Dirgēla Petrs

Slēptais brasls, Baltijas triloģijas pirmā grāmata

PETRS DIRGĒLA

Slēptais brasls

"Vēsturiskie trilleri" un Petra Dirģēlas vēsturiskā "Baltijas triloģija"

Šodien klasiskais, savulaik Valtera Skota izkoptais vēsturiskā romāna modelis "tīrā" veidā mūslaiku literatūrā tikpat kā vairs nav sastopams. Pats par sevi šis fakts nav nedz kas labs, nedz slikts, tomēr, ja joprojām mēģinām saglabāt ieskatu, ka viens no beletristikas (daiļprozas) pamatuzdevumiem ir literatūras un plašākā mērogā arī kultūras uzturēšana, kopšana un attīstīšana, jebkuram vērtību nonivelēšanās procesam būtu vērts pievērst nopietnu uzmanību — pēlīt, diskutēt un neuzskatīt jaunu kvalitatīvu literāru darbu radīšanu par naivu autoru untumu un veltīgu "cīņu ar vējdzirnavām".

Iebkurš pieredzējis lasītājs, arī labticīgais "dažādu kodu" sacerējumu patērētājs, intuitīvi sajūt, kad tiek apkrāpts. Ja autora stils liek aizstāts ar populārāko literāro piemēru copy-paste metodi apvienojumā ar dažāda līmeņa spekulācijām par tādām vai citādām "aktuālām" tēmām un sižets un tēli atstāti "plakani", bez dzīvības, savukārt darba pamatdoma un ideja izpaliek vispār, lasītājs, kurš asi uztver "krāpšanu" un augsti vērtē savu laiku, neatgriežas pie šāda autora darbiem. Pārējie, mazāk uzstājīgie, vienkārši pieņem, ka grāmata šodien vairs acīmredzot ir tik vien kā izklaide, kas izmantojama gadījumos, kad nav pieejami citi, enerģiju mazāk patērējoši izklaides veidi.

Rezultātā tas nozīmē netaisnīgu uzskatu, ka literatūra kā kultūras sastāvdaļa vairs nav vajadzīga, — un ir grūti tam oponēt, jo lielākā daļa (diemžēl) mūslaiku literatūras patiešām neatbilst nevienam kultūras objekta kritērijam.

"Dienas Grāmata" sava vēsturisko romānu/trilleru atlasē cenšas šai problēmai pievērst pastiprinātu uzmanību. Atlasi neiztur darbi, kuri atrodas zem "sarkanās līnijas" — proti, tādi, kuros nav nekādu literatūras pazīmju. Toties ir un tiek izdoti daudzi augstvērtīgi romāni (piemēram, austrāliešu vēsturnieka un rakstnieka Maksa Forena romāns "Madonnas saraksts", spāņu/katalāņu rakstnieka lldefonso Falko- nesa romāns "Jūras katedrāle", britu autores Susannas Klārkas "Džonatans Streindžs un misters Norels"; arī Maikla Grūbera, Džeimsa Rīza un Elizabetes Kostovas darbi u.c.), kuri gan, protams, neviens vairs nav un nevar būt ciešs Valtera Skota sekotājs, jo arī literatūrā un vistiešāk tās žanros, tāpat kā jebkurā mākslas/intelekta jomā, notiek pastāvīga kvalitatīva attīstība, turklāt vairākos virzienos.

Lietuviešu mūsdienu rakstnieks l'etrs Dirģēla (1947) 20. gs. nogalē nāca klajā ar pavisam jaunu vēsturiskā romāna modeli. 1984. gadā tika izdota viņa "Baltijas triloģijas" pirmā grāmata "Slēptais brasls".

Petra Dirģēlas "Baltijas triloģija" — romāni "Slēptais brasls", "Joldijas jūra" (2 daļas, 1987. un 1988.) un "Ancilus ezers" (1991) —pirmkārt ir unikāli jau ar faktu, ka daudziem joprojām nezināmā 15.—17. gs. Baltijas vēsture .šeit atšķirībā no citiem līdzīga satura šā žanra darbiem tiek skatīta pilnestīgā kopainā — "Eiropas kopējā politekonomiskā kartē", jo nereti vēsturiskie romāni "aizmirst" par telpas un laika kontekstu.

"Baltijas triloģija", kā atzīst tulkotājs Talrids Rullis (un šeit jāatzīmē, ka Tal- rida Ruļļa tulkotie darbi iegūst vēl papildu vērtību talantīgā un godprātīgā tulkojuma dēļ), izceļas ar faktoloģisku vispusīgumu, izsmeļošu precizitāti, sazarotu intrigu, simboliskiem zemtekstiem, bagātu sadzīvisko materiālu un izvērstu tēlu psiholoģisko problemātiku, kura atvasināta no konkrētajā darbā apskatītās vēsturiskās situācijas.

Darbība "Slēptajā braslā" aizsākas 15. gadsimtā. Notiek Lietuvas cīņa pret Livonijas ordeni par izeju pie Baltijas jūras. Uz senās Līvzemes un Lietuvas fona autors analizē ģeopolitiskos jautājumus, kuri savulaik veicināja senā valstiskuma degradāciju, un iezīmē aspektus, kas tiek izvērsti nākamajās triloģijas grāmatās.

"ļoldijas jūras" darbība risinās 16. gs. — pirms Livonijas kara un tā laikā. Latvija, Lietuva un Igaunija ir cīņu arēna, kur darbojas gandrīz visas tā laika Eiropas lielvaras.

Triloģijas pēdējā grāmatā "Ancilus ezers" galvenos notikumus izraisa Lietuvas lielkunigs Sigismunds Vāsa, kurš izprovocē zviedru ekspansiju Līvzemē; intrigas savērpjas ar politiku un neatgriezeniski tiek postīta cilvēku dzīve.

Dirģēla savā triloģijā pierāda, ka "vecais vēsturiskais" romāns ir pat ļoti dzīvotspējīgs un nepieciešams, ja to "atjaunina" caur talantīga rakstnieka redzējumu, proti, nevis sausi un nemākulīgi pārstāsta unikālus faktus, bet iedzīvina tos mūsdienīgā vēstījumā.

Šodien vēsturiskā romāna uzdevums vairs nav tikai palīdzēt iztēloties senos notikumus, kā tas bija Valtera Skota laikā, un galīgi ne falsificēt tos atbilstīgi esošai konjunktūrai, kā tas tika un joprojām diemžēl tiek piekopts, bet gan caur attiecīgo vēsturisko notikumu interpretāciju uzrādīt dažādu procesu paralēles — gan apskatāmā laika kontekstā, gan ar mūsdienām.

Viena no būtiskām atziņām, ko paudis lietuviešu literatūras zinātnieks Aļģi- mants Bučis Petra Dirģēlas "Baltijas triloģijas" sakarā un kas precīzi norāda uz "Baltijas triloģijas" nozīmību, ir: "Valsts-cilvēka-tautas atsvešināšanās problēma ir ne tikai moderna, bet arī ārkārtīgi aktuāla, jo valsts pastāv tādēļ, lai radītu vislabvēlīgākos apstākļus tautas kultūrai. Ar Petra Dirģēlas romāniem mēs iegūstam absolūti jaunu kvalitāti šo attiecību analīzei."

Dace Sparāne

.

Pirmā nodaļa 1

No Sventājas uz dienvidrītiem, no Palangas uz rītiem, no Gargždicm uz ziemeļiem un ziemeļrītiem plešas lielkunga Sudimanta zemes. Bagātais žemaišu bajārs tālu izslavēts ari ar to, ka viņam par padomdevēju kalpo Aristofāns Mikuckis — augsti mācīts vīrs, kas apceļojis visu Eiropu un prot daudzas valodas. Sudimants viņu tur muižā vienīgi tālab, lai pastāvīgi būtu pie rokas ziņas — kur, ko un kad var pārdot dārgāk. Daudzus gadus lielkungs Sudimants bijis apmierināts ar padomdevēja prātu un gudrību, bet reiz kādu vakaru Aristofāns Mikuckis iegāja pie sava kunga un sacīja:

— Es zinu, ka jums nepatīk meitai kaut ko liegt, bet šoreiz pazemīgi lūdzu — nelaidiet viņai braukt uz Sventāju kopā ar labības vezumiem! Es redzu, mans pavēlniek, cik viņa nepacietīga, cik stipri viņa gaida un nevar vien sagaidīt vakaru. Es nemaz neprotu izteikt. Mans pavēlniek, es viņu pazīstu kopš bērna kājas! Viņa ir bikla un paklausīga meitene. Bet galviņa viņai pilna ar vispārdrošākajiem sapņiem un sirds pārpilna ar godkārību — tās pietiktu desmitam bajāru. Ks zinu, ka viņa vēlas pārspēt lielkuniga Vitauta meitu Sofiju. Viņa sapņo par dzīvi Lotaringijā vai Sicīlijā. Jūs, mans pavēlniek, zināt labāk, ka cienmātiņas sirds jau tā vārga… Un tagad nu… Zvēru pie savas sirmās galvas — ja šovakar jaunavu Ievu palaidīsiet uz Sventāju, mājās viņa vairs neatgriezīsies. Es saprotu, cik jums nepatīkami klausīties, bet ar savu bēgšanu uz Klaipēdu jaunava Ieva var pielikt punktu arī jūsu graudu tirdzniecībai… Ja, ja, itin visiem — arī pašam stārastam! — nāks ausīs, kuram tad nu pieder tā labībiņa, kas aizplūst pie ienaidniekiem, turklāt… Nu, jūs jau mani saprotat… Nekad vēl jūs neesmu pievīlis…

Jaunava Ieva bija Sudimanta vienīgais bērns — glīti noaugusi, skaista, spēcīga un drosmīga. Zirga mugurā viņa sēdēja iznesīgāk par vecajiem, pieredzējušajiem jātniekiem, bet pret tēvu un māti izturējās mīļi un laipni. Tēvs viņai nekad neko nebija atteicis, tāpēc tagad, izdzirdis, ka vienīgā meita grasās bēgt no mājām, viņš drausmīgi pārskaitās. Aiz trakajām dusmām smagais un lācīgais lielkunga Sudimanta augums sāka kratīties. Aristofanam Mikuc- kim viņš lika nogulties uz zemes krustā, uzskaitīja viņam ar jājampātagu un tad ar aitu dzirklēm nogrieza pusi bārzdas, bet arī tad Sudimantam šķita, ka pilnu atmaksu par nedzirdēto apvainojumu padomdevējs vēl nav saņēmis.

Izdzirdusi pagalmā troksni, Ieva atskrēja paskatīties, kas šeit notiek.

—    Ko viņš izdarījis, tētiņ?

Ieraudzījusi piekauto un pazemoto skolotāju, Ieva pārbijās.

—    Ak tu tā esi! — Tēvs pagalam nopriecājās. — Redz, paskaties uz savu labdari! Paskaties uz savu prātvēderu! Viņa dēļ tu vienmēr bijusi gatava izskrāpēt man acis, bet nupatās, raugi, viņš man gribēja iegalvot, ka tu nekam neesot derīga, ka tu nemīlot vecākus, ka tu grasoties bēgt projām no mājām kā tāda palaidnīga meiča!… Eku mūdzis, nosist tādu vēl par maz!…

Ieva sarāvās.

Jājampātagas sakapāts un asiņains, viņas skolotājs gulēja zemē, un acis, izlūgdamās saudzību, žēlabaini skatījās uz Ievu. Šitādā situācijā — viens pret vienu — Ieva vēl nekad nebija nokļuvusi. Viņa nespēja tikt gudra, ko lai tagad iesāk. Viņa mīlēja savu skolotāju, kas kopš mazām dienām viņai mācījis neizsakāmi interesantas lietas. Ieva bijusi sajūsmā no viņa stāstiem par tālām zemēm, lielām pilsētām, slaveniem zinātņu vīriem un dzīvi Eiropas lepnākajos galmos, kurus gudrais Mikuckis lieliski pārzināja. Patiešām, viņa savu skolotāju vienmēr aizstāvējusi. Pat tēvs viņam nebija drīkstējis darīt pāri. Turpretim tagad Ievai sejā iesitās dusmu sārtums un, asaras valdīdama, viņa iesaucās:

—    Prom uz pagrabu, iemetiet viņu pagrabā, lai protas!…

Kalpi uzvilka Mikuckim slapju maisu un iegrūda viņu tumšā pagrabā.

Krēslai metoties, jaunava Ieva atskrēja pie tēva atvadīties. Noskūpstījusi tēvu uz pieres, viņa teica, ka būšot mājās kā parasti — rīt dienā vai pēcpusdienā. Staltajai, šmaugajai meitenei mugurā bija poļu kavalērista tērps, zeltainie mati klaidā iziruši pār ādas kamzoli, rociņu Ieva graciozi turēja pie jostas — uz zobena spala. Viņa bija tik apburoša, ka tēvs nespēja vien atskatīties.

—    Novēli man laimīgu ceļu, tēvs! — viņa teica.

—   Vai māmiņu arī apmīļoji, lai viņai nesāp sirds? — Sudimants iejautājās. Meita piekrītoši palocīja galvu, un tēvs viņu piekļāva pie krūtīm.

Ieva steidzās, labības pajūgi sen jau viņu gaidīja.

Tēvs pavadīja Ievu pagalmā, un viņš redzēja, cik veikli meita uzlec zirga mugurā. Vai gan šādai brīnišķīgai un drosmīgai meitenei kaut kas var atgadīties! Savukārt meitas pavadoņiem Sudimants sacīja:

—    Viņa vēl ļoti jauna, vai nu mazums kas var iešauties galvā. Esiet vērīgi! Ja viņai kaut kas notiks — jums žēlastības nebūs! Ardievu!

2

No rīta, kad uzausa saule, vecais Vorunes cietokšņa priekšnieks sapulcināja garnizonu nevis plašajā priekšpils pagalmā, kā parasti, bet gan svinīgo sapulču laukumiņā starp augšējiem torņiem. Vecais cietokšņa priekšnieks sacīja karavīriem uzrunu: — Es jūs apskaužu! Kopš šī brīža pārjums rūpēsies jaunais cietokšņa priekšnieks, kuru mīl pats lielkunigs Kazimiers, bet uz šejieni viņu atsūtījis Viņa Gaišība, zemes maršals. (), es pazīstu Montiģirdaiti! Viņš nemēdz kļūdīties! Uzticieties Stanislovam Būgam un — kad būs cēlies Būga, būsiet cēlušies un kļuvuši bagāti un slaveni arī jūs, jo neviens neaizmirst ceļa sākumu. Visu aizmirst, bet sākumu — nekad!

Torņu starpā svilpoja vējš, un karavīri maz ko dzirdēja. Viņi saprata, ka cilvēks, kas izaudzināts karaļa galma un uztur pazīšanos ar lielkunigu, viņiem neļaus dzīvot pa vecam, un viņi ar nepacietību gaidīja, līdz sāks runāt jaunais cietokšņa priekšnieks. Pēc balss viņi nekļūdīgi spēja noteikt, kāds dienests viņus sagaida — smags vai viegls.

Liekas, vējš sācis svilpot vēl spalgāk.

Atvadījies no garnizona, vecais cietokšņa priekšnieks stāvēja un klusēja. Jaunais cietošņa priekšnieks — zaļoksns un spēcīgs vīrs — arī cieta klusu. Starptorņu vējš plandīja un plakšķināja pret akmeņiem viņa izšūto apmetni. Iepletis acis, itin kā vējš tajās nemaz nebūtu pūtis, Stanislovs Būga lūkojās uz zilgmējiem mežiem, kuri ieskāva pili.

Šurp sāka skatīties arī karenieki. Sirdi viņiem caururba neskaidras priekšnojautas — par smagiem pārbaudījumiem un nāvi vai arī labu dzīvošanu.

Un spēji Stanislovs Būga aptvēra, ka viņš jau sācis pildīt savus jaunos pienākumus.

—    Kas atrodas aiz šiem mežiem? — viņš jautāja.

Vecais cietokšņa priekšnieks atbildēja:

—   Tie vairs nav mūsu meži. Tajos pogo jau cita lakstīgala — ar vanaga nagiem.

—    Es jautāju — kas atrodas aiz šiem mežiem? — Stanislovs Būga atkārtoja.

—    Aiz šiem mežiem stāv krustnešu ordenis, kas gan cits, — vecais cietokšņa priekšnieks atbildēja. — Lielkungs Ērlihshauzens.

—    Un aiz Ērlihshauzenam piederošajām zemēm?

—    Arī vācu zemes. Nu, un visa pasaule.

—    Un jūra? — Būga brīnījās. — Un jūras nekur visapkārt nav?

Vecais cietokšņa priekšnieks jutās aizskarts.

—    Nē, nav. īsti virsnieki zivis neķer. Ja nu vienīgi hetmaņi.

Itin kā viņa zobgalīgos vārdus nebūtu sadzirdējis, Stanislovs Būga pārlaida skatienu savam garnizonam un teica:

—    Dieva Tā Kunga vārdā! Tagadnei domāti darbi drīz pagaist no ļaužu atmiņas. — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Āmen!

—    Komandant, mēs neko nedzirdam! — iesaucās desmitnieks. — Vējš svilpo!

—    Tuvāk, panāciet tuvāk! — Būga paaicināja.

Karavīri paspēra dažus soļus uz priekšu.

—    Vai tagad jūs dzirdat? — jaunais cietokšņa priekšnieks noprasīja.

—    Jā, dzirdam!

Un Stanislovs Būga atkārtoja:

—    Tagadnei domāti darbi drīz pagaist no ļaužu atmiņas!

Vecais cietokšņa priekšnieks neskanīgi nosmējās. Tikai tāpēc, lai karavīri redz, ka viņam nāk smiekli.

Karavīri bija redzējuši. Karavīri bija sapratuši, ka dzīve pārgrozījusies, un naktī viņiem nenāca miegs. Karavīrs nav ne zvejnieks, ne arājs, ne podnieks, ne mežavīrs. Kas gan cilvēkiem visdziļāk iesēžas atmiņā par karagājieniem?! Tas, ka karavīrs aizstāvējis dzimto zemi un iekarojis svešas zemes. Karavīrs ļaužu atmiņā atspīd kā mūžīgās uguns liesma! Jaunais cietokšņa priekšnieks sarijies asakas, garnizona karavīri sirdījās, no viņa tā vien sitas pretim pēc sasmakušām zivīm. Par kādiem darbiem viņš runājis? Kādus tagadnes darbus viņš turējis par nekur nederīgiem? Vai gan Lietavas lielkunigija nav liela? Vai gan karavīri nestāv sardzē uz tās robežām? Vai gan tie nav viņi, kuri pa stepēm tvarsta tatārus? Vai gan tie nav viņi, kuri notur kārtību slāvu zemēs? Cietokšņa priekšnieks Būga samuldējis niekus! Cietokšņa priekšnieks grib, lai karavīri gan ar, gan zvejo, gan ķočus pin! To jau nu viņš nesagaidīs! Nekad! Ērglis pa mēsliem nekašājas. Bet — kāpēc gan ne? Nu, ko tu Būgam varēsi izdarīt, ja viņš, piemēram, rudenī pavēlēs lasīt dzērvenes? Neko tu viņam nevarēsi izdarīt! Viņš ir Stanislovs Būga, viņu pazīst lielajā galmā, varbūt ar laiku viņš tiek par hetmani. Vai tā nav? Ja viņš liks uzbūvēt vēl vienu priekšpili — būvēsim! Tad jau nu patiesi neviens nekad mūsu darbu neatminēsies. Ja nebūsi lējis asinis, ļaužu atmiņā saglabāties nevarēsi. Ko daudz te virināt muti — tukšas mūsu nākamības dienas…

l ikām bija atgriezusies nomainītā torņu sardze un nu sāka klāstīt, ka jaunais pilskungs esot stipri dievbijīgs. Un, pilnīgi iespējams, ka piedevām vēl jēradvēsele. Tādi esot drosmīgi tikai karaļa galmā, bet, tiklīdz nokļūst uz robežām — ienaidniekam degungalā, aiz pārbailēm tūdaļ metas lūgt Dievu augām naktīm. Jā! Visu viņu sardzes laiku Būga esot slampājies starp apgaismotajiem torņiem un sazin ko savā nodabā mur- mulējis. Sardzenieki neesot sapratuši ne vārda, tomēr neviens jauns un spēcīgs cilvēks nekad jau nu šitā aiz dīka prieka nemurmulē! Ja jau to dara, tas liecina, ka viņš lūdz Dievu. Šī jaunā ticība vispār stipri atgādinot pļāpāšanu, nevis nopietnu iestāšanos par sirdsapziņu. Pirms ēšanas — viena lūgsna, pēc ēšanas — cita, ja esi spēris kādu sānsoli — jau jāsāk buldurēt zem deguna. Jaunā ticība ir diegabikšu ticība! Nu, kāpēc tad mēs šeit patlaban sēžam un nemaz neskaitām lūgšanas? Tāpēc, ka mums ne no kā nav bail! Tas gan — ja karakungs būs gļēvulis, mēs arī tapsim par gļēvuļiem. No tā jau nu neviens mūs nevarēs izpestīt! Rau, pat Būgas zirgs lai, kauc ar naigu soli, tomēr bailīgs — līdz vēlai naktij, atstāts viens, ārdījies un zviedzis pa pilskunga zirgu stalli, un zirgupuisim to vajadzējis aizvest uz kopējiem steliņģiem. Kam daudz vēderu dzisināt — no bailēm mirušajiem zvanu vietā bezdelis skan…

—    Paga! — Desmitnieks pievirzījās tuvāk sargvīram. — Izstāsti, kā viņš tur slampājis!

—    Nu, pie torņa dzegas piegājis, viņš apstājas un skatās sazin kur. Tu taču zini: gaišs ir zem lāpām, kamēr visapkārt — tumšs. Ko tu tur vari ieraudzīt!

—     Un viņš vienā laidā sev zem deguna murmina? — desmitnieks pārjautāja.

—    Nē! Nemurmina vis. Lūpas saknīpētas, galva piešķiebta. Varbūt kaut ko domā. Varbūt lūgsnu pārmaina. Es gan prātoju: viņš baidās — baidās, ka mežā var iedegties lāpu ugunis.

Desmitnieks brītiņu klusēja.

—    Skaidrs! — pašapmierināti čāpstinādams muti, viņš teica. — Viņš klausās. Klausās, slīpēts! Lai mani Pērkons sasper — viņš klausās! Tu te vairs nepļurkšķi muļķības! Stanislovs Būga būs labs karakungs, ja klausās!

—   Ta vai ta viņš kaut ko dzird? — Sargvīrs iepleta acis. — Ta vai ta cauri vēja svilpoņai kaut ko var sadzirdēt? Ja nu vienīgi brunču čaukstēšanu!…

—    Nē, — desmitnieks lēni papurināja galvu, — tu nekad nebūsi kara- kungs! Vadonis vienmēr jauž, kā skaņa ienāk viņa cietoksnī un kā iziet. Tička! Tādas tās lietas.

Skatoties tumsā, sargam pārskrēja drebuļi. Viņš sācis saklausīt skaņas, kādas nevar izlauzties cauri mūra sienām. Ausīs iesvilpojies vējš, kaut kas neredzams čabina, brakšķina, mīņājās kājām un zirga mugurā lēkšo auļiem; kāds kliedz nesaprotamā valodā un dauza zobenu pret vairogu; būkšķina bombardas, dundina tarani, nezvēra balsī gārdz un kauc, skaidrs, kāds cits; ierībinās bruņucepure, gluži kā ripodama lejup un nekur nevarēdama aizripot.

—    Nē, nē! — Sargvīrs pakratīja galvu. — Neviena šeit nav!

—    Es jau teicu: arlabunakt, vīri!

Desmitnieks bija sadusmojies.

3

No rīta cietokšņa priekšnieks Būga lēnā solī gāja gar karavīru ierindu. Karavīri vairs nesaoda savu drēbju smirdoņu, viņi bija pieraduši, bet jaunais pilskungs grieza prom degunu, un karavīri stāvēja apvainojušies un pazemoti.

—    Mēs neesam vainīgi! — desmitnieks teica. — Dienests.

—    Bet smaka nāk no jums, — cietokšņa priekšnieks atbildēja. Cietokšņa garnizons sabrida skaidrajā, avoksnainajā upītē. Ar smiltīm

viņi brucināja drēbes un rīvēja miesu. Pilskungs lika izžaut apģērbu starp pils torņiem, bet karavīriem pašiem sapulcēties uz laukumiņa torņu priekšā.

—    Lai visus izpūš vējš! — viņš sacīja. — Pašreiz pūš tieši no jūras.

—    Vējš kā jau vējš, — desmitnieks noburkšķēja. — Tā var saķert slimību.

—    Nē! — cietokšņa priekšnieks atcirta. — Vējš pūš no jūras. Tas ir jūras vējš! Vajag atšķirt. Kad visi būs izpūsti, pamodiniet mani!

Karavīri stāvēja puskaili. Vējš patiešām bija pretīgs — mitrs un auksts.

Karavīri sāka trīcēt un dusmoties. Pēc stundas desmitnieks aizgāja pie cietokšņa priekšnieka un atgriezās pārskaities.

—    Viņš vēl guļ! — viņš teica. — Tička!

—    Vajadzēja modināt augšā! Kas tā par tādu kārtību!

—    Nūja, — desmitnieks nopurpināja. — Un kurš var pateikt, ka vējš mūs jau izpūtis?

—    Ir izpūtis! Skaidrs, ka ir izpūtis! — karavīri sāka dūkt.

—    Kā jūs to varat zināt? Kurš pateiks, ko par to domā cietokšņa priekšnieks?

—    Lai viņš domā, ko grib! Stulbenis! Nepaies ne mēnesis, kad pats būs sasmirdis!

—    Nu, ja tā, — desmitnieks saslēja spuras, — mums dienests būs grūts!

—    Mūsu pienākums ir dienēt, mums maksā tikai par dienēšanu. Kāds tai sakars ar smaku?

Līdz vakaram drēbes bija izžuvušas, un karavīri apģērbās. Cietokšņa priekšnieks lēniem soļiem gāja gar viņiem, tikai tagad nevis ostīja, bet viscaur skatījās karavīriem acīs.

—    Kā būsi vārdā? — viņš pajautāja slīmestam, kam garās rokas nokarājās vai līdz ceļgaliem.

—    Bagdons.

—    Vai jūru kādreiz esi redzējis?

—    Nē! — Slīmests papurināja galvu. — Ko ne, to ne!

—    No kuras puses būsi?

—    No Plateļiem.

—   Jā? — Stanislovs Būga sarauca pieri. — No Plateļiem līdz jūrai tālu. Un tu? — viņš uzjautāja līdzās stāvošo bārdaini. — Vai esi redzējis jūru?

—    Es nāku no Vaukaviskas. Kā tad varu būt redzējis? Esmu no seno laiku ticības…

—    Jā, jā, — Stanislovs Būga noņurdēja. — Vaukaviska ir tālu no jūras. Seno laiku ticība — vēl tālāk…

Cietokšņa priekšnieks novērsās 110 karavīriem un cieši sāka vērties zilgmajos mežos visapkārt cietoksnim.

—    Dievs, — viņš ierunājās, — pie visa ir vainīgs Dievs. Viņš mums nav parādījis jūru. Acu priekšā tikai mežs, tikai lauki, tikai zirgi un arkli… Nenonesams akmens tīruma vidū. Zvaigznīte pie debesīm, un mēnes- gaisma pusnaktī. Bērniem par jūru pastāstīt nevar. Jo neesi redzējis jūru. Kā tu te teici?

Viņš pagriezās pret desmitnieku.

—    Tička! Es teicu — tička. Piedodiet, citreiz vairs neteikšu!

—    Slāvs?

—    Nūja. Tā tas ir. — Desmitnieks piesārta. — No Ostrogas. Nē, nē, jūru es neesmu redzējis. Dievs nav parādījis. Bet ieraudzīšu, ja tas ir vajadzīgs. Svēti apsolu.

Stanislovs Būga strauji apsviedās riņķī pret visiem karavīriem un vēl nedzirdētā, dusmīgā balsī nokliedzās:

—    Izklīst! Paliek tikai tie, kuri redzējuši jūru!

Un tūdaļ viņš satrūkās, ka aizies visi līdz pēdējam. Palika. Divi. Ar nelietuvju degunu. Ar tukšu vēderu, ko piepildīt var karakalpība Lietavā.

—    Kāda cēluma?

—    Poļu, — atbildēja vīrs melnām uzacīm. — No Radomas.

—    Vācu, — atbildēja vīrs gaišām uzacīm. — Kur ir mana tēvija? Vāczeme ir liela! Mana tēvzeme ir visa plašā Vāczeme. Tai trūkst vienīgi imperatora, tad būs jauna Bizantija.

—    Bizantija? — Cietokšņa priekšnieks pagrozīja galvu. — Tu esi dzirdējis par Bizantiju?

—    Vāci par visu ir dzirdējuši, — karavīrs augstprātīgi atbildēja. — Vāczeme būs Bizantija!

Brītiņu Stanislovs Būga noskatījās viņā. Vai kaut viens vienīgs že- maišu karotājs domā par to, kāda būs Lietava rītu? Zobens rokā, zirgs starp kājām, kumoss zobos — ko vairāk vajag?

—    Vai svešzemnieku šeit ir daudz? — Būga iejautājās.

—    Astoņi, — vācietis atbildēja. — Bez mums vēl ir pieci čehi un viens unimrs. Visi pārejie — žemaiši.

—     Bet juru esat redzējuši tikai jus divi?

—     Kā to lai saka… — Polis apjuka. — Cehīši uz jūras esot pat karojuši… vai laupījuši… bet… viņi ir jocīgi cilvēki. Viņi visu slēpj. Nekad no viņiem nevar izdibināt neko patiesu.

—    Un žemaiši?

—    Ko — žemaiši?

—   Vai patiešām neviens no viņiem nav redzējis jūru?

—    Viņi jau nu noteikti nav redzējuši! — Vācietis nosmējās. — Viņi ir jocīgāki par čehiem. Viņus ne saprast nevar. Pieliec klāt pirkstu un rādi — neredzēs.

—    Nu jā, nu jā, — Būga nomurmināja. — Bet ko jūs domājat par Prūšu sadraudzības dumpi 1111 poļu cīņu pret krustnešiem?

—    Kas vēl te būtu jādomā? — polis atjautāja. — Ar ordeni ir cauri.

—    Varat iet! — Būga izmeta.

Ainiņa no dievu dzīves. Un ko vērti šādi mūsu karapulki? Ar ko tiem jākaro? Par ko? Kālab? Nav vārdam vietas, mūsu apavs svešzemju karotājiem derdzas. Kādu vēl mīlestību uz mūsu zemi 110 viņiem var prasīt?

Cietokšņa priekšnieks paskatījās pār plecu un ieraudzīja, ka vācietis joprojām stāv dažus soļus no viņa un cītīgi viņu novēro.

—    Ejiet! — Būga stingri atkārtoja.

—    Bet jūs?… — vācietis iejautājās. — Vai jūs esat redzējis jūru?

Stanislovs Būga apjuka. Pēkšņi viņam uznāca dusmas. Vienā mirklī

viņš stāvēja vācu algotņa priekšā.

—    Ej, ubag! — viņš caur zobiem iešņāca tam sejā. — Ej, caursmir- dušais jūras vilks, un pasaki desmitniekam, lai iebāž tevi tumšajā! Un lūdz Dievu, lai tevi tur patur ilgāk! Līdz ar ordeni viss būs cauri! Līdz visi poli būs pakārušies! Līdz Vāczeme pārtaps par Bizantiju! Līdz varēsi paklanīties imperatora priekšā!

Vācietis piesarka. Lūpas viņam sāka trīcēt. Ļaunā priekā viņš nosmīnēja un, nojozis siksnu ar zobenu, nosvieda to uz akmeņiem.

—    Algu man maksās arī par sēdēšanu tumšajā! Man arī tumšajā būs gaišāk nekā jums saulē!

—    Karavīri…

Karavīrs aizvēra muti. Viņš izstiepās un stāvēja pretim cietokšņa priekšniekam.

Būga nokāra galvu. Kāds gļēvums!… Pie kā vainīgs šis karavīrs, ka piedzimis par vācieti?

—    Tev taisnība! — Būga caur pieri paskatījās uz karavīru. — Es neesmu redzējis jūru. Tieši tāpēc es ierados, lai šeit sāktu meklēt jūru. Vai saproti — meklēt!

—    Nesaprotu! — Karenieks papurināja galvu. — Jūra nav adata, to nevajag meklēt.

—    Protams, to grūti saprast! — Būga paskatījās uz zilgmaino mežu. — Pie jūras dzīvodami, mēs meklējam jūru. — Viņš atkal pagriezās pret karavīru. — Kāda viņa ir?

—    Ko lai es atbildu? — Karavīrs apjuka vēl stiprāk — Es nezinu, kāda viņa jums varētu patikt. Es baidos, ka…

—    Mums viņa vajadzīga tāda, kāda viņa ir! — Būga pārtrauca karavīru.

Nokāris galvu, karavīrs mirklīti klusēja.

—    Baigi! — Viņš strauji pacēla acis uz Būgu. — Uz viņu baigi skatīties!

—    Baigi? — Būga negribēja ticēt.

—    Kā lai pasaka… Imperators, karalis, visdrošsirdīgākais karotājs… pie jūras… Vai jūs saprotat? Nav šajā pasaulē dižāka varenuma! Un es domāju, ka… žemaišiem… lietuvjiem… jūra… jūra viņiem nekad nepatiks. Viņi baidās no tiem, kuri varenāki. Viņi ienīst varenākos… Bet ko gan es saprotu?

Būga atkal juta, ka pašsavaldīšanās izsīkst.

—    Vai tikai tu nedomā, — viņš lēnām izrunāja katru vārdu, — ka jau esi ieskatījies lietuvja dvēselē?

—    Nē, nē! — Vācietis pasmaidīja. — Es neesmu garīdznieks. Esmu parasts karavīrs. Taču acis katram pierē… Kā Dievs rāda, tā es redzu.

Stanislovs pieliecās, pacēla jostu ar zobenu un iemeta karavīram rokās.

Mēnessgaismā jūra rāmi zvīļoja.

Jons Ķēsgailis sēdēja lauka krēslā — uzmetis plecos bebrādas kažoku, kailu galvu, tukšām rokām, kuras nevarēja nostāvēt mierā, — nenolaiz- dams acis no vizuļojošā ūdens plašuma. Žemaitijas stārastu ielenca kare- nieki ar lāpām rokās. Kražu karvedis Kmita Rudaminaitis viņam stāstīja:

—    Viņi bija ātrāki. Viņi apgāja mūsu vienību un atgrieza mūs nost no purva. Mēs zaudējām aizmuguri, un viņi mūs samala. Ks domāju, ka šoreiz krustneši aiznesīs no Līvzemes sevišķi dārgu nastu. Liekas, viņus nekas nespēj atturēt, vienīgi kaps. Un ko jūs domājat? Viņi uzbruka nedomādami! Viņi nesvārstījās. Viņi neizsvēra, ar ko tas var beigties. Vai Lietava pasludinās karu pret ordeni vai nepasludinās — viņi tam spļāva virsū. Kā jūs domājat, ko viņi nes prom no Līvzemes?

—    Es domāju, ka sudrabs tas nav, — Jons Ķēsgailis teica. — Un arī zelts ne. Ar sudraba lodēm karā nevar uzvarēt.

—    Ko tad viņi nes līdzi? Garantijas? Galvojuma rakstus? Bet vai visu pārējo viņi saņems no Hābsburgiem?

—    Mums svarīgākas citas lietas! — stārasts nevērīgi atcirta. — Mums ir kauns, ka viņi izlauzušies cauri. Lai iet ellē ratā, uz tilta stāv septiņpadsmit āžu un — nevienam nav ragu!… Tai jābūt pēdējai reizei! Diviem ordeņiem jāatrodas katram par sevi. Bez jebkādiem sakariem. Bez izejām gar mūsu jūras krastu. Kmita, un cik daudz mums izmaksājusi šī viņu izlaušanās, ja atrēķina apkaunojumu un dusmas?

—    Dārgi, stārast! Pārnesām pusotra simta ievainoto. Septiņi atrāpoja paši. Vēlāk. Domāju, ka vēl jau kāds atrāpos. Bet, cik ir kritušo, — vēl nav noskaidrots. Pirmām kārtām vajadzēja gādāt par dzīvajiem. Kāds simts, manuprāt, tomēr krita. Ritu ziņošu, tiklīdz būs kļuvis gaišāks. Cita starpā, Višinskis…

—    No šādas mēnesnīcas prātu var zaudēt! — Jons Ķēsgailis viņu pārtrauca. — Prātu var zaudēt, Kmita! — Balss kļuva sēcoša. — Es skatos, Kmita, uz jūru mēnessgaismā un man r-r-rādās, ka skatos karaļa logā. Un gribas spļaut. Gribas to izsist!

—    Nomierinieties, stārast! — Kmita Rudaminaitis sacīja. — Es jums ieteiktu jau rīt pat atgriezties Kražos.

—    Nu gan! Tu esi jucis. Un kas šeit notiek? Jo tālāk, jo stulbāk. Ar ko tas beigsies? Ar kliegšanu? Ar zobu griešanu? Ar dančiem? Rudaminaiti! Atved soģi Durtiņu! Un iegaumē — stārastijā es neatgriezīšos tik ilgi, kamēr nebūšu ieviesis kārtību jūras krastā. Es noaudīšu tik smalku tīklu, ka tam neizlīdīs cauri ne tikai krustnesis vai līvzemietis — pat zutis ne! I.ai ellē ratā! Vai kādreiz esi dzirdējis par grieķu teātri, Kmita?

—    Nē! — Kražu karvedis sapurināja sirmo bārdu. — Neesmu. Savā mūžā nevienu dienu neesmu izputinājis vējā. Un tomēr slīkstu nost rūpēs. Ko lai te vēl…

—    Tātad tā, Kmita, — stārasts dziļi ievilka elpu, — teātrī vieni spēlē, citi — skatās. Vieni vismaz tēlo, ka dzīvo, kamēr otri nedara ne tik daudz — tikai skatās.

—   Tā jau es teicu, — Kmita Rudaminaitis noburkšķēja. — Mani ar varu nevarētu aizdzīt uz turieni skatīties.

Stārasts neko neatbildēja. Viņš atkal skatījās uz mēnesnīcā vizuļojošo jūru, tikai tagad ar tādām kā atbaidošām, baigām, gluži kā bendem spīdīgām acīm.

—    Tā ka tevi, Kmita, nekur nemaz nevajag dzīt, — viņš ierunājās atkal. — Palūkojies vērīgāk uz jūru! Pats diženākais teātris pasaulē. Bet mēs — paši uzticamākie tūļas, stulbeņi un gļēvnadži. Krustā sistā sātana skatītāji. Novadējušies bestijas. Bezdeļi.

—   Stārast! — Kmita Rudaminaitis apmulsa. — Pēc zaudējuma… Pēc neveiksmīgās kaujas… Kad izliets tik daudz asiņu… Nedrīkst sevi tik briesmīgi noniecināt. Tā jau nav viegli atgūt spēkus. Ja ne ar ko nevar lepoties, labākās zāles — paklusēt.

—    Tu skaisti runā! — Stārasts nodūra galvu. — Es stāvu klusu. Nu, atved šurpu soģi Durtiņu! Attriec šurpu man šito aunapieri! Atnes arī dzirkles… Paskatīsimies, cik gara vilna viņam izaugusi.

Kmita Rudaminaitis ar sirdssāpēm skatījās uz stārastu.

—    Es jūs nesaprotu, stārast! — Viņš papurināja galvu.

—    Vai sen jau?

—    Bieži neesmu sapratis jūs ari agrāk, tas man jāatzīst, — Kražu karve- dis atbildēja. — Bet, ja tagad… Kad no Falangas līdz Sventājai… Kad jūras krasts noklāts ar mūsu karotāju augumiem… Kad vēl neesam savākušies kopā… saskaitījuši… Kad sievietes un bērni vēl turpina raudāt… vai joprojām gaida… Kā jūs, stārast, varat šādā reizē lasīt utis no nekur nederīga soģa lupatām!

Jons Ķēsgailis ar šķindoņu uzmauca galvā bruņucepuri bez sejsega. Karvedim izklausījās, ka viņš bija iesmējies.

—    Nē! — stārasts teica. — Klusums nav tās labākās zāles spēku atgūšanai. Ja rodas darīšanas, kuras nevari nokārtot, nokārto tās, kuras tev pa spēkam. Tas, redz, ir tas, kas atdod cilvēkam spēku un paļāvību!

—    Varbūt, — karvedis atteica. — Taču šodien… taču šobrīd… tā var rīkoties vienīgi tas, kas mīl tikai sevi. Tev nesažņaudz sirdi citu raudas. Paturi prātā, stārast: kādreiz to sapratīs pat vistumšākie ļautiņi. Un tad…

—    Un kas tad notiks? — Stārasts pacēla balsi. — Kas tad notiks? Ko tu tagad te man runā? Ko tu mani baidi? Ar ko? Sirds, kuru sāpina asaras, nav valdnieka sirds. Lai kādi lieti gludina akmeni, akmens būs un paliks akmens, l.ai cik karstas asaras slaka valdnieka sirdi, tās iztvaiko čūkstē- damas. Tāpēc ka valdnieka sirds ir karstāka. Tāpēc ka tā ir cietāka. Tāpēc ka valstī tā jau pārpilnam pietiek mīkstsiržu! Atvediet šurpu Durtiņu!

—    Viņš uzdzīvo, — Kražu karvedis klusi atbildēja. — Jau trijās nedēļas. Noziedznieki gar piekrasti ņudzēt ņudz, bet neviens viņus nesoda. Viņiem rādās, ka guvuši virsroku. Es nezinu, kas notiks, ja vispār viņi palaidīs grožus vaļā un satrakosies. No viņiem mēs baidāmies stiprāk nekā no krustnešiem.

—    Nē, no krustnešiem mēs nebaidāmies! — Jons Ķēsgailis noskaldīja. — Un tu, karvedi, zini, ko es pateikšu: tie, kuri nosoda Ievu Sudiman- taiti, vēl nebūt nav noziedznieki. Nav noziedznieki. Es atkārtoju — tie nav noziedznieki. Es arī skatos uz Sudimantaiti gluži kā uz miglu. Kā viņa aizbēga? Kopā ar ko? Kāpēc? Uz ko viņa cer? Un kuram viņa vajadzīga? Es nesaprotu. Bet… Bet varbūt tās ir tikai meičas muļķības?

—    Ko tu vari zināt! Gaidīsim, kamēr nāks skaidrība. Nu, man laiks nomainīt sargus.

Kražu karvedis paklanījās un, lāpu apgaismots, aizgāja.

Vējš, kas bija pūtis no jūras, kļuva dzestrāks. Ausa. Lāpu uguntiņas ieskāva migla, kura tagad bija sākusi celties. Ķēsgailim sāka smelgt locītavas, un viņš kunkstēdams slējās no lauka sēdekļa.

Žemaitijas stārasta mītne atradās muižiņā netālu 110 Falangas. Vieglo koka celtni ieskāva pret rītiem sasvērušies priežu sili.

Jons Ķēsgailis atdeva zirga pavadas zirgupuisim un pavērās debesīs. Svīda rīts. Gaismai, kura jau sāka iekvēloties, žemaišiem vajadzēja atklāt, cik daudz, kas un no kurām mājām vakar palicis gulēt jūras krastā. Stārastu nemāca kauns, un viņš neslāpa pēc atriebības. Viņš juta, ka stāv uz zemes, rokās tur kūju, bet galva nebeidzas ar cieto bruņucepuri — domāšana balsta mākoņus un varbūt nebeidzas pat pie debesjuma. Skaties zem deguna — būsi nulle, skaties debesīs — būsi spēcīgs, un neviens nesalauzīs tavu gribu.

Soģis Toms Durtins stārastu jau sagaidīja viņa goda istabā. Stārasts bija izbrīnīts. Toms Durtins stāvēja viņa priekšā skaidru galvu. Jā, vaigi iekrituši. Visiem tagad iekrituši vaigi. Jā, vīrs ir noguris. Visi vīri tagad noguruši.

—    Tātad man ir samelots! — Ķēsgailis sapīcis teica. — Un kāpēc gan karvedim bija vajadzējis melot?

—    Nē, nē, stārast! — droši skatīdamies uz Ķēsgaili, soģis atbildēja. — Karvedis nav melojis. Es uzdzīvoju trešo nedēļu.

—   Tad varbūt tu sauc par uzdzīvošanu kaut ko citu? Uzdzīve… Kas tā ir, kā tev liekas?

—    Augstā dziesma! — nešaubīdamies atbildēja soģis.

—    Es nedzenu jokus! — Ķēsgailis saīga. — Stārastam jāzina, kā viņa padotie uzdzīvo. Pat soģis.

—    Soģis uzdzīvo tad, kad nesoda.

—    Pa šo laiku viņš dzer un ķircinās?

—        Nē! Kad soģis uzdzīvo, viņš neņem galvā likumus, nesoda, negrib redzēt cilvēkus, vairs nezina, kad ir ēdienreize, kad guļamlaiks, kad rīts un kad vakars, galvenais, nedomā, ar ko tas viss beigsies.

—    Un tad viņš tempj?

Toms Durtins neapjuka. Laikam viņš bija runājis taisnību. Viņš ir uzdzīvojis. Viņš bija svabads un nevienam nepakļāvās.

—    Un reižu reizēm tempj, — Toms Durtins atbildēja.

—    Un, kad to visu saliek kopā, iznāk augstā dziesma? — Jons Ķesgai- lis dusmīgi noprasīja. — Kam par godu? Dievam?

—    Es neesmu izstāstījis līdz galam, stārasti Tas, kurš neuzklausa padomus un draudus un nedomā par sekām, tas arī nedzīvo tā, kā dzīvo visi. Tādam arī Dieva nav.

—    Un tu saki… /

—    Es saku: kamēr uzdzīvoju, arī Dieva nav. Nekā augstāka nav.

—    Un tas… pāries?

—    Nu, nevienu tādu neesmu redzējis, kurš būtu uzdzīvojis visu mūžu. Ir vajadzīga veselība un spēki, bet spēki, stārast, izsīkst visiem.

—    Labi…

Galvu nokāris, Jons Ķēsgailis staigā pa goda istabu, viņam nošļukuši visi padebeši, visi debesjumi. Tāda domāšana ir briesmīga padarīšana. Vai tikai no tās soģim galvā nebūs sācis mesties raibs?

—    Pasaki man, — stārasts ierunājās, — ko tu domā par tiem, kuri nosoda, nu, ceļ neslavu Sudimantaitei? Vai tie ir noziedznieki? Vai tie ir bīstami? Bet varbūt Sudimantaite ir bīstama mums? Varbūt mēs nemaz neapzināmies, ko viņa mums nodarījusi?

—    Es neko nedomāju! —Toms Durtins atbildēja. — Es uzdzīvoju.

—    Piķis un zēvele! — stārasts iebrēcās. — Sasmakušais bezdelis! Kad tu nāksi pie saprašanas?

—   To es vēl pagūšu. Es esmu zemes soģis. Esmu ievēlēts līdz mūža galam. Kad būs pārgājis — nākšu pie saprašanas.

Bet es tevi varu paaugstināt, un tad tu soģa varu būsi zaudējis.

—   O! — Durtins iesmējās. — Tad es uzdzīvošu tā, kā klājas tādam, kurš saņēmis paaugstinājumu!

Ķēsgailim pavīdēja šaubīgas aizdomas. Apjucis un nobijies, stārasts ciešu skatienu nolūkojās uz soģi. Kādreiz, sen atpakaļ, pirmo reizi ieraudzījis Kristus attēlu, viņš bija sapratis, ka šis attēls pārvērtīs visu dzīvi. Tagad viņš skatījās uz aitasgalvu Tomu Durtiņu un tieši tāpat bijās, kaut nu dzīve no šī brīža nesāktu pārgrozīties.

—    Vai tu esi uzticīgs lielkunigam Kazimieram? — Ķēsgailis iečukstējās.

—    Es uzdzīvoju! — Toms Durtins atcirta. Balss viņam bija kļuvusi rotaļīgāka. Viņš noprata Ķēsgaiļa bažas. — Man vēl nav pārgājis.

—    Tev nav pa prātam kuniga kārtība? Un, ja vien būtu iespējams, tu viņu…

—    Es uzdzīvoju!

—    Par kādiem līdzekļiem, piķis un zēvele! — stārasts iebrēcās. — Par kādiem līdzekļiem tu uzdzīvo? Kurš tev piebēris kabatas? Kauks? Pūķi? Vai tēva muiža? Vai mūsu asinīm slacītā zeme?

—    Noziedznieki, — Toms Durtins atbildēja. — Kurš gan cits par nabaga soģi parūpēsies?

Jons Ķēsgailis iepleta acis. Tagad viņu gan smacēja dusmas, gan viņš nespēja noticēt tam, ko bija dzirdējis. Žemaitijas stārasts apjuka.

—    Tom Durtin, tu ņem izpirkuma naudu? Ķīlas? Kukuļus?

—    Nē, kāpēc tas vajadzīgs? Pietiek ar to, ka cilvēki strādā. Viņi labi nopelna.

Jons Ķēsgailis apsēdās un noņēma bruņucepuri, kažoks viņam noslīdēja no pleciem.

—    Tom Durtin, vai tu visus uzskati par noziedzniekiem?

—    Nu, ja pašlaik es neuzdzīvotu, varētu pateikt… ka mūsu zemē vienīgais noziegums ir — darbs. Un visi, kas…

—    Tu murgo! Vai gan sēja un pļauja ir noziegums? Kāpēc?

—    Tāpēc, ka mēs pļaujam to, ko neesam sējuši.

Jons Ķēsgailis sajuta drausmīgu nogurumu un pašķindināja zvaniņus. Zāles durvīs parādījās stārasta zobennesis.

—    Sagatavojiet kungam soģim naktsguļu, viņš ir jucis! — Ķēsgailis nodžerkstēja.

—    Stārast, viesu galā apmeties Stanislovs Būga, Vorunes cietokšņa priekšnieks, Lietavas valdnieka galma…

—    Stanislovs Būga? — Ķēsgailis nodrebēja. — Ja nebūtu noguruma, es šo "aldnieka stērbeli atdotu kraukļiem par barību, aiztriektu piejūras un pavēlētu savākt līķus, izdzītu uzdūmistabām un liktu kurināt krāsnis!…

—    Būga pieprasa…

—    Lai jods viņu sasper!

