. 23,52 uzsk. Iespiedi.; 23,83 uzsk. krāsu nov.; 26,76 Izdevn. I, Metiens 45 000 eks. Pasūt. JV» 1397-5. Cena I rbl. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn № 45/31693/D1-90 Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Ca

Cakovskis A.

290 Uzvara: Politisks romāns. 3. grām. / No kr. vai. tulk. A. Mūkina; Māksi. A. Sprūdžs. — R.: Liesma, 1984. — 447 lpp.( il.

1

«Pa labi... Pa kreisi!» (Vac.)

2

«Piedošanul,.. Atvainojiet.,, lūdzu!» (Vāc.)

3

— Tieši lā... protams... zināms, Sulca kungs. (Vāc.)

4

— 1397

5

«Nāve draud pastāvīgi. Brauc uzmanīgi!» fAngl.)

6

Daims — amerikāņu 10 centu monēta.

7

— 1397

8

Londonas austrumdaļas iedzīvotājs.

8 — 1397

9

«Tā paiet pasaules godība.» (Latin.).

10

Apkalpošana ar smaidu. (Angl.)

11

«Labrīt!» (Augi.)

12

Pilnīgi mierīga sejas izteiksme, kad rokās sliktas kārtis. Blēts.

13

Ierīce, kas nodrošina bumbas detonatora darbošanos.

14

Lūdzu, kungs! IHāL)

15

Ieraksts lentē vai tiešs raidījums? (Angl.)

Content

Čakovskis Aleksandrs Uzvara. Trešā grāmata

PIRMĀ NODAĻA. TIKAI ČETRI BURTI

OTRĀ NODAĻA. VĒL NEFORMULĒTS UZDEVUMS

TREŠĀ NODAĻA. PIEŅEMŠANA

CETURTĀ NODAĻA. PĀRSTEIGUMS

PIEKTĀ NODAĻA. BIEDRS VACEKS UN CITI

SESTĀ NODAĻA. PIRMS KĀRTĒJĀS SADURSMES

SEPTĪTĀ NODAĻA. TRUMENA TRUMPIS

ASTOTĀ NODAĻA. VĒLA VIZĪTE

DEVĪTĀ NODAĻA. SASTAPŠANAS VAIGU VAIGA

DESMITĀ NODAĻA. 25. JŪLIJĀ VIENPADSMITOS NO RĪTA

VIENPADSMITĀ NODAĻA. STRĪDS TURPINĀS

DIVPADSMITĀ NODAĻA. NĀVEI NOLEMTIE

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. SADERINĀŠANĀS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. SABRUKUMS

PIECPADSMITĀ NODAĻA. ETLIJS — BEVINS

SEŠPADSMITĀ NODAĻA. «SARDZES MAIŅA»

SEPTINPADSMITĀ NODAĻA. VELTĪGS BRĪDINĀJUMS

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. «TRIECIENUZBRUKUMĀ!»

DEVIŅPADSMITĀ NODALA. ČERČILA ĒNA

DIVDESMITĀ NODAĻA. «NO PILNĪGI DROŠIEM AVOTIEM»

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. ULTIMĀTS

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA. TRAUKSMAINĀ NAKTS

DIVDESMITTREšĀ nodaļa. BUMBA AR LAIKA DEGLI

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA. BIRNSA PAKETE

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA. CERĪBU UN ŠAUBU DIENA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA. ... UN VĒL VIENA DIENA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA. «TERMINAL» — CEĻA GALS

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA. PĒC TRĪSDESMIT gadiem

SATURS

1