Zobennesis aizgāja. Ķēsgailis atkal sašļuka, aizklunkuroja pie skapja, izņēma no tā lielu krūku un teica:

—   Tajā, soģi, ir sarkanvīns! Mēs to atņēmām līvzemiešiem, kamēr tu uzdzīvoji. Ja…

—    Pateicos! — Toms Durtins paklanījās.

—    Es domāju, — stārasts uzlika krūku galdā, — ka ar šito pietiks, lai tev varētu pāriet… būtu beigusies augstā dziesma. Nē, nē!… Nekur tu prom neiesi! Temp šeit pat! Nodziedi savu dziesmiņu šeit pat un cik ātri vien vari. Darbs gaida!

Jona Ķēsgaiļa guļamistaba bija kambarītis blakus goda galam. Caur mazo lodziņu rītos jau sārtojās ausmas debesis. Pati saule vēl nebija redzama. Bet tā jau uzlēkusi, Ķēsgailis iegrima pārdomās. Rītu Zemaitijā to jau redz, tikai es to vēl neredzu, tikai no manis viņu vēl noslēpj meži. Tomēr nav noslēpjama… šī baigā diena nekur nav noslēpjama… Jau aust, saule jau stāv pār Žemaitijas malu… Viņas gaisma vēl nebiedē Viļņu, neviens vēl nezina, kas noticis žemaišu krastā piejūras; kunigijas pretējā krastā — Kačibejā, Tavanē, Orlā, Mcenskā, Vjazmā un Nevelē — vēl nezina… Un, galu galā, ja pie Palangas ir daudz līķu, ko tas izsaka Kačibejas iedzīvotājiem pie Melnās jūras? Desmits līķu šādai lielai valstij neko nenozīmē. Vai pienāks tāds rīts, kad saullēkta stari pasludinās visai pasaulei, ka vienā tās malā ir četri krituši, bet otrā — trīs ievainoti? Kad pasaulei šāds notikums būs sāpīgs? Rīta ausma ir gaismas viļņi. Citu viļņu pasaulē nav, ir tikai šie gaismas viļņi. Vieni 110 tiem baidās, otri gaida kā pestīšanu un dzīves turpinājumu. Nē, nē, asiņainā jūras mala no šīs rītausmas nav noslēpjama…

Ķēsgailis atritināja papīra tīstokli un izlasīja. Nolika to nost. Pacēla acis uz Hūgu. Jauneklis, zēns… Šajā vecumā tēvs Ķēsgailim vēl nebija ļāvis sēsties zirgam mugurā un dzert vīnu, tikai reizēm izsūtījis laukā paskatīties, vai nelīst. Stārasts teica:

—    Es nesaprotu. Jā, jā, es vairs nesaprotu jaunatni!… Mans mīļais Mlkols Ķēsgailis, kanclers, ir stāstījis par jūsu… vai tavu?… Protams! Mī- kols stāstījis, ka tev esot lemts tapt par lielu vīru! Bet pēkšņi tu atrodies Vorunē… Kādi nieki.

—    Tie nav nieki! Es pats lauzos uz Voruni… Jā, stārast, politiķa grūto ceļu es sākšu tikai no jūras!

—    No kā?

Jons Ķēsgailis palieca galvu sāņis un piemiedza acis.

—    No jūras!

Nopūzdamies Ķēsgailis nodūra galvu.

—    Proti, no nekā…

—    Es saprotu, jūs man neticat. Bet… jo labāk! Jo nozīmīgāks būs mans darbs.

—    Kam tas būs nozīmīgs?

—    Lietavai, stārast! Žemaitijai.

—    Lietavai? Oho! — Žemaitijas stārasts atkal piemiedza acis. — Lie- tava un jūra… ļura un Lietava… Kāda saderība! Vēl nedzirdēta vārdu rotaļa, vai ne? Ko lai saka… Jaunekļi vienmēr sāk ar nedzirdētiem vārdiem. Kaut vai es pats… Paga, ar ko sāku es? Žemaitija un Kristus, Kristus un Že- maitija… Nu, protams, es sāku tāpat kā tu — ar vārdiem!… Ja tāpat, es teicu, veiktos ar darbiem… Kamēr laime pienāks, grūtības būs nomocījušas!… Ar ko es varu tev palīdzēt, mīļais?

—    Redzat, — jauneklis samulsa, — es neesmu redzējis jūru. Un es vēlētos, lai jūs atļaujat… nekavējoties… tūlīt pat. To vien no jums lūdzu! Tas ir tik maz.

Ķēsgaiļa seja apmācās. Ķēsgailis dobji atkāsējās, nokāra galvu un caur pieri vēroja jaunekļa seju. Ķēsgailis nopētīja šo balto, maigo seju ar sārtajiem vaigiem. Ķēsgailim bija žēl puiša. Ko viņš šorīt piejūras varētu ieraudzīt? Diplomātiju, politiku… Ķēsgailim bija žēl puiša. Ķēsgailī dusmas auga augumā. Ķēsgailis gribēja nospļauties uz Viļņas pusi. Tikai bērni 110 Viļņas uzdrīkstas līst pie jūras, un — kāds tur labums? Kur lai šos knēveļus liek? Sūtīt viņus, lai savāc līķus?

—    Nu, tūdaļ tā uzreiz nevar, — stārasts noteica.

—    Uzticieties man, maršals galvo!

—    Diemžēl nevar! — Ķēsgailis ievīstījās kažokā. — Tūdaļ uzreiz… Nevar būt ne runas! Nevar! Tur ir bēdīgs skats, pārmēram bēdīgs. Šorīt jūras krastā liekas acis nav vajadzīgas!

—    Es gribu ieraudzīt jūru tādu, kāda viņa ir! — Stanislovs Būga iesaucās.— Aizvediet mani piejūras kā aklu ubagu… Ja nevar atklāti — slepus.

Ķēsgailim iesitās sejā asinis. Viļņas puišeļa bezkaunība! Lai notiek! Un viņš dusmīgi teica:

—    Nu, nē! Šorīt aklie mums pie jūras nav vajadzīgi. Gaišreģi gan vajadzīgi, tā tas ir. Eima, Montiģirdaiša luteklīti!

Lai — lai valdnieka apčubinātais resgalis pabradājas pa mūsu asinīm. Asiņainas putas balto viļņu galos — iesākumam iespaidīgs skats.

Izdzirdis vēl neredzamās jūras šalkoņu, Ķēsgailis sadrūma. Viņš redzēja, ka arī Būga dzird šalkas — sasprindzis, bāls. Esmu rīkojies vieglprātīgi. Man nebija tiesību. Mans pienākums ir apstiprināt Būgas pilnvaras un uz karstām pēdām jauno cietokšņa priekšnieku aizsūtīt atpakaļ uz Voruni. Tomēr ļaunais prieks, kas joprojām nebija noplacis, ņēma virsroku — Jons Ķēsgailis pievilka pavadas un uzsauca:

—    Nost no zirgiem!

Stanislovs Būga nolēca no zirga ar pavadām rokā, pameta tās neglīti karājamies un, atpakaļ neskatīdamies, devās uz pakluso, tomēr gribas pilno un plašo, vēl nepazīstamo šalkoņu. Varenums, jūras varenums plosās tikai pēc paša vēlēšanās: klusi šņāc, viļņojas, pēkšņi sametas melns, saslejas līdz debesīm, iedunas, gāžas, te pārplūdina un aprij, te izsviež un sasit pret kailajām klintīm. Vai gan tu, Lietaviņa mīļā, vai gan tu vari pakļauties šādam varenumam!… Lietuvji, uzauguši mežu vidū, lietuvji, iebāzuši nagus auglīgajā zemē, lietuvji, kopš bērnu dienām vārpu šalku un jēriņu blējienu ieaijāti, no jūras baidās, jā, baidās. Jūra — tā nav meža krākšana vētrā, tā nav zibeņu zaigošana un šausminoši pērkona negaisa grāvieni. Lietuvim jūra ir iznīcinoša neziņa, jušanās par pīsli, iznīkšana bez pēdām bezgalīgajos dievu valdījumos.

Viņam šķita, ka ceļā tūdaļ uzsliesies neizsakāmi augsts ūdens kalns, no kura, putodami un krākdami, gāžas viļņi — tie notrieks, aprīs, aizraus, iznīcinās…

Un te nu viņš, Stanislovs Būga, stāv kāpas galotnē, skatās uz jūru un redz to gludu un rāmu. Jūra, kura ņirbuļoja Būgas acu priekšā, bija tikai ar skatienu neaptverams ūdens. Nebija ieraugāms ne kuģis, ne cilvēks.

Ko es tagad varēšu pastāstīt Bazilei? Esmu redzējis rāmu jūru. Prom, prom! Bazile uzkliegtu: prom! Tu neesi redzējis jūru! Tu mani neesi mīlējis!

Kad es apskāvu Bazili un salaidu zobus viņas rokā, kura mani grūda nost, un kad viņa man iecirta pliķi sejā, un kad sajutu asiņu garšu, un kad apstājies raudāju: ta ir mīlestības, jā, mīlestības garša, mīlestības… Vai tobrīd es domāju, ka pēc tam pasaule manās acīs kļūs tikai bālāka: tā vairs neapburs, kā bija apbūrusi, neizbrīnīs un neapburs tāpat, kā bija apbūrusi, izbrīnījusi un apnikusi? Nu, ko tu stāvi, iebrien jūrā, samērcē kājas, nomazgā seju — vai nepietiks ar to vien, lai līdz nāves stundai jau varētu stāstīt: mēs dzīvojam pie jūras…

jons Ķēsgailis nenolaida acu no Stanislova Būgas: tagad viņš pasper soli, tagad pārkāpj pāri kritušā karotāja kājām, šķindot aizsper no galvas noripojušo bruņucepuri — nav to ieraudzījis. Viņš iet tālāk. Kritušā karavīra zilās, izvalbītās acis nolūkojas viņam nopakaļ. Būga skatienu nav sajutis un atpakaļ nepaveras. Kāpas bija līķiem kā nosētas. Būga neredzēja. Virs līķiem riņķoja kraukļi. Citviet viņi jau gāzelējās pa smiltīm, neparko nevarēdami lāga piemesties blakus miroņiem. Būga neko neredzēja.

Ķēsgailim bija žēl Viļņas puišeļa — tas baidītos, tas nobeigtos aiz bailēm un šausmām, ja vien ieraudzītu, ja vien izdzirdētu, ja vien sajustu!…

Stanislovs Būga lidz ceļgaliem iebrida jūrā. Iemērca rokas un paturēja, lidz sajuta viļņošanās ritmu. Ar ūdeni samitrināja lūpas, tad visu seju.

Stanislovs Būga izbrida no ūdens, pārlaida skatienu liedagam, ar rokām sakļāva vēja plandītos apmetņa spārnus un cieši sāka skatīties uz Jonu Ķēsgaili.

—    Kāpēc jūs klusējat? — viņš iejautājās. — Kas noticis?

—    Es apbrīnoju tavu pašsavaldību. Šajā vecumā…

—    Kas noticis?

—    Nekas nav noticis, — Ķēsgailis teica. — Lietava ir maza, Lietavas kunigija — liela. Un tas, ko tu šeit redzi… Lietavai būtu notikums, vai ne, vismaz sēras, vismaz sāpes, vismaz asaras, vai ne, vismaz domas par rītdienu… Savukārt kunigijai tas ir sīkums. Smiekli! Piliens asiņu no pārdurtas kājas.

—    Kāpēc tā noticis?

Būgam acīs pamirdzēja asaras, un, brītiņu klusējis, Ķēsgailis viņam atbildēja:

—    Bērns, bērns, tu sarunājies pats ar sevi…

—    l:s sarunājos ar Bazili. Es jautāju: kāpēc tā ir noticis?

Nepieskaries, neskūpsti, nemīli — tu esi asiņains. Skaties!

Es redzu…

Neskaries klāt, laid mani vaļā…

Nekad, nekad… Bazile, tās ir tikai asinis — mīlestības garša…

Tu esi pretīgs. Asinis, asinis, asinis… Laid mani vaļā!

—    Nu, lai tā būtu… Varbūt pat labi, ka vējš tevi tādu man atpūtis, — Jons Ķēsgailis sacīja. — Bet es zinu… Sirds nomierināsies, sāksi domāt… Kāpēc gan būtu jādomā?… Kāpēc jāmaldās?… Paskaties apkārt gar mūsu jūras krastu un — tu sapratīsi!

Ej, Būga, ej, es paskatīšos, kuru pirmo tu satiksi, ko tev pajautās un ko tu atbildēsi, uz priekšu, Būga, ceļš nav tukšs, nē! Tur, rau, žemaitis, tāds pats lietavietis, knosās. Ej, Būdziņ! Un tagad… Lēnāku soli! Tagad apstājies! Izstāsti, kas tu tāds esi! Un ka tevi… ka tevi pazīst lielajā un gaišajā kuniga pilī. Un tur tiec turēts godā. Un sola tev liela vīra likteni.

No raudošā bārabērna atliecās sirmgalvis. Būga apstājas un zibošām acīm skatījās uz viņu — uz sejas grumbām. Viņš gribēja ieraudzīt vismaz asaru. Neieraudzīja.

—    Kā tas varēja notikt? — Būga jautāja. — Kāpēc tā notika?

Sirmgalvis sablisināja acis kā no žilbinošas gaismas, ar neveikliem pirkstiem aizpogāja kreklu bez apkakles, nolaida rokas līdz ceļgaliem un teica:

—    Esu Mikna Staņulis, no visugaišā Sudimanta ļaudīm.

—    Kā tas varēja notikt, Mikna Staņuli? Kāpēc tā notika?

—    Kā tad varēja būt citādi? Esam novērsušies no sava ceļa. Debesis…

—    No kāda ceļa? Kam šis ceļš pieder?

Mikna Staņulis atkal atpogāja kreklu. Acis viņam kļuva te gaišākas, te atkal satumsa.

—    Ir celiņš, — viņš teica. — Vienīgais. Cita nav.

—    Runā skaidrāk!

—    Raugi, bajāri ir drošsirdīgi. Tamdēļ jau viņi jāj atklāti — pāri laukam, kur vieta līdzenāka. Mēs tā nevaram, mēs esam bailīgi. Mēs tikai paslepšus, ar apdomu… Tas taču nav grēks?

—    Izskaidro, kāds ir šis ceļš?

—    Ko daudz te skaidrot… Eima! Paskatīsies skaidrām acīm!

Viņi nokāpa no irdenajām kāpām, izgāja cauri priežu audzei, un viņiem zem kājām zeme sāka žļakstēt: priedītes atkāpās malā un atklājās ar rūsu un zilganu plēvi pārvilkts ūdens. Mikna Staņulis apstājās.

—    Te ir mūsu slēptais brasls — vienīgais celiņš. Vakar mūs no tā atšķīra… Četrdesmit trīs tukši pavardi… Daudz bāreņu… Debess…

—    Tas taču ir purvs! — Stanislovs Būga iesaucās. — Smirdošs purvs! Stāvošs ūdens! Par ko jūs domājāt? Vai jums trūka veselā saprāta, ka slēpāties muklājā?

—    Tā jau tā bēda, ka veselais saprāts mūs dzen postā, — Mikna Staņulis atbildēja. — Veselajam saprātam vajadzētu apjēgt, ka mēs, žemaiši, plikā laukā esam nekas. Ja nav ne brasla, ne purva, ne mežu biezokņa… Klajumā krustneši, tāpat kā mūsu bajāri, karot māk, bet šeitan viņi ir kā slapji cālēni.

Stanislovs Būga iesmējās un sapurināja galvu.

—    Ir nu gan cilvēki, — viņš murmināja. — Ir nu gan cilvēki! Jūras krasta cilvēki… Jūras malā mirkst purvā…

Platiem soļiem Būga aizgāja pie sava zirga, daudzi līķi jau bija aizvākti, vienam otram tomēr Būgam vēl vajadzēja kāpt pāri vai iet apkārt. Būga bija dusmīgs. Būga lamājās. Būga neko nevarēja grozit. Viņa prāts nespēja aptvert — jūra, purvs, asinis…

—    Žēl, — Ķēsgailis teica, — jūra šodien rāma. Redzu, ka sajūsminājusi tā tevi nav. — Un steigšus viņš pajautāja: — Vai šis vīrelis neteica, ka vainīga esot kāda Sudimantaite?

Būga klusēja. Viņš pat vairījās paskatīties uz stārastu. Abi uzlēca zirgos, aizjāja pa kāpām un ienira priežu audzē.

—    Kāpēc tu klusē? — Ķēsgailis iejautājās atkal.

Būga laida vaļā dzēlīgus smieklus.

—    Es domāju, kas mūs glābs pēc simt gadiem — vai iekarotās stepes, vai slēptais brasls — celiņš pāri purviem.

Ķēsgailis apstādināja rikšiem skrejošo zirgu. Jauneklim taisnība!… Viņš ir atjautīgs. Arī sirds viņam ir. Ja mēs nesavienosimies ar jūru, kā savienojas ūdens ar ūdeni, mūs stumdīs, trenkās un aizpūtīs kā sniegu, bet stepē izklīdinās kā čigānus pa taboriem, pēc tam izķers…

Turpretim skaļi Ķēsgailis sacīja:

—    Slēptais brasls.

—    Ko darīs slēptais brasls?

Būga paskatījās pār plecu atpakaļ.

—    Mūs glābs. Gan tagad, gan pēc simt gadiem, — Ķēsgailis sacīja un, brītiņu klusējis, piebilda: — Pa slēpto braslu tālu 110 jūras atkāpties nevar. Par to tam gods un slava!

Stanislovs Būga pārsteigts apturēja zirgu — kāds cilvēks varējis teikt šos brīnišķīgos vārdus? Kāds cilvēks tos varējis teikt — gaišreģis, gudrais vai bailulīgs izlīdzējs?

Otrā nodaļa

Dievkalpojums bija galā. Saviļņots Stanislovs Būga apņēmīgi cēlās kājās. Pie baznīcas durvīm viņu sagaidīja ziņnesis un pavēstīja, ka valdnieks viņu patiešām pieņemšot. Šis cilvēks nebija no karaļa svītas ļaudīm, kurus Būga lieliski pazina. Šis droši vien bija no pils ķēķa. Būgam tas bija pirmais pazemojums: viņš bija redzējis, ka karaļa uzticības personas aiziet pie augstmaņu ludzamsola un pavēsta par pieņemšanu Jonam Goštautam un Jonam Manvīdam.

Lielkunigs Kazimiers Jagailaitis sēdēja savā zālē uz troņa, padomnieku ielenkts. Maizes dalītājs, dzērienu pārzinis, zirdzinieki, galda pārziņi, kambarkungi, kancelejas rakstveži un sekretāri, virtuves pārzinis… Pāri par divdesmit cilvēku. Pa augstām, spoži apgaismotām durvīm ienāca Man- vīds un Goštauts ar pavadoņiem, un zālē izcēlās burzma. Zemes maršals Petrs Montiģirdaitis sarauca pieri un pacēla savu grezno spieķi. Viņš pieklaudzināja. Troksnis apklusa. Ko maršals tagad teiks? Nu jā, augstie kungi, sava īsā Viļņas apmeklējuma laikā lielkunigs stipri nobažījies; aizbraukdams no karaliskās Krakovas, viņš bijis cerību pilns pamedīt savas dzimtās puses mežos, taču Viņa Gaišības omu sabojājuši visādi padomdevēji ar visādiem piedāvājumiem; augstie kungi, lielkunigs jūs uzklausīs šādā secībā: Viļņas vaivads Jons Goštauts, Traku vaivads Jons Manvīds un Vorunes cietokšņa priekšnieks Stanislovs Būga; lielkunigs dara zināmu, kāpēc pirmo vārdu saku es, zemes maršals, nevis Smoļenskas vietvaldis un valsts kanclers Mīkols Ķēsgailis: valdnieks nebija pārliecināts, ka Mīkols Ķēsgailis pagūs laikus ierasties no Smoļenskas; redzēdams viņu šeit, liclkunigs pateicas kancleram par centību un piešķir viņam godu runāt pēdējam; lielkunigs arī pavēsta visiem, ka Viļņas bīskaps Mikalojs izsaka nožēlu, jo sakarā ar svēto upurēšanu Tam Kungam viņš šodien kopā ar visiem nevar apspriest svarīgas valsts lietas; bīskaps šovakar savā pilī gaidīšot visus, kuriem būšot vēlēšanās ar viņu parunāties.

Zemes maršals Petrs Montiģirdaitis apsēdās, viņa spieķis pieliecās, un Viļņas vaivads Jons Goštauts paspēra uz priekšu dažus soļus. Ilgi ieturējis klusumu, viņš sāka runāt, ka gļēvuļi un jēlnadži piepūtuši viņam pilnas ausis, stāstīdami, čukstēdami, draudēdami un vispār čivinādami, ka slāvi mūsu lielās kunigvalsts rītu nomalēs esot stipri nemierīgi, ka Maskavija sākšot būvēt kremli un tādējādi kļūšot par Romu visai Krievzemei; liel- kunig, tās ir melšas, aizbēgušo Aļģirda pēcnācēju izgudrojumi, es atkārtoju: tās ir tukšas runas! Ko nozīmē kremlis? Tā ir tikai no baļķiem celta muiža! Citādi tas stipri līdzīgs zirgu aplokam, ja vien iztrūktu to pāris torņu. Nu, nē, Maskavija nekad nespēs izmaksāt nodevas Lielajai Ordai, Krievzeme nekad neapvienosies. Un izbeigsim skatīties uz rītiem, kungi! Skatīsimies uz Dancigu! Tas apstāklis, ka poļi zaudējuši pie Hojņices… Tas apstāklis, ka izputējušas poļu cerības ātri, uz ātru roku… Tas apstāklis, ka poļi iekūlušies jezgā, kurai gala nevar ieraudzīt…

—    Tu, Goštaut, gribi teikt…

Kazimiers lēnītēm nolaida roku klēpī.

—   Jā, valdniek, mums jāatņem poļiem visa Podolija un tie Volīnijas cietokšņi, kurus viņi no mums atrāvuši.

—    Kā — jāatņem? Paskaidro!

Lielkunigs paliecās uz priekšu.

—   Ar varu! — nešaubīdamies atbildēja Viļņas vaivads. Valdnieks un viņa vaivads brītiņu bargi skatījās viens uz otru, pūlēdamies izprast, vai viņi abi patiešām jau saķildojušies.

— Ar varu, valdniek! — Jans Goštauts atkārtoja. — Kamēr vēl nav par vēlu.

—   Vaivad! Varbūt tev izkritis no prāta, ka es, Lietavas lielkunigs, esmu arī Polijas karalis? — Kazimiers izaicinoši iesmējās. — Jauki gan! Es,

Lietavas lielkunigs, uzbruku Polijai, un es, Polijas karalis, aizstāvu Poliju. Nu, kurš varētu gūt uzvaru? l'.s, Kazimiers šis, vai es, Kazimiers tas?

Viļņas vaivads piesārta.

—    Mums nekrīt svarā, kas ir kura karalis! Mums ir savs lielkunigs. Un par Poliju mēs zinām vien tik daudz, ka tā ir viena valsts, bet Lietava — otra. Un starp tām var atrasties tikai viena robeža — taisnības robeža.

—    Pateicos, vaivad!

Kazimiers pamāja ar roku.

—    Lielkunig!

Montiģirdaitis ar spieķi sāka klaudzināt pie grīdas. Goštauts apvainojās. Viņam vairs neļāva runāt. Neņemdams vērā likumu, kuru izklaudzi- nāja maršala spieķis, vaivads pār plecu paskatījās uz Alšēnu kunigu juri un skaļi teica:

—    Ko karalis beigās pateiks, tu man to paziņosi, kunig!

Nepaklanījies pat valdniekam, Jons Goštauts izgāja no zāles. Sacēlās

troksnis. Sastājušies apkārt lielkunigam, padomnieki sastinga. Vieniem šķita, ka augstmaņi sarosījušies aiz sašutuma, citiem — ka aiz sajūsmas. Montiģirdaitis pieklaudzināja ar spieķi pie grīdas vēl stiprāk. Kņada norima.

No savu pavadoņu vidus iznāca Traķu vaivads Jons Manvīds. Viņš sacīja:

—    Valdniek, es labi atceros jūsu vārdus, kurus teicāt pirms divpadsmit gadiem. — Manvīds pārlaida skatienu visiem, kuri atradās zālē, un apstādināja to pie Stanislova Būgas. 'lās viņam bija dzīvā mīkla. — Valdniek! Toreiz jūs teicāt: kur divi plūcas, nesteidzies par trešo — labāk jānogaida, kamēr saplūcas vairāki.

Lielkunigs kļuva žirgtāks. Seja viņam kļuva gaišāka.

—    O!

Kazimiers pacēla elkoņos saliektās rokas. Pāri galvai — augstāk par kroni — pacelt rokas valdnieks vēl nekad nebija uzdrīkstējies. Tikai vienā augstumā ar kroni. Šajā sakarībā viņš tūkstoš četri simti četrdesmit septītā gada divdesmit ceturtajā jūnijā bija sacījis: ja kādreiz es abas rokas pacelšu augstāk par karaļa kroni, kas zaigo man galvā, tad vairs nevarēšu tās nolaist — un tas nozīmēs, ka es padodos vai arī mirstu.

—    O! — Lielkunigs nolaida rokas. — Toreiz, kad sacīju šos vārdus, es vēl biju zīdainis…

—    Jo vairāk vērā liekama doma! — Jons Manvīds atbildēja. — Maza bērna atklātība un patiesīgums nav pārspējams. Mēs arī šodien esam sajūsmā, ka mūsu valdnieks joprojām tikpat bērnišķīgi godīgs.

Pēc tam Manvīds pastāstīja, ko viņš domā par radušos situāciju. Vakaros Polija karo ar krustnešu ordeni. Dienvidos Krimas hanistes un Lielās Ordas hani cits citam izplūkā ūsas. Rītos savā starpā kaujas krievi. Ziemeļos, no labdariem nošķirta, gruzd un dūmo Līvzeme. Tā nu tas ir, visapkārt plūcas visi, — tad vai gan Lietavai vajagot gaidīt uz labāku izdevību — kas, kur un kad nokritīs ar salauztiem spārniem? Tieši tagad liktenis lēmis parādīties mazulim! Jā, vienīgi bērna godīgums liktenīgajā brīdī ir garants Lietavai — izdevība būs izmantota. Valdniek, dodieties atpakaļ uz Krakovu un sēdieties karaļa tronī ar vislabāko noskaņojumu — bērna kārta pienāks, lai arī tik drīzi tas nenotiks, tomēr pienāks!

—    Esmu runājis!

Jons Manvīds paklanījās lielkunigam un pēc tam zemes maršalam.

Būgam deniņos iesitās asinis. Montiģirdaitis kaut ko teica par viņu, taču Stanislovs dzirdēja vienīgi savas sirds pukstienus. Kas viņu saviļņojis? Kas noticis? Manvīds — viņš mani pazemojis. Karalis ir mazs bērns. Gudrs bērniņš. Bet vai gan Stanislovs Būga bija cerējis kaut ko vairāk, dievkalpojuma laikā skatīdamies pakausī lielajiem politiķiem? Brīnumu — viņš bija cerējis tikai uz brīnumu.

—    Nostājieties centrā, lai visi jūs var redzēt, kungs Būga! — zemes maršals teica.

Viņi izrīkojas ar mani kā ar puišeli, Būga apjuka. Bet, uzrunājot liel- kunigu, viņa balss ieskanējās sulīgi. Būga esot vienās domās ar Viļņas vai- vadu Goštautu un Traku vaivadu Manvīdu. Kā tad tā? Polockas vietvaldis Andris Sakāvies pārskaitās. Kā iespējams būt vienisprātis ar diviem pretējiem viedokļiem? Lielkunigs neapmierināts sarauca pieri, ka agrāk par valdnieku kāds uzdrīkstējies pārtraukt runātāju, un zemes maršals augstu pacēla spieķi, brīdinādams Sakāviču. Stanislovs Būga atkārtoja: taisnība abiem vaivadiem, nekad vairs Lietavas lielkunigijai neiekritīs rokās tik lieliska izdevība — vaivadiem taisnība, tikai tā arī ir visa viņu taisnība, Lietavai ir izdevība nevis uzbrukt Volīnijai un Podolijai, Lietavai ir izdevība nevis nogaidīt, kamēr kāds dabūs galu, — Lietavai ir izdevība atgūt no krustnešiem vakaru zemes, kurās dzīvo lietuvji, Lietavai ir izdevība atgūt 110 krustnešiem Nemunas grīvu un Klaipēdas ostu, Lietavai jāiejaucas poļu un krustnešu karā, tikai nevis Podolijā un Volīnijā, bet gan pie Nemunas grīvas un Klaipēdas.

—    Nevis svešas zemes mums jāsagrābj, bet jāatbrīvo savējās! Ordenis ir Prūšu sadraudzības dumpinieku novājināts. Ordenis novārdzināts karā ar Poliju. Uz kādu izdevību Lietavai vēl jāgaida? Uz ko vēl gaidīt iesaka Manvīds?

Stanislovs Būga apklusa, taču visi saprata, ka viņš vēl nav izteicies līdz galam. Iestājās dziļš klusums. Zālē visi gaidīja Būgas vārdus, turpretim skatījās uz lielkunigu. Viņš plati pasmaidīja.

—    Mīļais Būga, tu esi brašs jauneklis! Mums vienmēr prieks, ka tev ir savs viedoklis, ass prāts un karsta sirds. Brīnišķīgā jaunība! Taču tev vēl trūkst pieredzes. — Un viņš mierīgi piebilda: — Dievs pasarg, es neesmu teicis, ka tā ir tava nelaime. Es kļuvu par lielkunigu, kad vēl biju bērns…

—    Valdniek, — Būga savaldīgi ierunājās, — es runāju par lietām, par kurām mūsu politiķiem vēl nav nekādas izpratnes. Tātad mana pieredze un jūsējā šajā jautājumā ir absolūti vienāda.

—      OL. Nu, un par ko tu runā? Ko tad jaunu tavs asais un jaunais prāts atklājis?

Nē, Būga papurināja galvu, tas, par ko viņš runājot, neesot nekas jauns. Visas vecās Eiropas valstis jau panākušas to, ko Būga mudinot panākt arī Lietavu. Ko? Nu, ko? lūru! Es jums stāstu par jūru. Es jūs mudinu kuģot jūrā no pašu ostas. Es mudinu pašiem būvēt savu jūras tirdzniecības un kara floti. Es runāju nevis par mazu stūrīti zemes, kuru sagrābis ienaidnieks, es stāstu par bezgalīgo jūru. Bezgalīgo! Ne tikai vārda tiešajā nozīmē.

—     Bezgalīgā jūra!… — lielkunigs iesaucās. — Hm, lieliski! Bezgalīgā jūra!… Bez krastiem! Kurš šeit varētu izskaidrot arī pārnesto nozīmi?

—    Es tūdaļ paskaidrošu, valdniek! — Būga atbildēja. — Stāvoklis ir šāds: deviņdesmit deviņi lietuvji no simta nav redzējuši jūru, bet četri no pieciem nemaz nezina, ka jūra apskalo Lietavas krastus. Jā, valdniek, mūsu tautu sastāda tikai treju veidu cilvēki — mežaini, 1 aukaini un alinieki, viņi ir tumši, viņi labprātāk sapūs purvos, nekā dosies pasaulē un skatīsies vaļējām acīm, viņi baidās no plašuma, viņi baidās karot klajā laukā, viņi mēra tikai savu augumu, dvēselei viņiem mēra nav, viņi nemaz neno- jauž, ka arī dvēsele ar kaut ko tiek mērīta. Lietavas lielkunigija ir liela, turpretim l.ietava — drausmīgs nostūris, sasmakusi Eiropas province, mūsu cilvēkiem nav ar ko sevi salīdzināt, viņu mērķis — paēst, turpināt dzimumu un pasargāt no ienaidnieka atmatu, kurā uzdiedzē graudu, par citiem mērķiem viņi nav dzirdējuši… Kam gari tērgāt par tautu! Daudziem bajāriem trūkst augstāku ideālu. Un arī tikai tāpēc, ka nav ar ko sevi salīdzināt, jūra — tas ir tas mērs, ar kuru jau kopš seniem laikiem sevi mērojušas vecās valstis! Vai mums piederēs jūra vai ne — no tā atkarīgs, kāds nākotnē būs lietuvis — alu cilvēks vai izglītots vīrs.

Kamēr Stanislovs Būga runāja, lielkunigs piekrītoši māja ar galvu un iecietīgi smaidīja. Un, kad Būga apklusa, valdnieks ilgi vēl nerunāja, nevarēdams pierast, ka vairs nedzird spārnotos vārdus par Lietavas nākotni.

—    Un tas ir viss? — pēkšņi viņš pauda izbrīnu. — Un ko tu gribi? Pēc Melnas vienošanās Lietava jau ir izgājusi pie bezgalīgās jūras! Vai no Palangas līdz Sventājai krasts vēl par īsu? Vai osta ir maza? Un arī Polija nav lūgusi, lai mēs iejaucamies karā. Proti, tā nav uzaicinājusi lietuvjus pie ordeņa sadalīšanas.

Stanislovs Būga atbildēja:

—    Valdniek, Polija nav lūgusi arī to, lai mums pukst sirds. Tomēr tā pukst!

Lielkunigs iesmējās. Arī padomnieki ap troni sāka ķiķināt. Skaļi no-

zviedzās Jona Manvīda un alšēnieša Jura vīri.

Kad smiekli apklusa, lielkunigs nevērīgi nomurmināja:

—    Ak, Būga, Būga, bezgalīgā jūra, mums vairs nav, ar ko tevi salīdzināt…

Mīkols Ķēsgailis — Smoļenskas vietvaldis un valsts kanclers — nekad par sevi nav šaubījies, labi apzinādamies, no kā viņš dzīvo, kāpēc dzīvo un kā vārdā dzīvo. Tas viņam palīdzējis izvairīties no nevajadzīgas galvas lauzīšanas un bezjēdzīgām, veselībai kaitējošām sirdsēdām. Cilvēks, pirmo reizi izdzirdējis Ķēsgaili runājam valdnieka zālē, viņu vārēja uzskatīt par augstprātīgu, nekaunīgu un ne no viena neatkarīgu politiķi. Uzrunādams Ķēsgailis nekad nenosauca sarunbiedru vai jautātāju titulus, slavinošus vai acīm redzamu godbijību izsakošus vārdus, tādējādi pats izpelnīdamies nejēgu godbijību.

Un tā arī tagad Mīkols Ķēsgailis runāja tieši, pa punktiem.

Pirmais. Karš par Nemunas grīvu Lietavai neesot vajadzīgs. Karš par Nemunu varētu sakaitināt Līvzemi, Rīgas virsbīskapu un izsaukt Vācze- mes Fridriha dusmas, kā arī saniknot Hanzas pilsētu savienību, kurai pieder spēcīga flote. Pat Ģedimins atzinis, ka esot visvājākais no visiem Vakaru valdniekiem. Un vai gan Kazimiers esot stiprāks? Nē! Ar algotņu karaspēku mums būtu par maz. Vajadzētu saukt karā bajārus un augstmaņus. Bet vai gan bajāriem tagad esot laika karot? Viņiem tagad tieši īstais laiks atdzīvināt karā novājināto saimniecību. Otrais. Karš Podolijas un Volīnijas dēļ Lietavai nav vajadzīgs. Mēs tikai varam būt pateicīgi Dievam, ka Polijas karalis ir arī mūsu liclkunigs. Viņam neesot svarīgi, 110 kurienes pārvaldīt Podoliju, — no Krakovas vai no Viļņas. Un nekad neizlaidīsim no prāta — Kazimiers ir liels Lietavas patriots. Kazimiers saskaņos mūsu uzskatus ar poļu magnātiem un miera ceļā Podoliju norakstīs Lietavai. Trešais. Attiecībā par nākotni. Attiecībā par šiem miglainajiem skaidrojumiem. Cilvēkus no tautas mēs nekad nevarēsim pacelt līdz augstdzimušo līmenim, bet dižciltīgo gods mums vienmēr jāsaglabā neaptraipīts. Ceturtais. Lai arī Manvīds runāja visai rotaļīgi, viņa viedoklis par Lietavas pašreizējo stāvokli likās nopietns, pašu saimniecībai un kaimiņu attiecībām labvēlīgs. Monvīds teica: kur divi kaujas, vēl nenozīmē, ka arī trešajam katrā ziņā jāmetas kautiņā.

Ķēsgailis beidza runāt, un zemes maršals sapulcinātajiem sāka ziņot datus par pils ienākumiem, amatnieku jautājumiem un ticības ķildām Polockā.

Iznācis piesnigušajā Viļņas laukumā, Stanislovs Būga atcerējās tikai zemes maršala pēdējo vārdu — āmen. Viņš pateica āmen, un visi izklīda.

Āmen. Stanislovs Būga ātriem soļiem šķērsoja laukumu. Āmen.

Viegli smidzināja, vējš kā ar karstām adatiņām dzeldēja vaigus.

Brīnums nebija noticis. Dievs nebija palīdzējis. Nebija bīskapa — tāpēc tā noticis! Trūka visizglītotākā cilvēka, trūka paša ietekmīgākā! Bīskaps vienīgais varēja apstrīdēt lielkuniga un kanclera iepriekš pieņemto lēmumu. Bīskaps ietilpst kā lielajā, tā slepenajā padomē — padomes piecniekā. Viņa vārdu uzklausa visi.

Būga nožēloja, ka vecākos valstsvīrus viņš bija uzskatījis dumjākus par sevi. Viņam bija licies, ka 110 izbrīna augstmaņi stāvēs vaļā muti, tiklīdz būs izdziruši viņa prātojumus.

Kāda milzīga alošanās!… Būgam sen jau bija vajadzējis iekalt sev pakausī, ka viņš nav jaunatklājējs. Viņam vismaz būtu vajadzējis saprast, cik daudz laika lielie politiķi zaudējuši, tieši jūras dēļ lauzīdami galvu. Viņam būtu vajadzējis zināt iemeslus un motīvus, kuru dēļ viņi novērsušies no jūras un kuri slēpjas aiz viņu saldajām dziesmām!… Būtība Lietavai ir postoša, nu jā. Bet — kāda? Kādi ir magnātu patiesie aprēķini? Atbildi uz šiem jautājumiem Būgam bija vajadzējis zināt jau šorīt. Tad viņš būtu varējis uzbrukt. Diemžēl. Un viņš ir zaudējis. Bet arī pašlaik viņš domāja, ka zaudētājs nav viņš vienīgais. Bija zaudējis arī Viļņas bīskaps Mīkolajs, tikai tas nav noticis visu acu priekšā, kā ar viņu. Blēdīgie Lietavas politiķi baidījās no bīskapa, varbūt viņi tam nemaz nav ziņojuši par pieņemšanu pie valdnieka. Minējums, ka bīskaps viņu būtu atbalstījis, mierināja Būgas sirdi. Bazile mēdza teikt: skaties uz upi, nevis uz ūdeni, skaties uz baznīcu, nevis priesterim acīs, — kaut arī baznīcā būs sanākuši tavi ienaidnieki, tomēr būs ieradies arī tavs glābējs. Trīs reizes nedēļā Bazile nesa uz Ķer- navi mācītājam pārdot zivis, kuras kopā ar tēvu un māsiņām saķēra Nērē. Viņai nepatika mācītāja miegainās acis un taisnie mati, un viņai negribējās iet uz baznīckunga māju, bet tēvs viņu mierināja šādiem vārdiem: neskaties acis, skaties uz baznīcu… Vai tagad Bazile būtu mierinājusi Sta- nislovu? Diezi. Bet ko tu gribi? Vai tev ir svarīgs tas, ko tu gribi? Tu tikai vēlies izcelties, es taču redzu. Ja tev izdosies izcelties, tu aizmirsīsi arī mani.

Kāpēc daudzi to vien grib, lai neviens no tuviem cilvēkiem neizceļas? Kāpēc visi baidās, ka pēc tam viņus var pazaudēt?

3

Bīskaps Mikalojs klusiem soļiem, lēnām visā auguma iznirdams no tumšas nišas, piegāja pie galda. Viņa plikpauraino, četrstūraino galvu sedza maza, mēļa cepurīte. Visstiprāk Būgu saviļņoja bīskapa lielās, zilās acis, kuras izstaroja uzticēšanos tam, uz kuru tās nolūkojas.

Polockas vietvaldis Andris Sakāvies pavēstīja bīskapam, ka uz Viļņu esot atbēdzis Lielās Ordas hans Seīds Ahmeds. Viņu sakāvis Zelta Ordas hans Girejs. Viņš lūdzot palīdzību. Bet vienīgi Girejs, nevis Seīds Ahmeds, mums varot palīdzēt ieņemt Novgorodu. Ko darīt? Uzņemt Seīdu Ahmedu? Sūtīt prom, kur acis rāda?

—   Šim nolūkam ir valsts galvas, — bīskaps Mikalojs sacīja. — Baznīca dod svētību viņu gudrībai un piesardzībai.

—    Kanclers un Viļņas vaivads būtu ar mieru palīdzēt hanam, ja viņš pieņemtu kristīgo ticību un apsolītos to izplatīt rītu zemēs. Vai viņi varētu gaidīt uz jūsu palīdzību? — Sakāvies jautāja.

—    Kādu? — Bīskaps bija pārsteigts. — Lai es piespiežu musulmani kristīties? Ko tas grozīs? Šie klejotāji ir gudri kā čūskas. Viņi izspiedīs naudu un — ķer tad vēju vīnogās! Un vispār — ahmedu tvarstīšana mums godu nevairo.

Stanislovs Būga gavilēja. Bīskaps bija sapratis, ka tas, par ko tik stipri rūpējas Sakāvies un magnāti, Lietavai nav vajadzīgs. Nesvārstīdamies bīskaps pārtrauca runas par Seīdu Ahmedu un bez aplinkiem palūdza Polockas vietvaldi atstāt telpu.

—    Jūsu gudrība mani sajūsmina, svētais tēvs! — Būga sacīja.

—    Par ko tu runā?

—    Ja arī mēs nocirstu Seīdam Ahmedam galvu, neviens mūs nesāktu saukt par lauvām.

Bīskaps ilgi nolūkojās Būgam sejā. Būga samulsa. Viņš nešaubījās, ka tikai tagad bīskaps Mikalojs vērīgi ieskatījies savā tuvākajā līdzgaitniekā.

Bīskaps vēlreiz izklāstīja viedokli par tatāriem. Kristīšana tur nenotikšot. Šim nolūkam būtu nepieciešami vairāki ordeņi — vairākreiz lielāki nekā krustnešiem. Bīskaps lieliski zināja arī to, kas šodien runāts lielkuniga zālē. Būga saprata — tagad vai nekad. Saviļņojies viņš atzina savu pieļauto kļūdu. Viņš bija sācis stāstīt valdniekam par cilvēkiem un viņu dzīvi, nevis secīgi izskaidrojis savu nodomu.

—    Kļūdu? — Bīskaps apklusa. -f— Un par kādu nodomu tu būtu varējis stāstīt? Kura nodoms tas ir? Kuram tas būtu jāīsteno?

Būga noklusēja, ka uz Viļņu viņu atsūtījis Žemaitijas stārasts Jons Ķēs- gailis. Viņu abu doma bijusi vienkārša. Viņiem nav kritis svarā, kā un aiz kādiem apsvērumiem Sudimantaite nokļuvusi Klaipēdā. Galvenais, ka viņa bijusi bagātā Sudimanta meita, un viņi varējuši uzbrukt Klaipēdai ar nolūku atbrīvot Sudimantaiti. Tā ar līkumu lietuvji būtu iejaukušies poļu un krustnešu karā. Viņi ieņemtu Klaipēdu, atbrīvotu lietuvju vakarpuses zemes un atņemtu Nemunas grīvu.

Bīskapa acis aizsedza tumšie acu vāki, bija saskatāmi vien asie, melnie redzokļi.

—    īsāk! — bīskaps klusi sacīja.

No tumšās nišas iznāca divi franciskāņu mūki un sāka apgriezt svecēm dakti. Viņu ēnas uz sienām sāka raustīties. Būgam sejā iesitās asinis. Sudimantaites dēļ uzbrukt Klaipēdai un iesaistīties karā?! Nē, nē, tā ir tikai prātošana, tikai viltīgs iegansts. Bet — vai nopietns iegansts? Vai bīskaps to sapratīs? Elpu aizturējis, Būga gaidīja. Nodūris skatienu, nokāris galvu un iegrimis pārdomās, bīskaps Mikalojs klusēja. Nojauta Būgam čukstēja: bīskaps man nepiekritīs, bīskaps nav tas cilvēks, par kādu viņu biju uzskatījis. Un Ķēsgailis? Kāpēc stārasts pats nebija vēlējies doties uz Viļņu? Kāpēc viņš pats nebija vēlējies aizstāvēt kopējo ieceri?

Kad mūki bija nogriezuši svecēm dakti un klusām izgaisuši nišas tumsā, bīskaps pameta skatienu uz Būgu.

—    Nē, es neesmu maldījies, — viņš sacīja. — Tu nemaz neapjēdz, kādu kļūdu esi izdarījis. I-ietava ir nostūris. Lietavai nav, ar ko sevi salīdzināt. Viņi mērī tikai savu augumu. Dvēselei viņiem nav mēra. Tu runāji patiesību! Kaut arī šī patiesība pašam derdzas. Tu esi godprātīgs, neko nevar pārmest. Tu sāki no cilvēkiem, 110 dvēseles…

—    Tā bija mana kļūda, svētais tēvs! Ks nožēloju…

—    Nē! — Bīskapam iegailējās acis. — Pats Dievs ir apgaismojis tavu prātu! Kļūdu tu izdarīji vēlāk.

—    Kādu? Kad?

—    Kad sāki domāt, kas jādara, lai varētu glābt cilvēkus… Kļūda ir tava iecere, vienīgi tā!

—    Bīskap! Iecere varbūt ir naiva, tomēr nekļūdīga. Paskatieties atpakaļ uz seniem laikiem — cik daudzus lielus karus uzvarējuši naivuļi!

Jaunekli, cilvēka dvēseli nevar izdomāt līdz sīkumam, tas nav iespējams! — bīskaps cieti noteica.— Jūra nevar glābt dvēseli! Jūra dvēselei ir nekas— nedzīvs ūdens. Jūra dvēselei ir tāds pats mērs kā mežs, kā kalns, kā purvs, kā gods, manta un miesas kārības. lūra ir vienaldzīga pret cilvēku ciešanām un grēku izpirkšanu. Jūra cilvēkam nav ne žēlsirdīga, ne vēlīga. Bet tu par to runā kā par vienīgo izeju un atpestīšanu. Kļūda, briesmīga kļūda…

—    Kur tad, svētais tēvs, kur tad ir izeja, kur ir atpestīšana? — Būga nočukstēja.

Bīskaps Mikalojs sāka staigāt pa istabu lēniem, nedzirdamiem soļiem.

—    Cik gan grūti cilvēkam tapt redzīgam… — bīskaps rūgti sacīja, apstājies telpas pretējā galā, un tikai tagad Būga ieraudzīja, ka tur kamīnā gail ogles. Tās viegli, viegli sasārta, tad, gluži kā pievērdamas acis, atkal kļuva melnas. Skatīdamies gailējošajās oglēs, bīskaps turpināja runāt: — Cik simti gadu jums, lietuvjiem, būs vajadzīgi, līdz spēsiet glābt savu dvēseli? Jāņa Kristītāja brīnums jums nav līdzējis. Kristīšana… Puse gadsimteņa pagājusi, bet vēl aizvien dvēsele jums noslēgta pret Dievu! Jūra, kāda bezgalīga jūra ir Dievs! — Straujā solī bīskaps atgriezās pie Būgas. — Dievs ir svētā baznīca — tā ir visu cilvēku izeja un atpestīšana. Un par to ir jāgādā jums, jaunajiem! Jūsu pienākums ir iemācīt cilvēkiem izmērot savu dvēseli ar Dieva mīlestību!

Būgam izspiedās sviedri. Viņam kļuva vieglāk. Šaubas bija pagaisušas — cīņā par jūru viņš Viļņā bija vientuļš. Viņš iepleta sasvīdušās plaukstas un noslaucīja tās biksēs. Viņš juta līksmu sirds trakošanu nepakļauties nevienam nekad un nekur un pacilātā balsī sāka runāt, ka jūra varot nostiprināt arī jauno ticību. Izkuģojis plašajā pasaulē, mūsu cilvēks ieraudzīšot, kas brīnišķīgs Dieva vārdā paveikts citās zemēs. Tikai tas, kas redzams, atvēršot acis arī mūsu cilvēkiem. Tikai citu zemju nobriedusi ticības kultūra izvilināšot mūsu ļaudis no purviem un mežu biezokņiem.

—    Svētais tēvs! Mūsu domas saskan, — Būga priecīgi runāja. — Mūsu centieni ir vieni un tie paši. Tikai — jūs runājat par karogu, bet es — par to, kā to vajadzētu nest.

Bīskaps redzēja, ka šis puika, kas stāv izslējies viņa priekšā, nav sapratis nevienu viņa vārdu, un viņš līdzcietīgi sacīja:

—    Tu vēl esi zēns. Tu vēl nedomā, ka būs jāmirst. Tev vēl grūti saprast, kas notiktos, ja arī tumšie ļautiņi vairs nebītos no pērkona negaisa un smietos par viesuļa un jūras trakošanu… Ko lai saka, Būga, es neslēpšu: tu esi mans ienaidnieks vai arī tas būsi, ja sajūsminies par tumšo dabas spēku varenumu. Apbrīnojams… Apbrīnojams ir tava dzīves ceļa sākums…

Stanislovs Būga atbildēja:

—    Nē, svētais tēvs! Jūs esat mans līdzgaitnieks. Vai arī par to kļūsiet, jo…

—    Hs esmu… tavs līdzgaitnieks? — Bīskaps sašausminājās. — Ej prom 110 šejienes un lūdz Dievu, un izsūdzi grēkus Dievam, un izpērc grēkus, kamēr vēl es esmu piedodošs!

Stanislovs Būga cienīgi paklanījās, aizgāja līdz durvīm, — šeit apstājies, viņš mirklīti skatījās uz slieksni un atkal izjuta plosošu pārestību. Tagad es pārkāpšu pār šo slieksni un atkal būšu nevis Stanislovs Būga, bet gan nikns šunelis, kas izdzīts putenī, — bez pajumtes un bez saimnieka.

— Pagaidi! — Būga izdzirdēja bīskapa balsi un atskatījās. — Rīt no rīta aizej pie valsts kanclera. Tu tiksi norīkots par Čerņigovas vietvaldi! Stepes tu taču vēl neesi redzējis? — Bīskaps pielieca četrstūraino galvu. — Saki man paldies, ka aizraidu tevi nevis uz sārtu, bet tikai uz siltu vietiņu.

Būga sažņaudza dūres. Uz rītiem… uz stepēm… Tālāk no jūras… Šuneli ne tikai iztriec pa durvīm — viņu izsper laukā no Lietavas…

Trešā nodaļa

Sudimants sēdēja Žemaitijas stārasta Ķēsgaiļa priekšā sašļucis, drūms un galvu nokāris.

Stārasts skaitās. Viņš juta, ka ir pārāk vājš, lai ar savas varas spēku varētu iebiedēt Sudimantu, tāpēc viņam vajadzēja valdīties un dedzīgi pārliecināt, saglabājot skaidru galvu. Ja šis turīgais bajārs nelaistu karagājienā savus ļaudis, žemaišu vīru būtu uz pusi mazāk. Lai arī daudz Sudimants zaudētu Klaipēdas dēļ, pāris gados labums būtu atnācis atpakaļ ar kaudzi. Sudimanta zemes atrodas Klaipēdai pie sāniem. Ārzemju tirgoņi papriekš kristu Sudimanta nagos. Viņš nopirktu visu pašu labāko preci, kādu vien svešzemnieki atvedīs. Un pirmais dārgi varētu pārdot graudus, ādas, medu, linus un kaņepes. Sudimantam nekad nepietrūktu dzelzs un sāls, vara un vadmalas, ieroču 1111 vīna. Savās muižās viņš uzreiz varētu pielāgot visu, ko vien jaunu kādreiz sāks pielāgot lielāki Eiropas zemes īpašnieki.

Sudimants klausījās, čāpstināja lūpas un purināja ar bārdu un gariem matiem noaugušo galvu.

— Nē, nē! Tamdēļ es karā nejāšu. Pat no savas zemes es nevaru paņemt to, ko būtu iespējams no tās paņemt. Ne trešo daļu nevaru paņemt. Un tu, stārast, man nepierādīsi, ka divas trešdaļas ir sliktākas par vācu dzelžgabaliem.

Ķēsgailis pazina daudzus augstmaņus, taču savu bagātību viņi neturēja, sažņaugtu dūrē. Viņi atbalstīja valdību. Iegādājās ieročus. Par magnātu līdzekļiem magnātu zemnieki cēla pilis un tiltus, būvēja ceļus un uzraudzīja tos. Galu galā viņi laida skolās ne tikai savus bērnus, bet arī talantīgākos no vienkāršajiem sīkbajāriem. Sudimants bija citāds. Tum- sonīgs, aprobežots un mantrausīgs. Nauda viņa maisā bira kā bezdibenī — nošķindēja, noskanēja un — pagaisa.

—    Vai tev prāts, Sudimant! — stārasts iesaucās un trieca pret zemi tumša, nogludināta dzintara piekariņu. — Tu iesaki apbruņot šos pļēgurmiķe- ļus, šos ubagus? Tu iesaki doties uz Klaipēdu tikai ar kājniekiem vien? Varbūt labāk Klaipēdai uzrīdīt suņus?

—    Vai tad es ko teicu? — Sudimants saka trīties. — Ja tādas tās lietiņas, neiesim uz Klaipēdu. Kāda joda pēc uz turieni jāiet? Neiesim nekur! Vai patiesi dažu labu gadiņu nevaram iztikt bez karošanas? — Viņš skāņi atkāsējās. — Nesit pret zemi, stārast, savu svētu mantu!

—    Nē, Sudimant!… Lie-ie-ielkungs Sudimant! Es rīkošos šādi. Iesaukšu karapulkos trīsdesmit ciemus — visus vīrus! Visus līdz pēdējam! Un atlaidīšu viņiem nodevas. No uzraudzības darbiem. No talkām. Šajos ciemos šopavasar neviens ne ars, ne sēs. Bet par visiem zaudējumiem, ko cietīs valdība, mēs sodīsim tevi, lielkungs Sudimant!

—    Tu jau nu nebūsi tas, kurš sodīs! — Sudimants labsirdīgi iesmējās. — Labi, ja gribi, vari ziņot valdniekam. Lai viņš mani soda. Lai tas ir viņš!

Ķēsgailis aizcirtās. Sudimants ir tumsonīgs kā žurkas ala, bet viltīgāks par lapsu. Sudimants zina, ka lielkunigs karā neiejauksies. Viņš ir tālu no Nemu- nas grīvas, Klaipēdas ostas dēļ viņam galva nesāp. Viņu interesē rītu zemes un vienīgi zemes. Un lielais tikai uzslavētu Sudimantu par aprobežotību.

Ķēsgailis saņēma dūšu pēdējam lēcienam.

—    Kungs Sudimant, tava meita aizbēgusi uz Klaipēdu. 'lāva meita atrodas Klaipēdā. Tava meita priecina Klaipēdas komturu… Pagaidi, kungs Sudimant! Es gribu pajautāt — kuram jārūpējas par tavu meitu? Tēvam vai Žemaitijas stārastam?

—    Apklusti, stārast! — Sudimants nošņācās un stenēja kā slāpdams, līdz bija nostājies uz savām resnajām kājām. — Par meitu es ne dzirdēt negribu! Man nav meitas, man meitas nav bijis, lai viņa ellē ratā!…

—   Tātad pat savas meitas dēļ tu nejāsi karā? Pirdiens, nevis tēvs, tas tu esi, Sudimant!…

— Nē, nejāšu! — Sudimants stāvēja satraukts un piesarcis. — Tas nekad nenotiks. Mikuckis viņu pierunāja. Mikuckis viņu piemānīja. Mikucki es iemetu tumšajā. Meitu izmetu no sirds. Visu esmu izdarījis, ko vēl jūs no manis gribat? Rau! — Viņš paspēra ar kāju robaino dzintara piekariņu.

—    Dārga manta, vai tā nav? Uzspodrināta! Kurš to tādu, stārast, padarīja? Kurš tai piešķīra vērtību? — Sudimants ar pirkstu bikstīja uz Ķēsgaili.

—   Vērtību tai piešķīra mūsu pārpilnība. Iegaumē, stārast, mūsu bagātība izkūpēs kā dūmi, ja vienā laidā karosim. Lai jūs visus pie velliem ellē ratā!…

Sudimants aizgāja, maukdams galvā zvērādas cepuri.

2

Zirgu neskubinādams un domās lamādamies, Sudimants rikšiem jāja atpakaļ uz savu muižu. Nekad tu, cilvēks, nevari dzīvot mierīgi! Tiklīdz tev rādās, ka viss jau labi nokārtojies, saskaņa priecē acis un sirdi — jau gaidi nepatikšanas! Pie stārasta Sudimants bija jājis mierīgi. Stārasts bija uzticams cilvēks. Stārasts Sudimantam nekad nav bildis ļaunu vārdu. Un viņš trenca zirgu uz Palangu auļiem. Sejā sviedās sniegs. Garām laidās mežs. Sudimanta sirds strauji pukstēja. Viņam varēja piederēt, viņš varēja valdīt, lietot, atdot, iedot un dāvināt pēc paša brīvas gribas un prāta pilis, pagastus, ciemus un mājas — ko tikai vēlējās. Kādas atlaides vēl stārasts viņam varēja piešķirt?

Un tagad nu viņš jāja atpakaļ uz savu muižu nomākts un sagrauzts, pirmo reizi salamājies ar valdību. Galvā kā tāli briesmu zvani no paša pekles dziļuma joprojām skanēja vārdi: meitas negods, jūra, zaudējumi — par to tevi, Sudimant, tiesās! Agrāk šādus vārdus nekur ne dzirdēt nedzirdēja. Neviens nevarēja viņu tiesāt. Pats Sudimants visus varēja tiesāt. Bet vai gan šobrīd velti skanējuši šie briesmu zvani?

Sudimants piejāja pie nomaļām sānkāpnēm un, smagi atsizdamies ar kājām pret zemi, nolēca no zirga. Vārgdieņi un diedelnieki klanījās vai līdz zemei, atskanēja balsis, kuras izlūdzās žēlastību. Sudimants cieši paskatījās uz lielu, vilkam līdzīgu suni, kas tupēja uz kāpnēm. Priekškājas, atspiestas pret skaldīto akmeni, platie pleci un spēcīgais skausts liecināja par suņa spēku, bet augstu paslietais purns, stāvās ausis un mierīgi klīstošais skatiens — par suņa drosmi. Sudimants apņēmīgi kāpa augšā pa pakāpieniem, un tajā pašā brīdī, kad nešaubījās, ka suns paies nost no ceļa, viņš dzirdēja dusmīgu ierūkšanos. Tā Sudimantam vēl nebija gadījies. Viņa valdonīgais skatiens sabiedējis visniknākos suņus, un tie laidušies uz visām pusēm, asti ierāvuši. Šis suns nelaidās prom. Bet arī Sudimants neminstinājās — gāja iekšā. Suns tvēra ar zobiem, un tikai tad, kad soģis Toms Durtins pie galda pielēca kājās, tas palaida vaļā Sudimanta ādas zābaka stulmu.

—    Kam šis trakais pieder, ellē ratā! — Sudimants pārskaitās.

—    Man, — Toms Durtins atbildēja. — Es nedomāju, ka jūs nāksiet pa šīm durvīm.

—    Kurš man var aizliegt nākt pa tām? — Sudimants dusmīgi pārlaida skatienu telpai ar mitrajām baļķu sienām. Tā bija apkurināma, un sarma uz apaļajiem baļķiem izkusa neparādījusies. — Kas šeit notiek? Kas šeit izstiepies? — Sudimants bikstīja ar pirkstu uz zemnieku, kas bija sarāvies zem sola. — Ko viņš te smilkst?

—    Viņš nožēlo, ka cēlis neslavu jūsu meitai, kungs Sudimant, — soģis paskaidroja.

—    Ko viņš par viņu stāstījis?

—    Mēle neklausa, lai to varētu izteikt! — Soģis apjuka. — Pretīgi klausīties.

—    Nu, un kā viņš nožēlo?

Sudimants saņēma rokas uz muguras.

—    Ei, tu tur, zem sola! — uzbrēca soģa palīgs.

Zemnieks ar visām četrām piespiedās pie zemes un sāka gaudot kā suns. Soģa Durtina vilkusuns pielēca kājās un atieza zobus.

—    Viņš godprātīgi izpērk grēkus! — Durtins pasmīnēja. — Redzat, pat manam Roblim ietrīcējusies sirds.

Sudimantam apšķebinājās dūša; piegājis klāt, viņš iespēra suņa balsī gaudojošajam zemniekam un uzbļāva, lai tas lasoties laukā. Zemnieks četrrāpus metās pie durvīm, bet Sudimants viņu apstādināja.

—    Paga! Piecelies! Kāds tad tu izskaties, ka tevi ellē ratā!

Zemnieks steigšus sagrūda atpakaļ biksēs kreklu, kas bija izlīdis laukā.

Sudimants viņam teica:

—    Ej un visiem pastāsti, lai pazūd no muižas! Uz karstām pēdām! Pats joz pirmais — rādīsi citiem ceļu, lai tev notic — neviens viņus vairs neaiztiks, neviens!

Tiesnesis pārsteigts paskatījās uz Sudimantu. Cauru ziemu viņš bija pūlējies no tumsas līdz tumsai. Taču žemaiši nemitējās celt neslavu Sudi- mantaitei, kuru viņi turēja par nodevēju. Viņus pēra ar pletni, viņi rēja kā suņi un zaudēja pēdējo mantu… Sudimants soģim bija licis ķerties pie visnežēlīgākajiem sodiem. Un tagad nu viņš pavēlēja visiem satvertajiem pazust 110 acīm. Par to Durtins nespēja vien nobrīnīties. Viņš nenolaida no Sudimanta skatienu, un Sudimants saīga.

—    Ko tu lūri? — viņš neapmierināts noprasīja.

—    Es nesaprotu… Varbūt tagad pats uzliksiet sodu? Varbūt esmu ņēmis par mīkstu? Varbūt izmērdēsiet badā?

—    Nav tava darīšana! — Sudimants nomurmināja, baltām acīm caur pieri noskatīdamies uz soģa palīgu un skrīveri.

—    KuŠ, Robli, ārā, sēdi uz kāpnēm! — Durtins uzsauca, bet Sudimants pēkšņi teica:

—    Nevajag! Suns lai paliek iekšā! Tādu trako es vēl nebiju redzējis, kaut viņš ellē ratā!

Sudimants nošļuka uz sola, aizslāpis tusnīja, un mazās ačeles šaudījās uz visām pusēm.

Durtins klusītēm nogaidīja, kas tagad notiks. Beidzot Sudimants sāka runāt:

—    Tavs suns gan ir labs. Roblis, ja? Pašam sava dzīva radība.

—    Sava gan…

—    Atdod to man! — Sudimants strauji paskatījās uz soģi.

—    Kas tad tas? — Durtins brīnījās.

—    Došu tev par viņu divus kalpus. Izvēlies!

Durtins iesmējās. Ne runas nevarot būt. Šo suni viņam atstājis vectēvs, godātais Vītauta muižturis Aušrīls Durtins. Ne runas nevarot būt.

Noliecis galvu, Sudimants blāvām acīm brītiņu skatījās caur pieri. Pēkšņi viņš ar prāvo plaukstu uzplāja pa solu un pielēca kājās.

—    Ellē ratā ar tādu dzīvi! Nekad tu, cilvēks, nevari darīt to, ko vēlies! Nekad neiznāk tā, kā gribi! Mūždien citādi! Mūždien ačgārni! Dievs Kungs, nekādas saprašanās, nekādas saskaņas…

—    Kas noticis, kungs Sudimant?

—    Nekas, nekas…

—    Uzklausiet, vienu otru tikai vajadzētu uzraut zarā, un atkal jūsu meita būtu visiem…

—    Meita? — Sudimants noelsās. — Šķīstā meitiņa… Man nav meitas, man meitas nekad nav bijis! — Viņš atkal saguma uz platā sola.— Nu jā, nu jā… Tā nedrīkst… Nedrīkst padoties… Nedrīkst noļurbāties… Cienīgums, galvenais ir cienīgums… —Viņš atkal pacēla acis uz Durtiņu. — Meita ir. Ir Ieviņa. Nav saskaņas. Nav saprašanās. Kā lai nu es tagad?… Man ir vajadzīgs miers, tikai miers.

—    Kāds miers? — Durtins nevarēja saprast. — Atpūta? Atelpas brīdis?

—    7ā ne tač! — Sudimants atmeta atpakaļ galvu un pievēra acis. — Es gribu strādāt kā zirgs! Staigāt zemainām rokām, miltainu muguru un dar- vainu cepuri!… Lai tas varētu notikt, vajadzīgs miers! Tāds miers, kungs Durtin, lai man neviens neko ne šeit, ne Viļņā, ne jūras krastā, ne mājās… Un kas man iznāk? Uzkāroju kādu plušķa suni un — nevaru to dabūt!… Lai iet ellē ratā ar tādu dzīvi!

—    M-m-mjā, es saprotu, — Durtins nomurmināja. — Tā sakot, jums iekārojies uzdziedāt augsto dziesmu.

—    Ko tas nozīmē? — Sudimants atvēra acis.

—   Tieši to tas nozīmē… Es par visu nospļaujos, bet jums pat nospļauties itin kā nebūtu par ko. Nekas īpašs, jūs esat gudrāks, katru dienu gribat nodziedāt augsto dziesmiņu… Tas ir daudz mierīgāk… Pavisam mierīgi… Taču, kungs Sudimant…

—    Kas atkal — kungs Sudimant? Runā skaidri!

—    Vienu mēnesi es dziedāju augsto dziesmiņu, kungs Sudimant. Tikai friēnesi. Nav prātam aptverams! Nospļaujies un paskaties pār plecu — māte! Nospļaujies un paskaties pār plecu — tēvija! Nospļaujies un paskaties pār plecu — tu pats, tavs vēders, tavas basas kājas, tava svece pie tavas galvas… Tad vairs negribas nospļauties!… Ar augsto dziesmiņu cauri ir!… Atkal dodies cilvēkiem tiesu spriest… Tiesu spriest, tu saproti?

Sudimants piesārta.

—    Tā nu nav, es neesmu spļaudījies, kungs Durtin! Neesmu apvainojis. Ko gari te runāt, es gribu kļūt neredzams.

—    O-oi-oi! — Durtins iesmējās. — Paskatījies pār plecu uz paklīdušo meitu — sirds mierīga! Paskatījies pār plecu uz jūru — sirds mierīga! Paskatījies pār plecu uz asinīm smiltīs — sirds mierīga… Kad paskatījies atpakaļ uz sevi, sāki bļaut: ellē ratā ar tādu dzīvi! piķis un zēvele! Un augstā dziesmiņa cauri ir… Vajag jāt karā… Karā, jūs saprotat?

—    Karā? Man — karā? Un citas izejas nav?

Sudimants bija satriekts. Toms Durtins atbildēja:

—    Es esmu zemes soģis līdz mūža galam. Jūs — savu zemju valdnieks līdz mūža galam, bet kara virsnieks — uz laiku, pagaidām. Kamēr beigsies karš. Ar to mēs abi atšķiramies: man izejas nav, jums — ir.

—    Kāda tā ir?

—    Re nu! — loms Durtins pacēla rokas. — Par mani… par cilvēku, kuram izejas nav, jūs nemaz nedomājat. Vienīgi par sevi.

—    Taisnība! — Sudimants piekrītoši pamāja. — Tīra patiesība. Ko lai es daru?

Toms Durtins nopūtās. Pasmaidīja. Piemiedza acis.

—    Es nospļaujos par to, kas jādara jums. Taču… tā es varētu atbildēt, ja joprojām dziedātu augsto dziesmiņu. Bet pašlaik es taču esmu soģis. Tāpēc es saku: par padomu — pusdienas, kārtīgas pusdienas…

Pie pusdienu galda soģi Durtiņu mulsināja kundzes Sudimantienes izskats — viņa bija tik sanikusi un sagurusi. Viņas spožo acu skumjais skatiens ērcināja arī Sudimantu.

—    Ej, dārgo Sofij! — viņš sacīja. — Mēs abi ar soģi gribam parunāties par kara lietām.

—    Ak! — kundze Sofija nopūtās. — Atkal pļāpāsiet par vieglprātīgām sievietēm. Tos jūsu karus es jau zinu…

Tomēr viņa aizgāja.

Vakarpusē soģis Toms Durtins un lielkungs Sudimants beidza pusdienot. Soģis mēģināja pierunāt namatēvu pagaidīt un viņa padomu kārtīgi pārdomāt, bet Sudimants lika savam zirgupuisim tūdaļ pat seglot zirgu, piebāzt pāris maisus ar sienu un uzsiet otra zirga mugurā.

—    Kungs Durtin, — Sudimants attapās, — vai tad tu arī nevēlētos paceļot kopā ar mani? Tad es likšu piebāzt vēl divus maisus.

—    Nē, nē, es sienu neēdu! — Soģis iesmējās.— Es ēdu cilvēkiem domātu pārtiku. Ardiev! Vēlu laimīgu ceļu!

—    Ak, esi nu gan tu rupeklis! — kāpdams zirgā, Sudimants nopurpināja.

Tiklīdz viņš aizjāja, sāka krēslot, un kalpi, kuri rikšiem jāja abās pusēs un pa priekšu, aizdedzināja lāpas. Viņi lēkšoja strauji, pa ziemas ceļu ātrāk nemaz nevar pajāt, turpretim Sudimantam šķita, ka viņi knapi velkas. No miestiņa un vīna reiba galva. Sudimants kāroja pēc iespējas drīzi iejāt bajāra Kazimiera Višinska pagalmā un pamest kalpiem pavadu. Cik lēni tas viss velkas, cik stipri šis gausums samaitā veselību un veltīgi saēd dzīvi! Veselību Sudimants turēja augstāk par visu. Arī pašlaik tikai veselības saudzēšanas dēļ viņš pacentās novērst domas citā virzienā. Tagad es nokārtošu steidzamākos jautājumus, kaut tikai tas plikata Višinskis vēl nebūtu aizjājis zem kara karoga, pēc tam ķeršos pie soģa suņa, bez šitā suņa es mierā nelikšos, bez šitā suņa es nedzīvošu. Nav vārdam vietas, tik drosmīgu, spēcīgu un niknu suni Sudimants vēl nebija redzējis. Tieši tāds muižā vajadzīgs. Muižā visi ir mīkstčauļi un vieglprāši. Ja tikai kaut kas gadās, visiem trīc rokas, visi staigā kā jukuši un lej asaras, sākas ķildas. Kad meita aizbēga uz Klaipēdu, pat Sofija kļuva slābana. Sakritās un novājēja, vairs ne acīs negribas paskatīties — to dzidrās skumjas visiem ir kā pārmetums, tās visus padara vainīgus, liekas, viņa vienīgā ir tas godīgais cilvēks. Kāds visam te sakars ar skumjām! Sofija slimīgi gaidīja katru mīļu dieniņu — nāks kaut kas briesmīgs, sāksies tādas lietas, kuras visu muižu noslaucīs no zemes virsus, kaut nu tikai Ieviņai kaut kas neat- gaditos…

Domas par mājniekiem arī Sudimantam bojāja veselību, un atlikušo ceļu viņš centās nedomāt neko. Viņš skatījās, kā plīvo un gruzd lāpas pavadoņu rokās. Sirdi kņudināja patīkams satraukums.

Tiklīdz bija uzlēcis mēness un apgaismojis nelielu meža noriņu, Su- dimants ieraudzīja Višinska muižas tumšos apveidus. Nebija redzama neviena uguntiņa. Sasodītais plikbajārs! Viņš vienmēr dzīvo kā ellē ratā! Viņš mūždien metas ugunī, tiklīdz kāds raida… Ja ViŠinskis jau būs aizjājis zem karveža karoga, ko tad Sudimants darīs? Ar pletni nopērtais zirgs metās lēkšos. Višinska saimniecības tumšās ēkas pavirzījās malā, atpalika no dzīvojamās mājas, un tās logos uzmirdzēja uguntiņas. Tomēr Sudimanta bažas nenoplaka: Višinska mājas bija sieviešu pilnas — četras meitas un māte, viņas arī vienas pašas varēja spīdināt ugunis.

Muižiņas vārti stāvēja vaļā aizputināti, acīm redzami sen tie nav virināti. Pagalmā sāka vaukšķēt aizsmacis suns. Ciemiņus neviens nesagaidīja. Sudimants pavadoņiem lika stāvēt uz vietas, pats nokāpa no zirga un ilgi dauzīja kājas pie durvīm, tomēr veltīgi. Neviens nedzirdēja. No iekšas plūda priecīgas dziesmas, kņada un smiekli.

— Ei, Višinski! — Sudimants nodārdināja.

Balsis iekšā pieklusa. Aizsmacis vīrietis sāka sulīgi lamāties. Noklaudzēja soļi un grūstītie šķindošie priekšmeti, līdz beidzot priekštelpā atspīdēja gaisma — dziļumā bija atvērušās durvis. Uz sliekšņa parādījās Kazimiers Višinskis sapinkātiem matiem, vienos kreklos un iedzēris. Viņš ilgi blenza priekštelpas tumsā.

—    Ā-a, Sudimants, — viņš noburkšķēja. — Nāc iekšā! Priekš tevis ari atradīsies meitiķis.

—    Es viens pa naktīm apkārt nejādelēju, — Sudimants atbildēja. — Uzņem zirgus arī!

—    Vai ēdamais ir?

—    Es zinu, pie kā jāju… Vai tad iekšā aicināsi?

—    Kamdēļ ne? Nāc iekšā! Tu arī varēsi pavadīt mani uz žagatu zva- nutorni.

—    Ko? — Sudimants iesmējās. — Vai tikai tu neposies mirt?

—    Kā tad, ienaidnieka zobens neizvēlas.

—    Iegaumē, Višinski, — Sudimants viņam uzklapēja pa plecu, — tas, kurš karo, tas nemirst. Starp citu, taisni šinī sakarā arī esmu atjājis pie tevis.

Iekšā bija piekurināts un pieelpots, nāsīs iesitās sviedru smaka. Galdi savandīti un ar dzērieniem nolaistīti. Viesi skaļi smējās, snauduļoja un spaidīja izspūrušās skuķes.

—    Danī-ī-ī-ī! — paslējis gaisā sažņaugtu dūri, Kazimiers Višinskis iekliedzās. — Danī-ī-ī-ī!

Viņš aizklumburēja uz citu istabu un no turienes atpakaļ vairs nenāca. Bija nokritis. Aizmidzis.

Danute, Višinska pastarīte, bija glezna un glīta, tikai šis skaistums vairs neizraisīja apbrīnu un nesaviļņoja, šis skaistums biedēja: izlaidīgās dzīves un pastāvīgās uzdzīves izvājinātajā sejā brīnišķīgais meitenīgais skaistums plīvoja kā pār melnu bezdibeni — aptumsušo vaigu un iegrimušo acu bezdibeni.

Sudimants tēvišķīgi noskūpstīja meiteni uz pieres un iečukstējās:

—    Tagad ej! Ej gulēt, bērniņ! Tu jau mani iepriecināji.

Meitene satrūkusies pacēla acis uz Sudimantu. Viņa jutās aizskarta un noniecināta. Meitenes pleci sāka raustīties. Sudimantam sametās nelaba dūša. Danutes raudāšana viņam atsauca prātā mājas, kurās pēdējā laikā izliets tik daudz asaru un notiek nepārtraukta šķendēšanās. Ne vārda nebildis, Sudimants devās uz viesu drūzmu. Viņš vairs nedzēra. Iekārtojies pustumšā kaktā, viņš dirnēja, kamēr atmodīsies Višinskis. Visapkārt ālējās Višinska viesi, kuriem mugurā vēl paspīdinājās arī baltu drānu lāsumi. Plikie bajāri joprojām sevi uzskatīja par lielkungiem. Sudimantam bija derdzīgi gan uz viņiem noskatīties, gan vienlaikus arī viņu žēl.

Nepamanīta, kā vēja atpūsta, viņam blakus apsēdās kundze Barka. Sieviete pieliecās un nepieskardamās nobučoja roku Sudimantam, tik tikko pieskardamās ar lūpām.

—    Pateicos, lielkungs Sudimant! — viņa čukstēja. — Jūs redzat pats, kādā ellē manas meitenes aug.

Sudimants nevarēja tikt gudrs, ko lai viņš atbild. Viņš klusēja. Arī kundze Barka vairs nebilda ne vārda. Viņa sēdēja blakus maza un bēdīga, tomēr lepna un stalta. Sudimantu apbūra viņas pacietība. Viņas ģimene bija nokritusi līdz pašai apakšai, tomēr viņa neraudāja, nevaimanāja un nevienu nevainoja. Ja atgadītos šādas lietas, kas gan būtu noticis Sudi- manta mājās! No izmisuma visi būtu zaudējuši prātu, un viņa sieva — pirmā. Lāga neaptverdams, ko dara, Sudimants saudzīgi saņēma kundzes Barkas roku, paturēja, viegli paspieda un nočukstēja:

—   Jūs vienīgā… spējat… jā, jā… spējat… Un es jūs lūgšus lūdzu — nekad nezaudējiet mieru, nekad nezaudējiet mieru!

Kundze Barka pārsteigta paskatījās uz viņu. Sudimants novērsās, iztrūcies, ka viņas skumjās acis tūdaļ noskaidrosies un pēc tam uz visiem laikiem paliks dzidras kā viņa sievai. Dzidrās skumjas Sudimants nevarēja paciest. Dzidrās skumjas viņam likās bezjēdzīgākas par aklu atriebību, par asarām, par vaimanām — par visu.

Kazimiers Višinskis pamodās nakts vidū. Sudimants sēdēja tajā pašā pustumšajā kaktā, viņam līdzās cēla un nekustīga slējās Barka. Viens no viesiem gulēja uz nolaistītā galda, Višinskis nevarēja sazīmēt, kurš tas ir.

—    Nu, un… — Višinskis ierunājās, bet tik stipri nodzertā un samie-

t

gotā balsī, ka ilgi vajadzēja atkrekšķēties un kāsēt. — Nu, kungs Sudimant, ko tu vari pastāstīt par manu meitiķi pastarīti?…

—    Kā tu runā par meitu! — Barka klusā balsī aprāja vīru.

—    Kungs Sudimants mani sapratīs! — Višinskis atcirta.

Sudimants apjuka. Ko viņš varēja pastāstīt Danutes tēvam? Ka izturējies pret meiteni kā tēvs? Bet varbūt Višinskis bija gribējis atgādināt viņam par Ievu? Tāpēc viņš atbildēja tā, kā mēdza atbildēt bajāru sapulcēs:

—    Priecājos, kungs Kazimier, ka esat viņu izaudzinājis tik lielisku! Tava meitiņa ir apburošs, trausls bērns.

Kazimiers Višinskis sarauca pieri, un Sudimants piebilda:

—    Agrāk, kad mums bija vairāk dievu, šķīstām bija jābūt tikai tām meitenēm, kuras viņiem kalpoja. Tagad, kad mums ir tikai viens Dievs, šķīstām jābūt visām!

Pats viņš iesmējās. Kazimiers Višinskis kļuva bēdīgs.

—    Ā-ā, tomēr tu sāki runāt par dieviem!… Vai tas ko groza? — Viņš dziļi nopūtās. — Mūsu runas par jauno drevu ir suņa dziesma. Murkšķam tikai, garlaicības dzīti. — Višinskis pārlaida vērīgu skatienu galdam, uz galda gulošajam, ar acīm sameklēja neapgāztu krūzi, piegāja un nodzēra vairākus guldzienus. — Es tev varu pateikt, Sudik! Vai tas ir jāslēpj? Mūs visus grauž tas pats tārpiņš. Cik savādi uzauguši mūsu bērni!… Kad viņi bija mazi, es pirmo reizi dzirdēju par Kristu. Domāju, domāju… Meitenītēm par Kristu neteicu nevienu vārdu, nevienu! Ko es būtu varējis pateikt? Tagad… Viņas skatās uz mani un jautā: kur ir tas Dievs? Kas Viņš ir? Ar ko Viņš ir kopā? Tagad… bet tagad manas meitenītes ir palaidnīgas meičas.

—    Kungs Kazimier! — Sudimants piecēlās. — Viņas ir lieliski audzinātas, lieliski! Viņas bada acis, bet sirdī ir šķīstas.

Kazimiers Višinskis nosmējās pazemota cilvēka smieklus. Dziļi klanīdamies, viņš teica:

—    Kad tu runā par manām palaidnēm, tev, kungs Sudimant, galvā ir rūtu vainadziņš!

—    Kazimier, es nepieļaušu!..

Barka Višinskiene cēli atmeta galvu.

—    Es nospļaujos! — Višinskis atcirta. — Neviens man neko neļauj. Tomēr es saku: savādi! nesaprotami! riebīgi!

—    Par ko tu runā? — Sudimants pielieca galvu.

—    Par dieviem un par Dievu To Kungu.

Višinskis atiezās un vēroja, kādu iespaidu viņa vārdi atstājuši uz klausītājiem. No sejas neko nevarēja saprast. Vajadzēja līst iekšā dvēselē. Un Višinskis turpināja:

—    Kamēr mums, kungs Sudimant, bija daudz dievu, viņi mūs neiegrožoja. Vēl vairāk! Mēs par viņiem daudz nemaz nedomājām. Kad vajadzēja — sējām, kad vajadzēja — karojām, kad vajadzēja — taisījām bērnus, rīkojām bēres, raudājām…

—    Kazimier!… — kundze Barka bija sarūgtināta.

Bet Višinskis tikai dragāja uz priekšu:

—    Un tagad, kad mums ir tikai viens Dievs, vairs neko citu nevaram darīt, kā tikai par Viņu vienu vienīgo domāt! Ļā-ļa-ļā! Ar to nepietiek, ka Viņam atnes daļu no medījuma. Par maz! Viņš izprašņā: kā jūs nokāvāt zvēru, kur un kad? Pēc tam rāda uz mums ar pirkstu: jums ir netīra sirdsapziņa, jums ir sasmērētas rokas, Dievs pasarg, ar netīrām rokām neķe- rieties klāt — viss ir tīrs, viss manis radīts! Kverniet, smirdiet, šķērdējiet un gaidiet, kamēr es jūs atpestīšu!

—    Par ko tu runā?

Sudimants nokāra galvu vēl zemāk. Kazimiers Višinskis piegāja viņam klāt un, uzpūzdams šķērmu dvašu, noķērcās:

—    Bīskapi drīkst karot, mēs — ne. Krustneši drīkst mūs izkaut, mēs viņus — ne. Mums esot netīra sirdsapziņa. Mums esot sasmērētas rokas. Mēs nedrīkstam karot par to, par ko mēs gribam. Mēs esam spiesti karot par to, ko grib dievi. Bet ko viņi grib? Višinski? Sudimantu? Žemaitiju? Lietavu?

Sudimants atkal apsēdās — lēni lēnītiņām, gluži kā uz dzelkšņaina krūma. Tagad viņam vajadzēja sākt stāstīt, kāpēc viņš šeit ieradies. Pacēlis acis uz Višinski, viņš pētoši noskatījās. Vērīgums apmulsināja Višinski. Sapratis, ka ir aizdomas par viņa atklātības patiesīgumu, Višinskis arī nenolaida acis no Sudimanta.

Višinskis saduga. Sudimants viņam nevarēja piebalsot. Sudimants dzīvoja pēc jaunā Dieva padoma. Sudimantam vajadzēja apvainoties, viņam vajadzēja nosodīt Višinski.

—    Par ko tu? — Višinskim paspruka.

—    Par karu. Un… par mieru.

Spēji Višinskis ļāva vaļu smiekliem, bet tūdaļ aprāvās, jo Sudimants turpināja klāstīt:

—    Mūsu vecvectēvi karoja. Mūsu vectēvi karoja. Mūsu tēvi karoja, arī mēs — karojam, karojam, karojam…

—    īsāk! —Višinskis noņurdēja.

—    Un kur tagad tevi dzen? — Sudimants ieķērās viņam krūtīs.— Karā! Bet kurš to grib? Nokarojusies Lietava? Pusdzīvā Žemaitija? Bet — tikai karā! Zeme taču pamesta novārtā, jau vecvectēvi to atstājuši…

Kazimiers Višinskis iesprieda rokas sānos un, piešķiebis galvu, skatījās uz Sudimantu.

—    Jā, — viņš teica, — es dodos karā! Šodien es eju karā!

Sudimants gluži kā nebūtu dzirdējis.

—    Agrāk bija laiki… Nomaksāji mārciņu sudraba, un tev bija miers. Neej nekur. Lai karo, kurš grib, — vari sēdēt mierā.

—    Ks par to tikai priecājos! Tieši tā jābūt: sudrabs nav nekas, cilvēks ir bagātība. Cilvēka vērtība pieaug, kungs Sudimant!

—    Nebiju domājis… Nebiju domājis, ka tu šitā…

—    Kāpēc tu atjāji pie manis?

Sudimants dusmīgi un ar izsmieklu paskatījās uz Višinski.

—   Tūdaļ tu kāpsi seglos un jāsi karā! Tu to vēlies. Es — ne. Es nevēlos. Es vēlos sēt un pļaut. Es vēlos paēdināt Žemaitiju. Es vēlos lutināt Lietavu. Es vēlos, lai ikkatrs jūt: esmu cilvēks un dzīvoju kā cilvēks. Asinsizliešana neatbilst manai dabai. Pagaidi! Tu izvēlies jūru, es — zemi. Tu dodies karā, es — ne. Taču es nevēlos, lai citi bajāri bada uz mani ar pirkstu un saka: gļēvulis, kaulkambaris, bezgodīgs vējgrābslis. Tāpēc es tev…

—    Ko tu man? — Višinskis viņu pārtrauca. — Es jau redzu: tev vairs nav bajāra pašlepnuma… Tad ko — tu man?

—    Es-s-s-s… tev divdesmit savu zemnieku. Ved viņus kaujā. Zem sava karoga. Zem sava — tu saproti?

—        Par ko tu mani turi? — Višinskis apvainojās. — Man nav sava karoga. Es esmu nabags. Kad pele skrien pāri maniem laukiem, tai mugura rēgojas laukā.

—    Kā — tu gribi doties kaujā viens?

Sudimanta jautājums nāca tik ātri un tik sāpīgi aizķerdams sirdi, ka brītiņu Višinskis nespēja izrunāt ne vārda.

—    Kazimier, viņš tevi sargā, kungs Sudimants tevi sargā! Viņš tev piedāvā nodaļu vīru! — kundze Barka iesaucās.— Pats Dievs tevi sargā no īstas nāves!

Kazimiers Višinskis joprojām cieta klusu. Klusēja arī Sudimants. Klusēja kundze Barka. Kazimiers Višinskis piecēlās kājās.

—    Tu man — divdesmit zemnieku?… Tikai divdesmit? Un tas ir viss tavs godaprāts? No simtiem dūmistabu — divdesmit galvu?

Tikai tagad Višinskim pielēca, ko Sudimants viņam piedāvā. Viņš atkal paslēja gaisā miestiņa krūzi un kāri dzēra. Viņš dzēra arī no tukšas. Dzerdams no tukšās, viņš visu aptvēra vēl skaidrāk.

—    Tev galva strādā, kā nu ne! — no dzeršanas aizelsies, Višinskis teica.

—    Tu man dosi kādu padsmitu puišeļu un pēcāk varēsi lielīties, ka Sudimanta vīri atņēmuši krustnešiem Klaipēdu. Kungs Sudik, tu esi briesmīgāks par nodevēju! Nodevēju saplosa gabalos — un spēlīte cauri. Tevi ne, tevi tā nevar saplosīt! Tev nedrīkst pirkstu durt klāt!

Sniegdamās pēc zobena, sakustējās Sudimanta roka, tomēr tūdaļ sastinga.

—    Labi, lai notiek, — Sudimants izstenēja. — Es tev atļaušu jāt zem sava karoga!

—    Ha-ha-hā! Tā tikai vēl trūka! Tavs karogs karos, kamēr tu pats suņiem zeķes mazgāsi? Karogs nav karavīrs, kungs Sudimant!

—    Un tu neesi bajārs, kungs Višinski! — Sudimants atieza zobus.

—    Tu esi plikbajārs. Un kaujā nejāsi. Tu būsi kara ziņnesis vai arī vējagrābšļa rotmistra raitnieks. Kā nu ne! Katrs ir varonis, kad viņa galvai nekas nedraud!

—    Apklusti! Runā tava pakaļa! Es tev redzu cauri!… Labi, es neesmu bagāts. Mani lauki ir mazi. Un, ja kritīšu, neko es nezaudēšu. Tu ne, tu nedrīksti krist! Tev ir baigi. Tas nebūs taisnīgi. Kā lai saimnieks pamet šādas muižas! Lai Žemaitija kā eņģelis paceļas debesīs, lai Lietava izkrīt cauri zemei — tu vienā mierā suņiem zeķes mazgāsi! Visi jūs esat cūku pakaļas! Visi līdz pēdējam! — Višinskis trakoja. — Vitauts savu Sofiju — miesīgo meitu! — atdeva Maskavas kņazam. Kazimiers sola Podoliju te lietuvjiem, te poļiem. Kurš niknāk palūdz, tam apsola. Ķēsgailis luncina asti — te grib ņemt Klaipēdu, te negrib. Bet Sudiks perē mantu kā vista klukste… Jūs visi esat cūku pakaļas!

—    Kazimier, tu piesauksi nāvi! — Višinskiene metās bāla.

—   Ubaga drosme, kundze Barka! — Sudimants nopūtās. — Tā ir tikai ubaga lielā dūša.

Naidā neprātīgām acīm Kazimiers Višinskis metās uz priekšu. Vēl mirklis un — bajāru lielkungi viens otram ar zobiem būtu pārkoduši rīkli, bet šajā brīdī atskanēja ķiķināšana. Sudimants un Višinskis atskatījās. Plikbajārs, kas bija gulējis uz galda, tagad pieslējies sēdus; no aukstuma viņš purējās un uzbudināts ķiķināja.

—    Ak Kungs! Ak Kungs! Un es domāju… Un es jau domāju — beigts, sabradās, sakapās, noslīcinās… Un, še tev! Vienā mierā uzdzīvo pa galda virsu!

—    Trakais! — kundzei Barkai paspruka. — Vienreiz pierijies sadegs…

Višinskis nikni nospļāvās un negaidīti sniedza Sudimantam roku.

—    Piecdesmit karotāju un mans karogs! Norunāts?

—    Tev taču vairs nav sava karoga, — Sudimants atbildēja.

—    Bū-ūs! — Višinskis izspieda caur zobiem.

Sudimants pasmaidīja.

—    Redzi, kungs Višinski, tev atkal būs karogs! Tu atkal būsi cilvēks. Sudimants ir un paliek Sudimants, kungs Višinski!

Tas palaida vaļā Sudimanta roku un atlieca atpakaļ galvu. Acis viņam gailēja, bet lūpas spokaini kustēja.

—    Uz tevi es neskatos, Sudik! Es skatos uz mūsu ģerboni! — Višinskis atskatījās pār plecu uz goda istabas gala sienu, pie kuras karājās taisnstūra audekla gabals. Uz tā uzgleznots bruņās tērpts jātnieks ar zobenu un vairogu. — Mūsu ģerbonis ir karavīrs. Nekad to neizlaidīsim no prāta, Sudik, nekad!…

Noslēguši izdevīgo darījumu, viņi dzīroja līdz pusdienlaikam.

Atžirgušais plikbajārs tikām sasila, pārstāja trīcēt un ķiķināja vēl skaļāk, stāstīdams, ka pa sapņiem esot gulējis asiņu peļķē, bet viņu mīdījis Klaipēdas komturs.

—    Ja tevis nebūtu bijis, — Višinskis apskāva plikbajāru, — ja nebūtu tavu smiekliņu, kazi, ar ko tas būtu beidzies… Es jau Sudikam acis gribēju izskrāpēt, jau stiepu roku, te piepeši dzirdu — kāds ķiķina, zobojas par mani un mani pamāca: bezgodi, piekāpies Lietavas labad, esi mazāks! Par taviem smiekliņiem izdzeršu līdz dibenam!

—    Jā, jā! — Sudimants murmināja. — Vajag zināt, kad jāķiķinās, kad —jāraud.

Taču sirdī Sudimants bija bažīgs un apjucis. Rīkli žņaudza ciet neizskaidrojams žēlabainums. Šī smerdeļa nosapņotā asiņu peļķe viņam rādījās kā tāds šaušalīgs pareģojums.

—    Kungs Višinski, — viņš klusītēm bilda, — KazimierL. Vai ta no tiesas Lietava pašlaik ir… briesmās?

Viņa jautājumu Višinskis saprata pēc sava prāta. Kāds sīkums ir manta, viņš augstprātīgi nodomāja, Sudimants manā priekšā metas uz ceļiem, jā, jā, sirds viņam dauzās man pie kājām. Redzi, ko nozīmē stiprs gars, vienmēr turies pie tā, Višinski!

—    Nu, — Višinskis cienīgi atspieda muguru pret atzveltni, — kungs Sudimant, Lietava kā parasti. Šodien viņai miers, rītu — kurš var paredzēt? Lietava ir un paliek Lietava. Bez briesmām viņa nevar izdzīvot…

—     Un es domāju, ka tagad Lietava atplauks, kungs Viši…

—    Sudimant, Sudimant! Ko mēs varam runāt par Lietavu! Pat mūsu dzīves veidu nosaka citi! Kad neviens nekauj nost — mums jau tad vien ir labi. Gremojam. Guļam. Pat nedomājam, kas sagaida rīt. Bet, tiklīdz ienaidnieks klūp virsū, mēs jau esam gan neatlaidīgi, gan apņēmības pilni, gan drošsirdīgi. Kā nu ne — varoņi! Tēvzemes vārdā noliksim galvu!… Kaut gan — visi ne, visi ne! —Višinskis zobgalīgi pašķielēja uz Sudimantu.

— Es tev saku no tīras sirds: mēs galīgi atmiekšķētos, ja ienaidnieks mūs liktu mierā. Mēsli vien no mums paliktu. Un tu vēl runā par mieru, kungs Sudimant!

—    Nu, Višinski, — Sudimants piesārta, — lai mani pie velliem ellē ratā, bet bez saskaņas un saprašanās… nē, nē, es nevaru dzīvot un nevarēšu! Bez saticības un saprašanās nav nekādas dzīves!

—    Tas viss ir muļķības, suņa kāju trīcēšana, — Višinskis nevērīgi atcirta. — Nu, tā ir tava darīšana, Sudik! Tev labāk jāzina, ar ko nodarboties — ar muļķībām vai vīru lietām. Bet par sevi es varu teikt: tiklīdz manā dzīvē virsroku ņem saskaņa, es vairs nezinu, kur dēties. Ja sieva ir mīļa, ja meitiķi labi, ja valdnieks un stārasts taisnīgs, ja man sirds ne par ko nesāp, — es vairs neesmu cilvēkam līdzīgs. Es esmu purvs. Aizsērējis dīķis. Jā, jā, kungs Sudimant, saskaņa atmiekšķē mūsu raksturu, nesaskaņas — norūda! Saskaņa pataisa mūs par mēsliem, nesaskaņas — par akmeni. Iedzersim, kungi, par akmeni!

Sudimants pacēla acis — kur tagad ir mana meita? Viņš pameta skatienu uz sienu — ģerbonis, nolādētais, kareivīgais ģerbonis… Caur pieri viņš noskatīja Višinski ar šo ķiķinātāju plikbajāru — cik dzīve ir riebīga, cik riebīga… Durvīs parādījās samiegojušās Višinskītes — kas no viņām iznāks, kas iznāks? Tikai kundze Barka Višinskiene mierināja un žēloja Sudimantu. Galda galā viņa sēdēja taisna, cēla, ar stipru gribasspēku sakļāvusi lūpas; viņa vaļējiem redzokļiem skatījās sazin kur vienā punktā un itin kā redzēja kaut ko brīnišķīgu un mūžīgu. Sudimants nosēcās, piecēlās, satvēra kundzes Barkas abas rokas un noskūpstīja. Višinskītes stāvēja vaļā muti. Višinskis apstulba. Plikbajārs sāka ķiķināt saujā.

—    Kungs Sudimant… Kungs Sudimant! — Kundze Barka bija saviļņota. — Vai gan es to esmu pelnījusi? Man taču būtu jābučo jums rokas un kājas, ka manam Kazimieram…

Acīs viņai parādījās asaras. Sudimants palaida vaļā Barkas rokas un straujiem soļiem aizgāja.

Atpakaļceļā uz savu muižu, iejājis meža izcirtumā, Sudimants apturēja zirgu. Šķērsām pāri izcirtumam gāja simtiem zemnieku. Priekšgalā jāja trīs karodznieki, kuri nesa triju karadraudžu karogus. Karodznieki vienā laidā pieturēja un grieza atpakaļ zirgus, lamājās un bļaustījās, lai zemnieki soļojot raitāk. Noskranduši, ar kulēm un maišeļiem apkārušies, ļautiņi brida pa sniegu un lēnītēm kustējās uz priekšu kā melna piķa upe. Daudzi zemnieki veda līdzi arī savus suņus, kuri vilka mazas, ar nas- tiņām piekrautas ragutiņas.

Neviena jātnieka, neviena cilvēka ar zirgu, Sudimants Šausminājās, Kungs Dievs, kājnieki vien, ko tu ar viņiem vari iekarot…

Sudimants turēja zirga pavadas pievilktas tik ilgi, līdz garā ļaužu virtene pagāja garām un attālinājās, saplūda tumšos plankumos un sāka nozust aiz apsnigušajiem pakalniem.

Sniegā palika simtiem kāju iemīdītā sliede… Palika tukšāki kļuvušie ciemi, bērniņi, kuri skatījās uz raudošajām mātēm, tukšas suņu būdas un uz galda — daudz nevajadzīgu karošu…

Ceturtā nodaļa

Tvirbuts Sēdēja pie loga novājējis, plāniem matiem, drausmīgi grumbainu un pelēku seju. Nogurušā balsī viņš runāja:

—    Es dzīvoju viens, pa dienu — mierīgi, pa nakti — nemierīgi, vai ilgi tā novilkšu — nezinu un zināt negribu. Lai notiek, kam jānotiek. Mana slimība ir niecīga, es nesaku, ka tā būtu briesmīga. Bet aizvien pa naktīm kaut ko redzu. Aizvien kaut ko no jaunības, no kara laukiem, no grāmatām. Tāpēc ir labi, ja atnāk kāds cilvēks, — paskatos uz viņu, un no acīm pagaist redzējumi.

Žēlabas aizžņaudza Būgam rīkli, un viņš sajuta skaudru laimi, ka dzīve izkārtojusies tā, ka trāpījusi viņam, citādi diezin vai viņš būtu atcerējies savu veco skolotāju. Stanislovs nokrita ceļos, satvēra skolotāja baltās rokas un kā bērns tās sāka skūpstīt.

—    Pateicos jums, krietnais gudriniek, vienīgi jūs — jūs iemācījāt man stingrību! Es nepadevos, nepadevos! Es nebraucu uz Čerņigovu! Es nebraucu! Pateicos!…

Sadrūmis Tvirbuts ilgi klusēja. Viņš skatījās savam audzēknim acīs, nelepojās ar to, nē, pat nepriecājās par viņu, varbūt viņš vēlējās ieskatīties viņa dvēseles dzīlēs.

Labi, ka esi stingrs, — viņš ierunājās klusā, cietā balsī. — Bet tev nav, par ko man pateikties. Tā es neesmu tevi mācījis, kā tu dari. Es tev cildināju Butautu. Es vēlējos, lai Butauts tev būtu par paraugu. Es tev ieteicu Karaļaučus vai arī Prāgu — dienestu kulturālā zemē.

—        Nē, skolotāj, nē, nē! — Būga ietiepīgi kratīja galvu.— Jūs neteicāt, lai es bēgu no Lietavas, nekad jūs to neesat teicis, un es nekad to nedarīšu. Nē! Butauts svešā zemē kļuva par kultūras cilvēku. Bet Lietava? vSkolotāj, es nenosodu Butautu, vienmēr esmu jūsmojis par viņu un viņu sapratis, varbūt pat esmu piesavinājies viņa alkas… Butauta sūrais liktenis parādīja man jūru, jā, es tā drīkstu sacīt!

Tvirbuts bargi atbildēja:

—   Tu esi nepaklausīgs audzēknis! Nekad es nepriecāšos par tevi. Es neatbalstu lielkungu padomi, nedomā! Taču, skatīdamies uz jūru, tu kļuvi akls, vairs neredzēji pat baznīcu.

—    Lai notiktu, kas notikdams, bet par visu, ko es paveikšu, būšu pateicīgs vienīgi jums, skolotāj! — Būgam neviļus paspruka.

—    Ko tu paveiksi? Ko tu vairs vari paveikt, ja esi nostājies pret valdniekiem? Pagalam! Tu jau esi paveicis. Nemaz neiesācis…

—    Es nepadevos, es nepaklausīju! Es nebraucu uz Čerņigovu!

Pārmetoši un līdzjūtīgi Tvirbuts pasmaidīja.

—    Tu nebrauci uz Čerņigovu, un tas nozīmē, ka neaizbrauksi nekur, — viņš sacīja. — Nekur. Nekad. — Un klusi piemetināja: — Es esmu vainīgs. Es esmu visvainīgākais. Zinādams tavu raksturu, es nedrīkstēju tev cildināt Butautu. Man vajadzēja saprast, ka tu saskatīsi nevis Butautu, bet sevi.

Svīda rīts, palēnām logs kļuva gaišāks. Gaiļa dziesma, kura bija sveikusi jauno rītu, aizķikerīgoja pa Viļņas nomali, kusa un izkusa lazdāju birztalās.

—   Tu mani pievīli, — celdamies kājās, Tvirbuts teica. — Tu mani pievīli visvairāk par visiem maniem skolniekiem. Šobrīd es tev nevaru dot savu svētību. Ardiev!

Būga neticēja Tvirbuta vārdiem. Viņa skolotājs nevarēja būt viņā vīlies, nevarēja! Bet, ja bija vīlies, kāpēc viņš nemēģināja pierunāt doties uz Čerņigovu? Vēl taču nebija per vēlu!…

Tvirbuts brīdi turēja pastiepto roku. Tad nolaida. Viņš klusi ievaidējās, acīm redzami vārgās krūtis bija sagrābušas sāpes, un viņš pagriezās pret logu — pret šo rīta stundas ainavu ar sarmas sudrabotajām lazdu birztalām. Atkal nodziedāja gailis. Kas tagad notiek? Vai nav pats labākais laiks skolotājam nomirt? Lazdu birztalā atbalsojas gaiļa dziesma, skolotājam uzsējas un krūtīm sakrituši rieksti, saule aust riekstu čaumalās…

Stanislovs Būga norija karsto kunkuli un devās uz durvīm. Tvirbuts nepaskatījās atpakaļ. Būga apstājās. Viņš teica, ka jau aizejot, ka varbūt jau nekad… Tvirbuts nepaskatījās atpakaļ, tikai palocīja galvu un turpināja skatīties pa logu.

— Nekad es neaizmirsīšu jūsu labo sirdi! — Būga klusi sacīja un aizgāja.

2

Agrā rīta stundā pa nomaļām ieliņām Stanislovs Būga gluži viens un vientulīgs aizjāja no Viļņas.

Līdz ar saullēktu sāks līt. Būga uzmauca kapuci un pamatīgāk apspraudīja apmetņa stūrus. Klausīdamies lietus plakšķēšanā pret kapuci, sirdī viņš sajuta patīkamu, labu noskaņojumu. Veltīgi aizvadīta likās katra diena, kad vienā un tajā pašā laikā vajadzēja gulties un celties, tajā pašā laikā sēsties pie maltītes galda, tajā pašā laikā lasīt grāmatas un rakstīt vēstules. Nekustīgs cilvēks katru dienu vienādi paēdis, vienādi noguris, vienādi pēc kaut kā noilgojies un vienādi uz kaut ko sadusmojies. Pavisam citādi ir ceļā — mūždien gaidi pārsteigumus, patiesu prieku, neveiksmes un ko tikai gribi.

I.ietus drīz mitējās. Kaut arī lielceļš, tāpat kā iepriekš bija izmircis, ceļmalās atkal parēgojās pelēkās sniega strēles. Mežs arvien vairāk iekļāva izcirtumu no abām pusēm, diena, vēl nepaguvusi ataust, atkal gluži kā ietinās mijkrēslī. Lielceļš sāka stingt, pliksals sadrupa zem zirga kājām. Stanislovs Būga nomainīja samirkušo zirgsegu un turpināja ceļu mundrākā riksī.

Apkārtnē viss acu priekšā mainījās. Mežs baltoja, un lielceļš baltoja — ziema nebija atkāpusies tālu no galvaspilsētas, tā iekūņojusies tumšajā biezoknī.

Dzimtā Ķernave mirdzēja saulē. Sarmas bagātīgi klāti koki, dziļš sniegs, ņirkstošas taciņas un apledojusī baznīcas smaile apbūra Būgu. Negaidīti panāktās ziemas skaistums aizgainīja pēdējo dienu nospiedošo garastāvokli.

Vienā kleitā māte izsteidzās pagalmā viņu sagaidīt. Kailu galvu viņa skrēja pa plato taku starp sniega vaļņiem, kuri sniedzās plecu augstumā.

Brāļa Kristupa mājās nebija.

Priekšistabā līdzās durvīm pie sienas karājās tēva zobens. Māte ievēroja, kā noraustās dēla roka, pirksti sažņaudzas dūrē un kļūst balti. Pēc tam ar šo pašu roku Stanislovs noņēma cepuri un noskūpstīja zobenu — neveikli, steigšus, kā vēlēdamies, lai neviens nemana. To ieraudzīdama, māte apmulsa. Un pati nevarēja saprast, kāpēc bija apmulsusi, viņa taču allaž lepojusies, ka bērni tur godā tēva piemiņu.

Pusdienās māte ar acīm tvēra katru dēla kustību, vienīgi skatienu viņai neizdevās notvert — vismaz tik ilgi, lai izprastu, kā dēls dzīvo.

Pēc pusdienām Stanislovs atteicās no vecā kalpa Grigaļus pakalpojumiem un pats aizgāja paskatīt savu zirgu. Bet, kad pēc brītiņa arī māte izsteidzās laukā, viņa ieraudzīja dēlu ejam garām apledojušajai baznīcai. Tik ātri Stanislovs zirgu nebija varējis paskatīt. Māte uzvilka kažoku un steidzās dēlam nopakaļ, bet pēkšņi viņa saguma, pagriezās riņķī un iegāja atpakaļ.

Baznīcas dārzā sniegs no tēva kapa bija atrakts un aizmests tālāk — zem kokiem. Stanislova lūpas vēl juta rūsu no tēva zobena. Baznīcas dārza lielajos kokos salaidās vārnu bars, no zariem nobira smalkā, saulē zaigojošā sarma.

Uznākot vakaram, kad debesis apmācās un saule nozuda biezajā, aukstajā dūmakā, Stanislovs iegāja mātes istabā. Dēls viņu pārsteidza izvēlamies ģērbus Lieldienām.

—    Es redzēju, ka tu biji pie tēva kapa, — viņa sacīja. — Kā tad šoreiz tā? Vienmēr esam gājuši pie kapa visi kopā.

Stanislovs paskatījās uz ledusgabalu, ko turēja rokā.

—   Ārā ir auksts, — viņš teica. — Es gribēju pakavēties ilgāk. Vai tas ir ļoti slikti, ka biju aizgājis viens?

—    Kur nu, kur… Es katru dienu redzu tēva kapu. Šogad patiesi savāda ziema. Līst un salst, līst un salst. Tu redzēji, kāda apledojusi ir baznīca?

— Šitas, — Stanislovs pasvārstīja rokā ledusgabalu,— ir no baznīcas sienas.

Māte paskatījās uz šo ledu ar izbailēm. Kāpēc dēlam tā bija ievajadzējies?

—    Jā, jā! — Māte sāka rosīties. — Es arī saku: diezi, vai kādā citā vietā mūsu kunigijā, lai ari ziemeļos, tagad tik dziļa ziema kā šeit pie mums. Dievs nedod l.ieldienu laikā tādu ziemu, vai ne?

Stanislovs piesarka. Mātes vārdi viņam likās noslēpumaini un tādi ka divdomīgi — varbūt māte jau zina par viņa stāvokli, nojauž par viņa pārdzīvojumu jucekli, varbūt māte redz viņam cauri?

—    Kāpēc tu tā saki? — Stanislovs pajautāja.

—    Tāpat vien — Lieldienas, bet ziema turas joprojām.

—    Jā, patiesi! — dēls piebalsoja, noskūpstīja mātei roku un steigšus aizgāja. Skriešus aizskrēja. Miers, kuru bija radījusi dzimtās puses pavasarīgā daba, atkal bija izjaukts. Cerņigova, Čerņigova, tā viņam nedeva un nedeva mieru… Vai tikai sirds dziļumos Stanislovs negribēja piekāpties valdniekiem un doties uz šo ciematiņu stepē? Varbūt tas jau liecina, ka viņš savu nepanāks 1111 neizturēs?

Modās dusmas pašam pret sevi un kaut ko lielāku, kas stāvēja pāri viņam, kas kāroja viņu bīdīt, kad un kur gribēdams.

Viņš skatījās uz apsnigušajiem kokiem un atkārtoja: Cerņigova, Čerņigova. Viņš skatījās uz apledojušo baznīcas smaili un atkārtoja: Čerņigova, Čerņigova. Viņš juta aukstumu, kas līda cauri plānajam apģērbam, un atkārtoja: Čerņigova, Čerņigova. Viņš vēl nebija dzimis, bet Dievs jau zināja, ka bijušajā Lietavas galvaspilsētā piedzims Čerņigovas valdnieks. Stanislovs bija pārliecināts: ja viņš dosies uz Čerņigovu — viņš pazudīs un izgaisīs, viņa vairs nebūs. Viņu aprīs zemju plašumi, āmen! Dieva Tā Kunga vārdā. Tagadnes darbi drīz pagaist no cilvēku atmiņas. Jo mēs vairs nezinām, ko darām, vairs nezinām, ko darīt. Visu esam padarījuši, vairāk paveikt nav iespējams. Cauri ir.

Stanislovs aizgāja pie vecā kalpa Grigaļus un palūdza vīnu. Bet vēlāk viņam ienāca prātā, ka kalps, satinis kažokā, viņu mazu bija nesis uz baznīcu. Un — sazin kāpēc?

Kalps pasmaidīja sirmajā bārdā un paskaidroja:

—    Bet tāpēc, kundziņ, ka tolaik neviens vēl neuzdrīkstējās nest bērnus uz baznīcu, tikai tāpēc.

—    Un visi mani apsmēja, vai ne?

—   Tevi? — Kalps bija izbrīnījies. — Kurš tad var apsmiet mazu bērniņu? Toties tagad tu esi liels cilvēks, gaiša galva.

Stanislovs piesarka un atbīdīja tālāk vīna glāzi. Pēc tam viņš atteicās arī no vakariņām, paskaidrojis mātei, ka viņš pacietīšoties un pat ūdeni nedzeršot, kamēr Kristus nebūšot augšāmcēlies.

—    Jā, jā! — Māte bija apjukusi. — Tikai tu, dēliņ, nedomā neko sliktu, galdā būs liktas vienīgi pupas. — Un gandrīz vai ar pārmetumu balsī viņa piemetināja: — Es tev novēlu, lai arī tu nodzīvo līdz maniem gadiem… tik stipri ticēdams… Vairāk neko citu nevajag turēt dārgu…

—   Atvaino, māt, es tevi negribēju sāpināt, — dēls viņu pārtrauca. — Es atcerējos Bazili, es tikai gribēju pateikt, ka..

Vakarā Stanislovs aizgāja pie Baziles Raudaites. Onai Būgienei bija priecīgs prāts, Baziles dēļ viņa visstiprāk bija baiļojusies. Šodien, kad bija ieraudzījusi dēlu satrauktu un noslēpumainu, viņai iešāvās prātā, ka Stanislovs jau apprecējies vai arī pārdzīvo kādas neaizsniedzamas kunigmei- tas dēļ. Būgiene zināja, cik stipri sievietes var sabojāt vīriešiem nākotni. Viņa pati bija samaitājusi vīra labo vārdu, un Silverijs Būga tikai ar lielām mokām un pūliņiem spējis to atlabot. Bet uz Bazili Raudaiti viņa paļāvās, par citu vedeklu negribēja ne domāt.

3

Krēslā pa Nēri no Kaunas atbrauca dēls Kristups ar savu četrpadsmit gadu veco dēlu Tautvīdu. Abi žēlojās, ka esot stipri noguruši. Pa upi vēl peldējuši ledus gabali, un viņu abu laiviņa vienu brīdi sākusi brakšķēt.

Kristups ēda apceptās pupas un brīnījās.

—    Ir nu gan tev pacietība, māt! Kā gan cilvēks var dzīvot neēdis, ja galdā tādas pupas!

—    Kristus vēl nav augšāmcēlies, dēls! — māte atbildēja.

—    Ak! Ak!

—    Kā? — Tautvīds izbolīja acis. — Kristus nomirst un ceļas augšām?

—   Tā nav tava darīšana! — Kristups aprāja dēlu. — Ēd, kas tev nolikts priekšā!

Onu Būgieni dzeldēja vecākā dēla vārdi, taču viņa nevarēja dēlam pārmest. Kad Ķernavē sāka runāt par jauno un īsteno dievu Kristu, viņa bija jauna māte, maz ko dzīvē redzējusi, un pēkšņi nomainīt dievus viņai nebija pa spēkam. Viņai bija vajadzējis pārdzīvot daudzas nelaimes, pārestības, viltus un pazemojumus, lai varētu sākt ticēt Kristum. Kristups tolaik vēl bija maziņš, un dievu nomainīšanu viņa pārdzīvoja noslēgtībā un klusībā — bērns nemaz nesajuta, kas notiek mātes sirdī. Kristupu neviens uz baznīcu nenēsāja, kā vēlāk bija nēsāts kažokā satīstītais Sta- nislovs. Nav vārdam vietas, baigi, ja par īsteno pasaules Dievu cilvēks dabū zināt jau paaudzies, kad bērnība jau pagājusi. Dievu nomainīšana viņam šķita kā nelāga, ļaunu ļaužu izgudrota rotaļa. Tamdēļ Būgiene bija laimīga, ka vismaz pastarīti Stanislovu izaudzinājusi Dieva bijāšanā.

4

Bazile Raudaite ne ēda, ne dzēra, pārakmeņojusies un bāla viņa klausījās tēva sūkstīšanos un mātes vaimanāšanu. Bazile zināja, ka viņi dzīvo slikti, taču līdz šim vakaram nebija zinājusi — kāpēc. Viņai nemaz prātā nebija ienācis, ka viņu zemnieki maz strādā un vispār ir tādi velna parauti, tāpēc vecāki paši spiesti grūti pūlēties, maz gulēt un pārtikt no Nēres ūdenī noķertas zivs, nevis no pašu izaudzētās maizes. Bazilei nekad nav bijis pretīgi ēst zivi. Bazilei nekad neviens darbs nav licies riebīgs. Darbā viņa aizmirsa par visu, kas bija urdījis, dzīvojot dīkā. Darbs viņai bija iepriecinājums. Trūkums Bazili nekad nav pazemojis. Viņu pazemojušas sūrstošās sirdssāpes un nepiepildījušies, tāpēc dzeļošie un smeldzīgie sapņi. Tajos iegrimusi, Bazile jutās zemu kritusi, niecīga un nevienam nederīga. Bazile nezināja, kur dēties aiz kauna un īgnuma, ka savas niecības dēļ neko nevar grozīt un pārmākt šīs nospiedošās sirdssāpes. Viņa saprata, ka dzīvo citādi, nekā būtu vajadzējis dzīvot, tikai nevarēja saprast — kāpēc. Viņa sev iegalvoja: es esmu niecība, tāpēc man tā jādzīvo.

Vēlu vakarā Vincenta Raudiene gāja apguldīt mazākos bērnus un pati apgūlās pie viņiem.

Pēc pusnakts Martīns Rauda izdzēra vēl vienu špukteri, veikli nobučoja Būgam roku — Stanislovs nepaguva atrauties tālāk — un atmuguriski, visu laiku klanīdamies, atstāja istabu.

Bazile nemaz nebija domājusi, ka šajā vakarā viņa paliks vienatnē ar Stanislovu. Par to viņa nemaz nebija uzdrīkstējusies pat domāt. Un tagad, kad tik necerēti viss visapkārt noklusis, kad vairs neskan runas ne par zivju pretīgumu vai neizbrienamo postu, Bazile apmulsa. Vaigi viņai pietvīka. Viņa saprata, ka tūdaļ vajadzēs pacelt acis uz Stanislovu. Kāds kauns! Kauns par vecāku gaušanos un nevīžīgumu, kauns par izdabāšanu un roku bučošanu. Likās, vecāki uz svecītes apgaismotā galda bija izkratījuši sev no krekla visas utis, un tagad tās lien Stanislovam azotē un matos, rāpo pa viņa rūpīgi kopto miesu.

Stanislovs aiz uzbudinājuma penterēja:

—    Stulbums, kāds stulbums! Neviens vēl man nebija skūpstījis roku! Tu vari nodomāt, ka es…

—    Nevaru! — Bazile viņu pārtrauca.

Dzirkstošām acīm Būga cieši skatījās Bazilē. Viņa pietvīka un pirmo reizi šajā vakarā pameta skatienu uz Stanislovu.

—    Man kauns par saviem vecākiem, — viņa klusi bilda.

—    Tā tu nerunā! Posts, kas nospiež jūs, nospiež simtus… Es nevarēju…

—    Mūs nospiež kaut kas cits! — Bazile teica.

—    Kas? — Stanislovam paspruka. Sapratis, ka Bazile neatbildēs, viņš nomurmināja: — )ā, jā… Velnszin, kas ar mani notiek, reizēm sametas tik baigi…

—    Ari tu sūksties? — Bazilc steidzīgi izmeta.

Stanislovs strauji viņu apskāva un piekļāva pie krūtīm.

—    Vai tu gaidīji mani? — Būga čukstēja.

—    Ks gaidīju!

Stanislovu sagrāba neprātīgs prieks. Skūpstīdams viņas seju, rokas un drēbju vīles, viņš čukstēja:

—    Bazile, Bazile, nevienu dienu es tevi nebiju izlaidis no prāta, nevienu dienu!… Nepārmet man, ka neesmu tev rakstījis! Nevienam es neesmu rakstījis, pat mātei ne — drausmīgi, drausmīgi man pagājis pēdējais gads…

Bazile nenolaida acis no durvīm. Viņa juta, ka mitējas sirdssāpes, kuras viņu pazemojušas un mocījušas, un viņa ar izbailēm gaidīja, ka tūlīt pavērsies durvis un ienāks tēvs, nesdams lielu zivs asaku, un, Būgam rokas bučodams, paskaidros: nevis tāpēc mēs slikti dzīvojam, ka sāp sirds, bet gan tāpēc, ka esam aizrijušies ar šitādām riebīgām asakām. Bazile notrīsēja un strauji atgrūda Stanislovu.

—    Tu man netici? — Būga iesaucās.

Bazile aizgāja pie durvīm, uz Stanislovu pat nepametuši skatienu. Šobrīd viņš ienīda pats sevi. Atstumtā kaislība piederēja sirdij, nevis ķermenim, spējā ticība uz Baziles atbalstu — nevis maigumam, bet izturībai… Cik stipri viņš sevi šobrīd ienīda!…

Durvīs Bazile paskatījās atpakaļ.

—    Iesim! — viņa klusi bilda.

Viņi atguvās, kad sāka aust gaisma. Pa mazo lodziņu varēja redzēt pelēcīgo sarmu uz resnā zara — sarma kusa un krita zemē lieliem pilieniem. Ziema gāja mazumā.

—    Ir nu gan cieta tava guļvieta, Bazile! Un par kādiem gan grēkiem tu guli uz plikiem dēļiem?

l ikai tagad Būga ieraudzīja, ka Bazile guļ, salikusi rokas uz krūtīm un sažņaugusi pirkstos melnu krustiņu.

—    Kāpēc tu tā?

—    Gaidu Dieva sodu.

—    Kādu sodu?

—    Dievam mani jānomirdina.

—    Par ko tad, dārgā?!

—    Šonakt Kristus augšāmcēlies, — Bazile atbildēja.

Stanislovs klusītēm iesmējās, bet tūdaļ juta, ka viņš ievīstīts kažokā un tiek nests uz baznīcu. Debesu neziņa, likteņa neziņa, neziņas bailes… Būga piekļāva galvu Baziles krūtīm.

—    Ks esmu tavs krusts! — viņš čukstēja. — Tu man esi vienīgā, kopš bērnu dienām tu esi bijusi kopā ar mani… Par kādu tiesu izaugu es, tikpat liela izaugi tu. Cik daudz sapratu es, tikpat daudz saprati tu. Mēs esam divi gabali no viena krusta…

—    Tu skaisti runā, — Bazile sacīja.

—    Kāpēc? Tā ir visīstākā patiesība!

—    Šā vai tā Dievs mūs sodīs.

—    Par ko? Par to, ka mēs abi esam kopā? Ka nebraucam uz Cerņigovu? Ka abi domājam par jūru? Ka mūsu bērni nesmirdēs pēc purvu sēra?

—    Jūra nav Dievs.

Stanislovs attapās. Viņš nolaida no guļvietas basās kājas un sēdēja salīcis, atkal neziņas baiļu sagrābts.

—   Tavu jūru drīkst pazemot katrs, kurš vēlas, bet Dievu — to nedrīkst neviens, — Bazile piebilda.

Vēlēšanās vienmēr iebilst Stanislovam likusi straujāk riņķot asinīm. Būga iekaisa arī tagad. Viņš kļuva gluži vai traks. Brītiņu viņš staigāja pa istabu ietiepīgi paceltām rokām, pēc tam pēkšņi nostājās uz rokām, un viņa basās kājas uzšāvās līdz griestiem.

—    Dievs uzradies tikai tagad! Jūra bijusi vienmēr! Dievs ir parādījies un pazudīs atkal. Jūra nepazudīs nekad! Par ko tad vairāk jāgādā — par Dievu vai jūru?

Būga atkal nostājās uz kājām. Asiņu pieplūduši, viņa seja Bazilei likās baismīga — varbūt jau Dieva soda piemeklēta. Šī seja kļūs tumšāka, arvien tumšāka, pārvērtīsies pīšļos un sairs šeit pat — viņas acu priekšā.

—    Stanislov, mīļais, kāpēc tu tik stipri gribi izcelties? Kāpēc? — Bazile iečukstējās.

—    Tā jau es domāju, ka tu man jautāsi! — Stanislovs dzēlīgi teica. — Lai pērkons mani sasper, ja es vēlos būt lielāks par Viņu!

—    Tevi sadedzinās! — Bazile iesaucās rupjā vīrieša balsī. — Mūs abus sadedzinās!

Būgam noplaka kāre visam iebilst. Līdz šim Bazile viņam bijusi lepna un krietna skaistule, kura spēj pacietīgi panest un grūti strādāt. Tagad viņš ieraudzījis trīcošu, aizlauztu būtni ar bailēs plati ieplestām acīm.

Būga apģērbās. Viņu vēroja augšāmcēlušamies Kristus acis.

5

Tik laimīgs Būga sen nebija bijis. Nu ja, ja nu vienīgi tajā tālajā rītā, kad viņu mājās bija iegriezies zemes maršals un pavēstījis, ka Stanislovu audzināšot lielkuniga pilī. Tobrīd liktenis bija uzdzirkstījis neredzētās krāsās. Šorīt viņš varēja nospļauties par šo likteni un tā mānīgo krāsu rotaļu. Bez bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem Stanislovs Būga skatījās uz austošo sauli… Ja viņu nebija samīcījušas Baziles bailes par nākotni, nekad neviens viņu nevarēs sabradāt.

Lieldienu brokastis Stanislovs notiesāja pilnu muti, kā bija darījis bērnībā. Bērns ēd patiesāk, nekā knibinās diplomāts, kas izlepis kuniga pilīs, tā tas ir.

—    Skatos, ka mans brālītis briesmīgi izsalcis!

Kristups pasmaidīja.

—    Jā! Jā!

—    Žēl, ka vakar nenogaršoji pupas! Tīrā bauda! Starp citu, vai kuniga pilī visi tik dievbijīgi?

—    Jā, visi! — Stanislovs atbildēja.

—    Kristup! — māte aprāja vecāko dēlu. — Pats pa maldu ceļiem staigādams, vismaz nesmejies par citiem!

—    Māmiņ! — Kristups atslējās pret atzveltni. — Par kādiem maniem maldu ceļiem tu runā? Tie ir viņi, — viņš ar pirkstu norādīja uz Stanislovu, — kuri pa tumsas takām klenderē. Tie ir viņi, kuri uz katra soļa nodod patieso lietuvju ticību. Uguns ir uguns. Bet kas ir nabaga Kristus?

—    Vismaz nebūtu runājis, kad Tautvīds dzird, — māte sacīja. — Maldīdamies pats, vismaz nemaldini bērnu.

—    Nebaiļojies, māt! — Stanislovs visu pārvērta jokā. — Kristups tikai kulsta mēli par Dievu. Īstenībā viņš ir tirgonis. Viņš tirgojas, tas ari viss. Nu, laiku pa laikam taču ari mēli vajag pakulstīt.

No apvainojuma Kristupam sejā iesitās sārtums.

—    Tā nav taisnība!

Viņš piecēlās kājās, bet savaldījies apsēdās atkal.

—    Tie esat jūs, politiķu kungi, kuri kulstāt mēli un neko nedarāt! Starp citu, vai vēl ilgi tu veltīgi sēdēsi augstmaņiem uz kakla, mīļo brālīt?

—    Nē! Es vairs nesēdēšu nevienu dienu. Esmu iecelts par Cerņigovas vietvaldi!

—    Cerņigovas! Kāpēc Cerņigovas? — Māte bija iztrūcinājusies.

—    Patiešām! — Kristups izsmējīgi nošausminājās. — Kāpēc tu neesi iecelts par Traku vaivadu? Tad tu būtu mans pārvaldnieks!

—    Pienāks laiks, un es būšu arī tavs valdnieks! — Stanislovs atcirta. Vai bija vajadzējis tik vieglprātīgi izpļāpāties par Čerņigovu? Viņš redzēja, cik stipri par šo vēsti nobēdājusies māte.

—    Ū-ū-ū! — Kristups piepūta vaigus. — Ja jau tā… Ja jau tu esi tik liels, apgaismo manu prātu: par ko Lietavas dižvīri pašlaik visstiprāk norūpējušies?

—    Par jūru!

—    Jūru?… —Aiz pārsteiguma Kristups saliecās uz priekšu. Savilkdams grumbās pieri un cilādams uzacis, viņš brītiņu domāja. — Jūra, jūra… — viņš bubināja. — Par kuru jūru? Šo vai viņējo?

—    Par šo!

Kristups dziļi nopūtās, lūpās viņam iedrebējās naidīga vīpsniņa.

—    Tā jau ir… Tā jau ir… — klanīdams galvu, itin kā kaut ko nožēlodams, Kristups ierunājās. — Mūsu valdniekam galva aizņemta ar niekiem, ar tādiem niekiem, māt, ka 110 tiem jau sit degunā laidara smaku!

Stanislovs labi pazina brāli. Bērnībā visas viņu rotaļas bija beigušās ar ķīviņiem. Kad viņi paaugās, Stanislovs ar Kristupu vairs nekašķējās, bet tikai tāpēc, ka Kristupu neinteresēja tas, kas interesēja Stanislovu, un otrādi. Viņiem vairs nebija iemesla strīdiem. Turpretim tagad Stanislovs jutās aizskarts. Protams, viņš gluži nevajadzīgi bija atklājis Kristupam savu svēto mērķi, bet, ja jau to bija izdarījis, tas jāaizstāv arī uz priekšu. Stanislovs klusi pajautāja:

—    Un par ko, pēc tavām domām, Lietavas valdniekam visvairāk vajadzētu interesēties?

—    Mīļais brāli, es runāšu taisni un atklāti…

Un viņš runāja, iedegdamies arvien vairāk. Stanislovs apstulba. Piepeši viņam šķita, ka visa pasaule jau zina par viņa šārīta stāvēšanu uz galvas Baziles priekšā un izteiktajiem briesmīgajiem zaimu vārdiem. Pār muguru viņam noskrēja šermuļi. Bazile neklusēs. Grēksūdzē Bazile visu izklāstīs mācītājam. Bazile sargās savu ādu. Bazile nekad vairs neies kopā ar viņu, nekad nedalīsies ar viņu liktenī. Un kāpēc viņai būtu jāiet? Uz kurieni? Uz kādām pilīm? Puišelis! Pamīlēšanos uz cietiem dēļiem viņš bija uzskatījis par dalīšanos liktenī… Nē, tagad viņš nedrīkst šaubīties. Cerņi- govai jāizkūp viņam no prāta. Pie žemaišiem, vienīgi pie viņiem!

Kristups stāstīja par Kaunas tirgotāju sarežģīto stāvokli. Drausmas iedomāties, ko Hanzas tirgotāji darot Kauņā! Riebīgie svešzemnieki atvēruši savu tirdzniecības kantori; tas vēl nav viss, viņi piedevām noīrējot arī mājas ar iebraucamajām vietām. Paši sev gatavojot pārtiku! Kā lai uz to skatās Kaunas namnieki? Viņiem kabatās caurums! Taču Lietavas valdniekiem tas nerūp. Nekas nav atlicis, Kaunas tirgotāji paši sākuši rīkoties. Viņi izdevuši lielisku, taisnīgu likumu: Hanzas tirgotāji drīkstot dzīvot tikai pie kauņicšiem un katrā sētā tikai pa vienam, kamēr viņu piepalīgi — tikai krogos; Hanzas tirgoņi nedrīkstot pirkt cūkas, aitas, liellopus un kviešus, viņi nedrīkstot brūvēt alu. Brīnišķīgs likums! Tikai hanzieši, it īpaši vācieši, to neņemot vērā. Viņi ierīkojot savas sētas, dzīvojot tajās visi pulkā, iepērkot cūkas un brūvējot alu. Turklāt — kādu! Kauņieši nekad tādu neesot brūvējuši. Kāpēc? Tāpēc ka Lietavas valdnieki neaizstāv

Kaunas tirgotāju likumu. Viņi tikai raksta uz Dancigu zīmītes. Stulbeņi!… Danciga skaistāk prot atrakstīties, nekā mūsu valdnieki uzrakstīt. Šausmas! Vajadzēja tikai pabrīnīties par Kaunas tirgotāju pacietību. Viņi izdomājot aizvien jaunus iegrožojumus vācu tirgotājiem. Teiksim, ļaujot pārdot sāli tikai pa sešām mucām, mazāk ne. Vai daudzi pirks sešas mucas sāls? Tiesa, vācieši samazinājuši mucas svaru par diviem akmeņiem…

—    Brāli! — Stanislovs pasmīnēja. — Un tu domā, ka Lietavas valdniekiem jālauza galva tikai šo divu akmeņu dēļ?

Kristups neapmierināti nošņaukāja degunu.

—    Kāpēc — tikai? Kāpēc — tikai? — Viņš plēsīgi izvalbīja acis. — Han- zieši izposta visu mūsu tirdzniecību! Ko mēs pārdosim āra zemēm, ko? Pigu! Karaļauču osta ieguvusi šķirotājas tiesības! Jā, jā! Karaļauču tirgotāji izbrāķē mūsu labākos kokus, lieliskāko degutu un darvu. Bet pēc tam pārdod par visaugstākajām cenām. Peļņu, kura pienākas Lietavai, ar abām rokām sagrābj svešzemnieki!

—    Toties Kaunā vāciešiem jāizkrauj visa sāls, — Stanislovs atbildēja. — Visa sāls nonāk jūsu rokās, un krietna daļa no vāciešu peļņas sabirst…

—    Sāls… — Kristups bija vīlies, ka brālis neko nesajēdz. — Kādi sīkumi! Ko nozīmē sāls iepret mūsu mežiem? Ir jābūt galvai uz pleciem, brāl, ja gribi pārvaldīt valsti! Nu, vai tu maz zini mūsu tirdzniecības ceļu?

—    I-ieliski! — Stanislovs iesmējās.

—    Apbrīnojami! — Kristups greizi nosmīnēja. — Tas nozīmē, ka kuniga pilī šis tas tev iemācīts. Labi, ceļu, pieņemsim, tu zini, turpretim saprašanas par mūsu postu tev nav nekādas… Par to es nešaubos, ar saviem lielākajiem Strusen un Wittinen mēs varam aizkuģot tikai līdz Nemunas deltai. Un tālāk? Mēs gribam kuģot uz jūrām pa Gilijas upes ūdeņiem… Kuģojot pa Nemunu, jūras ceļš pagarinās četrkārši. Bet jūras vētras mūs slīcina. Mums svarīgi pēc iespējas mazāk kuģot pa jūrām. Tāpēc mums svarīga Gilija… Bet tā ir izsususi. No saviem lielajiem kuģiem mēs preces kraujam ārā taisni uz steķiem… Laika tērēšana, zaudējumi, laupītājiem pa rokai…

—    Nu?… — Stanislovs nevarēja saprast.

—    Nu, un bija nodomāts uzbūvēt slūžas Normēdijā — Nemunas deltas otrajā atzarojumā, lai Gilijā paceļas ūdens.

—    Brīnišķīga doma!

—    Brīnišķīga… — Kristups noburkšķēja. — Nemunas delta pieder krustnešu ordenim. Tas savāca no visiem naudu, kuri tirgojās pa Ne- munu, un tagad nav ne slūžu, ne naudas… Kāda muļķība! — Kristups noklabināja zobus.

—    Redzi nu, — Stanislovs dziļi izpūta elpu, — tu jau pats pierādīji, ka mums noteikti nepieciešama izeja uz jūru pa Nemunu.

—    Jūra! — aizsvilies Kristups pielēca kājās. — Jūs lauzāt galvu jūras dēļ! Jūs neesat politiķi, jūs esat kaķu astes! Ja gribat, lai jūs uzskata par krasta saimniekiem un īstajiem apsaimniekotājiem, izdabūjiet atpakaļ no ordeņa mūsu naudu!

—    Naudu, — Stanislovs atkārtoja un dzēlīgi piebilda: — Un šos divus akmeņus sāls.

—     Un šos divus akmeņus sāls! — Kristups trieca ar plaukstu pa galdu. — Kā tad jūs domājat? Dzīvot vajag prast! Ak vai! ļums rūp jūra, rūp Jēzus Kristus! Tikai dzīve ne. Lietavas nākotne — ne.

—    Nākotne? — Stanislovs saausījās. — Un no kā, pēc tavām domām, atkarīga Lietavas nākotne?

Atrāvis vaļā kreklu, iekarsīgs un augstprātīgs, Kristups sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ. Viņš runāja:

—    Uzturēt seno ticību un prast saimnieciski dzīvot jebkuros apstākļos… Tā ir Lietavas nākotne, no tā ir tā atkarīga. Ja tu, brāl, domā citādi, mums vairāk nav par ko runāt!

Stanislovs sēdēja, nodūris acis galdā. Kristupam šķita, ka viņš gremžas savas neizpratnes dēļ. Stanislovs mierīgi teica:

—    Tas nozīmē, ka nav…

—    Kas nav? — Kristups sarāvās.

—    Par ko mums runāt. Man galvenais ir jūra, tev — divi akmeņi sāls.

Kristups spalgi iesmējās un aizcirta durvis. Priekštelpā viņš rībinājās

un kliedza:

—    Jūra! Jūra! Tāpēc vien tā jūra ir, lai var izmest kuģus krastā! Tu saproti, Gabriel, kur tas suns aprakts? Jūra izmet kuģi krastā, un žemaiši sagrābjas preces. Laupītāju domāšanas paņēmiens! Vētra ubaga ķešā!

Spēji iestājās klusums, Kristups laikam izdrāzies ārā.

Palikuši pie galda, visi — māte, Stanislovs un Tautvīds — klusēja.

Stanislovs aizvien vēl sēdēja, klīstošo skatienu pievērsis ar ēdieniem apkrautajam galdam. Šonakt Kristus bija augšāmcēlies. Bazile… Cita ceļa nav — vienīgi pie žemaišiem.

Māte nenolaida acis no dēla. Viņa droši zināja, ka Kristupam nekad nekas ļauns nenotiks. Kristups pazīst dzīvi. Kristups prot dzīvot. Viņš bija taupīgs un nekad veltīgi nesvaidījās ne ar naudu, ne veselību. Dīvaini, kā gan viņš iegrūdis šo naudu ordenim? Kā gan viņš tā pārrēķinājies? Ja notiks kaut kas ļauns, māte domāja, tas notiks ar Stanislovu. Bet varbūt jau noticis. Pārbrauca ne šāds, ne tāds. Nomāktu sirdi, ar visiem — naidīgs. Runā par Čerņigovu… Varbūt tas ir izraidījums? Vtrbūt vēl ļaunāk?

Tautvīds arī nenolaida acu no Stanislova. Tēvabrālis viņam likās spēcīgs, noslēpumains, un jau tāpēc vien viņam bija taisnība. Noslēpumainus cilvēkus Tautvīds nebija redzējis. Cik viņi apbrīnojami! Tautvīdam mirdzēja acis.

—    Onkul! — zēns iečukstējās. — Es vēlētos…

Satrūcinājies Stanislovs paskatījās uz brāļadēlu.

—    Ko… tu vēlētos?

—    Pārbraukt pāri jūrai.

—    Nūja… — Stanislovs atkal iebelza acis galdā. — Es arī vēlētos pārbraukt tai pāri.

—    Es vēlētos būt par jūras laupītāju, — puisis piebilda.

Stanislovs skumji iesmējās.

—    Dēls… — māte ierunājās un pati bija pārsteigta, ka savā balsī nav saklausījui ne baiļu, ne raižu, ne sirdssāpju. Mīlestība, vienīgi mīlestība uz savu mazdēlu skanējusi viņas balsī!

—    Māt! — Stanislovs viņu pārtrauca, viņam nebija šaubu, ka tagad māte izteiks viņam pārmetumus, bet viņš nekādus pārmetumus negribēja dzirdēt, viņš negribēja tikai aizstāvēties. Stanislovs kāroja uzbrukt. — Cik tas ir grūti, ja gribi paveikt kaut ko godīgu… — viņš pacēla balsi. — Neviens neko negrib saprast… Bīskapi bīstas no Dieva un Velna, politiķi plūcas svešu zemju dēļ, tirgotāji — naudas dēļ… Namnieki savās mājās grib barot vāciešus un no tā gūt labumu… Bajāri kāro tikai pēc miera, lai tajā varētu iesaldēt savas privilēģijas… Zemnieki, ja arī uz kaut ko paļaujas, tad tikai uz slēpto braslu… purviem un mežu biezokņiem… — Stanislovs brīdi klusēja, rūgti raukdams pieri. — Bērni, starp citu, grib kļūt par jūras laupītājiem. — Pēkšņi iepletis acis, viņš paskatījās uz Tautvīdu; viņš turpināja runāt, gluži kā kaut ko skaidrodams viņam vienam: — Blēdības, krāpšanās, stulbības… Riebīgi smiekli un zobu griešana… strīdi un plēšanās… Apbrīnojami! Tas nekad nepagaisīs no cilvēku atmiņas. Ak, māt, kāds gan kļūst šis lietuvju raksturs!… Kāds raksturs!… Lietuvji pratīs dzīvot! Lai notiek, kas notikdams — viņi pratīs! Tupēs mājās, slapstīsies un slapstīdamies irgāsies… Māt, ja tagad mēs neko nepaveiksim, pēc tam būs par vēlu — tādas izdevības nekad vairs nebūs…

Māte juta, ka viņai sirdī mīlestības vietā stājas žēlums par dēlu.

—    Dēliņ, valsts dienests arī nav salds, daudzviet dienests nav labs…

—    Kāpēc tu tā domā? — Stanislovam iesmeldzās sirds.

—    Labi, tev tika Čerņigova… Tu aizbrauksi… Varbūt tevi tur noturēs līdz mūža galam? Es esmu veca. No sava tēva zinu, ka tā gadās… — Viņa spēji papurināja galvu un pasmaidīja. — Nē, nē, tu nedomā, dēliņ! Dabūt Čerņigovu nav nemaz tik slikti. Mums visiem tā ir liela laime!

Stanislovs lēni un smagi cēlās no galda.

—    Nē, māt! — pirmo reizi viņš nosauca viņu tā, kā mēdza saukt tēvs. — Es nebraukšu uz Čerņigovu. Es nostājos pret visiem un visu — atpakaļceļa man vairs nav. Vai nu Lietavai piederēs Klaipēda un jauns ģerbonis, vai arī… vai arī mani sadedzinās uz sārta, māt! Neraudi. Priecājies!

Klusumā, kāds bija iestājies, atskanēja sīki, bezbēdīgi smiekliņi — pie durvīm stāvēja Kristups.

—    Nu, un… — brālis ņirdza, — nu, km… nu, un… kāds tad šis jaunais ģerbonis būs?

Stanislovs ilgi noskatījās brālī. Stanislovam jādod atbilde. Stanislovam acumirklīgi jāizdomā ģerbonis. Nekad neviens šādi nav radījis ģerboni, nekad neviens tā vairs neradīs. Stanislovs labi zināja, pēc kā viņš tiecas, daudzas reizes viņš visu pārdomājis, izsvēris, nolādējis un atkal uzcildi- nājis, taču nekad agrāk viņam nebija ienācis prātā, ka savas domas un darbus kādreiz viņam vajadzēs izteikt ģerbonī.

Stanislovs Būga klusi un skaidri sacīja:

—   Trīs jūras viļņi — sarkans, zaļš, balts vai arī zils. Tas drīz noskaidrosies, Kristup, jau drīz!

Kristupam acis izsprāga uz pieres, viņš pielavījās klāt mātei un iečukstējās:

—    Neņem pie sirds, nesūrojies, mamrrt, vājprātīgos uz sārta nededzina…

Māte sāka raudāt, sakustējās un pati ķērās noridāt galdu.

—    Kungs Dievs, Kristus ir augšāmcēlies… Kristus ir augšāmcēlies… Bet mūsu mājās neviens neko nav ne pielicis pie mutes…

Piektā nodaļā

TūkstoS četri simti piecdesmit piektajā gadā kādas liepu mēneša dienas rītā četri ziņneši putās satriektos zirgos iejoņoja Zemaitijas stārasta dzīvesvietas pagalmā netālu no Palangas. Stārasts Jons Ķēsgailis, viņa labā roka, Kražu karvedis Kmita Rudaminaitis, un padomdevējs Stanislovs Būga viņus bija gaidījuši augu nakti. Ziņneši pavēstīja, ka Klaipēdā sākusies panika un haoss. Prūšu sadraudzības dumpiniekiem namnieki vairs nepakļaujoties. Ordeņa mestrs Hrlihshauzens iecēlis Klaipēdā jaunu kom- turu, un tas ar savām vienībām dodoties Klaipēdas virzienā, draudēdams samalt dumpiniekus. Namnieki soloties padoties jaunajam komturam. Viņi esot dzirdējuši par tā nežēlību. Poļi, pie Hojņices zaudējuši krustnešiem, esot apstādināti. Ne ar ko viņi nevarot līdzēt Klaipēdā nobloķētajiem Prūšu sadraudzības dumpiniekiem. Turklāt pilsētas apkaime atrodoties krustnešu rokās un apkārtējie iedzīvotāji nevarot piegādāt pilsētai pārtiku. Jūrā spēcīgā Hanzas flote bloķējot Dancigas kuģus ar munīciju.

—    Ko mums lika pateikt dumpinieku vadonis Ārdvics? — Jons Ķēsgailis iejautājās.

—    Stāvoklis esot smags, — atbildēja vecākais ziņnesis. — Dumpinieki nespēšot noturēties ilgāk par divām dienām.

—    Lieliski! — Stanislovs Būga sacīja. — Tagad nu atskanējis zvana sitiens, uz kuru bijām gaidījuši.

Jons Ķēsgailis pārsteigts skatījās uz vecāko ziņnesi.

—    Un tas ir viss? Ārdvics vairāk neko mums nav licis pateikt? Mūsu palīdzību viņš… nav lūdzis?

—   Ardvics cer, ka Dancigas kuģi tuvākajā dienā un naktī salauzīšot Hanzas kuģu loku jūrā.

Jons Ķēsgailis sadrūma.

Kmita Rudaminaitis cienīgi atzvēlās krēslā. Vecā, pavisam sanīkušā cilvēka cēlums likās pārmērīgs.

—    Vai tad es jums to neteicu, stārast? — Kražu karvedis nosmīnēja sirmajā bārdā. — Ardvics nav pat ieminējies par atbalstu no mūsu puses. Viņam tas nav vajadzīgs. Viņš arī nevēlas atdot mums Klaipēdu. Viņš vēlas to pasniegt Polijai gluži kā ceptu sivēnu galdā.

—    Jā, karvedim taisnība! — Būga cieti noteica. — Ardvics palīdzību nav lūdzis. Viņš ir lepns. Tomēr viņš paziņojis, es atkārtoju — paziņojis: stāvoklis ir ļoti smags. lepnums viņam nav ļāvis izteikties plašāk. Mums jāsaprot pašiem.

Jons Ķēsgailis aizvēra acis un nokāra galvu. Viņš bija noguris. Viņi visi bija noguruši. Augu dienu un nakti nebija pievēruši acis, gaidīdami ziņnešus. Bebrādas kažoks, noslīdējis stārastam 110 pleciem, gulēja uz grīdas. Stārasts sēdēja vienos kreklos, pa izgriezumu līda laukā sirmās krūšu spalvas. Krūts vienmērīgi cilājās. Dvašodams stārasts šņākuļoja.

—    Ko tu iesaki darīt, Būga? — Ķēsgailis dusmīgi noprasīja.

—    Iesaku nevilcinoties doties uz Klaipēdu! — Būga atbildēja.

Ķēsgailim sejā parādījās izklaidīgs smīniņš.

—    Tas ir skaidrs pat zīdainim! — viņš īdzīgi izmeta. — Es jautāju — ar cik lieliem spēkiem?

—    Ar visiem spēkiem, kādi mums jau sapulcināti.

Jons Ķēsgailis pacēla plakstus un iedūra Būgā smagu skatienu, tomēr neteica ne vārda.

—    Ar visiem spēkiem? — izbaiļu pilns nobrīnījās Kmita Rudaminaitis. — Kāpēc? Ar kādu mērķi? Dumpinieki ar mums necīnīsies. Ceļš uz pilsētu brīvs. Kam vajadzīgs šis karaspēka pieplūdums, kungs Būga?

Kražu karvedis nosmīnēja.

—    Mūsu mērķis ir nevis palīdzēt dumpiniekiem, bet gan ieņemt Klaipēdu. Pareizāk — atņemt! — Būga atbildēja Rudaminaitim un vērsās pie stārasta: — Neaizmirstiet — komturs dodas uz savu Klaipēdu!

Stārasts viņa vārdus itin kā nebija dzirdējis un pagriezās pret Kražu karvedi.

—    Un ko piedāvā tu, vecais vilks?

—    Es piedāvāju nosūtīt uz Klaipēdu vienīgi bruņotu garnizonu cietoksnim. Bez tam…

—   Tā būtu kļūda, kura visu var pazudināt! — Būga pārtrauca Rudaminaiti.

—    Kāpēc?

Stārasts atkal ieurba skarbu skatienu savā padomdevējā.

—    Cietokšņa garnizons nespētu noturēties pretim komtura nodaļām. Piedevām — izkāptu krastā I lauzas flote, un jūrnieki vieni paši mūs izķertu kā žurkas. Mums jāieņem Klaipēda ar visiem mūsu spēkiem. Un jāpatur savā ziņā pat pieejas tai. Un jādomā par Nemunas grīvu.

Jons Ķēsgailis atkal pievēra plakstienus, acīm redzami viņš saspringti domāja.

Kmita Rudaminaitis pikti nosmējās. Izdabādams viņš Ķēsgailim sacīja:

—    Es gribu atgādināt, ka kungs Būga jau padarījis nepiedodamu kļūdu. Neļausim viņam pastrādāt pazudinošu kļūdu. Es saprotu, ka jaunībā viegli maldīties, taču jaunību vajadzētu arī apvaldīt…

—    Kmita! — Stārasts iepleta acis. — Kādu kļūdu Būga ir izdarījis?

—    Karapulkos iesaukti cietokšņu garnizoni, kuri atrodas uz robežas ar ordeni, un cietokšņi pamesti neapmācītu zemnieku ziņā. Es varu iedomāties, kas notiks, ja tas nāks ausīs kādam Viļņā.

—   Tā nav kļūda, Kmita! — Ķēsgailis atviegloti izpūta elpu. — Pašlaik ordenis cīnās par dzīvību vai nāvi. Ordenis mums neuzbruks. Nekādā ziņā! Bet mūsu karapulki papildinājušies ar simtiem labi apmācītu karotāju. Tā nav kļūda, Kmita! Tā ir gaišredzība.

—    To mums izskaidros Viļņa! — Rudaminaitis jutās aizskarts. — Un vēl — ja mēs dosimies uz Klaipēdu ar visiem spēkiem, poļi un ordenis mūsu rīcību uzskatīs par karadarbību. Oho-o! Tas būs pretrunā ar līgumu par Lietavas neiejaukšanos šajā karā. Kungs augstais! Un tad spruks elle vaļā. Padomājiet par lielkunigu! Kādā situācijā viņš var ieķēpāties, mīļie? Galvu lieku ķīlā — viņš uz karstām pēdām iznīcinās patstāvīgo Žemaitijas stārastiju. Kaunpilnāku likteni žemaišiem nevar ne izdomāt… Jā, jā, stārasti Viens nepārdomāts solis un — Žemaitijas vairs nav.

Kmita Rudaminaitis skumji un augstprātīgi paskatījās uz Būgu.

Stanislovs Būga smaidīja.

—    Jūs alojaties, Kmita! — viņš iecietīgi sacīja. — Mēs iesoļosim pilsētā, neizlējuši ne piliena asiņu. Brīvā pilsētā. Savā brīvajā pilsētā. Mēs ne acīs neredzēsim ne krustnesi, ne poli. Neiejaukšanās līgums netiks lauzts.

—    Jāsmejas, jaunekli! — Rudaminaitis iesaucās. — Dumpinieki ir poļu vasaļi. Bet mēs neesam poļi.

Būga mierīgi turpināja runāt:

—    Dumpinieki mums darīja zināmu, ka viņu stāvoklis ir bezcerīgs. Saprotiet, viņi mums piedāvā paņemt savu pilsētu! Viņi mūs sagaidīs ar bungām. Tālāk: zinādams par mūsu karaspēka skaitu Klaipēdā, gan kom- turs, gan flote sapratīs, ka bez kaujas viņi pilsētu atgūt nevar. Bet kaujas nozīmētu karu, un tajā vainojams būtu ordenis. Tādējādi ordenis, tā jau laizdams garu laukā, karā iegūtu vēl vienu spēcīgu pretinieku — Lietavu. Skaidrs, ka tā vien viņam tikai trūkst! Bet mēs paliksim Klaipēdā, nepārkāpuši Lietavas līgumu ar Poliju. Vai tagad mans plāns jums skaidrs, karvedi?

—    Tas nav plāns, tie ir puikas murgojumi, kuri izkūpēs gaisā, tiklīdz mūsu karaspēks būs spēris pirmo soli! — Kmita Rudaminaitis iekaisa. — Es nesaprotu, stārast, kāpēc Būga skatās tikai uz Klaipēdu? Es gribu pajautāt — kas apsargās mūsu jūras krastu, ja visus spēkus metīsim uz Klaipēdu? Tūdaļ to nomanīs līvzemieši! Līvzemieši pārplūdinās mūsu jūras krastu kā siseņi! Viņi uzbruks mūsu spēkiem Klaipēdā no mugurpuses. Viņi atšķels mūsu karaspēku no Žemaitijas, bet tas nozīmē — no pārtikas, no arsenāla, no valsts kases. Žemaitijas karaspēks tiks sakauts, bet poļi vainos Lietavu, ka tā neturas pie nolīgumiem un ļauj Līvzemei savienoties ar krustnešu ordeni. Tāpēc poļi, iespējams, var zaudēt karā. To poļi nepiedos Lietavai, bet l.ietava — Žemaitijai. — Kmita Rudaminaitis uz brīdi apklusa un iecietīgi paskatījās uz Būgu. — Es jūs, jaunekli, nevainoju! Jūs esat ne tikai jauns, liet ari — lietuvis. Jūs nepazīstat Že- niaitiju. Un, kurš var zināt, varbūt Žemaitija jums tik dārga nemaz nav…

—    Žemaiši arī ir lietuvji! — Būga aizsvilās. — Mēs esam zari no viena koka.

—    Izbeidziet! — Ķēsgailis nodārdināja.

Iestājās klusums.

Stārasts pacēla no zemes savu kažoku, uzmeta plecos, ielocījās tajā un ietinās. Viņš ilgi domāja.

Stanislovs Būga un Kmita Rudaminaitis gaidīja: Kmita — nešaubīdamies, ka stārasts pievienosies viņa viedoklim, Būga — sašutis, viņam atkal šķita, ka viss grūst, ka viņš atkal gaida tikai uz brīnumu. Būga lamāja sevi. Viņš ienīda sevi. Nekad, nekur un neparko viņš nevar tikt galā bez brīnuma, ko parasti tā arī nav sagaidījis. Gaidīt uz brīnumu — ko tāda drošsirdība vērta?

Jons Ķēsgailis pacēla roku — šis viņa lēmums ir galīgais.

—    Būgam taisnība. Diezgan gaidīt! Diezgan bezdēt! Uzbruksim Klaipēdai ar visiem spēkiem. Uzbruksim nekavējoties!

Jons Ķēsgailis apklusa un paskatījās uz Kmitu Rudaminaiti. Tas novērsās — apvainojies, aizskarts un augstprātīgs. Stārasts turpināja runāt:

—    Taču Būgam jāatbild vēl uz vienu Kmitas jautājumu. Kurš pa to laiku, kamēr atrādīsimies Klaipēdā, stāsies ceļā līvzemiešiem pie Sventājas un Palangas? Ja tas nebūs Būga, uzbrukuma apjomi mainīsies.

Būga nešaubījās, ka brīnums jau noticis.

—    Stārast, — Būga teica, un acis viņam gailēja, — līvzemiešiem stāsies ceļā Višinskis!

Kmita Rudaminaitis laida vaļā smieklus. Stārasts nevarēja attapt, par ko ir runa.

Vai tu pareizi saprati manu jautājumu? Es jautāju: kurš, ar kādiem spēkiem?

—    Višinskis! — Būga atkārtoja. — Kazimiers Višinskis! Septiņdesmit pieci jātnieki. Trīs simti bruņotu karavīru. Kamēr mēs nostiprināsimies Klaipēdā, ar to pietiks.

—    Bet Višinskis… — Ķēsgailis brīnījās. — No smiekliem es pārplī- sīšu, ja viņš spēs sapulcināt kaut vai simt vīru. Un nevis ar zirgiem, bet kaut vai četrrāpus lienošu.

—    Jā, jā! — Kmita pazemīgi piebilda. — Jā, jā!

—    Višinskim būs tik daudz karotāju, cik es minēju! — Būga sadrū- vējās. — Ja, saulei rietot, jūs viņus nebūsiet redzējuši, varat mani pakārt.

Jons Ķēsgailis pievēra acis, taču bez zobgalības — drīzāk aiz godbijības pret Būgu.

Kmita Rudaminaitis dziļi nopūtās.

—    Tas nav nekas īpašs… Jauna galva nav 11c graša vērta. Vecu nevarēs nopirkt ne par mucu sudraba.

Savukārt Ķēsgailis teica:

—    Ej, Būga, un liec aiz auss: man nav vajadzīga tava galva, man vajadzīgi tavi karotāji. Uz redzēšanos, saulei rietot!

Būga aizgāja.

Stārasts izprata labāk par Būgu, kādas iespējas sapulcināt karotāju papildnodaļas, turklāt ar zirgiem un ieročiem. Klusībā Ķēsgailis smējās par naivo jaunības dedzību. Viņš Būgam ļāvis izjaukt mieru tikai tāpēc vien, lai netiktu nomākta jaunekļa uzticēšanās un kvēle cīnīties par savu mērķi. Šādi cilvēki Ķēsgailim bija vajadzīgi. Ķēsgailim vajadzīgi šādi cilvēki, kuri uzdrīkstētos būt apņēmības pilni pat tad, kad visiem pietrūks apņēmības. Dedzība bezkaislīgo aprēķinu var pārvērst par neko. Vienlaikus Ķēsgailis domāja arī par ko citu. Viņš nešaubījās, ka Būgam neveiksies un viņa karaspēks neizkustēsies no vietas. Viņš lieliski izprata Rudami- naiša vārdus par Žemaitijai iespējamām, liktenīgajām sekām. Par tām viņš nevēlējās uzņemties atbildību. Viņš nevēlējās riskēt. Bet, atļāvis Būgam darboties, Ķēsgailis izvairījies no iespējamiem apvainojumiem, ka viņš esot zaķpastala un mazdūšīgs. Un kā vēl! Tik lieliska izdevība atņemt Klaipēdu lietuvjiem nav gadījusies vairāk nekā simt gadu. Tā bija taisnība. Un palikt vainīgajos, ka palaidis garām šādu izdevību, Ķēsgailis arī nevēlējās. Kāds ļaunums 110 šādas apdomības, ja izveidojies tāds stāvoklis? Kāpēc ugunī jālien Ķēsgailim? Lai lien Būga, lai neveiksme piemeklē viņu, — starp citu, ko Būga var zaudēt? — un nevienam ne par ko nebūs jāatbild, nevienam…

Žemaitijas stārasts bija apmierināts. Viņš draudzīgi papliķēja Kmi- tam pa plecu un gribēja teikt kādu priecīgu vārdu, taču Kmita apgriezās un, uz stārastu pat nepaskatījies, aizgāja.

—    Tas ir labi… Tas ir daudz labāk… — stārasts savā nodabā bubināja. — Daudz labāk vienam priecāties, nekā vienam bēdāties!

Un viņš atkal ievīstījās kažokā.

2

Priekšpusdienā Būgas miteklī iegāzās soģis Toms Durtins divu jātnieku un sava suņa pavadībā. Suns trīsreiz ierējās. Būga platām acīm cieši sāka skatīties uz spēcīgo dzīvnieku. Soģis Durtins stādījās priekšā. Stanislovs Būga joprojām skatījās uz suni, suns — uz Būgu.

—    Soģis man nav vajadzīgs! — Stanislovs klusi sacīja. — Man vajadzīgi sodītie.

Bet suns nenolaida savas brūnās, asās acis no Būgas.

—    Kādi sodītie? — Durtins nesaprata.

Būga pamāja ar roku jātniekiem, lai tie atstāj istabu. Jātnieki izgāja.

—    Man vajadzīgi tie, kurus tu sodīji par neslavas celšanu jaunavai Sudimantaitei, — Būga paskaidroja. — Vai viņu saraksts tev ir?

—    Kungs Būga, viņu bija tik daudz, ka man būtu vajadzējis tikai rakstīt, nevis spriest tiesu.

—    Tik daudz? — Būga saausījās. — Jo labāk… Vai atmiņa tev laba, kungs soģi?

—    Kā nu nebūs!

—    Jo labāk… Ir nu gan suns! — sajūsmināts iesaucās Būga. — Tas nu ir suns! Iztur cilvēka skatienu un ne asti nepaluncina!

—    Soģa suns, kungs Būga!

—    Neko darīt — padodos!

Būga novērsās no suņa un pirmo reizi paskatījās uz tā saimnieku. Viņš bija satrickls. Soģa skatiens viņu caurdūra. Būga juta, ka ir caurspīdīgs kā stikls. Vai soģis viņā saskata kaut kripatiņu šaubu, baiļu, nepamatotas pašpaļāvības un uzpūtības? Būga sapurināja galvu. Soģa skatiens bija sajaucis viņa domas.

—    ļā, jā! — Būga nosarka. — Soģis ir sava suņa vērts! — Un, iekodis mēlē, viņš nosarka vēl stiprāk. Taču tūdaļ apjukumu pārmāca spējas dusmas. — Kungs Durtin, tu teici, ka tev esot laba atmiņa. Brīnišķīgi. Saulei rietot, visiem, kuri tiesāti sakarā ar neslavas celšanu Sudimantaitei, jāsapulcējas bajāra Višinska sētā. Ar ieročiem. Ar pārtiku. Septiņdesmit pieciem — ar saviem zirgiem.

Būgam patika, ka pat tagad soģa skatiens nebija zaudējis asumu. Viņam pretim stāvēja drošsirdīgs un nikns vīrs. Uz tādiem var paļauties.

—    Kungs Būga, — Toms Durtins mierīgi sacīja, — varu jums ziņot, ka visi tiesātie savu sodu jau izcietuši. Ar godu, kungs Būga!

—    Es viņiem piedāvāju nevis sodu, bet atmaksu par nepatieso sodīšanu! — Būga noskaldīja. — Izpildi, soģi! Ar manu muti runā stārasts!

—    Es nesapratu. Varbūt man jālūdz viņiem piedošana? Jāatzīst, ka esmu maldījies?

—    Nē! Tev jāpaņem karodznieka karogs, jāsapulcē cilvēki un zirgi un, saulei rietot, jāatved uz Višinska sētu. Vai saprati?

—    Es neesmu karodznieks. Es nepulcinu karotājus. Esmu soģis, kungs Būga. Un es varu vienīgi spriest tiesu.

—    To izdarīs arī tavs suns! — Būga atšāva. — Un saproti, ka neviens cits nespēj izpildīt šo pavēli tik ātri. Vienreiz jau izbaudījuši uz savas ādas soģa varu, viņi neuzdrīkstēsies tev nepaklausīt. Bet Sudimantaiti viņi ienīst joprojām, varbūt pat vēl stiprāk. Tieši tas mums vajadzīgs! Vai saprati, kāpēc vienīgi tu vari izpildīt šo pavēli?

—    Pilnīgi! — Toms Durtins atbildēja. — Augstā dziesmiņa ir rotaļīga. Taču es uzdrīkstos atgādināt jums: viņi visi pieder lielkungam Sudi- mantam. Bet viņš jau nu patiesi neļaus…

—    Izpildi pavēli, soģi! Pie lielkunga Sudimanta tūdaļ jāju es pats. Vai viss ir skaidrs?

—    Skaidrs!

Toms Durtins palocīja galvu, apgriezās riņķī, pagaidīja, kamēr viņa suns trīs reizes ierejas un izčāpo pa durvīm, tad viņam līdzi izgāja arī pats.

3

Jāšus zirga mugurā lielkungs Sudimants grozījās pa pagalmu, kur pilnā sparā strādāja namdari un mūrnieki. Klaudzēja cirvji, lāpstas jauca kaļķu, salmu un mālu putru, spīdēja baltie baļķi un sarkanoja stieģeļu grēdas. Namdari pārbūvēja ai/sargtorni pagalma stūrī starp stipro baļķu apžo- gojumu. Pagalma vidū mūrnieki mūrēja tādu kā munīcijas noliktavu — celtni ar maziem lodziņiem. Sudimants ar kaut ko bija neapmierināts. Viņam apkārt drūzmējās satraukušies meistari.

Iejājis pa vārtiem, Rūga aizsūtīja savu pavadoni paziņot Sudimantam, ka viņš esot ieradies un lūdzot pieņemt ļoti svarīgā jautājumā.

Sudimants piejāja sīkiem rikšiem. Viņš skatījās dzelstīgām ačelēm uz Būgu un gaidīja. Pēc sejas varēja redzēt, ka neko labu no Būgas viņš negaida. Jau krietnu laiku Sudimants gandrīz nebija izjājis ārā no pagalma, un visi, kuri uzradās tajā neaicināti, izraisīja Sudimantā aizdomas un nemieru. No citiem viņam neko nevajadzēja. Arī pats viņš pie citiem cilvēkiem nelīda. Neko no viņiem nelūdza. Tad ko citi lien un lien viņa sētā? Kāpēc neliek viņu mierā?

-— Kungs Sudimant,— Būga stingri ierunājās, — jautājums, kura dēļ esmu atjājis, ir tik nopietns, ka es vēlētos parunāties ar jums… piemērotākā vietā.

Sudimants aicināja Būgu uz iekšu. Pustumšajā zālē viņš pār plecu atskatījās uz viesi un gaidīja, ko tas teiks. Stanislovs Būga vērīgi un augstprātīgi pārlaida skatienu visriņķī.

—    Šajā goda istabā es neredzu jūsu ģerboni, — viņš ieminējās. — Es vēlētos runāties ar jums tur, kur karājas dzimtas ģerbonis.

Sudimants jau grasījās doties uz mijkrēslī saskatāmajām paviru durvīm, tomēr apstājās. Viņa platais, varenais stāvs noapaļojās.

—    jūs vēlaties runāt par manu godu, kungs Būga? — atpakaļ nepa- vērzdamies, viņš jautāja.

—    Ne tikai par jūsu. Arī par savu. Stanislovs Būga citu mājās iegriežas tikai pašos vissvarīgākajos gadījumos.

Otrajā telpā virs kamīna karājās Sudimanta ģerbonis — izbalējis, tik tikko varēja saskatīt, kas tajā attēlots. Namatēvs izteiksmīgi paskatījās uz to, apjucis pasmaidīja un sacīja:

—    Visur nekārtība. Lūdzu piedošanu! Notiek būvdarbi.

—    Neesmu ieradies pie jums celtniecības lietās.

—    Lūdzu piedošanu, ģerbonis mazliet noputējis. Būvdarbi… Turpretim mans gods nekad…

Būga vispirms paklanījās pret ģerboni, pēc tam — pret tā īpašnieku.

—    Kungs Sudimant, esmu ieradies jūsu godājamā muižā, beidzot saņēmis dūšu lūgt jūsu meitas roku un jūsu karogu!

Sudimants apstulba. Viņam šķita, ka nav pareizi saklausījis. Taču, arī apšaubīdams saklausīto, viņš steigšus pārdomāja lūgumu. Kas Būgam prātā? Vai tā nav pārgudrība? Vai viņš nedomā krāpties?

—    Mjā… — Sudimants atkrekšķējās un piesardzīgi teica: — Kungs Būga, augsti godātais Būga, man ir karogs, bet nav meitas. Nesen dabūju zināt, ka man nekad nav bijis meitas.

—   Neatsakieties, — Būga teica, — ja meitas jums nav, ja viņas nav tagad, jums viņa būs, kad jaunava Sudimantaite kļūs par manu sievu.

—    Kungs Dievs! — aizmirsis par aizdomām, Sudimants bija saviļņots.— Jūs varat atdot Ievai godu? Jūs esat apņēmies… atgūt man meitu?

—    Pilnīgi pareizi, kungs Sudimant! — Būga paklanījās. — Mūsu karaspēks nevar spēlēties ar savai godu. Mums tas jātur augstu un jāsargā. No mūsu cienīguma atkarīga mūsu nākotne. Lai notiek, kas notikdams, lai nāk, kāda nelaime nākdama, mūsu sirdīm un karogiem jāapvienojas.

—    Un jūs sakāt to nopietni, kungs Būga! Man grūti noticēt, ka jūs — viens no visaugstāk godā turētajiem, viens no ietekmīgākajiem valsts vīriem Žemaitijā… lūdzat tās roku, no kuras atteicies pat miesīgais tēvs…

Būga atbildēja:

—    Lietavai rūp tās labāko bajāru gods. Lai nu kurš, bet jūs, kungs Sudimant, lieliski zināt: augstmaņi apņem sievu vai iziet pie vīra ne jau aiz bērnišķīgas mīlestības — viņu laulības apvieno spēkus…

Sudimants tik tikko spēja savaldīties, lai no laimes nesāktu kliegt. Bet to pašu brīdi viņam atkal pazibēja doma, ka šīs precības ir viltus.

Sudimants klusi, gandrīz nesadzirdamā balsī jautāja:

—    Kungs Būga, ar ko jūs varat apstiprināt savus vārdus?

Ne vārda nebildis, Būga izvilka roku no sava sarkanā apmetņa apakšas un pasniedza Sudimantam mazu šķirstiņu, kas bija apvilkts ar zilu zīdu.

Šķirstiņā atradās gabaliņš ādas. Sudimants skatījās uz to kā piemuļķots.

—   Glabājiet manu ģerboni, kungs Sudimant, līdz būšu apprecējis jūsu meitu Ievu! — Būga sacīja.

Sudimantam sametās baigi, ka viņš šo godājamo jaunekli turējis aizdomās par viltu. Viņš bija satriekts. Viņš bija aizkustināts. Ačelēs viņam parādījās asaras.

—    Kungs Būga, vai jūs saprotat, ko darāt? Šeit taču atrodas jūsu goda pierādījums! Jums var piederēt simtiem citu ģerboņu, bet vienīgi šis ir valdnieka apstiprināts… Un bez tā… bez tā jūs esat niecība, ubags, suns… Piedodiet par šādiem vārdiem, taču jūs redzat: es tos izrunāju ar asarām acīs, lai viss iet ellē ratā!…

—    Jā! Tagad, kad mans ģerbonis atrodas jūsu rokās, es esmu niecība, ubags un suns. Vienīgi nodibinājis radniecību ar jums, es tikšu tālu. Vai tagad jūs ticat manai vaļsirdībai?

—    Ak, Kungs! Sofija! — Sudimants iesaucās un metās pie blakusistabas durvīm. Atvēris tās, viņš pagriezās pret viesi.

—    Lūdzu, kungs Būga! Mana sieva Sofija arī būs laimīga, kad izdzirdēs par jūsu piedāvājumu… jūsu lūgumu… jūsu sirdsžēlīgajiem vārdiem. Lai visi jodi parauj manu muižu!…

Kundze Sofija Sudimantiene, atpakaļ atmestu galvu, izvalbījusi stingās acis un pavērusi muti, gulēja gultā.

Ieraudzījis viņas seju, Sudimants pārakmeņojis. Stanislovs Būga arī jutās neomulīgi. Sieviete droši vien laida garu laukā, varbūt no līdzcilvēkiem gaidīja vien sirsnīgu līdzcietību un pēdējo spirdzinājumu. Bet kāpēc bija ieradies viņš, Būga? Parotaļāties ar viņas nama godu, vēl reizi viņu pievilt un pirms nāves galīgi satriekt.

Ne vārda nebildis, Būga atstāja istabu.

—    Kungs Būga, — Sudimants viņu panāca, — jūs taču ne acīs neesat redzējis manu meitu. Varbūt viņa jums liksies… Tomēr — nē, nē! Viņa ir brīnišķīga!

—    Es teicu: laulības apvieno spēkus! — Būga viņu skarbi pārtrauca. — Mans ģerbonis atrodas jūsu rokās.

—    Nedomājiet, kungs Būga! Ieva ir labi audzināta, drosmīga jātniece, viņai ir skaista balss, un, ja vien jūs labvēlīgi…

—    Kungs Sudimant, tūdaļ pat es vēlētos saņemt jūsu karogu!

Sudimants cieši ieskatījās Būgam acīs.

—    Kas noticis? — Būga iejautājās. — Es jau pateicu: jāapvienojas mūsu sirdīm un karogiem.

—   Jā, jā! — Sudimants sāka mirkstināt acis. — Tam tā ir jānotiek. Bet… Un tomēr?

Pamanījis Būgas nekaunīgo skatienu, viņš apjuka. Aizgāja un ilgi nenāca atpakaļ. Tikai tagad Būga sajuta, ka šajā divcīņā viņš arī var zaudēt. Laiks darbojās pret viņu. Sudimants varēja uzstādīt negaidītus jaunus noteikumus un karoga vietā dot citu ķīlu. Turpretim Būgam bija nepieciešams vienīgi karogs. Pat tādā gadījumā, ja Sudimants viņam norakstītu visu muižu, Būga būtu cietis sakāvi. Šovakar, saulei rietot, viņa galvai vairs nebūtu vērtības.

Sudimants atgriezās, nesdams karogu zaļa tūka makstī. Šaubu pilns un izbijies, viņš apstājās pie durvīm.

—    Un tomēr, kungs Būga… — viņš iečukstējās, — kāpēc… kādai vajadzībai jums nepieciešams mans karogs?

Bīigu aizvadījis, Sudimants atkal iegāja sievas istabā. Sofija vēl aizvien murgoja. Acis izvalbījusi, viņa vērās griestos un murmināja nesakarīgus vārdus.

—    Zofija! — Sudimants pakustināja viņas roku. Viņa pieskārienu sieva nemaz nejuta. — Zofija! — Viņš pakustināja plaukstu sievai gar acīm, bet viņa neko neredzēja. — Zose! — Sudimants iesaucās, bet sieva nedzirdēja.

Sudimants mežonīgi pārskaitās. Atkal viņa mājās nebija saskaņas un saprašanās. Pat šādā laimīgā dienā nebija saticības. Tik daudz Sudiman- tam jāizstāsta Sofijai, tik daudz jautājumu ar viņu jāpārrunā, un — viņš to nevarēja izdarīt. Sieva slimoja, sieva murgoja. Sieva gluži kā zobojās par vīra laimi. Lai aiziet ellē ratā tāda dzīve, lai stāvus izkrīt cauri zemei visi, kuri saceļ mājās satraukumus! Tuvumā nav neviena cilvēka — vieni vienīgi gļēvnadži, nevīžas, vārguļi, zemiski gļēvuļi un pinkšķīgi rauduļi. To Sudimants vairs nevarēja panest. Sudimants pasauca atslēdznieku — savu uzticamāko kalpu.

—    Šeit nav mājas! — viņš tam teica. — Seit ir sazin kāds spoku ūķis. Šodien es jāju projām un atgriezīšos tikai tad, kad sieva būs vesela. Tikai tad!

—    Dievs Kungs augstais! — Atslēdznieks bija satraukts. — Vai gan kundze ir pie vainas? Viņu piemeklējusi nelaime, viņai vajag palīdzēt…

—    Jā! — Sudimants atieza zobus. — Neviens jūs neesat pie vainas! Šajās mājās vainīgo nav! Vienīgi sazin kāpēc šeit nav iespējams dzīvot! Kāpēc nav iespējams, ko? Jo nav vainīgo! Jo visi ir ārkārtīgi tikumīgi, labi un dižciltīgi! Visi ir jūtīgi! Visi ir slimīgi un vispār ellē ratā! Nē, nu nē, priecīgāku vārdu te, cilvēk, nedabūsi dzirdēt! Ja kādu piemeklē nelaime, tad pati briesmīgākā. Ja kāds kaut ko izdomājis, tad tikai vispostīgāko! Labi, padzīvojiet bez manis, kamēr atgūstat veselību, ieviešat kārtību, at- gustat prieku un godīgu izskatu! Ja jūs nevarat likt mierā mani, es likšu jūs. Varbūt nāksiet pie saprašanas. Un tu skaties, lai mājās būtu kārtība, lai namdari tēš baļķus, bet mūrnieki — mūrē! Tu atbildi par kārtību ar savu ādu! Un tagad — pazudi no acīm!

—   Saimniek manu… — atslēdznieks iešļupstējās. — Un ja nu lielmāte… un ja mūsu lielmāte… Ko lai mēs darām? Uz kurieni lai skrienam? Kur lai jūs meklējam?

—    Ja pienāks pēdējā stundiņa, pašķindiniet lielos zvanus — es sadzirdēšu, — Sudimants atbildēja. — Lielos baznīcas zvanus, tu saprati? Bet tikai tādā gadījumā, ja būs pienākusi pēdējā stundiņa!

Pievakarē Sudimants aizjāja, viņu pavadīja tikai zirgupuisis. Pat savus miesassargus un pavadoņus tagad viņš negribēja ne redzēt.

Sudimants jāja uz savu medību namiņu mežā. Bet apšu audzē viņu apstādināja bruņoti jātnieki zirgos un pavēlēja griezties atpakaļ: karaspēka nometnē stingri aizliegts iejāt jebkuram, pat l.ietavas lielhetmanim.

—   Žemaitijā es esmu augstāks par visu hetmaņu hetmani! — Sudimants sašuta.

—   Tas var būt! — karavīri atbildēja. — Bet, ja jūs vēlaties iejāt nometnē, jūs jāpavada žemaišu karapulka vadonim.

Sudimanta trakajām dusmām nebija robežu. Viņš pat nedrīkstēja pamedīt savos mežos. Viņu dzina ārā 110 viņa paša mežiem. Tajos ieplēties vēl viens lielkungs — varasvīri, stārasts, sasodītā valsts!… Sudimants pletēja zirgu, lamājās, bļaustījās, kādam kratīja dūri, kādam draudēja ar karātavām un elles ugunīm. Baidīdamies dabūt pērienu, zirgupuisis jāja gabaliņu iepakaļ. Beidzot Sudimants atcerējās par savu godu un stāvokli un pierima. Viņam nebija tiesību jāt bez pavadoņiem un aiz drausmīgām dusmām šķendēties. Tas viņu pazemoja. Un tālāk Sudimants trenca zirgu lēkšiem, taču seglos sēdēja cēli — pārmēram cēli.

Saulei rietot, Sudimants bija atdūries uz celiņu, kas veda uz Kazi- miera Višinska muižu. Nē, Sudimants nebija nomaldījies. Viņš zināja, uz kurieni, kāpēc un ar kādu nolūku jājis. Savā priekšā viņš redzēja kundzes Barkas dzedrās acu zīlītes un gribasspēkā sakostās lūpas. Šo sievieti viņš nekad nebija redzējis raudam. Nekādas nedienas viņu nebija spējušas salauzt. Kundze Barka bija dzīvotspējīgāka par smilgu. Aizbrāzušies viesuļi, un viņa atkal iznirusi no putekļu mutuļiem stalta, cēla un stipra. Tieši šāda sieviete šovakar varēja noderēt Sudimanta liktenim.

Rietošās saules apspīdēti, Kazimiera Višinska sētā stāvēja simtiem viru. Tie bija viņa, Sudimanta, ļaudis, viņa zemnieki — lielu daļu Sudimants atcerējās un pazina. Kreisajā spārnā sprausloja vairāki desmiti zirgu, jātnieki stāvēja tiem pie galvas un turēja tos aiz iemauktiem.

5

Žemaitijas stārasts ar nepacietību gaidīja ziņas. Paļāvība uz paša apsvie- dību noplaka, atkal viņu bija sagrābis satraukums Klaipēdas gājiena dēļ. Ieturēdams pusdienas, viņš atcerējās gleznotāju no Gņeznas — Kritu Oreriru Orehovski, un tas vairs neizgāja viņam no prāta. Šis mazrunīgais un uzpūtīgais polis bija ieradies no Gņeznas gleznot stārasta portretu virsbīskapa pils galerijai. Trīs dienas Jons Ķēsgailis bija nosēdējis gleznotāja priekšā 110 rīta līdz vakaram. Trešajā dienā Orerira Orehovskis apošņāja stārasta tērpu, un viņam nebija pa prātam bebrādas kažoks. Iedomīgais un augstprātīgais polis pateica, ka negleznošot sapogāšanas cilpas, kurām esot nodilusi spalva un kas esot neglīti pašūtas.

—    Cilpas mani nesabojās! — Jons Ķēsgailis teica.

—    Cilpas sabojās manu mākslu! — Krits Orerira Orehovskis atbildēja.

Stārasta pacietības mērs bija pilns. Stārasts ieteica vīzdegunīgajam nekauņam tūdaļ pat kopā ar visu savu mākslu vākties atpakaļ uz Gņeznu un nodot virsbīskapam vissirsnīgākos sveicienus. Tomēr iespītīgais gleznotājs nekur nebija aizvācies. Un Jons Ķēsgailis to zināja. Pie pusdienu galda viņš sniedzās pēc vīna kausa, kad tieši tobrīd viņam ienāca prātā: kā būtu, ja ar unguru vīnu es uzcienātu arī Kritu?

Stārasta miesasargi atveda gleznotāju tik drīz, itin kā šis bezkauņa būtu stāvējis šeit pat aiz durvīm un gaidījis uzaicinājumu.

—    Kā tad citādi? — Krits Orerira Orehovskis atzinās. — Es zināju, ka jūs mani paaicināsiet atkal. Neviens vēl nav spējis noturēties pretim mākslas v i I i nājuma m.

Krits atnesa krāsas, otiņas, audeklus un, neko negaidīdams, visu parocīgi izkārtoja.

—    O, nē, Krit! — Ķēsgailis pasmaidīja. — Es tevi neesmu aicinājis tādēļ, lai tu mani šeit pindzelētu. Es tevi uzaicināju uz vieglām izpriecām. Ja nu virsbīskaps pajautās: ar ko tad žemaiši tevi cienāja? Patiešām — ar ko tu būtu varējis palielīties?

Jons Ķēsgailis pats pielēja Kritām kausu.

—    Redzi, tagad tu varēsi atbildēt: mani uzcienāja ar unguru vīnu.

—    Diemžēl es nedzeru. Nedzeru itin neko! — Krits Orerira Orehov- skis atbildēja.

Zemaitijas stārasts brītiņu klusēja.

—    Man nemaz nav nācis prātā tevi dzirdīt, Krit! — strauji mainītā balsī Ķēsgailis sacīja. — Es tikai gribēju tev pateikt, ka mana kažoka cilpiņas ir daudz vairāk vērtas par tavu mākslu.

Krits neko neatbildēja, vienīgi tik tikko manāmi pasmaidīja.

Ķēsgailis pasmīnēja.

—    Jā, jā, Krit, jūs, mākslinieki, bieži nespējat saprast pašas visvienkāršākās lietas. Jūs smērējat uz audekla slavenus vīrus un iedomājaties, ka esat lielāki par viņiem.

—    Jūs tā nedrīkstat runāt ar mani! — Krits atbildēja. — Es ierados pie jums, virsbīskapa sūtīts. Virsbīskaps apliecināja, ka jūs nodrošināšot man ciešamus apstākļus darbam.

—    Apstākļus darbam? Jūsu darbam? — Jons Ķēsgailis brīnījās. — Pašlaik jūsu darbs ir valsts nodevība, tā tas ir! Un tie, kuri pret jums iecietīgi izturas, arī ir nodevēji.

Krits Orerira Orehovskis zobgalīgi nosmīkņāja.

—    Ja man neizdosies izpildīt virsbīskapa pasūtinājumu, — viņš sacīja, — es ziņošu Viņa Svētībai, ka žemaiši ir tumsoņas un no mākslas neko nesaprot.

Jons Ķēsgailis izdzēra savu kausu, pēc tam arī to, kuru bija piepildījis viesim. Izdzēris viņš vēroja, kādu iespaidu uz gleznotāju tas atstājis.

—        Krit, jokupēteri,— Ķēsgailis ierunājās atkal, — pa to laiku, kamēr daudzi poļi lej asinis kaujās ar krustnešiem, lu pie žemaišiem maitā gaisu un ar krāsām smērē audeklu kā mazs bērns. Vai gan šādiem vīriem kara laikā nepiedien nodevēja nosaukums?

—    Karotāji karo un sagrauj, radītāji — rada! — Krits mierīgi atbildēja.

—    Brīnišķīgi! — Ķēsgailis laida vaļā smieklus. — Apbrīnojami! Neko sacīt… Tu pindzelē manu attēlu un uztraucies, ka mana kažoka cilpiņas neesot glītas. Bet vai tu zini, ko nodomājis padarīt tas, kurš šo kažoku valkā un ar šīm cilpiņām to aizmetina, lai nebūtu jāsalst nost? Varbūt šis gleznojamais tūdaļ notaurēs karagājienu un aizvedīs savu karapulku uz tavu dzimteni? Varbūt viņš pavēlēs tevi pašu pakārt? Nē, Krit, mākslinieki ir akli kā kucēni, viņi nezina, kas stāv prātā lielajiem valdniekiem. Māksliniekiem nav zināmi iekarotāju tīkojumi, gudrības un aprēķini. Pasaule ir viltus pilna, māksla ir vaļsirdīga. Māksla blandās pa pasauli, aizvien stiprāk nodriskāta, līdz galu galā pārvēršas par saslaukām un tiek izmesta atkritumos. Tā ka, Krit, pastāsti savam virsbīskapam nevis par mana kažoka cilpiņām, bet par to, kā žemaiši krustnešus kāvuši. Tagad lai poļi pamācās!

Krits Orerira Orehovskis jau vēra muti, lai kaut ko teiktu, bet stārasts viņam pavēloši pamāja. Durvīs stāvēja Kmita Rudaminaitis, no viņa drūmi īgnās sejas stārasts saprata, ka noticis kaut kas šaušalīgs.

Orehovskis joprojām nebija atmetis cerības dot sparīgu atbildi Ķēs- gailim.

—     Galu galā ej ārā, zemiskais pindzelmani! — stārasts nokliedza.

Krits paklanījās un aizgāja. Kmita Rudaminaitis joprojām stāvēja pie

d urvīm.

—    Nū? — strauji tuvodamies Kražu karvedim, Ķēsgailis noprasīja.

—    Nelokāmi pieprasu atļauju tūdaļ pat man doties projām no Pa- langas! — dobji piesmakušā balsī teica Kniita Rudaminaitis.— Karveža pienākumus es nododu Alkminam. Tas ir mans pēdējais vārds.

—    Uz karstām pēdām? — Ķēsgailis saausījās. — Kas noticis, Kmita?

—    Jūsu Būga turējis vārdu!

—    Ko — viņš sapulcinājis trīs simtus karotāju?! — Ķēsgailis iekliedzās.

—    Jūsu Būga turējis vārdu! Tagad pienākusi kārta turēt to jums. Karapulkiem jādodas ceļā jau šonakt. — Pēdējo vārdu Kmita atkārtoja izsmējīgi, ar neslēptu nicinājumu: — Šonakt. Šonakt, stārasti

—   Un tu esi izdomājis pamest mani šādā nelaimē? — Stārasts šausminājās. — Mazākais — tas nav godīgi, augstākais — tā ir nodevība. Kmita! — stārasts iesaucās. — Neesi žurka!

—    Nē, stārast! — Rudaminaitis cēli atbildēja. — Es būšu žurka, toties dzīvošu neatkarīgajā Žemaitijā. Un nekad nemetīšos uz vienu roku ar tiem, kuri piesprieduši tai bojāeju. Ardievu, stārast!

—   Tu jau… aizej? — Aiz bailēm Ķēsgailis sametās stīvs. — Es tev neļauju iet projām! Es tev aizliedzu pamest Palangu! Es tev aizliedzu doties projām!

—    Jūsu aizliegums ir bezspēcīgāks par to, kas aizliedz man palikt kopā ar jums.

—    Kurš tad tev aizliedz, Kmita?

—    Sirds un prāts.

Ķēsgailis nokāra galvu. Viss izveidojies tā, kā viņš nebija cerējis. Sta- nislovs Būga ne tikai uzdrīkstējies ķerties pie tā, pie kā nebūtu ķēries neviens, bet savu nodomu arī īstenojis. Šis dedzīgais un spītīgais jauneklis paveicis to, ko nebija iespējams paveikt. Šorīt Ķēsgailis nebija novērtējis Būgu. Viņa diplomātiskā gudrība aizšāvusi garām. Lai nu ko, bet šito Ķēsgailis patiešām nebija gaidījis. Viņš pacēla acis uz Kmitu. Karvedis tik tikko manāmi smaidīja, lai gan skatījās skumīgām acīm. Viņam bija žēl Ķēsgaiļa, ar kuru kopā nostrādāts tik daudz gadu. Viņam bija grūti šķirties no Ķēsgaiļa. Stārastu Rudaminaiša skatiens aizskāra un pazemoja stiprāk, nekā vārdi.

—    Dod padomu, Kmita, pēdējo reizi — dod padomu! — Ķēsgailis ar pūlēm izrunāja vārdus. — Un ej prom! Tu pirmais esi kļuvis vecs. Tev pirmajam arī atpūta.

—    Padomu tev dos Būga, — Kmita Rudaminaitis atbildēja, paklanījās un jau gatavojās kāpt pāri slieksnim.

—    Pagaidi! — Ķēsgailis ierēcās. — Kamēr nebūsi devis padomu, ko lai es iesāku, tu ārā no šejienes neiziesi! Es likšu tevi apcietināt!

—    Nākt pie sajēgas, es iesaku jums nākt pie sajēgas, mans dārgais Ķēsgaili!

Rudaminaitim ietrīsējās balss, savu sirdssāpi viņš nemaz nedomāja slēpt.

Šajā mirklī kāds viņam iebelza ar durvīm pa muguru. Mītnē iegāzās Būga — sasarcis un no steigas sasvīdis.

—    Nemaz nedomājiet! — viņš iekliedza Rudaminaitim sejā.— Nemaz nedomājiet laist viņu laukā! — Viņš pagriezās pret Ķēsgaili. — Kražu karvedim paklausa labākie karotāji. Algotņi viņu ciena vairāk par jebkuru citu. ja viņš atkāpsies no karveža vietas, karaspēkā var izcelties nemieri!

Būgam bija taisnība, to Ķēsgailis labi saprata. Taču viņš vēl neticēja, ka šonakt karapulki jau varētu sākt kustēties, īsti Ķēsgailis nesaklausīja arī Būgas atskaiti. Tā viņam skanēja gluži kā tādi sadomāti meli.

Kmita Rudaminaitis vēroja stārastu un izgudrēm smīnēja.

—    Sudimanta karogs ir mūsu rokās, — Būga sacīja Ķēsgailim. — Tam jādodas cīņā tāpat, kā tas jādara karvedim.

—    Priecājos, Būga! — Ķēsgailis nomurmulēja. — Tas, ko tu šodien esi paveicis, mani pārsteidz. — Viņš godbijīgi paklusēja. — Tev ir taisnība. Kmitam jājāj uz Klaipēdu. Tomēr nevaru piekrist, ka uz Klaipēdu dodas arī Sudimanta karogs. Zem Sudimanta karoga lai paliek jūras krasta aizstāvji.

—    Kāpēc, stārast? — Būga nevarēja saprast.

—    Atņemt Klaipēdu ar Sudimanta karogu — vai tu saproti, Būga, ko tas var nozīmēt? Sudimants nav ne pirkstu pakustinājis! Un nekustinās! Tad kamdēļ mums jāsagādā slava viņa karogam?

Ķēsgailis piegāja pie Kražu karveža un pastiepa tam Sudimanta karogu zaļajā vilnas drānas makstī.

—    Šo karogu, Kmita, tu neuzdrīkstēsies nenosargāt! — Ķēsgailis noteica. — Tevi es pazīstu kā raibu suni.

Kmita Rudaminaitis paņēma karogu. Divi seni sirdsdraugi, stārasts un viņa pirmais palīgs, acis piemieguši, brītiņu skatījās viens otrā. Beidzot Kmita Rudaminaitis teica:

—    Labi! Es pildīšu pienākumu. Pēdējo reizi. Tikai — ar vienu noteikumu.

—    Kāds tas ir?

—    Es izpildīšu pienākumu, ja jūs nāksiet pie prāta un atradīsiet gudru izeju no stāvokļa, — Kmita klusi sacīja. — Stārasti — viņš dzēlīgi piemetināja.

—    Jau ir! — Ķēsgailis nosēcās. — Es jau esmu atjēdzies, Kmita!

6

Ķēsgailis ilgi klusēja. Stanislovs Rūga bažīgi iejautājās:

—    Kas noticis?

—    Vai tad kaut kas noticis?

Ķēsgailis pacēla uzacis.

—    Jūs klusējat. Bet laiks dot pavēli. Vasaras nakts ir īsa.

—    Vai tik stipri tu traucies kaujā?

—    Jā, es traucos! — Būga nešaubīdamies atbildēja.

—    Ak, Stanislov… Tu taču zini, ka mēs iesoļošot Klaipēdā, neizlējuši ne piliena asiņu. Bet varbūt tev par varēm gribas nogaršot dumpinieku sālsmaizi?

—    Nebūt ne! — Būga iebilda. — Ja Dancigas kuģi ielauzīsies ostā agrāk, nekā mēs būsim parādījušies pie pilsētas vārtiem…

—    Un kas tad notiks?

—   Tad es stipri šaubos, ka Ardvics mūs sagaidīs ar milzīgu sajūsmu. Viņam būs žēl ne tikai maizes, bet arī sāls. Saprotiet stāvokli pareizi, stā- rast: izdevība uz mums negaidīs.

—    Nūjā, nu jā… Izdevība ir kā īsā vasaras nakts, vai ne? Vai pareizi esmu sapratis stāvokli?

—    Sakiet vārdu, un es tūlīt to darīšu zināmu vadoņiem!

—    F.s domāju. Lauzu galvu, tu saproti? Vārds pasprūk un nenāk vairs atpakaļ… Vārds…

—    Par ko jūs domājat, stārast? Viss taču izdomāts līdz naga melnumam. Gājiena plāns ir skaidrs.

Jons Ķēsgailis uzmeta plecos kažoku.

—    Es tomēr gribu tevi izprast, Būga! — negaidīti skaļi viņš sacīja.

—    Mani? — Būga apjuka. — Vai tad jūs, stārast, man neuzticaties?

Viegli, viegli smaidīdams, Ķēsgailis klusēja. Pasaule ir viltus pilna,

māksla — vaļsirdīga, tā noskrandusi valkājas pa pasauli… Krits viņam bija gribējis kaut ko pateikt. Ko viņš būtu sacījis? Pasaule ir šķīsta — debesis, zeme, mežs, ūdens; viltīgi tikai zvēri un valdnieki. Vai tā būtu sacījis Krits? Lai būtu kā būdams, šobrīd Ķēsgailis juta, ka Kritām būtu vajadzējis pasacīt mazliet citādi: visa pasaule pilna viltus, tikai Žemaitija — vaļsirdīga, tikai Žemaitija akla taustās pa saviem damakšņiem, aizstāvēdamās pret svešu un savu valdnieku viltu. Jagaiļa viltus, Vītauta viltus, Svitri- gaiļa viltus, ordeņa kristīgais viltus… Kurš tikai nav metis viltīgu cilpu aiz netīrumiem melnajā Žemaitijas kaklā! Un viņš, stārasts Jons Ķēsgailis, kas ir viņš? īsts, viltīgs politiķis vai tikai noskrandis sapņotājs, kurš iedomājas esam gudrāks par visiem politiķiem?

Un (ons Ķēsgailis skarbi noprasīja:

—    Tu man izstāsti, Būga, kāpēc neesi Čerņigovā?

Stanislovs Būga nebija gaidījis izdzirdēt šādu jautājumu, jo mazāk šeit — Žemailijā.

—    Es nevēlos jums to atkārtot, — Būga atbildēja.

—   Tad atkārto man to, ko es nekad neesmu dzirdējis! — Ķēsgailis teica. — Atkārto man lielkuniga un karaļa Kazimiera vārdus, kurus viņš tev teica ziemā. Atkārto, Būga, valdnieka teikto vārdu pa vārdam!

Stanislovs saspringti domāja, ko varētu nozīmēt Ķēsgaiļa tirdīšana. No kuras puses tuvojas draudi? No kādām viltībām viņam šobrīd jāizvairās?

Būga dusmīgi teica:

—    l.ielkunigs man sacīja: cūkas čerņigovieši sākuši izrakņāt savu iežogojumu; tikai tāpēc vien, ka par vietvaldi bija atstāts viņu pašu augstmanis, viņi iedomājušies, ka drīkst kviekt tādā balsī, kādā vien vēlas. Brauc, Būga, kunigs teica, uz Čerņigovu un apknaibi cūkām ilkņus.

—    Tieši tā Kazimiers teica? Lielkunigs, karalis? Vārds vārdā? Tik netīri?

Ķēsgailis bija pārsteigts.

—    Vārds vārdā es nevaru atkārtot. Es pacentos aizmirst…

—    Un ko atbildēji tu?

—    Par Čerņigovu rūpējas daudzi, par jūru — vienīgi Būga.

—Vārds vārdā?

—    Vārds vārdā!

Ķēsgailis piemiedza acis un sakniebtām lūpām izmeta:

—    Vārds vārdā… To tu neesi pacenties aizmirst… Tas nozīmē, Būga, ka paša vārdi tev dārgāki par valdnieka vārdiem…

—    Lietavai jūra vairāk vērta par Čerņigovu.

—    Es prasu, Būga, ko tas nozīmē? — No dusmām stārasts sāka kliegt: — Ko vērts cilvēks, kurš neprot augstu vērtēt labdarus! Vai tāds ir tā vērts, lai viņam palīdz un viņu atbalsta, ja par atbildi ir nepaklausība? Tu esi zemisks cilvēks, Būga! Tu neko neproti turēt dārgu! Labi… Es tev atgādināšu. Tavs tēvs un zemes maršals — viņi bija sirdsdraugi. Godādams tēva piemiņu, maršals tevi paņēma uz pili. Pilī tevi audzināja, mācīja un izglītoja. Tavas spējas ievēroja kanclers. Tas ir viņa nopelns, ka valdnieks tev labvēlīgs. Un tu… un tu, Būga, iespļāvi viņiem visiem sejā, tiklīdz nāca vajadzība stāties viņu kalpībā. Tu esi drausmīgs cilvēks! Tu gribi vienīgi ņemt. Un tu ņem, cik tev vajadzīgs. Un pēc tam tu mūc. Nē, Būga, tu neproti novērtēt. Tev nav dārga tēva piemiņa, tev nav dārgi maršala un kanclera pūliņi, nav dārga valdnieka ievērība — tu visam spļauj virsū… Nu, pasaki, Būga, kas šobrīd tu būtu, ja nebūtu lielkuniga pils?

Ķēsgaiļa zaimojošie vārdi Būgu neaizvainoja. Šī runa taču bija arī par cilvēciskumu, ne tikai par viņu. Tas Būgu satrauca stiprāk par aizskarošajiem vārdiem.

—    Stārast, — Būga kaismīgi teica, — Jagaiļa kambarsulaiņi nožņaudza Ķēstuti. Un, starp citu, kurš pirms divdesmit pieciem gadiem nonāvēja Sigismundu Ķēstutaiti? Vai tie nebija tie, kuriem viņš nebija jātur dārgs?

Šausminādamies Ķēsgailis pameta skatienu uz Būgu.

—    Kādi apbrīnojami paraugi tevi iedvesmo!… Varbūt tu gatavojies nožņaugt Kazimieru?

—    Es runāju pavisam ko citu, stārast! — cieti savilkdams lūpas, Būga ierunājās. — Es neuzskaitu cilvēkus, kurus iedzinusi nāvē pateicība. Es teicu: lai turētu dārgu, tas vēl par maz — ko turēt dārgu? Jābūt arī gribai un apņēmībai turēt dārgu. Par maz augstu vērtēt labdari maizes dēļ, svarīgāk — lielā mērķa dēļ, uz kuru tu esi pavērsts. Ja labdaris nav parādījis mērķi, nav par ko viņu turēt dārgu. Nav par ko!

Būga brīdi cieta klusu, lai pierimstas kaismīgums.

—      Stārast, es saprotu, ka jūs gribējāt pārliecināties, vai uz mani var paļauties kaujā. Tātad tā, stārast: man nav nekādu saistību ne ar troni, ne ar augstmaņu padomi, ne ar bīskapiem. Gluži pretēji. Visticamākais, ka gan tronis, gan baznīca mani vajās.

—    Proti, tev atlicis viens pats ceļš — kaujā? — Ķēsgailis novilka.

—    Jā, tas ir vienīgais ceļš!

Ko šobrīd man būtu teicis vīzdegunīgais pindzelmanis Krits, jūsmoja Jons Ķēsgailis, šobrīd viņš būtu spiests atzīt, ka es esmu valdnieks, kurš nevis grauj, bet rada — rada nevis smērējumus, bet cilvēkus: rau, manu acu priekšā zaļš jauneklis, gandrīz vēl puika, top par karavadoni, par lielu cilvēku! Ķēsgailis lepojās ar sevi. Un sajuta rūgtumu. Mākslinieks! Es esmu mežu un purvu mežonīgais mākslinieks!…

Viņš nometa no pleciem kažoku.

—    Tagad, — smaidīdams viņš teica Būgam, — mēs esam viena kažoka divas puses. Es esmu cilpa, tu — poga. Mūsu kažokā Klaipēdai būs silti.

—    Sācis secinājums man nav skaidrs, — Būga sacīja.

—    Piedod, ka tevi tā iztirdīju. Es vēlējos pārliecināties, vai tavs stāvoklis tiešām tik bezcerīgs. — Ķēsgailis pameta skatienu uz Būgu, tad atkal skarbi: — Man bija jāizlemj — vai tavs stāvoklis un mērķis ir ko vērts. Tagad es saku: ej un vadi žemaišu karapulkus, tu esi žemaišu het- manis! Sis gājiens izšķir tavu likteni. Vai nu tu atgriezīsies Viļņā liels vīrs, vai arī iebradāsi savu galvu Žemaitijas purvos. Turies, Būga!

Jaunā žemaišu karavadoņa pirmo pavēli dabūja uzklausīt četri ziņneši. Tūdaļ viņiem jājāj uz Klaipēdu, jāsatiekas ar Prūšu sadraudzības dumpinieku vadoni Ārdvicu, jāpavēsta viņam par žemaišu gājienu un jāuzzina, kurā vieta Klaipēdā apmetusies Sudimantaite. Jebkurš no žemaišu karotājiem, sagūstījis Sudimantaiti, varēja viņu nogalināt kā nodevēju bez tiesas sprieduma. Bet Būgam viņa vajadzīga. Būgas pienākums viņu pasargāt.

Ar otru pavēli Stanislovs Būga cēla kājās karapulkus.

Šajā naktī beidzās liepu mēnesis un sākās rudzu mēnesis. Nakts bija dzestra, un debesis skaidras. Soļošana -bija viegla.

Būgam sirds trīsēja aiz nepacietības ieraudzīt jūru 110 ostas krasta. Kopš tā mirkļa, kad vilnis, saplīsis pret molu, apslacīs Stanislova Būgas kājas, visa I.ietava sāks jaunu dzīvi. Jaunu laikmetu, Būga atkārtoja, jaunu laikmetu.

Karapulki soļoja trokšņaini, savus tīkojumus ne no viena neslēpdami un nešaubīdamies, ka viņu karagājiens ir taisnīgs: klaudzēja, žvadzēja un rībēja, karotāji skaļi sarunājās un klaigāja, gaisu pildīja karagājiena skaņas tāpat kā vējainā dienā — koku lapotnes šalkoņa.

Līdz ar gaismas svīdu karaspēka pirmās nodaļas priekšā parādījās četri jātnieki. Ziņneši griezās atpakaļ 110 Klaipēdas. Viņi pavēstīja, ka pilsētas dumpinieku vadonis Ārdvics sagaidīšot žemaišus Mazajā Vitē, saulei austot. Izlauzties cauri Hanzas flotes lokam Dancigas kuģiem vēl neesot izdevies. No Mazās Vites pats Ārdvics pavadīšot Stanislovu Būgu pie jaunavas Sudimantaites. Vai jaunā komtura vienības atrodas tālu no Klaipēdas, Ārdvics neesot zinājis pastāstīt. Taču pēdējās dienās Klaipēdas apkaimē esot kļuvis vairāk krustnešu spiegu. Dumpinieku notverti un pratināti, viņi teikuši, ka jaunajam komturam dodoties palīgos ordeņa maršala Hermaņa Heizera nodaļas. Taču Ārdvicam šķietot, ka ar to tikai gribēts iebiedēt pilsētas dumpiniekus — varbūt šie padošoties jaunajam komturam bez kaujas. Ārdvics neticot, ka Klaipēdas dēļ ordeņa maršals varētu atsaukt savas nodaļas no cīņām ar poļiem. Tas arī esot viss.

Ar ziņnešu vēstīm Stanislovs Būga bija apmierināts. Viņš steidzīgi nosūtīja vēstītājus uz Klaipēdas apkaimes ciemiem. Žardē un Akutē, Mutinā un I.aņķišķos viņiem jāpaziņo, ka milzīgi zemaišu karapulki šorīt līdz ar gaismiņu esot ieņēmuši Klaipēdu. Tas jāizdzird arī krustnešu spiegiem, kuru — par to nebija jāšaubās — daudz klaiņoja visapkārt.

Četras jātnieku nodaļas Stanislovs Būga aizsūtīja ar speciālu uzdevumu. Lokā Mazā Vite—Jonišķes—Smelte, kas ieskauj pieejas pilsētai, viņiem jāsakur daudz dūmojošu sārtu, lai pāri Klaipēdai paceltos dūmu mākoņi un, noslēpuši pilsētu, draudīgos vālos pa vējam aizplūstu tālu zemes iekšienē. Jaunā komtura spiegiem jāsaožot Klaipēdas ugunsgrēku tvaiki un jābūt pārliecinātiem, ka žemaiši ostu ieņēmuši.

Saulei austot, dūmi sāka celties no visām pusēm. Dumpinieku vadonis Ārdvics, ieradies Mazajā Vitē sagaidīt žemaišu karapulkus, neapmierināts sacīja Būgam:

—    Godātais vadoni, jūsu karaspēks varbūt ir liels un spēcīgs, bet vai gan jūs vēlaties, lai krustneši uzbrūk pilsētai ar vislielākajiem spēkiem?

—    Krustneši uzbruks Klaipēdai tikai tad, kad vēlēsies sākt karu ar Lietavu,— Būga atbildēja.

—    To viņi nekad nedarīs, — Ārdvics apliecināja. — Ienaidnieku viņiem diezgan. Toties šie dūmi…

—   Tieši dūmi viņus pārliecinās, ka jebkurš uzbrukums pilsētai nozīmēs kara sākumu ar Lietavu.

—   Vai jūs esat izglītojies kara mākslā? — Ārdvics pārsteigts jautāja.

—    Un jūs cerējāt, ka šeit sagaidīsiet neaptēstu laupītāju bandu?

Ārdvics apjuka un pamāja saviem pavadoņiem. Ducis jātnieku ielenca

Būgu un viņa miesassargus. Taču Būga pavēloši sacīja Ārdvicam:

—    Esmu pateicīgs par rūpēm! Bet uz pilsētu mani pavadīs mani karavīri.

Tikai tagad Ārdvics aptvēra, ka kopš šī saullēkta Klaipēdas saimnieki

ir nevis pilsētas dumpinieki, bet — žemaiši. Ārdvics aptvēra vēl vairāk: žemaiši ieradušies nevis palīgā dumpiniekiem, bet paņemt atpakaļ savu pilsētu. Ārdvics apjuka. Viņa stāvoklis bija riebīgs. Agri vai vēlu viņam būs jāatstāj Klaipēda, par kuru l>ija cīnījies pret ordeni, un jādodas uz citām dumpīgajām ordeņa pilsētām, pie kurām viņam nav nekādu nopelnu, un poļu uzvaras gadījumā viņš tiks atbīdīts no ordeņa zemju dalīšanas. Kungs Dievs, Klaipēda ir vienīgā pilsēta, pēc kuras likumīgi var stiept roku nevis prūši vai poļi, bet žemaiši, un šo vienīgo, Kungs Dievs, biji lēmis nelaimīgajai Ārdvica galvai — no simtiem dumpinieku vadoņu zaudējis vienīgi Ārdvics. Kāds nepateicīgs, riebīgs liktenis!…

Pa Kūļu vārtiem Ārdvics ieveda Stanislovu Būgu un viņa pavadoņus pilsētā. Akmeņiem un šķeltiem baļķiem izklātās ieliņas bija tukšas. Pāri pilsētai gūlās dūmu grīstes. Ceļš uz cietoksni veda gar gariem šķūņiem, kaļķu dedzinātavu, stieģeļcepli un ratu un pajūgu pārpildīto laukumu, kur zvirbuļu bari kašājās pa zirgu mēsliem.

Pa tiltiem pārjājuši pāri diviem aizsarggrāvjiem un valnim, viņi nonāca pie dzelzīm apkaltajiem cietokšņa koka vārtiem. Tie bija atdarīti, tomēr Stanislovs Būga apturēja zirgu un diviem karavīriem no pavadoņu vidus lika izlūkot cietoksni.

Ārdvics iecietīgi pasmaidīja.

—    Ne jau vienmēr piesardzība rotā drošsirdi, — viņš sacīja.

—    Toties piesardzīgs zaķapastala ir pārāks par nepiesardzīgu drošsirdi! — Stanislovs Būga atbildēja. — Viii tad jaunava Sudimantaite dzīvo cietoksnī?

—    Šeit viņai visdrošākais patvērums.

—    Dīvaini! Ordeņa pilsētā žemaitis pat nedrīkst tirgoties ar alu, kā tad jaunava Sudimantaite apmetusies cietoksnī? — Būga bija izbrīnīts. — Kopš kura laika? Vai šonakt atvedāt viņu uz cietoksni? īsi pirms mūsu ienākšanas pilsētā?

—   Godājamais vadoni, — Ārdvics jutās apvainots, — jūs aizmirstat, ka jau gads apkārt, kopš pilsēta pieder nevis ordenim, bet Prūšu sadraudzībai. Tās likumi ļauj tirgoties ar alu visiem.

—    Un tomēr — par kādiem nopelniem jūs jaunavu Sudimantaiti apmetinājāt cietoksnī? Kādā veidā žemaite nokļuvusi pilsētas cietoksnī? Vācieši nicina žemaišus, viņus nelaiž sev ne tuvumā!

—    Kārtīgs lūsis visur tiek iekšā!

Ārdvics sapīka.

No cietokšņa atgriezās izlūki un ziņoja, ka cietoksnī viss esot mierīgi. Stanislovs Būga dusmīgi paskubināja zirgu. Iekšpusē, gar cietokšņa mūriem sabūvētajos staļļos, iezviedzās zirgi. No koka dzīvojamās mājas izlēca vairāki pusaudži, bet sieviete vaļējiem matiem tūdaļ sagrūda viņus atpakaļ.

Cauri vārtiem starp četrstūraino torni un cietokšņa kapelu viņi iejāja cietokšņa otrajā pagalmā, kura vidū slējās drūms lielais tornis ar četr- slīpņu jumtu.

Ārdvics nolēca no zirga.

8

Ieva Sudimantaite pieņēma Stanislovu Būgu bijušajā komtura zālē.

Augstprātīgi sasveicinājusies, Sudimantaite piemiegtām acīm nopētīja divus virsniekus, kuri pavadīja Būgu. Staltā, slaidā meitene ģērbusies poļu jātnieka tērpā. Ievas skatiens dzidrs un valdzinošs. Viņas zeltainie mati, sakrūzoti daudzās garās cirtās, klaidā krita pār spīdīgo ādas kamzoli. Ievas skaistums satrieca Būgu.

—    Šeit es esmu viena, — Sudimantaite teica. — Es vēlētos, lai arī jūs šeit uzturētos viens.

Stanislovs Būga pamāja saviem pavadoņiem, lai viņi iziet. Kad viņi bija palikuši vieni, Būga cieti sacīja:

—    Jūsu stāvoklis ir bīstams, un mans pienākums ir apsargāt jūs.

Sudimantaite apburoši pasmaidīja.

—    Cietoksnī es atstāšu sardzi, — Būga piemetināja. — Stingri aizliedzu jums iziet 110 cietokšņa.

—    Kāpēc? — Sudimantaite plati iepleta acis.

—   Tāpēc, ka ikviens no maniem karavīriem jūs uzskata par nodevēju un… Es domāju, ka jūs sapratāt.

Pēkšņi maigums pagaisa no Ievas sejas. Tagad Būgam pretim stāvēja, apburoša, auksta un skarba sieviete, kura stingri stāv uz jātnieka biksēs ieģērbtajām kājām.

—    Es esmu Sudimantaite, Sudimanta meita, kungs Būga, saprotiet to!

Lēni viņa pienāca Būgam klāt un nekaunīgi ieskatījās viņam acīs.

—    Kā tas tā gadījies? Kāpēc žemaiši ieņēmuši Klaipēdu?

—    Kam tad to vajadzēja ieņemt?

—    Ar ordeni karo nevis Žemaitija, bet — Polija.

—    Vai jūs gaidījāt poļus?

—    Es nevienu negaidīju! — Sudimantaite atkal valdzinoši iesmējās. — Es lūdzu man nenorādīt!

—    Kopš šīs dienas saullēkta Klaipēda pieder žemaišiem,— Būga stingri noteica. — Un, ja jūs, Sudimantaite, nepakļausieties manām pavēlēm…

—    Jaunava Sudimantaite…

—    Izbeidziet! — Būga iekliedzās.

—    Mierīgāk! Klaipēdas cietoksni esmu ieņēmusi es — Ieva Sudimantaite. Jūs esat nokavējies par veselu gadu! Bet tas ir sīkums. Jūs man būsiet noderīgs arī tagad. Piedāvāju jums palīdzēt Dancigas kuģiem no sauszemes. Dancigiešiem jāizlaužas cauri! Šonedēļ. Šodien. Rītu.

Stanislovs Būga sirsnīgi iesmējās. Nepiespiestība satrieca Sudiman- taiti, tomēr viņa spēja apvaldīt augošās dusmas.

—    Kungs Būga, — viņa sarauca augšup uzacis, — liekas, Klaipēdas liktenis jums nerūp. Kāpēc jums tik priecīgs noskaņojums? Varbūt jūs šeit esat ieradies, lai lūgtu manu roku, nevis kārtot lietas?

Būga aprāvās. Nē, nē, viņa nevar zināt par viņa darījumu ar lielkungu Sudimantu!

—    Nu? — Tagad Sudimantaite jau zobojās neslēpdamās. Viņa manīja Būgas apjukumu. Ar sievišķīgo nekautrību viņa bieži bija izsitusi vīriešus no segliem. — Vai tad jūs uz kaut ko cerat?

—   Sieva man nav vajadzīga,— Būga atbildēja. — Esmu ieradies Klaipēdā pēc jūras!

—    Jūras? — Sudimantaite nespēja slēpt izbrīnu. — Kungs Būga, jūra nav sieviete, jūra neprecas un neapvieno zemes…

Būga uzsauca saviem pavadoņiem, kuri tūdaļ ienāca zālē. Sudimantaite kļuva bāla. Viņa nespēja noticēt, ka viņas spēlīte nav izdevusies, tomēr vēl iesmējās ar piespiešanos.

—    Ak, kungs Būga, jūs vēl lūgsities pēc manas rokas, jūs lūgšus lūgsities pēc manas rokas, man jau riebjas, pat iedomājoties vien par to!…

—    Viss var gadīties, jaunava Ieva, jūs esat tik daiļa! — Būga sacīja. — Tieši tāpēc jūs jāapsargā vēl stiprāk!

Atstājis pie zāles durvīm sardzi, Stanislovs Būga izgāja pagalmā. Virs cietokšņa jau plīvoja žemaišu karogs.

Ārdvics aizveda Būgu uz koka tornīti, kas bija uzcelts jūrā uz akmeņiem. Ar krastu un cietoksni tornīti savienoja tikai šaura eja starp sienām, kuras bija uzslietas uz pāļiem.

Stanislovs Būga stāvēja tornītī paceltu kailu galvu kā sastindzis. Jūra viļņojās un šalca, apakšā dunēja bangu triecieni.

Nolādētā jūra, izsapņotā jūra — te nu es stāvu tavā priekšā! Es nebīstos no tavas varenības! Tava varenība kalpos man!

Brāzies man sejā, jūras vējš!

Uzšūpo mani, bezgalīgais ūdens!

Man acīs joprojām rēgojas meži un purvi, zirdziņš un arkls, bet es jau noraugos tevī, un acis man paveras plašāk, tās kļūst redzīgākas un skaidrākas — es redzu tevi, bezgalīgā jūra!

Sestā nodaļa

Kad Žemaitijas stārasts ar izlases nodaļu atjāja uz Mazo Viti, šeit pat iekārtotajā pagaidu mītnē viņš tikās ar Kmitu Rudaminaiti. Kražu karve- dis likās noguris un aizkustināts. Viņam vienam zināmās šaubas, liekas, grauza ne tikai sirdi un prātu, bet arī seju, acis un rokas — pirksti nevarēja iztaisnoties, saliekušies tie, šķiet, liecināja, cik stipri viņam sāp sirds.

—    Ak Dievs, Klaipēda ir tik maza! — Rudaminaitis runāja. — Nav vietas, kur mūsu karenieki varētu apmesties. Jātnieki iekārtojas kūtīs un šķūņos, guļ kopā ar zirgiem. Kājnieki taisa apmetni pagalmos un pat uz ielām. Stārast, mēs esam iesoļojuši Klaipēdā — mūsu karavīri pārplūdinājuši pilsētu, un tā gluži kā pazudusi, gluži kā tās nekad nebūtu bijis. Bet, kad mēs nācām uz Klaipēdu, mēs taču domājām, ka atņemam krustnešiem milzīgu pilsētu — lielāku par Marienburgu… Esam nonākuši gluži kā klajā laukā. Lai Dievs man piedod, ja runāju nepatiesību, tomēr mani neatstāj savāds iespaids! Patiešām… Vai patiešām pastāv tāda Klaipēda? Vai ir tāda osta? Vai mēs to neesam izdomājuši? Vai savas vēlmes neesam uzdevuši par īstenību? Un, ja Klaipēda arī ir, vai tā kaut kripatiņu vērta pret to risku, kādu esam uzņēmušies? Vai jūs, stārast, neesat izlaidis no prāta, ka poļi nepiedos Lietavai, bet Lietava — Žemaitijai? Vai Žemaitijas patstāvība mazāk vērta par Klaipēdu?

Ķēsgailis sadrūvējies iejautājās:

—    Vai tikai tu, Kmita, neesi vēlējies, lai krustmuguras mums uzceļ pilsētu, kura lielāka par Dancigu? — Un viņš piemetināja: — Klaipēda vēl būs jāuzceļ. Osta jāierīko. Mūsu vietā neviens to nedarīs.

—    Mūžā neesmu aizvadījis nevienu dīku dienu, — Rudaminaitis atbildēja. — Un arī neesmu domājis to darīt.

—    Ko tu ar to gribēji pateikt? — Ķēsgailis saausījās.

—    Uz visātrāko jāsūta uz Viļņu vēstneši un jāizskaidro bajāru padomei tagadējā situācija. Mēs rīkojamies patvaļīgi, lauzīdami aiz rūpēm bezsamanīgo galvu. Ir vajadzīgs, ir taisni nepieciešams, lai kāds uz mums paskatās 110 malas! Vai jūs mani saprotat?

—    ļā, — Ķēsgailis teica, — es saprotu. Es par to domāju visu ceļu līdz pat šai vietai. Vai mēs gūstam uzvaru vai zaudējam — mūsu pienākums ziņot Viļņai. Bez bajāru padomes atbalsta mēs Klaipēdu nenoturēsim, bet bez bajāru padomes pavēles — atpakaļ nekāpsimies. Ļoti bieži, Kmita, žemaiši uzrauj savu augsto dziesmiņu par brīvestību, tikai pavisam reti viņi šādā brīvestībā dzīvo.

—    Par agru tik bēdīgas runas teikt, — Rudaminaitis nomurmināja. — Viss vēl var beigties labi!

—    Man tikai viena doma prātā — kuru lai nosūta uz Viļņu? — Ķēsgailis sacīja. — Šajā gadījumā sūtnis ir stāvokļa noteicējs. Ieradies Viļņā, sūtnis tik traki var samaitāt gaisu, ka arī mēs Klaipēdā to varēsim saost.

—    Es jau nu tāds nebūtu, uzticies man!

Ķēsgailim pazibēja doma: mēs esam zaudējuši, ja uz Viļņu dosies Kmita, tad mēs esam zaudējuši. Taču vienlaikus skaidru prātu viņš nodomāja; neviens cits tā nerūpējas par Žemaitijas likteni kā Kražu karvedis.

Rudaminaitis uzminēja stārasta domas.

—    Es zināju, — Kmita iečukstējās, — ka jūs, stārast, nekad vairs uz mani nepaļausieties…

—    Vēl neko es neesmu teicis, — Ķēsgailis viņu pārtrauca.— Pats nupat runāji, ka dīkā neesot aizvadījis nevienu dienu. Tieši tā vajag runāt!

—    Suns arī rej uz mēnesi!

—    Viļņā ieradies, ar kuru tu runāsies papriekšu?

—    Ar valsts kancleru Mikolu Ķēsgaili.

Melo, stārasts nodomāja, pieglaimojas, laiza rokas un jau bezd, vēl līdz Viļņai nav ticis — jau bezd.

Ķēsgailis sacīja:

—    Labi! Kā tu pierādīsi, ka mūsu karagājiens ir pareizs?

—    Par jūru es noklusēšu. Es runāšu tikai par likumīgi atpakaļ atņemto mūsu zemi.

Ķēsgailis apjuka. Atbilde bija tik īsa un skaidra, ka izklausījās viltīga. Kmita visu izdomājis līdz pēdējam sīkumam, pēkšņi pār Ķēsgaili nāca apskaidrotība, tikai uzmini nu: vai to, kas jāsaka man, vai to, ko viņš teiks bajāru padomei.

—    Tu esi gudrs! — Ķēsgailis nomurmināja.

—    Ceļa izdevumus es nelūdzu segt!

—   To neviens tev nepiedāvā! — stārasts dusmīgi atcirta. — Labi, posies ceļam uz Viļņu! Es uzrakstīšu vēstuli kancleram. Viņš man pastāstīs, cik vērts tu esi.

Viņi šķīrās. Vairāk ne vārda nepārmijuši, viņi pēkšņi pagaisa viens otram no acīm.

Ķēsgailis juta, ka noslēdzis zemisku darījumu. Kad izsūtāmais atveda viņa zirgu, Ķēsgailis noburkšķēja:

—    Ved to man aiz muguras!

Ķēsgailis nogāja ceļu kājām. Seglos viņš prata lepni sēdēt, dot pavēles un rīkoties ar zobenu, toties neprata domāt. Visu, ko mūžā izdomājis, viņš bija izdomājis kājāmejot.

Nelaist Rudaminaiti uz Viļņu būtu bērnišķīgi. Šā vai tā Viļņa dabūs zināt to, ko Rudaminaitis grib, lai Viļņa dabū zināt. Atbalstīt Kražu karvedi, pat neticot viņam ne par naga melnumu, bija gudrāk. Ja uz Viļņu dosies cits sūtnis — aizsāksies Ķēsgaiļa intriga. Ja jās Rudaminaitis — nekādas intrigas, radīsies iespaids, ka mēs netiekam gudri, ko lai iesāk ar Klaipēdu.

Būga! Redz, par kuru vajag domāt — par Būgu! Ja atstātu viņu par šīs putras vārītāju, tas nozīmētu visu atbildību novelt uz viņu. Ja patur prātā Būgas izlēcienu attiecībā uz Čerņigovu, sekas sagaidāmas briesmīgas, jo Viļņa saskaitīsies pavisam nopietni. Būgam dzīves vairs nebūtu, nē, nebūtu…

Vai jāuzņemas atbildība pašam? Man nekas sevišķs nevarētu notikt. Ir nopelni, labs vārds, iespējas aizstāvēties. Galu galā arī mūžs uz vakaru sliecas, to var pabeigt savā dzimtajā pusē — Kražos.

Tomēr visstiprāk Ķēsgaili satrauca kaut kas cits. Ja nu tomēr bajāru padome nesadusmojas? Ja atveras acis viņa brālim Mīkolam, ja spēju redzēt atgūst Manvīds, Goštauts, alšēnietis un Sakāvies? Ja karagājienam dod svētību Viļņas un Mediņinku bīskaps? Kurš tad var palikt ēnā — Būga vai Ķēsgailis? Un kuru sāks apmirdzēt slavas stari?

Šajā gadījumā slava ir mūžīga.

Šajā gadījumā slava — paveikts darbs, kas neizbālēs ļaužu atmiņā.

Un, ja notiek tā, vai tad maz svarīgi, kas to paveicis? Vai vispār vērts par to domāt? Vai ir svarīgi, kurš tiks iemūžināts? Slava žemaišiem! Vai ar to nepietiek?

Jau bija liela diena. Sāka cepināt saule. Putēja lielceļš. Pa Žemaitijas stārasta seju plūda sviedri. Tomēr viņš gāja un gāja kājām, iegrimis pretrunīgajās domās.

2

Ķēsgailis sastapās ar Stanislovu Būgu ostā, kuras skats bija nomācošs. Lieli viļņi gāzās pret akmens valni un šķita, ka, vilnim atplūstot, akmeņu paliek arvien mazāk. Likās, viņu acu priekšā jūra grauj ostas nostiprinājumus. Šādu iespaidu izraisīja nekārtība. Nostiprinājumi pussabru- kuši, ar akmeņiem izliktā krastmala izmalta un bedraina, vietvietām aiznesta ar klejojošajām smiltīm. Koka tilta klājumā pavērušās garas spraugas.

—    Nopluskāts suns atrod saimnieku, — sarūgtināti bilda Būga, — bet šāda bagātība nevar un nevar to atrast.

—    Par to nav jābrīnās, — Ķēsgailis noburkšķēja. — Kad dodies uz kādu mērķi, liekas, tur sagaida paradīze. Kad esi pie tā nonācis — šermuļi skrien pa muguru.

No saules un vēja piemiedzis acis, viņš skatījās uz četriem Hanzas kuģiem, kas ar nolaistām burām šūpojās viļņos netālu no krasta. Viens, uzvilcis mazo buru, lēnām peldēja garām stāvētājiem.

—    Cūkas, — Ķēsgailis purpināja, — iekārtojušies svešā aizgaldā.

Pie apvāršņa bija ieraugāmas vēl dažas baltas buras, tās acīm redzami piederēja Dancigas kuģiem.

Cieši sakodis lūpas, Stanislovs Būga klusēja.

—   Tev vajadzēs doties uz Poliju, tā nu tas ir, dārgais! — pēkšņi Ķēsgailis ieteicās.

Būga pārsteigts pagriezās pret viņu.

-        Jā, jā! — Ķēsgailis steidzās, viņš negribēja, ka Būga viņu pārtrauc šajā brīdī. — Pilsētas ieņemšana bez asins piliena vēl nav viss. Jā, jā, mīļais Būga, tu esi spēris tikai mazu solīti. Tas ir tik maziņš, ka Viļņa to nemaz nepamanīs. Viļņa uzdos jautājumu: un poļi? Kā to uztvers poļi? Dumpinieki lūguši viņu aizstāvību, bet Klaipēdu atdevuši žemaišiem? Ak, Būga! Ja poļi paši apliecinātu Klaipēdas piederību mums, Viļņai vairs nebūtu pamata uz mums dusmoties! Viļņa varētu gavilēt! Jā, jā, tev jāsper šis septiņjūdžu solis!

Būga neko neatbildēja. Viņš atkal pagriezās pret jūru un skatījās uz Hanzas kuģiem.

-       Tev vajadzēs doties uz Poliju, — Ķēsgailis atkārtoja. — Tu esi diplomāts. Tevi neviens nevar aizstāt, pat es ne. Tas tev būtu jāsaprot.

Nogurušās kājas vilkdams, aiz akmeņiem un sprunguļiem klupdams, Ķēsgailis aizgāja pa bedraino krastmalu. Būga nenolaida no stārasta ne acu: no viņa attālinājās noputējis un saguris cilvēks, zobens, kas klende- rējās viņam pie sāna, likās ar varu uzspiests un nevienam nevajadzīgs. Šādā izskatā neviens cīņā neiet. Šādā izskatā atgriežas no kaujas, kura risinājusies uz dzīvību un nāvi.

Vakarā Būgam bija skaidrs tikai tik daudz, ka Klaipēda jau atrodas žemaišu rokās. Klaipēda pieder žemaišiem! Poļiem tas būs skaidrs. Itin viss! Un tikai ap pusnakti, izdzēris kausu vīna, lai vieglāk varētu aizmigt, viņš bija aptvēris, kā viņam likās, būtību: paši Prūšu sadraudzības dumpinieki lūguši Polijas aizbildnību; viņi gribējuši, lai poļi atbalsta taisnīgumu, bet tagad nu pašiem, gribot negribot, vajadzēja būt taisnīgiem — jāatdod Klaipēda žemaišiem; ja Prūšu sadraudzība pati to nespētu saprast, taisnīguma apziņu no tās vajadzētu pieprasīt Polijai; kad sāk līt asinis, galvenais ir taisnīgums. Vai gan šobrīd poļu dižvīri spētu pret to iebilst? Jo vairāk tāpēc, ka Kazimiers ir gan poļu, gan lietuvju valdnieks.

Stanislovs Būga izdzēra vēl vienu kausu vīna.

Ķēsgailis ir gaišreģis, viņš iepriecināts domāja, sveicieni Viļņai 110 poļu dižvīriem, sveicieni no Prūšu sadraudzības. Es esmu glābts! — Stanislovs Būga iesmējās. Ja nav sapratuši savējie, sapratīs kaimiņi, viņš jūsmoja, klīzdams pa savu mitekli. Lai pērkons sasper, mēs nekad neticam paši sev, mūs vajag pārliecināt ienaidniekam!

Nočīkstinājis masīvās durvis, parādījās sargvīrs.

—    Vai jūs saucāt mani?

—    Durtiņu uz šejieni! Soģi Durtiņu uz šejieni!

—    Nakts vidū?

—    Uz karstām pēdām! — Būga nobrēca.

3

Nākamajā rītā soģis Toms Durtins trieca zirgu pa lielceļu uz Palangu. Viņa suns Roblis skrēja gar ceļa malu — tas bija tīrīgs suns un vairījās no ceļa putekļiem.

No naktī izdzertā vīna Durtiņām reiba galva 1111 kalta rīkle. Durtiņu kratīja auksti drebuļi. Taču nekad vēl soģis nav bijis tik laimīgs. Kopš bērnības viņš bija sapņojis tikai par valstsvīra slavu. Veselu nedēļu viņš bija uzdzīvojis aiz priekiem, kad tika iecelts par zemes soģi. Bet šonakt viņš bija kļuvis par cilvēku, kurš vairs nevar ne uzdzīvot, ne melst tukšus niekus — viņš var nodarboties vienīgi ar svarīgām valsts lietām.

Sudimanta pagalmā Durtins nejāja iekšā pa vārtiem — viņš pārlēca izjauktajam aizžogojumam blakus jaunceļamajam aizsargtornim. Sāka smidzināt. Sudimanta sēta izskatījās kā izmirusi. Svētdiena, nu jā, svētdiena, un neviens neko nedara.

Toms Durtins iegāja iekšā, neviena nepamanīts. Vienīgi garā, pustumšā gaiteņa galā viņš ieraudzīja kalpu ar sveci rokā. Uz galdiņa beidza degt otra svece. Kalps to nomainīja. Piegājis tuvāk, Durtins pazina atslēdznieku.

—    Vai tad vasks nācis lētāks? — Durtins pajautāja.

—   Tad jau… — atslēdznieks atbildēja. — Kurš var pateikt, kad lielmāte nomirs? Kāpēc man pēc tam vajadzīgas nepatikšanas? Lai deg! Ja kaut kas notiks, nevajadzēs meklēt uguni. — Un viņš pajautāja: — Ko kungs soģis te meklē?

—    Kungu Sudimantu!

—    Viņa nav. Izgājis.

—    Tas nevar būt! Vai tad lielkungam apnicis miers?

—    Tad jau… — atslēdznieks atbildēja. — Kāds viņam te var būt miers, ja sieva pie miršanas.

—    Uz kurieni viņš devies? Kur viņu var meklēt?

—    Nezinu. Neviens nezina. Nav pateikts.

—    Neizlokies!

Durtins kļuva īgns.

—    Tad jau, es neizlokos. Ir pateikts tikai tik daudz: ja lielmātei pēdējā stundiņa, lai zvanot lielo.

—    Un viņa… — Durtins apjuka. — Lielmāte… Kā viņai ir?

—    Tad jau… Vienu bridi labāk, otru brīdi atkal krīt atpakaļ.

Durtins brītiņu pārdomāja. Tomēr izvēles nebija. Viņam Sudimants

jādabū rokā, viņam jāizpilda Būgas iecere. Atvadījies no atslēdznieka, Durtins izgāja sētā, uzlēca zirgā un aizjāja uz Palangas otru malu — uz baznīcas pusi. Zvanītava — krusts, jumtiņš, arkveida sienas, kurām visi vēji pūš cauri, — stāvēja atstatu no baznīcas — baznīcas dārza vidū. Atstājis zirgu pie vārtiem, Durtins aizsteidzās pie zvana un sāka to iešūpot.

Lielais zvans tik liels nemaz nebija, tā balss tālu nekur nevarēja aizlidot, un soģim iešāvās prātā, ka Sudimants tūdaļ iznāks 110 baznīcas. Taču no baznīcas izlīda daži nošņurkuši ļautiņi cauriem bikšu ceļgaliem un caur pieri noskatījās uz neredzēto zvaniķi. Durtins viņus pazina. Tie bija plānprātiņi, kuri savākti no tuvīnajām malām. Viņus nebija kur likt, nebija kam viņus aprūpēt. Augām dienām viņi baznīcā pie skaistajiem altāriem skaitīja lūgsnas par putras bļodiņu, ubaga skrandām un naktsmājām.

Soģis zvanīšanu nepārtrauca.

Nevarēdams izturēt, no baznīcas iznāca priesteris Klemenss. Mugurā viņam bija balts tērps ar izcakotiem piedurkņu galiem, viņš nepacietīgi plūkāja plecudrānas bārkstis. Priesteris nepārprotami nupat vēl bija stāvējis altāru priekšā un tagad bija saskaities.

Durtins pārtrauca zvanīšanu. Priesteris pagaidīja, līdz noklusīs zvana atbalss, un teica: <

—    Tā ir zaimošana, soģi! Baznīca ir svēta, un svēts ir arī zvans.

—    Garīgais tēvs! — Durtins paklanījās. — Es meklēju lielkungu Su- dimantu. Viņš teicis, lai vajadzības reizē zvanot lielo zvanu.

Priesteris Klemenss, acis iepletis, skatījās uz soģa suni Robli, kas tupēja pie zvanītavas pakša un, mēli izkāris, elsa, acis no plānprātiņiem nenolaizdams.

—    Aizdzeniet suni tālāk no zvanītavas! — Priesteris aizrādīja soģim. — Kas noticis? Vai Sudimantam kāda nelaime?

—    Nelaime! Liela nelaime! Lielmātei pēdējā stundiņa klāt!

—    Vispirms padzeniet suni no zvanītavas, soģi!

Pārliecinājušies, ka zvanu neviens vairs neskandinās, plānprātiņi salīda atpakaļ baznīcā.

—    Robli! — Durtins uzsauca. — Kaktā, Robli!

Priesteris Klemenss brītiņu stāvēja un cieši noskatīja soģi Durtiņu, joprojām plūkādams plecudrānas bārkstis. Pēc tam viņš pagriezās riņķī un aizgāja atpakaļ uz baznīcu.

Vēl aizvien smidzināja. Čabēja koku lapas. Sazin kur tālu griezīgā balsī blēja aita, varbūt tā bija piesieta un viena, varbūt slima, varbūt to kāva nost. Tas bija klusums. Skaņas, kuras nav radījis cilvēks, ir klusums. Soģis bija satraucies. Tuvumā vairs neredzēja nevienu cilvēku. Toms Durtins pamāja sunim, lai tas sēžot un gaidot, bet pats izvairīgi aizgāja uz baznīcu. Bērnībā vecais mācītājs bija mācījis Tomam jauno ticību, bet līdz šim pašam laikam viņam tā likusies sagudrota un neīsta, tāda, kura tikai jauc prātus.

Baznīca bija tukša, vienīgi gar sienmalēm nometušies daži plānprātiņi. Priesteris Klemenss stāvēja uz ceļiem altāru priekšā.

Toms Durtins apstājās pustumsā pie āra durvīm. Viņš skatījās uz visām pusēm, gribēdams pierast pie svinīgās un skaistās apkārtnes, taču ap sirdi kļuva aizvien neomuligāk. Vai maz iespējams pierast pie šiem apzeltītajiem priekšmetiem, izšūtajiem zīdiem un šādas itin visa zaigošanas?

Toms Durtins nometās uz ceļiem un centās atsaukt atmiņā visu, ko bērnībā bija mācījies.

Nu jā, altāris, Kristus upura ziedoklis. Senos laikos uz ziedokļa upurējuši dzīvniekus. Pirmajiem kristiešiem par altāri kalpojis vienkāršs galds. Pēcāk altārus cēluši uz svēto mocekļu šķirstiem, tamdēļ tagad altāri līdzīgi zārkiem.

Degošas sveces. Pasaules gaisma. Arī gaisma ir Kristus; viņš bija dzīvs, un viņa dzīvība bija gaisma cilvēkiem.

Nē, nē, soģis neko nesaprata, neko, un viņu pārņēma tādas kā bailes, tādas kā priekšnojautas, ka viss, pie kā viņš kopš šī brīža ķersies, viņam ļauni beigsies. Viņam ienāca prātā, ka zvanus nokrusta kāda svētā vārdā, ka tie tiek iesvētīti un lūgts, lai to skaņas svētītu Svētais Gars; tāpēc zvanu skanoņa ir lūgsna, tāpēc skandina zvanus, ja miris pāvests, bīskaps vai zemes valdnieks; tāpēc ir aizliegts skandināt zvanus visādu sīkumu dēļ, tos iešūpo, kad izcēlies ja nu vienīgi ugunsgrēks un plūdi vai ja piemeklējušas citas kādas nelaimes. Bet viņš, Durtins, vai viņš nebija skandinājis zvanu kāda sīkuma dēļ?

Toms Durtins piecēlās un ātri izgāja 110 baznīcas. Roblis viņu gaidīja zem slapjajiem kokiem. Vairs nesmidzināja. Starp mākoņiem atspīdēja saule.

Durtins iespēra sunim. Roblis pat neievaukšķējās, pieplaka pie zemes un skatījās saimniekam acīs.

Droši vien Sudimantam bija izklausījies. Nu jā, kundze Barka gulēja blakus un mierīgi elpoja. Liekas, viņa nebija dzirdējusi nekādu zvanu. Viņa skatījās griestos lielām acīm, kas retu reizi samirkstinājās. Mājas otrajā spārnā pīkstēja un smējās Višinskītes.

Kā nu īsti ir, Sudimants nodomāja, vai es gaidu zvana skaņas, vai baidos no tām? Viņš pārmeta krustu. Ja arī Višinskiene būtu ieraudzījusi viņu steigšus pārkrustāmies, diezi, vai viņa būtu nopratusi, ka tā ir krusta mešana. Taču kundze Barka piepeši ierunājās:

—    Jums zvana lielais. Vai gan jūs nedzirdat?

—    Man? Kamdēļ man? t

Sudimantam pārskrēja tirpas.

—    Jūs man teicāt: pakavēšos, līdz sāks zvanīt lielo…

Sudimants steigšus vilka mugurā drēbes, murminādams:

—   Pamēģini tikai atstāt mājas nepieskatītas… Kungs Dievs augstais, Kungs Dievs augstais!…

Bet klusībā viņš domāja: vai jau, vai patiesi? Veca patiesība: ja tikai uz brītiņu esi aizmirsies — gaidi nepatikšanas, tālu ceļu vai lielas grūtības.

Vienā kreklā kundze Barka — mierīga, cēla — sēdēja gultā un viegli, viegli smaidīja.

—   Mājās ilgi nekavējies, — viņa teica. — Atjāj, kamēr Kazimiers vēl nav atgriezies.

No viņas vārdiem Sudimantam sametās nelāgi. Viņš pats sev riebās: savās rokās viņš vēl jutīs kundzi Barku, bet ar tām pašām viņam vajadzēs guldīt zārkā savu sievu.

Mājas otrā spārnā, Višinskīšu istabā, Sudimants uzmeklēja savu zirgu- puisi. Ieraudzījis saimnieku, viņš sametās bāls.

—   Tas nevar būt, nevar… Vai tad jau zvanīja? Nabaga lielmāte, nabaga lielmāte…

Ne vārda nebildis, Sudimants izgāja no istabas. Zirgupuisis izsteidzās viņam pa pēdām.

Nogurušās Višinskītes sakrita sajauktajās guļvietās.

Kad klusītēm ienāca māte, viņas jau bija aizmigušas. Neglīti sakritušās un iztrakojušās. Mātei sažņaudzās sirds. Satraukušies un nemierīga Višinskiene apklāja meitas. Apsēdusies uz guļvietas malas, viņa mēmām acīm vēroja sīcošo zilo mušu. Tā piemetās vecākajai meitai uz sejas, un meita ieņerkstējās, iesmiedamās gražīgu, sīku smiekliņu. Vidējās meitas roku pirksti te sažņaudzās, te atliecās, te sažņaudzās, te atliecās.

— Nabadzītes, — māte nočukstēja, — tēva mocekles… Kungs Dievs, kas no viņām iznāks, kas no viņām iznāks?

Pār mātes seju noripoja asara.

5

Kad Toms Durtins atkal atjāja uz Sudimanta sētu, tur jau kā acis izsvili- nājuši skraidīja kalpi. Sudimants meklēja vainīgos. Kurš uzdrīkstējies skandināt zvanu? Kamdēļ viņš to darījis? Kundze ne tikai nelaida garu laukā — viņai bija kļuvis pat labāk. Viņa paskatījās vīram acīs un pasmaidīja.

Sudimants spārdīja visu, kas patrāpījās pa kājai, klaigādams ar putām uz lūpām un draudēdams ar visbaismīgākajiem sodiem, viņš kratīja aiz krūtīm kalpus.

Toms Durtins nostājās viņam ceļā un teica:

—   Tas biju es, kas zvanīja. Taču man nebija ne prātā sagādāt jums sirdssāpes. Es gribēju jūs iepriecināt!

—    Ak, kungs soģi! Kas noticis — varbūt tu man atdosi suni?

Sudimants sāka ausīties.

—    Tieši tamdēļ jau zvanīju.

—    Pret diviem kalpiem tu atdosi? Lieliski.

—    Pret vienu!

—    Lai kur ellē ratā! Vai no tiesas beidzot arī man sāks veikties?

—    jums — mans suns, man — jūsu padomdevējs Aristofāns Mi- kuckis!

Sudimants aptvēra, ka Mikucki sen nav ne acīs redzējis. Jau gads apkārt, kopš tas nav izlaists 110 pagraba. Viņš bija nolēmis, ka turēs Mikucki tumsā tik ilgi, līdz būs atgriezusies meita. Turēdams Mikucki ieslodzījumā, Sudimants visus gribēja pārliecināt, ka vienīgi padomdevējs vainīgs pie visiem meitas stiķiem — sastāstījis un sapļāpājis par pilsētas dzīvi un sagrozījis meitenei galvu. Paldies Dievam, tagad radusies izdevība tikt no Mikucka vaļā pavisam!

Aristofāns Mikuckis izlīda no pagraba, pārmaucis galvai garu, melnu maisu. Viņš baidījās, ka saules gaismā varētu zaudēt redzi. Ieelpojis spirgto gaisu, viņš aizņemdamies saka kāsēt. Siltajā gaisā viņa mitrās un appelē- jušās drēbes sāka garot.

—    Nu, nu, kas tad 11u atkal? — Sudimants noburkšķēja. — Met nost 110 galvas to lupatu, ka tevi ellē ratā!…

Ar maisu galvā Aristofāns Mikuckis bija līdzīgs bendem. Sudimants nobijās, ka soģis var noturēt viņa padomdevēju par galīgi nederīgu apmaiņai pret tik lielisku suni.

—    Lai viņu kauc ellē!… — Sudimants purpināja. — Ar savām pasakām viņš manai meitai sagrozījis galvu un pierunājis viņu mukt no mājām, un tagad nu viņš tik viegli gribēs izsprukt no nagiem. Nelaimīgais gudrinieks!…

—    Labi, Sudimant, labi! Es Mikucki ņemu arī maisā! — Toms Dur- tins teica.

Mikuckis nomauca maisu. Šā vai tā acis neko neredzēja.

—   Tikai nedomā, soģi, ka viņš ir pusakls! — Sudimants teica. — Galvu lieku ķīlā, viņš ir ne tikai gudrs, bet arī tāds pats kā visi citi — redz, dzird un saož… Ko spēj pacelt, to arī panes. Uzdzied. Izlamājas. Nav vārdam vietas, kopā ar viņu pazust nevar. Ei! — viņš uzsauca kalpiem. — N0- skujiet, apcērpiet un sasukājiet kungu Mikucki! Un skroderis lai apģērbj!

—    Vai dārgi mani pārdod, saimniek? — nevarēdams un nevarēdams skatīties uz gaismu, Aristofāns Mikuckis pajautāja.

—    Neviens tevi nepārdod un neviens tevi nepērk! — Durtins pasteidzās atbildēt pirms Sudimanta.

—    Tātad—sver! — Mikuckis teica, un kalpi viņu aizveda pāri pagalmam.

Sajūsminātais Durtins pavadīja viņu ar skatienu. Mitruma piesūcies

līdz kaulam, noplīsis, pirms brītiņa vēl tupējis pagrabā līdzīgi kurmim, tūdaļ viņš kāps zirgam mugurā, piecirtīs piešus un aizauļos, un Sudi- manta ļautiņi tikvien būs kā viņu redzējuši — ar viņu runāsies ietekmīgi poļu dižvīri, bet pēc tam — kas zina, kāda slava viņu sagaida vēlāk.

Pēkšņi nāca neparedzēts gadījums. Pagalma vidū Durtina suns Roblis uzbruka Aristofānam Mikuckim un, pusdzīvu nogāzis gar zemi, sāka to plosīt. Mikuckis bļāva. Varbūt viņš nemaz īsti nebija aptvēris, kas viņam uzbrucis.

Toms Durtins stāvēja nobālis, nespēdams ne uzkliegt sunim, ne mesties palīgā cilvēkam. Ks nododu Robi i, es esmu vainīgs, Durtiņām pazibēja prātā. Kāpēc viņš klūp virsū Mikuckim?

No staļļiem steidzās šurpu vairāki kalpi ar dakšām un cirvjiem rokās. Viens, brēkdams kā neprātīgs, vicināja senu zobenu.

—    Tom! — Sudimants ierēcās. — Dari kaut ko! Viņi nobeigs suni!

Toms Durtins metās uz priekšu.

Roblis palaida vaļā Mikucki. Suns nebēga prom, nerāpoja pie kājām, neluncināja asti un nesmilkstēja, izlūgdamies piedošanu. Saslējis ausis, viņš sēdēja un ar brūnajām acīm urbās cauri Tomam Durtiņām. Soģis apstājās. Gan suns, gan viņa saimnieks saprata, ka abi atvadās. Durtiņām atausa atmiņā viņa vectēvs, lielkuniga Vītauta muižturis Aušrīls Durtins.

"Roblis nav tikai suns," pirms nāves vectēvs sacīja. "Iegaumē: tas nav tikai suns. Kādreiz tu pats to sapratīsi, Tom!"

Vectēvs bija runājis patiesību. Viņš, Toms Durtins, bija cilvēks, tikai viņš nekad nevienam nebūs tik uzticīgs, cik uzticīgs viņam šobrīd bija viņa suns…

—    Robli! — soģis iečukstējās,

Neietrīsējās neviens suņa muskulītis. Vienīgi vējš pakustināja tā astes pinkas. Soģis pārvilka sev ar roku pār seju.

—   Tas ir valsts mēroga jautājums, Robli… Man arī sāp sirds… Taču kaut kas jādara! Ir jādara!

Roblis novērsās no sava saimnieka, lēnām aiztipināja un apsēdās Su- dimantam pie kājām.

—   Tu redzi! Redzi!… — Sudimants līksmoja. — Viņš mīl mani! Kus- tonīši mani mīl!…

Sirdij sāpot, Toms Durtins juta, ka viņš nekad neaizmirsīs savu suni. Roblis bija stiprāks par viņu. Viņš ar uzticību nerotaļājās. Un šobrīd, bez pavēles paklausīdams jaunajam saimniekam, Roblis nicināja viņu — Tomu Durtiņu, savu iepriekšējo saimnieku. Ko Durtins bija izpestījis no Sudi- manta pagraba, ko iemainījis pret uzticamo suni? Varbūt cilvēku? Nē, vecu diplomātu!… Vienkāršs cilvēks varbūt tā arī būtu sapuvis pagrabā. Ak, kāds tam sakars ar suni! Nevis cilvēcība, bet gan auksts aprēķins valda pār cilvēkiem! BūgaL. Kas šis Būga tāds ir? Kāpēc viņš atbalstīja Durtina priekšlikumu? Kāpēc viņš bijis ar mieru, ka iemaina cilvēku pret suni? Kāpēc viņš pats, kara vadonis, nebija varējis atbrīvot Mikucki? Būga, Būga… Vai uz viņu var paļauties, nerēķinoties ne ar ko?

Tagad soģim likās dīvaini: cilvēks, izlīdis no pagraba, tūdaļ ķersies pie svarīgākajiem valsts jautājumiem. Vai tas ir nopietni? Viņu trijotnē nav neviena slavena vīra, neviena ievērības cienīga politiķa? Ko par viņiem dzirdējuši poļu dižvīri? Neko. Gan Būga, gan Durtins, gan Mikuckis uz- radīsies Krakovā kā no skaidrām debesīm. Vai poļu dižvīri ar uzticēšanos skatīsies uz neredzētiem un nedzirdētiem politiķiem? Nūja, Būga izaudzis poļu karaļa galmā Viļņā, varbūt par viņu poļu augstmaņi dzirdējuši. Bet vai ar to pietiks?

Roblim taisnība, Durtins domāja, Roblis taisnīgāks par mani…

6

Naktī Sudimants nopūta sveces, un Barka Višinskiene teica:

—    Dārgais, viņš redz arī tumsā!

—    Kas? — Sudimants pārjautāja.

—    Tavs Roblis.

Sudimants īdzīgi iesmējās.

—    Tas ir tikai suns — tikai suns!

—    Dzen viņu ārā, lai sēž aiz durvīm! — Barka palūdza.

—    To gan ne, — Sudimants sacīja. — Kas notiks, ja 110 pirmās dienas sākšu viņu trenkāt? Viņam pie manis jāpierod.

—    Dzen ārā!

Purpinādams Sudimants iztrausās no gultas, uzšķīla uguni un aizdedzināja sveci. Viņš ielēja bļodā vīnu.

—    Papriecājies, Robli! — viņš teica, aiznesis bļodu sunim.

Viņš atkal nopūta sveci. Apgūlās. Neveikli, kā ar piespiešanos, viņš apskāva Barku. Abi ieklausījās.

—    I.ok! — Sudimants iečukstējās.

—    Nelok! — Barka atbildēja.

Sudimants ieklausījās atkal. Tagad viņš dzirdēja vēl vairāk skaņu un vēl skaidrāk.

—    Lok! — Sudimants sacīja.

Arī Barka dzirdēja neskaidru skribināšanos, tumsā vienmēr izklausās, ka kaut ko dzirdi. Barkai šķita, ka dzird savu meitu trokšņošanu mājas viņā spārnā, Kazimiera zirgu sprauslāšanu un auzu čabēšanu karavīru zebeniekā. Viņa varēja saklausīt arī tādas skaņas, kuras nezin no kurienes nāca un nezin kas izraisīja. Tās varēja atplūst no sazin kādiem tālumiem, kuros viņa aizmaldās vienīgi domās.

Barka pievēra acis. Jau nedēļu viņa ir uzņēmusi Sudimantu savā mājā. Pēc katras nakts viņa pamodās gluži kā aizvien dziļāk iegrimusi riebīgi smirdošā, pamestā akā. Likās, katra jauna diena ataust aizvien tumšāka.

—    Lielkungs Sudimant, — Barka iečukstējās, — vai manas meitas kāds vairs ņems par sievu? Vai kāds vairs viņas gribēs? Kungs Dievs, kā es negribētu nomirt un atstāt viņas vienas pašas!

—    Ja likšu — gan ņems, kur viņi spruks?

—    Kazi, cik daudzi 110 kara vairs pārnāks. Ko vari zināt, ar ko šis karagājiens beigsies.

—    Pārnāks! — Sudimants pārliecinoši sacīja. — Visi pārnāks. Šodien pat es jāšu uz Sventāju un likšu savējiem atgriezties mājās. Maniem vīriem jāpļauj rudzi. Rudzu pļauja deguna galā, bet viņi vārtās pa jūrmalu un gaida līvzemiešus. Mūsu vadoņi ir stulbi, kundze Barka! Līvzemie- šiem ari rudzi krietni padevušies. Līvzemicšiem arī rudzi jāpļauj.

—    Lielkungs Sudimant, — Barka atvēra acis, — ja atsauksi mājās savus vīrus, arī Kazimiers pārnāks, un tad pa māju viņš augām naktīm temps…

Sudimants saausījās. Barkas Višinskienes balsī viņš saklausīja sievišķīgo viltību, kura savukārt var aptraipīt arī viņa vārdu.

—    Ak tu, nekrietnele! — viņš maigi sacīja. — Višinskis tikai tempt pieprot, vai ne? Ak tu, nekrietnele, arī vīru krāpt vajag ar mēru! Paskaties kauc uz mani! Esmu aizgājis sāņus soli ārā no mājām. Jā, taisnība, esmu aizgājis sāņus solī. Dzīvē visādi gadās. Tomēr es saku: nu labi, tu, cilvēk, esi pagājis sāņus solī, bet darbus nodari laikus, lai pēcāk nav jākož pirkstos!

Sudimants piecēlies basām aizšļūkāja pie durvīm. Kāpēc kundze Barka pret mani tik laba? Kāpēc viņai neplīst sirds, kad meitas spiedz augām naktīm? Kamdēļ viņa negrib un negrib laist mani laukā?

Pustumsā suns tupēja kā tupējis un acīgi noskatījās uz saimnieku, saimnieks — uz bļodiņu, kurā vīns nebija aiztikts.

—    Atturībnieks! — Sudimants noburkšķēja. — Nav uzpērkams.

Viņš pieliecās un gribēja bļodu paņemt, bet suns parādīja baltus

ilkņus un ieņurdējās.

—    Nu, nu! Tu man nerādi zobus! To vīnu vari paturēt, neviens nost neņems!

Sudimants pastiepa roku, gribēdams suni noglaudīt. Roblis dusmīgi nošņakstināja zobus.

Barkas acu priekšā Sudimants jutās sīks un bailīgs. Sadrūvējies viņš piegāja pie galda, izdzēra no krūkas atlikušo vīnu un sāka ģērbties.

—    Vīns vēl ir, — Barka steigšus izmeta. — Es pasaukšu meitas, lai atnes!

—    Apklusti, pietiek! Prieki beigušies! Pārvelti mani vīri slaistās jūrmalā.

Apģērbies Sudimants ar piespiešanos uzsmaidīja Barkai. Viņš gribēja uzlikt plaukstu uz zobena spala un viņai paklanīties, pateicoties par uzņemšanu. Bet roka nerada atbalstu. Zobena pie sāna nebija — zobens palicis goda galā.

Sudimants, juzdamies neveikli, palocīja galvu.

—    Kundze Barka, Dievs mums piedos! Dievs mūs radījis vienu otram, un es nejūtos nogrēkojies pret kungu Kazimieru.

—    Kazimiers pats ir vainīgs!

—    Ja uzvel vainu cilvēkam — uzvel vainu Dievam! Mēs visi esam Viņa radības, — Sudimants vēlreiz paklanījās Barkai. — Ardievu, mana mīļā!

Steigšus viņš devās uz durvīm. Uzbozis spalvu un atiezis zobus, suns nostājās uz visām četrām.

—    Robli! — Sudimants klusi pasauca.

Suns ierūcās.

Sudimants atnāca atpakaļ pie galda un, neko nevarēdams saprast, skatījās uz Barku. Viņa skatiens bija tukšs. To, kas pašlaik notika, viņam prāts neņēma pretim. Kas uznācis viņa sunim? Roblis pārvērties pavisam citā sunī!

Uzmetusi plecos drēbes, Barka sēdēja uz gultas malas taisna, seja viņai bija moža.

—    Redzat, jūsu suns saprot mani labāk! — Viņa pasmaidīja. — Viņš liek jums pakavēties vēl, kungs Sudimant!

—    Ko — varbūt tu proti noburt suņus? Nē, nu nē, tam es neticēšu…

Un piepeši Sudimantam atplaiksnījās doma: vai tad viņam nebija radušās aizdomas par blēdību, tiklīdz Durtins viņam piedāvājis savu suni? Kāpēc viņš to tik pēkšņi piedāvājis? Kāpēc viņš nebija varējis pagaidīt, bet ar lielo zvanu izsaucis viņu šāda sīkuma dēļ? Ar ko Durtins saostījies? Ar Višinski, ar Ķēsgaili? Ko vēl šis suns ar viņu izspēlēs? Vai pārkodīs rīkli?

Sudimants nebija paguvis atjēgties no šīs domas, kad galvā viņam iešāvās cita — vēl briesmīgāka: kāds visam te sakars ar suni? Ja Durtins sameties uz vienu roku ar Ķēsgaili un Višinski, tas nozīmē, ka arī Barka ir kopā ar viņiem! Skaidrs, ka kopā ar viņiem! Nu jau nedēļa apkārt, kopš

Barka viņu nelaiž laukā no savas mājas! Nedēļas laikā Ķēsgailis jau varējis paspēt viņa karotājus iedzīt nāvē!

—   Stāsti! — Traku dusmu pārņemts, Sudimants iesvieda sievieti atpakaļ guļvietā. — Par kādu neģēlību tu šeit likies guļus? Par kādu?

Acis iepletusi, Barka skatījās uz Sudimantu. Tomēr bailes tajās nebija redzamas. Kad Sudimants atkal pacēla roku, suns palēcās uz priekšu. Sudimants atkāpās pie loga.

Barka sacīja:

—    Dievs ir mans liecinieks, ka es esmu nevainīga! Jūs pats atvedāt suni. Pats!

Roblis pavēcināja asti. Viņam patika sievietes maigā balss, Sudimants tūdaļ to ievēroja, bet, kad suns atgriezās savā vietā pie durvīm, viņš kļuva pavisam priecīgs: Roblis tūlīt izies laukā, atvērs durvis un izies! Turpretim Roblis, pašķielējis uz vīna bļodu, notupās pie durvīm un atkal cieši sāka vērties Sudimantā.

—    Hs pasaukšu savas meitenes! — Barka teica 1111 pasauca. Atsteidzās pati jaunākā. Roblis nomērīja viņu ar skatienu un atkal pievērsa to Sudi- mantam, kas pamāja meitenei ar roku.

—    Nāc iekšā, nebaidies, mans suns ir labs!

—    Nenāc! — Barka brīdināja un lika, lai meitene atnes vīnu lielkungam Sudimantam.

—    Kungs Sudimant, es jau negribēju, lai šis suns…

Viņa piecēlās.

—    Toties tagad tu gribi, lai šis suns man pārkož rīkli!

—    To es neesmu gribējusi un arī negribu! — Barka atkārtoja.

—    Pamīlinies ar Robli, ja neesi gribējusi! Viņš tev asti luncina. Viņš tev paklausīs.

Barka Višinskiene nosarka.

—    Nē! — Viņa nekaunīgi paskatījās Sudimantam acīs. — Ar suņiem es nemīlinos!

—   Tas nozīmē, ka tu gribi — gribi, lai dzīvs es no šejienes netieku ārā! Izmīstītā vīze!

Atkal atvērās durvis, un tajās parādījās jaunākā Višinskītc ar vīna krūku rokās.

—    Nevajag! — māte viņai teica. — Nes atpakaļ! Un neuzdrīksties vēlreiz nākt uz šejieni!

Kad pastarīte aizcirta durvis, Barka pagriezās pret Sudimantu.

—    Ak, tagad es jau esmu vīze! Labi! Tagad pateikšu taisni acīs. Es padarīju to, ko gribēju! Višinskis nav palicis kaujas laukā viens pats. Tavi vīri nepļauj rudzus, kā tu būtu vēlējies. Tavi vīri karo!

—    Kuce! — Sudimants nosēcās.

—    Lai ir tā! Bet tavam sunim ar to nav nekā kopīga,— Barka mierīgi atbildēja.

Mežonīgā niknumā Sudimants drebēja, tomēr kaut ko darīt viņš neuzdrīkstējās. Viņš bija redzējis, ka Roblis plosa Aristofānu Mikucki. Kas tev padomā, nolādētais suns! Kas notiek tavā paurī?

—    Kungs Sudimant, suņi ir aizdomīgi, un varbūt viņam ir aizdomas, ka tu viņu gribi noindēt, — teica Barka Višinskiene.

—    Ak tā! — Sudimants iebaurojās, ieraudzījis durvīs savu zirgupuisi, kas bija atsteidzies uz troksni ar zobenu rokā. — Cērt sunim! Cērt, ko gaidi!

Vienā lēcienā suns pārlidoja pāri istabai un ietriecās Sudimantam krūtīs, Sudimants nenoturējās kājās un, sāpīgi sasizdamies, pakrita. Sejā viņš sajuta suņa smirdīgo elpu.

Zirgupuisis metās pie saimnieka.

—   Tagad necērt! Par vēlu! Viņš man pārkodīs rīkli! — Sudimants iebļāvās.

—    Ko tad lai es daru? Kungs Dievs, ko tagad iesākt?…

—    Vīnu… izdzer vīnu… A-ā! Izdzer, smurguli!

Zirgupuisis neko nevarēja saprast.

—    Kādu vīnu? Kur ir vīns? — viņš nobālis šļupstēja.

Barka Višinskiene pacēla no grīdas bļodu un sāka dzert no tās vīnu lieliem guldzieniem, ar piespiešanos. Taču suns neredzēja, ko viņa dara. Barka piegāja klāt un pietupās, šajā pašā mirkli acu priekšā viņai pazibēja balti ilkņi. Tagad Roblis turēja Sudimantu, uzgūlies tam virsū, bet ar zobiem bija iecirties Višinskienes delmā. Ar otru roku viņa atkal piespieda bļodu pie mutes. Suns viņas roku palaida vaļā. Barka izdzēra vīnu līdz pēdējam pilienam. Suns palēcās malā, palaizdams vaļā arī Sudimantu.

Klusu ciešot, visi skatījās uz suni, bet suns ne acu nenolaida no Barkas.

—    Mans Dievs! — Barka ievaidējās.

Sudimants sakustējās. Suns pat nepaskatījās uz viņa pusi. Sudimants lēnām slējās kājās. Suns uzmeta viņam īsu skatienu, bet tūdaļ pat atkal pievērsa stingās acis Barkai. Liekas, viņš gaidīja, ka ar Barku notiks kaut kas briesmīgs.

Sudimants teica zirgupuisim:

—    Padod man zobenu!

Brītiņu bija dzirdams, kā strūkliņā šļācas asinis, un varēja redzēt, ka uz sienas arvien platāks ieplešas asiņu plankums.

7

Barkai Višinskienei suņa nebija žēl. Viņai bija žēl meitu un sevis. Višin- skiene sen jau bija nojautusi, ka dzīvo netikumīgi, ka attiecības viņu ģimenē — starp viņu un vīru, starp vīru un meitām, galu galā starp viņiem visiem — kļūst aizvien slidenākas. Bet šorīt viņai kļuva baigi par savu ģimeni. Vīrs karoja, meitas dzina maucību, viņa pati augu nedēļu dzirdījusi Sudimantu, ar visiem spēkiem noturēdama viņu savā mājā. Pa šo laiku Kazimieram Višinskim vajadzēja iedzīt Sudimanta zemnieku pauros žemaišu tiesības uz Klaipēdu. Viņus apbruņot. Nodaļās ieviest stingru kārtību. Iemācīt visiem paklausību stārastam, nevis savam lielkungam. Vai Kazimiers bija paguvis? Vai Sudimants par agru nav izsprucis no viņas rokām?

Višinskiene pati nespēja tikt skaidrībā, kāpēc bija metusies glābt Sudimantu no suņa. Roblis būtu pārkodis Sudimantām rīkli, par to viņa nešaubījās. Liekas, pats Dievs bija atsūtījis viņai palīgos suni, tomēr Barka novērsusi Dieva roku. Vai vismaz tagad viņa to nožēloja? Barka nevarēja saprast.

Viņa domāja: varbūt sievietes tikai izposta vīriešu labās ieceres? Varbūt viņām nemaz nedrīkst būt liela mērķa, ja šim mērķim nespēj upurēt savu skaistumu, savu miesu, savu cēlumu un godu? Šādi upuri sievietes iedzen postā un viņu mērķi pārvērš par sīkumiem; vai gan tā nebija noticis arī ar viņu — Barku? Vai no tiesas viņa daudzmaz bija palīdzējusi žemaišiem jūras krastā?

Višinskiene nenožēloja, ka bija izglābusi Sudimantu. Vai sieviete maz būtu varējusi nepalīdzēt nāvīgā nelaimē iekļuvušajam, tas Višinskienei nemaz neienāca prātā. Viņa bija palīdzējusi, nerēķinādamās ne ar ko, no visas sirds. Tādējādi pati iznīcinādama savu nodomu vēl nelaist Sudimantu vaļā. Ak, cik tumša ir ataususi diena!… Draņķe ir māte, draņķes ir meitas… Un kāpēc viņas tik zemu kritušas? Kāpēc? Lai Sudimants nevarētu atsaukt no jūras krasta savus kareniekus? Bet — kas no tā mainās? Lai jau Sudimants viņus vairs nevar atsaukt, lai jau karotāji aiziet kopā ar Višinski, ar Ķēsgaili. Kas no tā mainās? Višinsku ģimenes gods ir samīdīts!… Uz mūžīgiem laikiem iemīts dubļos!… Kā lai viņi visi dzīvo tālāk, kā?

Barka ienīda sevi, ienīda meitas un ienīda mājas. Tos dažus algādžus, kurus viņi vēl turēja, viņa izdzina uz lauka un pati sāka ņemties pa māju. Meitas piepūtušās gribēja izvairīties no darba, un māte visas pēc kārtas nopēra ar tēva ādas siksnu. Pazemotas un nelaimīgas, meitas šņukstēdamas skrāpēja grīdu ar zirgu sukām. Māte iznesa dārzā un sameta kaudzē gultas veļu, meitu drēbes, krēslus un izjauktās gultas. Pēc tam viņa atnesa salmus un visam pielaida klāt uguni. Netīros traukus un vīna krūzes viņa nesa tālu uz nogāzi, kur sakrautas lielas akmeņu kaudzes, un visu sasita. Barkai šķita, ka viņas nelaime raucas mazumā, ka palēnītēm vien noplok naids pret sevi un meitām. Vakarā viņa savas skuķes sagrūda baļļā un pēra ar pirtsslotu, tā pēra, gluži kā ar šādu pēršanu būtu varējusi meitas pārvērst atpakaļ par tekainītēm.

Naktī pa logu iespīdēja mēness un apgaismoja aizmigušās, nogurušās meitas un nomodā esošo māti. Viņas gulēja uz grīdas — uz salmiem, kuri pārklāti ar audeklu. Grīda smaržoja pēc svaiga mitruma, pa pusviru durvīm iekšā iedvesmoja smaržas un sienāžu čīgāšana. Barka klusām piecēlās un izgāja ēnu sasvītrotajā mēnesnīcas dārzā, kur vēl gailēja 110 mājām izmēztie mēsli.

— Dievs, dod svētību, lai 110 uguns mēs iznāktu laukā stipras un mierīgas! — Barka izčukstēja, pārkrustījās un, atnesusi grozu, sāka raust tajā pelnus. Pēc tam viņa tos nesa uz nogāzi un izbēra uz sagāztajiem, ar zāli apaugušajiem akmeņiem. Pa nakti viņa līdz nogāzei bija ieminusi taku, gaišai austot, viņa arī to nokaisīja ar smiltīm, un, kad pāri mežam izzi- bēja lēcošās saules stari, Barka līdz smeldzei sirdī vēlējās, kaut Kazimiers šobrīd, šajā mirklī, varētu ieraudzīt, ka viņa sagriezusi mājas ar kājām gaisā. — Dievs, Tu redzi, tagad pat viņš vairs nedzers, viņš vairs nevarēs dzert, nevarēs dzert! — Viņai ienāca prātā, ka bija iznesusi un pametusi aiz šķūņa Sudimanta nomaitāto suni Robli; tūdaļ aizgāja un arī suni apbēra ar smiltīm. Vakar viņa bija domājusi, ka atstās Robli neapraktu, lai varētu parādīt Kazimieram, turpretim tagad viņa ilgojās tikai vienu: lai pārjājis Kazimiers visur ieraudzītu vienīgi kārtību, vienīgi zāles melnās apdegas dārzā un smiltis — baltās smiltis itin visur. Un šajā pašā mirkli viņai pazibēja galvā: Kazimiera nav, Kazimiers sakapāts ar zobeniem, arī viņa zirgs sakapāts, un nekad, nekad viņš vairs nepārjās tīrajās mājās!…

Barka juka prātā. Itin viss viņai sagriezās ar kājām gaisā. Visi paveiktie darbi likās vienīgi goda parādīšana nelaiķa vīram. Patiešām — kāpēc tieši vakar viņa tik stipri bija sākusi ienīst netīrās mājas? Kāpēc tieši vakar viņa tik briesmīgi bija sākusi domāt par ģimenes godu? Vai tikai vakar viņas Kazimiers nav cīnījies savā pēdējā kaujā? Gadās, un kā vēl dzīvē gadās, ka sievietes pāri tālumiem sajūt vīra nelaimi, sievietēm tas ir dots, neviens nezina, cik daudz sievietēm dots…

Pat meitas nespēja nomierināt Barku. Kad saule jau bija gabalā, viņa sēdās vieglajos divričos, kuros pie mirstošajiem mēdza vest mācītāju, un aizbrauca.

Barkai pietrūka spēka par kaut ko vairs domāt, galva neklausīja. No apkārtnes Barka sajēdza tikai tik daudz, cik sajuta. Bet viņa sajuta, ka visapkārt ir — pavasaris. Zied zilas puķes, plīst kokiem pumpuri. Sākas jaunība. Ne no kā Barkai nebija bail. Liekas, nekas ļauns nevar gadīties, itin nekas. Ak, cik stipri viņa ilgojas pēc sava Kazimiera!… Viņa zina, cik viņš ir karstgalvīgs, bet viņa vēl jauna un svēti pārliecināta — kļūs nopietnāks Kazimiers, kļūs nopietnāks!… Viss būs labi!…

Bet pēc tam viņa pamodās kā no miega. Viņa satrūkās, apturēja zirgu un paskatījās visapkārt. Kur viņa atbraukusi? Līkumoja neredzēts ceļš. Abpus ceļa šalca sveši meži. Noras un mazās viensētiņas tajās likās svešas, kā no citas pasaules. Toties viņa pazina šos ļautiņus, kad nāca pa celiņu pretim, viņi nāca pa vienam un pulciņos, Sudimanta iebiedēti, viņi apjuka un pa gabalu meta līkumu ap Barkas divričiem, steidzās jo tālāk prom no viņas, atšaudīdamies dusmīgiem skatieniem.

—    Ei! — Barka viņiem sauca. — Kāpēc jūs mūkat? No kā? Uz kurieni?

Viņi neatbildēja un jau pa gabalu meta līkumu ap Barkas divričiem,

un viņa sauca atkal:

—    Neklausiet Sudimantam! Pie Ķēsgaiļa! Turieties pie Ķēsgaiļa!

Neviens viņai neatsaucās. Sudimanta vīri steidzās garām klusi un neapturami. Cik savādi! Pa neredzētu ceļu, cauri nepazīstamiem mežiem, pa svešu novadu gāja pazīstami ļautiņi, bet arī viņi nesveicināja un nerunājās ar viņu. Kur Barka nokļuvusi? Uz kurieni viņa atbraukusi?

Barka sagrozījās, lai kāptu laukā no divričiem, viņa gribēja apstādināt vismaz vienu cilvēku un paprasīt: vai Kazimiers vēl ir dzīvs, vai kāds viņu nav redzējis? Izlēkusi no divričiem, viņa pakrita, ar seju ietriecās vēju sanestajās cietajās smiltīs un asajā zālē. Viņa pielēca kājās, metās uz priekšu un iekļuva biezā kadiķu audzē. Viņa izķepurojās laukā. Atsitās pret zirgu, kas ar acīm satraukti sekoja saimniecei. Zirdziņš pārbijās, palēcās sāņš un metās rikšos. Barkai sagriezās melns gar acīm. Apkārt viņa neko vairs neredzēja.

Septītā nodaļa

Jaunava Sudimantaite gražīgi smaidīia. Zeltainie mati, sakrūzoti daudzās garās sprodziņās, klaidā iziruši pār spīdīgo ādas kamzoli. Poļu jātnieku forma viņai ļoti piestāvēja, izcēla viņas daiļumu un noslēpa trūkumus, nu, kaut vai vīrišķīgo soli.

Redz, kad žemaišu karotājiem ievajadzējies brašās un skaistās daiļa- viņas!…

Žemaitijas stārasts Jons Ķēsgailis bija apmierināts ar savu lēmumu. Tiklīdz Stanislovs Būga bija devies uz Krakovu un Kmita Rudaminaitis — uz Viļņu, viņš jaunavu Sudimantaiti iecēla par Klaipēdas cietokšņa priekšnieci. Atbilstošāka cilvēka, uz kuru tagad varētu palaisties, Zemaitijā nebija. Karapulkus uz Klaipēdu atvedis Būga. Tomēr visas vainas Ķēsgailis nevarēja novelt uz Būgu. Viņam vajadzīga arī Ieva Sudimantaite, lai, nelaimei nākot, arī Sudimantaite nepaliktu malā. Visu uzmanību sakopot uz lielkungu Sudimantu — tāda, redz, bija Ķēsgaiļa ieceres būtība. Starp citu, uzskatīdams, ka sievietes visu var muļķīgi saputrot, stārasts bija padomājis arī par to, ka dumiķi skuķēnu vieglāk vazāt aiz deguna.

Stārasta piedāvājumu Sudimantaite uzņēma mierīgi un pārliecināta, ka citādi nemaz nevar būt. Ķēsgaili viņa turēja par sapratīgu un Sudimantu dzimtai uzticamu cilvēku. Un pašlaik viņu satrauca vienīgi tas, ka Ķēsgailis pret viņu nebija pilnīgi vaļsirdīgs.

—    No kurienes Būga uzradies? Kas viņš tāds ir? Ko viņš šeit meklē? — Sudimantaite jautāja.

—    Noslēpums! — Ķēsgailis atbildēja.

Svešu ļaužu ienācējs uzrodas Žemaitijā, kā no debesīm nokritis, kļūst par tās karapulku vadoni, iesoļo Klaipēdā, dodas uz sarunām ar poļu dižvīriem, un tas viss esot noslēpums. Kāpēc tas ir noslēpums?

Būga iespiedies Sudimantaitei sirdī kopš tās dienas, kad viņš nekaunīgi viņu bija sagūstījis un ieslēdzis cietoksnī. Viņa nespēja izmest Būgu no prāta. Viņa dusmojās uz viņu. Taču vienatnē redzēja smuidro jaunekli, viņa glīto seju un aso skatienu. Pati uz sevi skaizdamās, viņa uztraucās Stanislova dēļ. Viņa ilgojās un gaidīja, kaut viņš būtu atnācis atkal.

Ieva Sudimantaite pilnīgi paļāvās uz sevi. Neviens nespēja noturēties pretim viņas valdzinājumam, un viņa pacietīgi gaidīja uz Būgas ierašanos. Viņai nenāca ne prātā, ka Būga viņu nonicinājis un pazemojis. Lielie vīri sievietes neiekaro, viņi paši ir iekarojami. Tamdēļ arī dzīve ar viņiem ir reibinoša un pārsteigumu pārpilna.

Kādu vakaru viņa aizgāja pie jūras. Aiz ostas nostiprinājumiem, tur, kur sākas kāpas, viņa nokāpa no zirga, lika pavadoņiem palikt uz vietas, bet pati lieliem, vīrišķīgiem soļiem devās pie bangojošā un putojošā ūdens. Jūras vējš viņai aizcirta elpu. Ieva Sudimantaite iebrida ūdenī. Atšalku- šais vilnis apšļakstīja seju, tomēr Ieva palika stāvam līdz ceļgaliem ūdenī. Liekas, te jūra kāro tevi aprīt, tik stipri esi viņai vajadzīga, te, liekas, vairs negrib ne pieskarties, tik nenozīmīga tu viņai esi. Kāda apbrīnas vērta saskaņa: tu — vienīgā, tu — neviens. Ak, pretrunīgā jūra, ak, reibinošās jūtas!… Būga ir untumains spārnotas fantāzijas cilvēks un drošsirdīgs sapņotājs, ja jau viņam iekārojies pacīkstēties ar pašu jūru.

Ieva brida arvien dziļāk iekšā jūrā. Kad banga pāršļācās krūtīm un Ieva sajuta dzelmes salto dvašu, viņa izbrida krastā. Pagriezusies pret jūras tālēm, kurās baltoja dažas buras, viņa klusi bikla:

— Viņš dzīvo jūras krastā. Viņš pieder man!

2

Klaipēdas ziemeļu ārpilsētā — Lielajā Vitē — lielkungs Sudimants sēdēja dzertuvē un šķieliski skatījās uz trim sudraba zvārgulīšiem. Tos uz galda bija nolicis krodziņa saimnieks, atvadījis Sudimantu uz mazo kambarīti otrajā stāvā.

— Tiklīdz kaut kas vajadzīgs — jūs pašķindināsiet!

Sudimanta stāvoklis bija riebīgs. Pēc tam, kad bija atsaucis zemniekus no Višinska nodaļām, viņš mierīgi vairs nespēja dzīvot. Viņš baidījās no atriebības par žemaišu, bet varbūt arī visu lietuvju — kurš lai tagad to zina? — nodošanu. Tagad viņi mani mierā neatstās, viņi mani sakapās un muižu nodedzinās, vai nu viņiem tas ir kas jauns. Sudimanta satraukums auga augumā, kaut ko vajadzēja darīt, varbūt jāaizsteidzas briesmām priekšā.

Kad pienāca krēsla, ieturēdams vislielāko piesardzību, Sudimants jāšus devās ceļā uz Klaipēdu. Tur ir meita, tur ir Būga, bet viņam kabatā — Būgas ģerbonis. Taču ceļā Sudimantam sāka likties, ka viņu Klaipēdā sagaida lielākas briesmas nekā muižā. Šaubu nav, Višinskis paziņojis Ķēsgailim un Būgam, ka Sudimants atsaucis savus kareniekus un Žemaitijas jūras mala pie Sventājas palikusi bez aizstāvjiem. Un Ķēsgailis to Sudimantam nepiedos. Ķēsgailis pats neies smērēt rokas ar asinīm, bet ko viņam maksā kāda uzpirkta dienaszagļa galva, kuru tas varētu zaudēt par bajāra Sudimanta nokaušanu?

Pusi nakts Sudimants pavadīja, ielīdis priežu jaunaudzē, nevarēdams tikt gudrs, kur lai liekas. Negribējās ne griezties atpakaļ, ne jāt uz pilsētu. Tik daudz viņš saprata, ka, tupēdams priedolā, savu likteni neatšķetinās. Lai nāk, kas nākdams, viņam jāsatiekas ar meitu! Krodziņš, viņam iešāvās prātā, nepazītam viņam jātiek iekšā krodziņā, un jebkurš tā kalpotājs viņam uzmeklēs meitu, par šoku grašu izraudams viņu kaut no zemes apakšas.

Muklājā Sudimants noķēpāja zābakus, novilka dārgo, lai arī apnēsāto apmetni, satina to un iestūķēja ceļa maisā. Plecos viņš uzmeta deķeli, kas bija nopīts no ādas atgriezumiem un ko viņš paklāja apakšā medībās, kad ienāca prātā atpūsties. Viņš iemeta krūmos zirga piersegu un segu, sapinkāja krēpes un apšļāca ar dūņām pakaļgalu. Kuram tagad varēja ienākt prātā, ka pa ceļu jāj bajārs?

Iesākumā kroģeris šķielēja uz Sudimantu, bet, pārliecinājies, ka tam daudz naudas, pakalpīgi sāka to apdancot. Vērīgi lūkodamies apkārt, Su- dimants dzēra vīnu. Divi vīri kaktā svēra tabaku kā snaudulīgas klukstes. Ap garo galdu sasēduši puiši miltiem noputējušās drēbēs. Sudimants pamāja vientuļam zaļokšņa jauneklim, kura apģērbs bija aplipis ar nenotīrāmiem vilnas nokārsumiem.

—   Vai būsi vilnas kārsējs? — Sudimants uzjautāja, un jauneklis piekrītoši pamāja ar galvu. — Lielisks amats! Vai negribi nopelnīt?

—    Nopelnīt nekad nav par skādi.

—    Tu dabūsi šoku grašu.

—    Man vajadzīgas markas…

—    Dabūsi divus šokus!

—    Par ko? — Vilnas kārsējam acis izlīda uz pieres. — Laikam gribi, lai es kādu nomušīju?

Sudimants viņam ātri kaut ko iečukstēja ausī. Vilnas kārsējs sapurināja galvu.

—    Vai galīgi traks? Uz cietoksni es nevaru iet. Neviens nedrīkst tāpat vien vazāties pa cietoksni.

—    Uz cietoksni? Kāpēc uz cietoksni? Vai tad šī meiča dzīvo cietoksnī?

Zaļoksnais jauneklis pastāstīja, ka ne vilnas kārstuvē, ne stiegeļceplī, ne

visā viņu pilsētā nevienam neesot noslēpums, ka Sudimantaite esot Klaipēdas cietokšņa priekšniece. Aiz priekiem Sudimants bija kā sajēgu zaudējis. Viņš bija glābts! Viņam nekas vairs nedraudēja. Viņa meita valda pār Klaipēdu!

Tomēr pašlaik, sēdēdams otrā stāva mājīgajā istabiņā, Sudimants vairs nepriecājās. Kas tagad ir viņa meita, kāda viņa ir? Viņš nezināja, kāpēc, aiz kādiem apsvērumiem pērn pavasarī viņa aizbēgusi no mājām. Viņš nezināja, kas viņai devis patvērumu un ņēmis savā aizgādnībā Klaipēdā, ar ko viņa šeit sametusies uz vienu roku. Bet samesties viņai vajadzējis, citādi neviens viņu nebūtu laidis iekšā cietoksnī. Tad ko viņš, nabaga tēvs, tagad var sagaidīt no savas meitas? Mezdamies meitas apkampienos, viņš var nokļūt lūsim rīklē. No mājām viņa aizbēgusi. Ziņu nav sūtījusi. Atbalstu nav saņēmusi. Kādā ziņā tēvs viņai var būt dārgs?

Sudimantam acīs sāka riestics asaras. Atgriezties atpakaļ muižā viņš nevar. Pilsētā rādīties — nevar. Meita par viņu domā nezin ko. Kur lai viņš vēršas pēc palīdzības, kur?

Izmisumā Sudimants sagrāba zvārgulīšus un, pacēlis tos pār galvu, acis aizmiedzis un zobus sakodis, pilns sašutuma, neatlaidīgi sāka zvanīt. Acis atvēris, viņš ilgi blenza uz krodziņa saimnieku. Ko viņš tagad piesaucis? Bendi vai pestītāju? Vēl nebija par vēlu. Sudimants varēja palūgt dzērienu un piekodās. Viņš varēja pieprasīt meičas un velnszin ko.

—    Ko lūri man acīs, ko? — kroģeris noņurdēja. — Kas es tev esmu — radagabals vai svētais Jāzeps?

—    Karavadoni Būgu pie manis! — Sudimants nobrēcās.

—    Karavadoni? — Kroģeris apjuka. — Uz šejieni?

—    Uz līdzenas vietas!

—    Karavadoni, kungs… Vai par daudz esat izdzēris, vai…

—    Desmit šoku grašu!

Nokāpis lejā, ar rokām viķinādamies un aizsmakušā balsī kliegdams, kroga saimnieks grūda ārā no krodziņa visus apmeklētājus. Gulošos izmeta apkalpotāji, kuriem saimnieks pieteica nelaist nevienu iekšā, līdz tas viss nebūs beidzies.

—    Kam tad ir jābeidzas?

Apkalpotāji izrādīja pārsteigumu.

—    Tam visam! — saimnieks atcirta. — Un lai paši man nelīstu laukā no pagraba, līdz nebūšu aizsūtījis puiku. Kungs augstais, kā šeit visur smird!

Sudimants kambarītī atlaidās zviļus platajā guļvietā, stingi nolūkojās sev priekšā, un sudraba zvārgulīši viņa acīs auga augumā, kļuva lielāki, un ausīs atskanēja tāla zvanu dunda… Sudimants ar plaukstām aizspieda ausis.

—    Sofija nomirusi!

Elsdams viņš cēlās kājās. Atņēma rokas no ausīm. Vairs nebija saklausāmi nekādi zvani. Aiz lodziņa, kroga pažobelē, vidžināja bezdelīgas. Tās aizlaidās. Viss apklusa.

—    Kur ir šie mūsu karapulki? — Sudimants nomurmināja. — Kur tie ir? Nav redzami. Nav dzirdami. Ak tā, — viņš atcerējās, — Sofija nomirusi. Sofija, nabadzīte!

Sudimants paslēja vīna krūku, nodzēra guldzienu un sašļuka. Mirusi, mirusi… Tā vien tikai man trūka, tagad man vairs nav ne ziemeļu, ne dienvidu, ne rītu, ne vakaru, varu pacelties ja nu vienīgi debesīs… Lai aiziet ellē ratā tāda dzīve!

—    Būga? — liekot krūku uz galda, viņam ienāca prātā. — Vai es liku pasaukt Būgu? Uz šejieni? Uz šito… Kāds stulbums… — Viņam notrīcēja sirds, roka un balss. — Vai tad es viņam padodos? Pats prasos viņa nagos? Nolādēts…

Sudimants iesmējās kā jucis. Stanislovs Būga sirsnīgi pateiksies varenajam bajāram Sudimantam, ka viņš parūpējies par viņa ģerboni un atgādājis to uz Klaipēdu. Pēc tam viņš varenajam bajāram nocirtīs galvu. Un ģerboni aiznesīs līdzi. Galva — paliks. Un krodzinieks savu smirdīgo ūķi nosauks greznā vārdā — "Bajāra Sudimanta rīkle".

—    Tas nu nenotiks! — spraucīdamies laukā pa šaurajām durvīm, Sudimants nošņācās.

Uz trepēm bija klusums. Kroga istabā bija klusums. Tajā nebija neviena cilvēka. Uz letes stāvēja atkorķētas vāciešu un holandiešu dzērienu pudeles, gandrīz pilnas krūzes stāvēja uz galdiem, kas noķēpāti ar uzkodām, kuras nav pagūts notiesāt.

Sudimants ar plecu piedunkāja ārdurvīm. Viņš sasita plecu. Viņš iespēra pa vidusdurvīm, kuras veda uz pieliekamajiem, — tās pat neiečīkstējās. Atskanēja vienīgi spēriena atbalss, kura nāca gluži kā no plašiem pagrabiem. Bet visā Klaipēdā droši vien nebija tāda loga, pa kuru varētu izlīst Sudimants — tik plecīgs un resns viņš bija. Cauri! Aizbēgt nav cerību. Būgas ģerboni nobēdzināt krogā — stulbi.

Sudimants piesēdās pie garā galda un pievilka tuvāk gandrīz pilno krūku, tomēr no tās nedzēra. Viņš turēja krūku aiz osas. Viņš pat jutās jauki. Viņš turēja aiz auss savu likteni, lai viņu pie visiem ellē ratā! Liela un spēcīga ķetna, vāra austiņa. Nē, nē, šādās lamatās Sudimants vēl nekad nav iekritis. Un nekad vairs neiekritīs. Cauri!… Kāpēc vēl jālauza galva? Kamdēļ vairs jādomā par izglābšanos? Izejas vairs nav, vairs nav izejas. Aizmirsti visas rūpes un raizes, čurni ar tukšu galvu, priecājies par savu izsapņoto mieru, vienaldzīgs pret visu…

Ak, miers, miers, Sudimants pasmīnēja. Kāds miers!… Es sēžu, gribu — dzeru, gribu — ēdu… nekas nenospiež sirdi… Pasmejos, pats ar sevi aprunājos… Ak, kāds miers! Aptumšota prāta acīm viņš pārlaida skatienu krodziņam. Paradīze! Saskaņa! Viņš izvalbīja acis un iepleta rokas, gluži kā vēlēdamies apskaut dārgu un ilgi gaidītu cilvēku.

Saskaņa ir māns, viņš bez skaņas nomurmināja un nolaida rokas, māns, redz, kas tā ir… Kamēr tu esi pilns spēka, kamēr esi brīvs, tev nekad nebūs miera, nekad: kāds slimos, kāds karos, kāds tev maisīsies pa kājām, kādam maisīsies tu pats… Bet, tiklīdz ieskatās acīs pēdējā stundiņa un laupa visas cerības, — tas jau ir miers, priecājies par to, cik vien sirds kāro!… Dzīve ir elles mokas, nāve — atpestīšana, vai tad tā nav?…

Ārpusē atskanēja cilvēku balsis un soļi. Sudimants pat nesatrūkās.

Kroģeris atdarīja ārdurvis, iekšā ienāca jaunava jātnieka tērpā. Sudimants ieskatījās ciešāk. Tā bija viņa meita Ieva! Viņu pavadīja četri karavīri. Sudimants joprojām nebija ne pakustējies. Viss bija tik briesmīgi samudžinājies, ka viņš vairs nevarēja tikt gudrs, ko lai tagad dara.

Meita apstājās pie durvīm cēla, augstu pacēlusi galvu, toties seja viņai izskatījās satriekta. Ieva nevarēja iztēloties, kā tēvs viņu sagaidīs: vai klups virsū ar bāršanos par mājām piesaukto negodu un par bēgšanu, vai priecāsies par viņas panākumiem un Klaipēdas cietokšņa priekšnieces godu. Bet varbūt viņš vēl nezina, par ko viņa kļuvusi? Kā viņai jāizturas pret tēvu? Kā vainīgai meitai pret tēvu vai kā lepnai cietokšņa priekšniecei pret visbagātāko žemaišu bajāru? Bet varbūt ne tā, ne citādi — daudz vienkāršāk? Vēl stiprāk Ievu satrieca tēva izskats. Viņa nekad nebija redzējusi viņu tik saņurkātu, tik nomāktu un neapņēmīgu. Šādus cilvēkus Ieva nevarēja ciest un negribēja ne redzēt, un šobrīd viņai asinis iesitās sejā aiz kauna, ka par šādu nekam nederīgu cilvēku pārvērties viņas tēvs. Pretīgums pret tēvu, kādu viņa to pašlaik redzēja, pārmāca visas citas jūtas. Lai noticis, kas notikdams, Sudimanti nedrīkst būt gļēvi! Viņiem nav tiesību! Likās, tik vien trūcis līdz galīgai dzimtas izļurcībai, lai šādam nopļekušam tēvam viņa mestos ap kaklu. Tas nu nenotiks!

Sudimants pasmaidīja. Ieva atrociski pameta karavīriem un kroģerim, lai viņi iziet. Un pajautāja:

—    Kas noticis? Kāds tu izskaties? Kas tev ir, tēt?

Viņas balsī tomēr bija ieskanējušās meitas bažas.

—    Gaidu beigas! — tēvs noberbelēja. Meita ar viņu pat nebija sasveicinājusies. Tas viņu satrieca. Viņam vairs nebija spēka izturēties pret viņu maigāk.

—    Un… mamma? Un mamma — kā ir viņai?

—   Viņa varbūt jau mirusi… Tas ir/., šorīt tā iesāpējās sirds, ka man ienāca prātā…

—    Viņa ir slima? — Meita iepleta acis. — Kāpēc tad tu atrodies šeit?

—    Un tu? — Sudimants slējās kājās. — Kāpēc tu atrodies šeit, kad jāpieskata māmiņa? Meita!… Cauru gadu ne aci neesi rādījusi! — Sudimants tik tikko spēja valdīties. — Tevis dēļ māte… dabūja likties gultā, jā, tikai tevis dēļ!

—    Kādam taču jābūt vainīgam, vai ne? — meita atcirta. — Un vispār— ko tu meklē šajā ūķī?

Pārmijuši dusmīgos vārdus, abi apklusa. Abi juta, ka nav pareizi satikušies, ka nav pareizi sākuši runāt, ka īstais laiks dot vaļu arī slēptajām labajām jūtām. Taču viņiem abiem dzīslās ritēja tā pati Sudimantu asins. Abi pārmērīgi lepni, lai viens otram piekāptos. Tamdēļ tēvs šobrīd cieta stiprāk un gandrīz vai ar varēm piespieda sevi ierunāties cilvēcīgāk:

—    Es sēžu uķī, jā! Kur citur lai es liekos? Mājās es nevaru atgriezties. Tur man draud briesmas. Pilsētā arī…

—    Ko tu esi izdarījis? — meita brīnījās.

—    Atsaucu 110 Sventājas savus vīrus. Un tagad līvzemiešiem ceļš uz Klaipēdu ir svabads. Vai tu saprati, ko es teicu?

Sudimantu uzbudināja meitas miers. Viņš Ievai sirdi izlicis uz plaukstas, atklājis visu savu postu, turpretim viņa — kaut vismaz būtu izbijusies.

—    Es esmu nodevējs!…

Ieva pasmaidīja, apsēdās pie garā galda un piespieda pie lūpām biķe- rīti ar vīnu, visu laiku nenolaizdama acis no tēva.

—    Kāds gan tu esi nodevējs? Tu esi gļēvulis.

Mājās Sudimants viņu būtu grābis aiz matiem. Turpretim šeit viņa bija pilsētas valdniece.

—    Lai arī tu būtu, kas būdama, vienmēr būsi mana meita, — Sudimants sadrūmis sacīja. — Un mana griba tev būs likums. Bet, ja ne… Neviens tevi pat par cilvēku neturēs… — Viņš izvilka 110 azotes šķirstiņu. — Starp citu, — viņš pievērsa cietu skatienu meitai, — es biju aicinājis uz krodziņu kungu Būgu. Kāpēc atnāci tu?

—   Tagad visi, kas meklē Būgu, krīt manos nagos! — meita atbildēja un strauji pajautāja: — Kas ir šajā kārbiņā?

Sudimants augstprātīgi paskatījās uz meitu, un šaubu viņam nebija — tagad viņai būs jārunā tā, kā meitai patiesībā klājas sarunāties ar tēvu.

—    Ģerbonis! Ģerbonis, kas pieder tavam nākamajam vīram, kuru izvēlējies tavs tēvs!

Nekustīgu skatienu meita vērās tēvā.

—    Interesanti! — Ieva piemiedza acis. — Cauru gadu tētiņš nav izrādījis pat ziņkāri, kur atrodas viņa meita, toties izmeklēt vīru viņš nav aizmirsis. Brīnišķīgi, vai ne?

—    Arī pēc nāves tēvs raizējas par saviem bērniem, — Sudimants pikti atcirta. — Bērniem jāpiepilda pat mirušā tēva novēlējumi. Bet pagaidām es vēl esmu dzīvs.

—    Tātad vīrs ir sameklēts, — Ieva iesmējās, — viņa ģerbonis ielikts kārbiņā un izsniegts līgavai! — Viņa lēnītēm cēlās kājās. — Nūja, tev taisnība. Bērniem jāklausa vecākus. Tikai — es esmu citāda. Man pietiek prāta un spēju ar visu tikt galā pašai!

Par to tēvs nešaubījās. Viņa kļuvusi par to, par ko ar tēva gādību nekad nebūtu kļuvusi. Tomēr viņš nesteidzās cildināt meitu.

—    Ieva, — tēvs piesardzīgi ierunājās, — es neko nesaprotu… Izstāsti tēvam vaļsirdīgi. Kādu cūcību tu esi pastrādājusi, ka varēji tā izcelties?

Ieva pietvīka.

—    Izbeidz, tēvs!

—    Klaipēdā tevi neviens nepazina. Dārglietas un naudu līdzi no mājām tu nepaņēmi. Skolā gājusi neesi. Tad — ar ko tu maksāji… kādu cenu?…

—    Sievietēm cenas nav, viņas ir nenovērtējamas! — meita bezkaunīgi pārtrauca tēvu.

—      Tātad — tu sāki ar gultu! — Tēvu sagrāba šausmas. — Un kāds godājams vīrietis tagad tevi ņems? Kāds, es tev prasu?!

Ar pēdējiem spēkiem valdīdamās, Ieva lēnām izrunāja katru vārdu:

—    Palaidnieces cietokšņos guļ, tomēr nekad nekļūst par cietokšņu saimniecēm. Viņas izmet. Turpretim es esmu kļuvusi!

Viņa nevērīgi paņēma no galda šķirstiņu un to atvēra. Viņa šķirstiņā ieraudzīja ģerboni, kāds augstdzimušam cilvēkam var piederēt tikai viens. Sudimantaites sirds ietrīsējās. Tēva rokās atradās kāda vīra gods un liktenis. Ieva dega nepacietībā un baiļojās. Viņa varēja iegūt diženu nākotni vai arī sāpīgi vilties. Viņai nebija šaubu, ka tēvs vispirmām kārtām ir tiecies pēc labumiem, kurus viņš varētu iegūt no nezināmā darījuma, nevis pēc meitas laimes.

Ieva cieši paskatījās uz tēvu. Taču bez nolūka pieprasīt paskaidrojumus. Viņai rūpēja, vai tēvs sapratis, ka zilās kārbiņas mirdzums viņu apbūris. Viņa gribēja izlikties vienaldzīga, līdz būs dabūjusi zināt, kuram šī kārbiņa pieder.

—    Neparasta mantiņa, vai ne?

Tēvs iztapīgi pasmaidīja.

—    Nieciņš, galīgs nieks! — Ieva atbildēja, nevērīgi aizvēra šķirstiņu un nolika uz galda.

Sudimantam acis vai izsprāga uz pieres.

—    Tu esi dulla, Ieva, kauč tevi ellē ratā! Tas taču ir Stanislova Būgas ģerbonis!

Ieva Sudimantaite izbailēs sastinga. Acīs iezalgojās mežonīgs niknums. Izrāvusi zobenu, viņa zvēla pa galdu. Pašķīda krūkas suķes.

—    Puika! Ko tu par mani liki viņam pretim? Pret ko tu mani iemainīji?

Meita skatījās uz tēvu kā uz tādu pēdējo kroga diedelnieku.

—    Pret karogu! — tēvs atzinās.

—    Un arī tiem karavīriem, kurus esi atsaucis?

Ievai viss bija skaidrs. Būga vēlreiz, tagad jau aiz muguras, viņu bija pazemojis. Būgam viņa bijusi tikai rotaļlieta, un viņa nekaunība Ievai šķita briesmīga un nepiedodama.

—    Bet es taču viņus atsaucu, — Sudimants iečukstējās. — Viņi jau pļauj manus rudzus… Meitiņ, kas tev nepatīk? Šis cēlsirdīgais jauneklis izglābis tavu un mūsu visu godu… Kuram citam augstdzimušam tu tagad esi vajadzīga?

—    Gods! — Ieva spokaini iesmējās. — Šis trīckājītis esot izglābis bajāru Sudimantu godu!… Izbeidz muldēt tukšus niekus, tēvs!

Ieva Sudimantaite bija daiļa, spēcīga, drosmīga un nekaunīga. To viņa pati labi zināja. Viņa lieliski turējās zirga mugurā un valdīja zobenu. Šo īpašību pietrūka citām skaistulēm, un Sudimantaite zināja arī to. Lai varētu piepildīt savus sapņus, viņa nesaskatīja nekādus šķēršļus — viņa bija bagātākā žemaišu bajāra meita, vienīgā meita, vienīgā mantiniece. Viņai nebija šaubu, ka viņas labā tēvs neko nebūtu žēlojis, ja vien viņa kaut ko būtu lūgusi. Mācīties viņai likās muļķīgi. Par gudrību viņa uzskatīja vie- nīgi apķērību. Un jau ļoti agri viņa izpratusi, kas dzīvē ir pats galvenais.

Vitauta meita Sofija bija daiļa, spēcīga, drosmīga un nekaunīga. Viņa izgāja par sievu pie Maskavas kņaza Vasilija Pirmā. Agri viņa palika atraitnēs ar mazgadīgo kņazistes troņa mantinieku uz rokām. Tieši tad arī kļuva skaidrs, ko vērts viņas daiļums un nekaunība! Sofija kopā ar dēliņu un augstmaņiem atdevās tēva Vitauta aizbildnībai, un, to izmantodams, Vitauts drīzā laikā jau bija ieņēmis daudzas svarīgas Maskavijas valstis…

Romas pāvestam piederēja visa Eiropa. Romas pāvests kronēja un iesvētīja visu valstu karaļus. Romas pāvests bija dievišķā varenība. Romas pāvestu visi pielūdza.

Sofija un Romas pāvests bija Ievas Sudimantaites sapņu spīdekļi. Aristokrātisko sieviešu precībām vajadzēja paplašināt dzimtās zemes teritorijas. No aristokrātijas bija atkarīga karaļvalstu, kņazistu, vaivadiju un stārastiju varenība un bagātība. Par to Ieva Sudimantaite nešaubījās. Ar šādu mērķi viņa bija aicināta dzīvot šajā pasaulē. Romas pāvests bija tā maģiskā varenība, kurai jātic un uz kuru viņai jāpaļaujas, lai varētu kļūt līdzvērtīga Sofijai. Sudimantaite ienīda Žemaitijas stārastu Jonu Ķēsgaili un pat savu tēvu, jo abi bieži mēdza rīkot uzbrukumus krustnešu un līv- zemiešu zemju malienēm un tur siroja. Viņi izlaupīja pāvesta bagātības. Viņi bija nolemti bojā ejai.

Bet jau pusaudzes gados Ieva saprata, ka vienīgi tēva bagātība viņai spēj palīdzēt.

Reiz tēvs, naktī jādams uz Sventāju, paņēma līdzi arī Ievu. Tumsai nākot, tēvs nekad viņu nelaida laukā pagalmā, kur staigāja kalpi un algādži, tāpēc šo ceļojumu Ieva nekad neaizmirsīs. Viņai šķita, ka viņa jau nobriedusi, ka viņai jau paveras noslēpumainā un piedzīvojumiem pārpilnā dzīve. Tikai daudz vēlāk Ieva saprata, kamdēļ toreiz viņa tēvam bijusi vajadzīga. Sventājā tēvam bija satikšanās ar Klaipēdas komturu, kas slepus ieradies no Klaipēdas. Komturam bija vajadzīga Sudimanta labība. Viņš dārgi maksāja, un tēvs nebija spējis noturēties pretim kārdinājumam. Tomēr viņš bija piesardzīgs — uz slepeno darījumu paņēmis līdzi arī pusauga meitu, lai svešām acīm viņa ceļagaita izskatītos ģimeniska un sadzīviska.

Šajā naktī Ieva gluži kā bija ieguvusi acugaismu. Viņa ieraudzīja, kādām sajūsmas pilnām acīm uz viņu nolūkojās komturs. Komturs bija jauns, glīts bruņinieks, viņa melnās ūsiņas nepacietībā trīsēja. Atvadīdamies viņš iespieda viņai plaukstā zīmīti.

Mīļā, Sventājā veltīgi novītīs jūsu daiļums. Ko Jūs darāt šajā visu aizmirstajā aizkaktā? Ko Jūs redzat? Kas ļūs redz? Padomājiet par to! Pēc tam būs par vēlu.

Kopš šīs nakts Ieva sāka būvēt pasakainus plānus. Sapņos viņa redzēja Krakovu, Leipcigu 1111 Romu — šīs brīnišķās pilsētas, par kurām tik daudz bija stāstījis viņas skolotājs Aristofāns Mikuckis. Kopš bērnu dienam viņš mācījis aristokrātisko sieviešu glīto uzvešanos, latīņu un vācu valodu. Ak, cik skaisti, ar kādu godbijību vācieši vērsās pie sievietēm, ar kādiem vārdiem viņas sarunājās sava starpā! Nekad, nekad viņa nedzirdēs brīnumainos vārdus par savu skaistumu! Nekad ne ar vienu viņa nedalīsies iespaidos par burvīgajiem ceļojumiem pa pasakaino Eiropu!…

Kopš tās reizes Ieva lauztin lauzās uz Sventāju ar graudu pajūgiem. Sventājā viņa mēdza aizbēgt no sava skolotāja Aristofana Mikucka, viņu ielenca komtura jūrasbraucēji, pieglaimojās, apdāvināja viņu ar spīgu- līšiem un stāstīja, ka nolaupīšot viņu un aizvedīšot uz Klaipēdu. Un tā vienu reizi viņa vai zaudēja prātu aiz laimes. Labības tirgotājs no Klaipēdas nodeva viņai komtura vēstulīti.

Mīļā, visu laiku es domāju par ļums. Pagājušajā nedēļā Klaipēdā viesojās Sicīlijas princis ar diviem jauniem firstiem no Lotaringijas un Brandenburgas. Kā ļūs būtu iederējusies viņu sabiedrībā! Padomājiet par to, jaunās dienas aizsteidzas ļoti ātri!

Tā viņai rakstīja komturs.

Drīz viņa aptvēra, ka komturs par viņu izrāda nopietnu interesi un nepacietīgi uzkurina viņas kaislības. Pārmērīgi Ieva par to nejūsmoja. Jau tolaik viņa domāja ar skaidru galvu un saprata, ka ielaisties ar ordeņa bruņinieku neklājas. Ko viņš var piedāvāt jaunai meitenei? Un jauno komturu Ieva turēja par ievērības cienīgu tikai tik daudz, cik viņš varēja palīdzēt viņai satikties ar jaunajiem Eiropas firstiem.

Ar katru reizi vecāku mājas Ievai likās aizvien trūcīgākas un drūmākas. Visās malu maliņās žļampājās dubļi, visi staigāja smagiem trūkumcietēju soļiem, cirta ciet durvis kā lamzaki un vāvuļoja rupjajā žemaišu izrunā. Reizēm viņai ar šausmām ienāca prātā, ka vienā jaukā dienā viņu pagalmā iesvampāsies galīgi noskretis pajūgs, no tā izklunkurēs kāds Žagares bajārdēls, nožagosies, palūgs viņas roku, un tēvs, novērtējis līgavaiņa bagātību, atdos viņam savu vienīgo meitu, un viņa kāps iekšā šajā nosušķētajā pajūgā un aizkratīsies, aizžļampāsies uz vēl vientulīgāku aiz- kaktu, un — pagalam dzīve, pagalam itin viss!

Nē, nē! No tā viņai jāizbēg! Klaipēda — tie ir vienīgie vārti, pa kuriem viņa var izbrist 110 žemaišu dubļu skrīņa citādā dzīvē — zaigojošā un brīnumainā. Viņai, viņai pašai jāatceļ vaļā šie vārti, ne tēvs, ne māte, ne kāds cits tos viņai nekad neatcels un kā mazu bērnu neizvedīs laukā aiz rokas.

Katru reizi, kad Ieva ar labības vezumiem aizbrauca uz Sventāju, viņa iedeva tirgonim vēstulīti komturam. Viņai veicās. Uz katru vēstulīti viņa saņēma komtura atbildi, un ik dienu viņa sāka veidot matu sasuku, saudzēt rokas un šūdināt aizvien jaunus tērpus. Aizvien biežāk viņa aizdomājās par māti. Aizvien biežāk viņa iegāja pie mātes un, elpu aizturējusi, skatījās viņai acīs. Māte slimoja. Ieva zināja, cik mātei vāja sirds. Ieva nojauta, cik stipri māte pārdzīvos, kad dabūs zināt, ka meita aizbēgusi uz Klaipēdu. Tagad neviens vairs neuzminēs, vai Ieva būtu saņēmusi dūšu dot nabaga mātei tik sāpīgu triecienu pa sirdi, ja kaut reizi būtu šaubījusies par saviem panākumiem. Ieva zināja, ka viņa ir skaistule. Viņa nevar negūt panākumus. Viņa cieti bija ieņēmusi galvā: nevis viņu kāds jauns firsts izvēlēsies, bet viņa — jauno firstu no vairāku pielūdzēju skaita. Ai, cik stipri priecāsies māte par viņas laulībām ar kādu Sicīlijas princi vai Pomerānijas hercogu! Nē, nē, par tādiem meitas panākumiem māte nemaz nesapņoja!…

Palēnām pagāja gausā un laiskā ziema, sākās cerību pārpilnais pavasaris.

Tas notika ziedu mēnesī, apburošajā gadalaikā, kad salapo koki un saplaukst ābeles. Ar graudu tirgotāja starpniecību komlurs apvaicājās, vai jaunava Ieva nevēlētos apskatīt Klaipēdu. Viņš varētu sagatavot izbraucienu jūrā ar savu kuģi un izrādīt cietoksni, un aizvest uz brīnišķīgajiem kuršu smiltājiem, kurus vēl nav redzējusi neviena žemaišu meitene.

Ievai divu domu nebija. Viņai bija panākumi. Pats Dievs nācis viņai talkā, tomēr uzsūtījis arī briesmīgus pārbaudījumus. Ieva Sudimantaite atkuģoja uz Klaipēdu tieši tajā naktī, kad pilsētā jau plosījās Prūšu sadraudzības dumpinieki. Iela slīga dūmos, klaudzēja zirgu pakavi, pāri cīniņā saķērušos galvām zibinājas zobenu asmeņi, dega mājas, pa logiem lidoja laukā lādes, drēbes, trauki, durvīs iestājušās, kliedza sievietes ar bērniem uz rokām.

Komtura uzticības persona bija drosmīgs vīrietis. Šādā haosā viņš Ievu varēja pamest ielas juceklī vienu un gādāt par savu galvu. Viņš tomēr godprātīgi izpildīja komtura pavēli. Viņi abi izlauzās cauri līdz cietoksnim. Arī šeit visi skraidīja kā bez galvas, bļāva, grūstījās un cits citam rāpās pāri.

Komturs jau bija sagatavojies bēgšanai. Ieraudzījis Ievu, viņš pat nenokāpa no zirga. Viņš izkliedza viņai dažus vārdus, bet Ieva tos nesaprata. Komturs pikti pasmējās un nolamājās. Viņam vairs nebija vajadzīgi Su- dimanta graudi, viņam vairs nebija vajadzīga Sudimantaite. Jaunā un naivā daiļava bija ieradusies par vēlu.

Juceklī Ieva kādam iemaisījās pa kājām, kāds viņu pagrūda malā, kāds notrieca zemē uz bruģakmeņiem.

Komturu viņa vairs neredzēja. Pielaidis cietoksnim uguni, viņš kopā ar garnizonu aizbēga. Visapkārt viss dega, brakšķēja, gaudoja, zemē sāka gāzties liesmojošas sijas un apdeguši baļķu gali, un Ieva aizrāpoja līdz mūra sienai, kur smilkstēdami kļāvās vairāki suņi, bet pēc tam uzgāja vaļā pamestas durvis uz priekšpils pazemes kambariem.

Arī pašlaik Ieva Sudimantaite nevarētu pastāstīt, cik ilgu laiku viņa bija noslapstījusies pagrabā. Tajā valdīja galīga tumsa. No akmeņiem izbru- ģētās zemes strūkloja ūdens. Ūdens pilēja arī no griestiem, uzdzīdams Ievai šausmas. Pretīgi smirdēja sprāgoņa.

No pagraba Sudimantaiti izvilka Ārdvica viri.

Tas, kā pret viņu izturējies Klaipēdas komturs, Ievai bija pirmais sāpīgais trieciens mūžā. Pagāja ilgs laiks, iekams viņa spēja atgūties. Tikai tad palēnām viņa iedzina sev galvā, ka labi ir tā, kā noticis. Komturs bija neģēlis. Ko citu viņa no tā būtu varējusi sagaidīt? Viņš būtu viņu pavedinājis un pametis, un ko tad viņa būtu iesākusi? Bet tagad pats Dievs viņai nācis palīgā. Viss nokārtojies lieliski: pirmkārt, viņa pārvarējusi bailes, ka jābēg no mājām un jāpamet sirgstošā māte; otrkārt, viņa nokļuvusi Klaipēdā un jau stāv pie atpestošajiem vārtiem, atlicis vienīgi tos atvērt vaļā un iziet citādā dzīvē — tas bija pats svarīgākais.

Ieva ciešāk sāka nopētīt Ārdvicu. Kas viņš tāds ir? Kas vispār ir šie prūšu dumpinieki? Ubagi vai firsti? Ko no viņiem var sagaidīt?

Ieva nolēma gari galvu nelauzāt. Viņa izstāstīja Ārdvicam, ka esot meita turīgam žemaišu bajāram, kas piegādājis graudus komturam. Un viņa bija satriekta par to, cik stipri šī ziņa Ārdvicu iepriecinājusi. Prūšu sadraudzības dumpiniekiem labība bija nepieciešama vairāk nekā kom- turam, stiprāk par zeltu. Dumpinieki Klaipēdā bija krustnešu ieslēgti no sauszemes puses un Hanzas kuģu bloķēti no jūras. Kaut kur citur iegūt pārtiku viņiem nebija cerību — vienīgi Zemaišos. Tamdēļ Ārdvics par varītēm centās izdabāt Sudimantaitei. Viņai ierādīja telpas komtura zālē. Viņu aprūpēja divas istabmeitas. Tomēr būt par starpnieci Ārdvicam, lai viņu kāds saved kopā ar tēvu, Ieva nesteidzās, patiesību sakot, viņai ne prātā nenāca kļūt par vidutāju. Tēvs varēja pastrādāt sazin kādas lietas, lai tikai izbēgušo meitu atdabūtu atpakaļ muižā, bet no tā viņa baidījās visstiprāk. Ieva pateica Ārdvicam, ka par graudiem runāšoties tikai tad, kad būšot pārliecinājusies par dumpinieku labajiem nodomiem. Bet tieši to Ārdvics nevarēja pierādīt. Pilsētā Ieva par dumpiniekiem dabūja zināt šaušalīgas lietas. Tikai pirms pusgada Vācijas imperators, ordeņa aizbildnis, bija pasludinājis, ka Prūšu sadraudzība esot laupītāju banda. Vairākiem simtiem sadraudzībuieku viņš bija piespriedis nāvessodu. Vēl vairāk Ievu izbiedēja ziņa, ka dumpiniekus esot nolādējis pāvests un atšķīris viņus no baznīcas. Vairākas nedēļas Sudimantaite trīcēja aiz bailēm. Sevī noslēgusies, viņa sēdēja sarāvusies un ne ar vienu nerunāja. Viņai šķita, ka nokļuvusi baismīgu cilvēku nagos un kuru katru nakti tie viņu var nožņaugt vai izrīkoties ar viņu vēl briesmīgāk. Ievu mierināja un apvaldīja vienīgi kopš bērnu dienām galvā iedzītā svētā ticība pāvestam. )a pāvests dumpiniekus nolādējis, ja vācu imperators viņiem piespriedis nāvessodu, viņi Klaipēdā ilgi nenoturēsies. Nekad neviens nav guvis virsroku pār Dievu un pāvestu un arī negūs. Nāks atpakaļ ordeņa bruņinieki. Vai arī izkāps krastā Hanzas jūrasbraucēji. Tikai pacietīgi un klusi vajag gaidīt, nesaniknojot Ārdvicu.

Ar dumpinieku vadoni viņa pamazām aprada. Gaišmatainais jauneklis ar caururbjošo skatienu un skarbo vaigu tikai likās bargs un nepielūdzams. Toties viņam bija mīksta sirds. Uz Ievu skatīdamās, acis sāka mulst, kļuva satrauktas un kautras.

Ārdvicu apbūra Ievas skaistums, viņa to juta, un šīs sajūtas viņai piešķīra vēl lielāku pašpārliecinātību. Un kā vēl! Pat tāds laupītājs un dumpinieks, kuru nolādējis pāvests un vajā Vācijas imperators, nav spējis noturēties viņai pretim! Ārdvics sāka apmeklēt Ievu bez jebkāda iegansta. Reizi pa reizei, nolicis malā visus dumpinieku vadoņa pienākumus, viņš kopā ar Ievu zirgos devās uz Jonišķu šiliņu. Arvien skaidrāk Ievai sāka izgaismoties viņa solītā nākotne: vecāku muižiņa pie jūras netālu no Dancigas, ietekmīgi radinieki stiklapūtēju cunftē pašā Dancigā, brāļa kuģubūves uzņēmums, svētku izjādes kalnos un interesantas pazīšanās…

—    Ak, par ko jūs runājat, par kādiem kalniem? — Ievai reiz paspruka. — Ja es nevēlēšos, jūs nekad no šejienes ārā netiksiet! Jūs nemaz neapjēdzat, cik es jums esmu nepieciešama!

Ardvics sadrūvējās un nodūra acis.

—    Jūs smejaties, tomēr tā ir taisnība. Vienīgi žemaiši mūs var izglābt.

Ieva piekļāvās viņam pie pleca un iečukstējās:

—    Varat būt mierīgs, es jums palīdzēšu!

Ievai Sudimantaitei veicās. Nevienu bridi, pat tajā baiļu un neziņas nedēļā, viņa nebija novērsusies no sava mērķa. Un tagad skatīdamās uz tumši zilā zīda apvilkto šķirstiņu, viņa aiz saīguma sāka skaisties. Līdz šim Ievai bija licies, ka vienīgi viņa ir zirnekļtīkls, kurā iepinas visapķērīgākie gudrinieki. Tagad nu viņa pati sīca Būgas tīklā. Būga lūdzis viņas roku, par viņu nemaz nedomādams. Būga pārliecinājis tēvu, ka mīlot viņu, kamēr viņam bijuši prātā vienīgi tēva vīru simti un jūra, viņa paša kara- gaitas, slava un nākotne bez Sudimantaites līdzdalības, skaidrs, ka bez viņas!…

Sirds dziļumos Sudimantaite juta: nav svarīgi, kura viltība — Būgas vai viņas pašas — viņus varētu satuvināt un savest kopā; būtība paliktu tā pati — viņus būtu satuvinājis viltus, apķērība un aprēķins. Kā reizēm mēdz sagadīties! Kā reizēm saskan cilvēku nodomi! Kamēr Ieva sapņojusi par Būgu, kamēr domājusi, kā iemudžināt viņu savos tīklos, Būga savu tīklu jau paguvis uzmest viņai virsū… Taisnība, viņu abu tīkojumi bija atšķirīgi: izteikdams precību piedāvājumu, Būga nemaz nebija domājis viņu precēt, Ieva viņam nebija vajadzīga. Tas aptumšoja Ievai prātu. Būga ņirgājies par Sofiju Vītautaiti un Romas pāvestu gluži kā par smieklīgiem ākstiem. Labi, lai notiek tā… Vēl nav zināms, kurš no viņiem abiem ņirgs pēdējais…

—    Tas ir jauki! — pārdomās iegrimusi, Sudimantaite sacīja.

—    Tev ir labāk? — tēvs pajautāja.

—    Labāk?— Meita pauda izbrīnu. — Vai tad man kādreiz bijis slikti?

—    Hm-mjā… Vai tu pazīsti Būgu?

—    Nē! — Ieva noliedza.

Abi brītiņu cieta klusu.

Sudimants apsēdās un stīvu skatienu nolūkojās grīdā. Viņš smagi nopūtās.

—    Es domāju, meitiņ, ka citas izejas man nav, — viņš bilda.

—    Par ko tu runā?

—    Raidīšu savus vīrus atpakaļ uz Sventāju — pie Višinska.

—    Nemaz nedomā! — Meita aizsvilās.

—    Ko lai es daru, ko? Ja jau nav miera, jāiegrozās tā, lai iznāktu kaut cik mierīgāk. Lai vismaz varētu gulēt mājās… Pastaigāt pa laukiem… Mežā pamedīt… Iestigt vecumā ir briesmīgi! Tu to nevarēsi saprast…

—    Patiešām, — meita dusmīgi caur pieri pameta skatienu uz tēvu, — māmiņa slima, bet tu meklē mieru laupītāju bedrē.

—    Kādu mieru?! Izeju, glābiņu!

—   Tūdaļ uz vietas dodies mājās un kop slimo mammu! — Ieva pavēloši noteica.

Tēvs satriekts paskatījās uz meitu. Tik gari viņš bija stāstījis, tik plaši skaidrojis viņai par savām nedienām, bet viņa neko nav sapratusi, varbūt nemaz nav gribējusi saprast.

—    Es taču tev teicu, meitiņ, ka…

—    Ka mājās tevi nomušīs? — Ieva ieplēta acis.

—    Viss var gadīties. Man vairs nav spēka…

—    Un tā runā varenākais žemaišu bajārs! — Meita nošķebinājās.

—    Kā tad man būtu jārunā, ja jūtu cilpu ap kaklu? Jāčivina kā putniņam? Kauč tevi ellē ratā!

—        Norunāsim tā, — Ieva cieti sacīja. — Tu dosies mājās un padarīsi muižu par cietoksni. To tu vari izdarīt, daudz laika netērēdams. Ar aiz- sargtorni pietiek. Ja paklausīsi man, tu būsi drošībā.

—    Cietoksni? Kādā veidā? Kas to aizstāvēs?

—    Un ko dara tie vīri, kurus tu pārdzini no Sventājas?

—    Rudzu pļauja, meitiņ! Rudzi izbirst…

Sudimantaite iesmējās. Viņa paskatījās uz tēvu kā jukušu.

—    Tu esi gļēvs cilvēks, tēvs! Jūti striķi ap kaklu, bet domā par rudziem. — Viņa pieliecās un iekliedza tēvam sejā: — Sadzen visus muižā un apbruņo! Citādi… — viņai aizlūza balss. — Citādi tu pazudināsi ne tikai sevi, bet ari mani. Saproti reizi par visām reizēm: tu esi mans balsts, aizmugure, valsts kase un arsenāls. Ja tu nolaidīsi rokas… Beigas! Beigas Sudimantu varenībai, godam un dzimtai!

Sudimants šņākuļodams cēlās kājās.

—    Ko tu man iesaki, bērniņ! Ka jāsadzen vīri muižā? Tu piedāvā nepļaut rudzus? Ka jāpaliek bez ražas, bez ienākumiem, bez maizes? Bērniņ! — Sudimants iesmējās. — Tu man piedāvā diki dzīvot, slinkot un vāļāties — tas ir tas, ko tu man piedāvā, kauc tevi ellē ratā! Nē! — Sudimants pacēla virs galvas sažņaugtās dūres un pakratīja. — Šitā nemūžam es nedzīvošu! Nemūžam Sudimants nevārtīsies pa gultu, vēderu izslējis! Ir tādas lietas, kas Sudimantam svētas!

— Tu taču solies atdot vīrus atpakaļ Višinskim, — Ieva mierīgi teica. — Kur tad paliks tavi svētie rudziņi?

—    Sapūs! Toties man būs tīra sirdsapziņa. Un, ja mani vīri kristu kaujā, neviens manu mūžu nevarētu nosaukt par veltu!…

—    Tēvs, tev sirdsapziņa dārgāka par dzīvību?

Sudimants bezpalīdzīgi samīņājās un izmisīgi bez vārdiem iebaurojās.

—    Man vajadzīga tava muiža kā cietoksnis! — nelokāmi noskaldīja meita un, rūgtumu neslēpdama, svešādā balsī piemetināja: — Es neesmu dieve. Es neesmu visvarena. Esmu tikai nožēlojamā Sudimantaite. Un man vajadzīga droša paslēptuve. Jā, jā! — Ieraudzījusi tēva nepacietīgo skatienu, viņa rūgti pavīpsnāja. — Virve tiek vīta arī manam baltajam kaklam.

Tēvam pār muguru pārskrēja šermuļi. Žēlabas aizžņaudza rīkli. Visiem Sudimantiem novītas virves. Sudimantus kar augšā. Kar augšā pašus augstdzimušākos, pašus bagātākos un pašus varenākos žemaišu cilvēkus. Nīdē ārā dzimtu, kura pabarojusi un apģērbusi zemi. Kas gan tad sagaida Žemaitiju? Kas sagaida tās mežus, lopiņus un svētos rudzīšus? Sudiman- tam baigi pat iedomāties. Sudimants skaitās un aiz bailēm trīcēja. Sudi- mantam acīs parādījās asaras.

—    Labi, meitiņ! — viņš nočukstēja. — Es sadzīšu savus vīrus muižā. Pārvērtīšu muižu par cietoksni. Tikai es lūgšus lūdzu — atgriezīsimies muižā abi kopā! Kāpsim zirgos un jāsim, atpakaļ neskatīdamies… Tūdaļ pat… Kamēr vēl laiks… Kamēr vēl virves tiek vītas… Paklusē, meitiņ! Sudimantiem jāsaglabā dzīvība! Mēs sevi nevaram nesargāt… Ja aiziesim bojā mēs, aizies bojā arī mūsu zeme… Viss tiks pazudināts. Viss, ko paveikuši, sakrājuši un radījuši lielie žemaišu vīri… Mūsu vectēvi un vecvectēvi… Vai tu smejies, meitiņ, ja, vai tev nāk smiekli?

Sudimantaite nesmējās. Tēva vārdi viņu saskumdinājuši. Sastindzinājuši viņai asinis. Tikai no tā viņa kļuva niknāka un nežēlīgāka.

—    Nē! — viņa teica. — Uz muižu tu jāsi viens! Aizstāvēt Sudimantu zemes — tas man par maz. Man rūp tās paplašināšana. Aizstāvēt Sudimantu dzimtu — tas man par maz. Man rūp tās izslavināšana. Un to es paveikšu, tēvs, vari man ticēt.

Sudimants pastiepa roku, gribēdams paņemt krūku. Uz galda viņš ieraudzīja tikai suķes un lipīga šķidruma lāmu. Viņš paskatījās visapkārt. Piepeši Sudimantam šķita, ka viņš visu sapratis, ka viņš cilvēkiem redz cauri. Muļķīgi tā gauzties, kremsties un mocīties, ja viss tik saprotams. Nomierinājies, apskaidrotu vaigu, viņš pagriezās pret meitu.

—    Meitiņ, uzklausies mani pēdējo reizi! Met ārā no galvas šos savus sapņu murgus! Nu, kas šobrīd tu esi? Klaipēdas valdniece? Tā tikai tu domā. Ha-ha-hā! Bet kāds par tevi smejas. Tu uzskati sevi par varoni. Tu uzskati sevi par visskaistāko, visprātīgāko un visgudrāko. Tu esi parasta skuķe, turklāt ar saviem murgu sapņiem tu esi stulbāka par citām! Jā, jā! Arī skaistākas par tevi ir! Un no pārējiem tu atšķiries tikai ar to, ka ar tevi, nevis ar citām kāds spēlē riebīgu spēli… Attopies, meitiņ, dosimies atpakaļ uz muižu! Ja jau uz cietoksni, tad uz cietoksni!…

—    Maldies, — Ieva noskaldīja, — nevis viņi ar mani spēlē, bet es spēlēju ar viņiem!

—    Kas ir šie viņi? Ar ko viņi uz vienu roku? Ak, kā es gribētu zināt, kas ar tevi spēlējas! Es viņus savās sudmalās samaltu starp akmeņiem! Izkārstu savās kārstuvēs! Bet es nezinu. Es neredzu. Ak, ja es zinātu!

—    Un tu tā runā, pat nevarēdams parādīties pilsētā?

Sudimants aprāvās. Meitas vārdi viņu atkal bija atsaukusi atpakaļ īstenībā. No īstenības maitājās asinis. Dzīve gāja pie velna.

—    Kāp zirgā un jāj mājās! Varbūt mammai patiešām… Es tev norīkošu bruņotus pavadoņus. Muižu pārvērt par cietoksni! — Ieva paņēma no galda šķirstiņu ar Būgas ģerboni. — Par šo tev paldies! Šis man noderēs. Un… paskaties māmiņai acīs tā, kā būtu paskatījusies es. Vai viss ir skaidrs?

—    Skaidrs!

—    Tad ardiev! Man ir laiks.

—    I.ai Dievs tev palīdz!

Šos vārdus Sudimants nevis izrunāja, bet izvaidēja.

3

Kaut gan Klaipēdā jau saimniekoja žemaiši, jūrā cīņa par pilsētu vēl turpinājās. Dancigas kuģi spieda Hanzas floti tuvāk krastam, cerēdami, ka šeit tiem uzbruks dumpinieki, varbūt pat kopīgi ar žemaišiem. Tomēr Dancigas kuģi, lai arī labi bruņoti, bija tikai prečinieki, un jūras kaujām pielāgotie Hanzas kuģi neko daudz no tiem nebaidījās. Bet te rudzu mēneša divdesmit piektajā dienā Hanzas savienības kuģis no Eībekas piestāja Klaipēdas ostā. Kuģa kapteinis Ādams griezās pie klaipēdiešiem, lūgdams audeklu lielajai burai. No ienaidnieka lūgt palīdzību bija riskanti. Taču kapteinis Ādams zināja, ka pilsētā daudz arī tādu, kuri jau gribētu padoties ordenim, tāpēc viņš paļāvās uz klaipēdiešu lēmumu, kas varētu apmierināt abas puses. Turklāt viņš rīkojās apdomīgi. Pirms ieku- ģošanas ostā visi labumi un pārtikas rezerves, kādas atradās uz kuģa, tika pārkrautas uz citiem kuģiem, kuri palika atklātā jūrā. Nelaimes reizē tie sagatavojušies doties Ādamam palīgā.

Ādams nebija kļūdījies. Jons Ķēsgailis nespurojās pretim un izturējās pret viņu mērenīgi. Žemaiši dumpiniekiem neesot palīdzējuši, žemaiši viņiem atņēmuši varu Klaipēdā. Un Ķēsgailim rādījās, vai tikai spēcīgā Dancigas flote negrasoties atgūt atpakaļ pilsētu. Žemaiši būtu sabradājuši kuģu komandas, ja tās kāptu krastā. Tomēr, ieņēmis Klaipēdu bez asins piliena, Ķēsgailis neuzdrošinājās iesaistīties atklātās cīņās, kamēr viņa sūtņi vēl neko nav ziņojuši no Viļņas un Krakovas.

Jons Ķēsgailis deva kapteinim Ādamam audeklu, un viņš jau gatavojās atstāt ostu. Bet pa šo laiku ar Ādamu satikties bija vēlējusies Sudimantaite. Ieva baiļojās. Viņa juta, ka sabrūk viņas cerības. Ja žemaiši nostiprināsies Klaipēdā, ja Eiropas prinčiem, firstiem un hercogiem tiks noslēgts ceļš uz Klaipēdu — ar ko tad šī pilsēta atšķirsies no Sventājas vai pat no Sudi- manta muižas? Ne ar ko! Visa jūras mala būs šis pats drūmais nostūris. Nē, nē, Klaipēda jāaizstāv! Jādara viss, lai žemaiši nedabūtu aizcelt ciet vienīgos vārtus uz citādu dzīvi.

Ādams, kam modās aizdomas, ka žemaišu nometnes vadoņi nevar vienoties, un, nevēlēdamies viņiem izrādīties par kūdītāju, līdz vēl veselu ādu nav izbraucis no ostas, par Sudimantaites vēlēšanos satikties ar viņu pavēstīja Ķēsgailim. Viņš pajautāja, vai jaunavai Sudimantaitei neesot kādas žemaišu stārasta pilnvaras. Nē, tādu neesot, Ķēsgailis atbildēja, tomēr ļāva Sudimantaitei satikties ar Ādamu: lai skuķis domā, ka viņai ir liels svars Klaipēdā, — jo vieglāk Ķēsgailis viņu varēs pārvērst par grēkāzi, ja vien šāda vajadzība pienāks.

Ievai nebija ne mazāko aizdomu, cik nenozīmīgs viņas stāvoklis, un sarunā ar Ādamu uzvedās tā, itin kā no viņas daudz kas būtu atkarīgs.

— Dodiet pavēli, lai Hanzas kuģi uzbrūk ostai! — Ieva Sudimantaite sacīja kapteinim Ādamam. — Žemaiši nepretosies. Par to es parūpēšos.

Smaidīdams kapteinis Ādams ilgi noskatījās uz Sudimantaiti.

—    Vai man jāuzbrūk ostai? Uz kāda pamata, jaunava? — viņš jautāja.

—    Klaipēda pieder ordenim! — Sudimantaite atbildēja. — Es zvērēju ordeņa lielmestram F.rlihshauzenam, ka Klaipēda vienmēr piederēs ordenim. Es pildu savu zvērestu, un jūsu — ordeņa drauga — pienākums ir man palīdzēt.

Ieva meloja un līksmoja, ka jauc visiem prātus.

—    Mīļā meitene, es nesaprotu, kāds tam sakars ar Hanzas floti? Ādams pauda izbrīnu. — Kuram piederēs Klaipēda, Hanzai gluži vienalga. Hanzai rūp vienīgi ūdensceļš līdz Nemunas grīvai. Jā, šim ceļam vienmēr jābūt brīvam. Hanza ir Hanza, kāpēc tai vajadzētu raizēties par krustnešu ordeni?

Smaidīdams kapteinis gaidīja, ko vel viņam pastāstīs šī daiļā viešņa. Sudimantaite jutās aizvainota. Šis bārdainais, iesirmais svešzemnieks smaida tā, itin kā būtu spējīgs izskaidrot pilnīgi visu — kas, kā un kāpēc dzīvo, kas ir ļoti svarīgs un kas nemaksā ne pliku grasi. Sudimantaite viņa priekšā jutās dumja nejēga un drausmīgi saskaitās.

—    Kungs Ādam! — viņa augstprātīgi teica. — Klaipēdas un tās ostas dēļ plūcas visa Eiropa, bet ordenim, starp citu, arī visiem vāciešiem, nav vienalga, kas nostiprināsies Klaipēdā.

—    Vai jūs tā domājat? — Ādams saausījās. — Protams, protams… Dzimtās zemes kunkulītis katram dārgs. Turpretim vienīgi vīzdegunīgiem lielībniekiem rādās, ka viņu dēļ visi gatavi pārkost cits citam rīkli. Nu, kas šī Klaipēda un tās osta ir Eiropai? Starp citu, vai gan tā ir osta? Jūs droši vien īstu ostu neesat redzējusi? Varbūt kuģosiet kopā ar mani un paskatīsieties?

—    Es nebiju gaidījusi, ka Ērlihshauzenam tik daudz ienaidnieku! — Sudimantaite deva pretim.

—    Tātad jūs nebrauksiet! — Ādams pasmējās. — Tā jau es domāju, ka veltīgi kavēju laiku. — Viņš piecēlās, sniegdams roku atvadām. — Jaunava cietokšņa priekšniece, jūs visu pārspīlējat! Lielā Eiropa nemaz nezina, ka šāda Klaipēda vispār pastāv. Un arī tie, kuri zina, uzskata to par magoņsēkliņu, ko vējš iekaisījis kaut kur pie Nemunas grīvas… Tiesa kas tiesa, Nemuna jums ir!

—    Lai tad tā būtu, — Sudimantaite pietvīka. — Klaipēda vēl iesprūdis rīklē arī jūsu Hanzai.

Ieva nokāpa krastā, satraukusies līdz asarām. Tik bezpalīdzīga vēl nekad viņa nebija bijusi. Ar prātu viņa saprata, ka patiesībā viņa tāda arī ir: bezpalīdzīga un nekaunīga stulbiķe. Un tūdaļ pat viņu sagrāba šausmas, ka zaudējusi pašpārliecību. Prom, šaubas, prom! Tiklīdz par sevi sāksi šaubīties — vienā redzējienā atkal būsi atpakaļ tēva muižā, noslēgusies no cilvēkiem, atvadījusies 110 visiem sapņiem…

Vakarā viņa uzaicināja savā zālē Ārdvicu. Viņš bija bāls un sakrities. Kaut arī visā vīlies un zaudējis cerības šajā dzīvē ieņemt sev atbilstīgu vietu, viņš nespēja skatīties uz Sudimantaiti bez saviļņojuma. Ārdvics neizturēja viņas skatienu un nodūra acis.

Sudimantaite viņam uzsmaidīja iecietīgi un labsirdīgi. Vai šobrīd viņas smaids nebija līdzīgs visziņa kapteiņa smaidam? Sudimantaite vēlējās, kaut tas tā būtu.

—    Nu, ko jūs pastāstīsiet? — Viņa pielieca galvu uz Ārdvica pusi.

—    Jūs aicinājāt mani, nevis es — jūs.

—    Bet pirmajam vajadzētu uzdot jautājumu jums — man.

—    Es nesaprotu, kas man būtu jājautā!

—    Jūsu vietā es gan būtu pajautājusi: jaunava Sudimantaite, vai tā nebijāt jūs, kura kādreiz man sacīja — es jums būšu vajadzīga, ja žemaiši ieņems pilsētu? Dīvaini, ka jūs, Ārdvic, esat tik aizmāršīgs!

—    Es atceros, — Ārdvics sacīja, — tikai tagad tam nav jēgas.

—    Kāpēc?

—    Jūs ne ar ko man nevarat palīdzēt. Visa vara atrodas Ķēsgaiļa rokās. Jums tikai liekas… Jūs maldīgi saprotat…

—    Man nekas neliekas! — Sudimantaite skarbi noskaldīja.— Es visu redzu. Ja neuzdrošināties uzdot jautājumu jūs, pajautāšu es. Ko jūs tagad domājat darīt?

—    Es apsveru.

—    Vai izspraukties cauri savējiem uz Dancigas floti?

—    Tajā es varētu noderēt vienīgi par jungu…

—    Skaidrs! Tad varbūt jūs domājat bēgt pie krustnešiem?

—    Viņu priekšā man nav nekādu nopelnu.

—    Ārdvic, neizvairieties! Es jums cauri redzu. Dumpja mērķi jums nebija svarīgi. Ne jau šo mērķu dēļ jūs kļuvāt par dumpinieku. Jums bija svarīgi izkarot sev stāvokli, liet varbūt es maldos?

—    Katrs grib dzīvot.

Ārdvics bija gluži samulsis.

—    Nevajag ķēmoties, Ārdvic! Mūsu abu tīkojumi ir līdzīgi.

—    Ko jūs man piedāvājat?

—    Es piedāvāju nopelnus ordeņa labā! — Viņa piemiedza acis. — Ordenis gūs virsroku. Vai jūs tam neticat, Ārdvic?

—    Iespējams. Ordeņa pusē stāv pāvests un vācu imperators.

—    Tas nozīmē, ka nopelni ordeņa labā ir obligāti…

Ārdvics vērīgi paskatījās uz Ievu.

T umšajā silu mēneša trešajā naktī Ārdvics un divi viņa pavadoņi piejāja pie Līvzemes robežām. Bruņiniekiem, kuri viņus aizturēja, Ārdvics pateica, ka runāšoties vienīgi ar ordeņa mestra palīgiem. Tiem Ārdvics pavēstīja: lielais sauszemes ceļš no Rīgas uz Karaļaučiem pie Sventājas ir brīvs. Žemaišu karapulki atrodas Klaipēdā. Zemaišu karapulku aizmugure nav nodrošināta.

4

Silu mēneša sestajā dienā Kazimiera Višinska nometnē atsteidzās spiegs no Gridkas Pidkina septiņnieka. Līvzemieši nāk! Spiegs pats savām acīm redzējis pirmos viņu jātniekus.

Kazimieram Višinskim iemirdzējās acis. Slēpni viņš bija nomaskējis ar priedēm noaugušā pussalā starp Sventājas upi dienvidos un divām kuģu piestātnēm — ziemeļos. Aizmugurē — rītu pusē — Višinskis bija sagatavojis pagaidu tiltiņu, ja rastos nepieciešamība atkāpties. Priekšā — vakaros — gluži kā uz delnas pavērās lielais krasta ceļš, aiz kura kūku- moja ar vārgu zāli apaugušas kāpas un ņirbuļoja jūra. Vieta negaidītam, pēkšņam uzbrukumam bija lieliska — no priedola un no paugura. Piedevām starp divējām ostas piestātnēm novietojušies Juškas Paukštaiša vīri, tiem vajadzēja uzbrukt ienaidniekam no aizmugures, tiklīdz būs sākusies kauja ielejā. Atkāpties viņi varēja pa slēpto braslu uz purviem rītos.

Saņēmis ziņojumu, ka tuvojas ienaidnieks, Kazimiers Višinskis, norādīdams uz augstajām kāpām viņpus ceļa, savam ziņnesim Lūšpinam teica:

—    Vai nebūtu jauki, ja tu pirmais parādītos ienaidniekam no viņās kāpas? Kāpas, debesis un tu — vai saproti?

—    Es nesaprotu, kāds tam sakars ar debesīm, — Lūšpins atbildēja.

—    Skaistums! Ienaidniekiem tāds iespaids! Nobīlis! — Višinskis sauca. — Bruņinieki nodomās, ka mēs viņiem uzbruksim no kāpām, un pagriezīs mums pakaļpusi. Tad no priedola mēs viņiem zibenīgi…

—    Smukuma dēļ es viņiem acīs nelīdīšu! — Lūšpins teica.

—    Mūsu nav daudz, mums jāapsver viss, mums pat jāprot parādīties viņiem negaidīti un iespaidīgi — tādā vīzē viņus apmānīsim!

—    Es mānīties nemāku,— Lūšpins noburkšķēja.

—    Diegadvēsele tāds! — Višinskis saskaitās. — Patiesi!… Kad līvze- mieši ieraudzīs šitādu uz kāpas, viņi nodomās, ka šitas tuntuļbikse grib padoties. Labi! Es pats viņiem parādīšos, es pats!

Drīzi atgriezās otrs spiegs. Viņš pavēstīja, ka esot saskaitījis vairāk par desmit bruņinieku.

—    Utubungu! — Višinskis nokliedzās.

—    Utubungu! — piebalsoja arī spiegs.

—    Ko? — Višinskim acis izsprāga uz pieres. — Tu gribi teikt, ka mums uzbrūk tikai desmit utubungu?

—    Vairāk par desmit, — spiegs atbildēja.

—    Ko — tu māki skaitīt tikai līdz desmit?

—    Tikai, — spiegs atzinās. — Bet simt viņu nebūs.

—    Pie tāda paura ne zobenu negribas smērēt! — Višinskis bija pārskaities no visas tiesas. — Kurš viņu sūtīja spiegos?

—    Ks! — atsaucās Pocjus Rusilavičs.

—    Kāda velna pēc, ja viņš skaitīt nemāk?

Es pats arī likai līdz desmitam varu aizskaitīt, — Pocjus Rusilavičs nopenterēja.

Kazimiers Višinskis saviebās. Viņam nebija tiesību vīriem pārmest. Viņi jau bija nāvei nolemti. Viņi gāja kaujā. Tikai trīsdesmit pieci karavīri, tikai tik vien palicis no trijiem simtiem. Pārējos Sudimants atsaucis atpakaļ uz savu muižu. Nē, nē, šos karavīrus nekādā ziņā viņš nedrīkstēja nosodīt, kaut arī viņi ir nejēgas, stulbeņi un tumsoņas, toties visi — drosmīgi un varonīgi vīri! Viņi nebija paklausījuši Sudimantam, nebija atgriezušies muižā, viņi, palikuši kopā ar Višinski, nebaiļojās, vai šurpu nāk daudz līvzemiešu. Tāpat kā Višinskim, viņiem svarīgs bija tikai viens — kauties un kapāt ienaidniekus. Šī zeme piederēja viņiem, un svešiniekiem tajā vienīgi atlika mirt. Ak, Višinskis viņus visus varētu sabučot, ka viņi ir tādi — prot aizskaitīt līdz desmitam un tālāk par savu degungalu neredz. Pats Višinskis daudz pratis, dzīvē daudz ko sapratis un arī tagad saprot — viņu cīniņš ir bezcerīgs. Tikai viņš par to nedomāja, viņš neskaitīja un nemaz negribēja zināt, cik daudz ienaidnieku nāk šurpu. Ir jāstāv savā vietā — ne par ko citu viņš nedomāja. Kāpēc lai viņš būtu domājis? Lai 110 šausmām mati slietos stāvus? Drošsirdība ir viegli ievainojama!…

—    Klausies, Pocju! — Višinskis teica. — Tu vadīsi uzbrukumu 110 prie- dola. Tiklīdz es būšu parādījies, redzi, tur — uz tās kāpas, kā pie debesīm, visā augumā… visā augumā — tu saprati?

—    Sapratu.

—    Visā augumā! Uz zirga! — Višinskis iekliedzās.

—    Es sapratu, — Pocjus Rusilavičs atkal apstiprināja.

—    Kad es visā augumā parādīšos uz zirga, utubungas sāks bolīt uz mani un pagriezīs jums pakaļgalu. Tad cērt, Pocju! Cērt kā zibens!

—    Kāpēc taisni es, vadoni? — Pocjum ietrīcējās balss. — Kas nu es par karavadoni!…

—    Tu esi lielisks karavadonis! — Višinskis pārliecināti teica. — Tu nemāki skaitīt, tāpēc tev nebūs bail. Bruks virsū simt, bet tu domāsi, ka desmit!

—    Nudien! — Pocjus, lādzīgais milzenis, pavērās smaidā. Karavīri spalgi norēcās. Un tūdaļ atkal iestājās kapa klusums.

Drošsirdības vārums!… Pa dzidrajām debesīm peldēja daži mākonīši. Uz zemes vējš dzenāja smiltis, šalca priedes un jūra, un kaut kur tālumā bez mitas māva govs. Spīdēja žēlotāja rudens saule, kura vakarā norietēs, bet 110 rīta atkal uzausīs un augu dienu gaismos cilvēkiem ceļu, pietiks gaismas gan paveikt lielus un smagus darbus, gan kaut ko paknibināties. Vai gan tas ir mierinājums pirms nevienlīdzīgās cīņas? Karavīri sadalījās pa savām paslēptuvēm pieklusuši, sirdī apņēmīgi, cenzdamies neko nedomāt. Bet vai gan viņi nedomāja? Domāja! Ikkatrs, ikkatrs karavīrs šobrīd domāja par savām mājām, atcerējās sievu un bērnus…

Pats Višinskis arī atcerējās savu sievu Barku — satraukušos, gluži kā prātu zaudējušu. Tā bija viņu abu pēdējā satikšanās. Sudimants bija atsaucis savus ļaudis no karapulka, un viņi skriešiem drāzās pa ceļu — atsevišķi, pa vienam un pulciņos. Citi jāja uz zirgiem vai veda tos pie rokas. Višinskis ar Miknu Staņuli jāja viņiem nopakaļ un mēģināja pierunāt, lai griežas atpakaļ uz Sventāju. Viņi mēģināja pamodināt viņu pašlepnumu un žemaitisko spītību, solīja pielauzt Sudimantu, dabūt viņa piekrišanu, solīja atlaist nodevas, draudēja ar stārasta nežēlastību… Reižu reizēm viens otrs apstājās, šaubīdamies pār plecu paskatījās Višinskim acīs, bet tūlīt atkal aizgrieza galvu un gāja tālāk… Bailes no Sudimanta pārmāca visas pārējās šo ļautiņu jūtas.

Un piepeši Kazimiers ieraudzīja savu divriču pajūdziņu, savu zirgu, kas vilka šo pajūdziņu pārtieši laukam, galīgi bez ceļa. Ieskatījies viņš ieraudzīja arī savu sievu. Viņa ķepurojās ārā no gravas un nevarēja vien izķepuroties. Izbijies Višinskis piesteidzās viņai klāt.

—    Kazimier, — Barka klusi ierunājās, — vai tu arī bēdz? Vai jūs visi bēgat? Kazimier, neej mājās, neej mājās, tur tagad ir kārtība, visur tīrs, tu pārnāksi pēc tam, kad viss būs galā!

Kāpēc viņa toreiz tā bija teikusi? Kāpēc Višinskim ienākuši prātā šie vārdi tagad, kāpēc tagad — pirms kaujas? Kāpēc viņam tagad tik svarīgi parādīties ienaidniekam uz kāpas — gluži kā pie debesim — visā augumā, visā augumā uz zirga?

Kazimiers dziļi nopūtās un cieši sāka skatīties uz zaļo ieplaku starp jūru un priedolu gluži kā uz sievas noplukušo lakatu.

5

Vispirms pāri kāpai pacēlās kupls smilšu mākonis, pēc tam iznira spoža bruņucepure un zirga galva, vēl pēc mirkļa uz kāpas jau stāvēja jātnieks visā augumā, debesu zilgmes ieskauts.

Līvzemiešu bruņinieku virtene, kura bija virzījusies gar kāpu nogāzi, pēkšņi sadalījās grupiņās. Cik nelāgi! Izklaidā viņus nevarēs izķert! Kazimiers Višinskis sagrieza zobus. Neesi muļķis, Pocju, neklausi manai pavēle! sirdī viņš brēca. Neuzbrūc, pacieties, izbīsties, nespēj pateikt ne vārda! viņš lūgšus lūdzās.

Acīm redzami Rusilavičs pats bija izpratis stāvokli, viņa karotāji ārā no priedola nerādījās.

— Ei, utubungas! — Višinskis iekliedzās, pacēlis gaisā gan vairogu, gan zobenu. Līvzemiešu pūlīši ātri saslēdzās kopā un piesedzās ar vienlaidu vairogu sienu. Tagad nu viņi bija pagriezuši pakaļgalu pa cirtienam!

Višinskim nospindzēja gar ausim. Smagais, krītošais vairogs norāva viņu no zirga, kas sprauslodams aizjoņoja pa kāpu galotnēm. Zirgs laikam skrēja pret vēju, jo kāju uzmestās smiltis šaltīm bira Višinskim sejā. Višinskis vairs neredzēja, kas notiek ieplakā. Tikai pēc kliedzieniem, zirgu kāju dipoņas, zobenu un vairogu šķindas un atsevišķiem bom- bardu šāvieniem viņš saprata, ka Pocjus Rusilavičs nav ne pārsteidzies, ne nokavējies. Višinskis mēģināja celties kājās, un dedzinoša sāpe apsvilināja krūtis. Gar acīm sametās zaļš. Skaņas no ieplakas aizvēlās tālāk un apdzisa. Kazimiers kņūpus pakrita smiltīs. Pie viņa pierāpoja Lūšpins, lamādamies un zobus griezdams — viņš nebija nosargājis vadoni, nebija nosargājis!…

—    Kungs Dievs, tik pēkšņi! — vilkdams Višinski lejā no kāpas, viņš šļupstēja. — Ek, utubungas, riebekļi, asinssūcēji!…

No sāpēm kunkstēdams, Višinskis atrociski izrāva no brūces bultu.

—    Es neesmu vainīgs! — Lūšpins taisnojās.

—    Cik daudz? — Višinskis jautāja.

—   To neviens nezina, neviens! — Lūšpins steigšus atbildēja. — Es neesmu vainīgs…

—   Tu neesi vainīgs… — Višinskis sašķobīja seju. — Nerausti mani! Ko tu mani velc? Liec mani mierā! Pazūdi no acīm!

Lūšpins atpakaļiski nošļūca no kāpas, uzlēca zirgā un aizauļoja pa jūras krastu uz Palangas pusi.

Ar nagiem ieķerdamies trūcīgajā zālē, Višinskis atkal uzlīda kāpā un paskatījās uz ieleju. Sudimanta karogs! Tur taču Gridkus Pidkina karavīrs pacēlis Sudimanta karogu: divi iešķēlumi — trīs zaļas mēles, trīs indīgas čūskas dzeloņi plivinās vējā… No izmisuma Višinskis gandrīz vai sāka raudāt. Met nost, Gridku, šo nolādēto karogu, met prom pie velna!

Ielejā būkšķēja bombardas, saulē laistījās zobeni un zibinājās sejsegi. Spārdījās un šaušalīgi zviedza pakritušie zirgi, uz visām pusēm rāpoja ievainotie. No ostas, no slēpņa, lēkšoja šurpu Juškas Paukštaiša jātnieki.

—    Par agru! — Višinskis iebrēcās. — Ko tu dari, Juška! Tev par agru uzbrukt!

No kliedziena Višinskim sametās acīs tumšs, un galva viņam atkal nobaukšķēja smiltīs. Kaujas skats pagaisa miglā. Šķita, ka daži žemaišu vīri cīnās ar tūkstošiem ienaidnieku, bet pāri visām debesīm aizpeld un plandās Sudimanta zaļais karogs… Višinskim ienāca prātā, ka sazin kad atpakaļ bērnībā, sen, sen, pa mežiem skraidīdams, viņš bija domājis: ja kādreiz būs lemts krist kaujā, tad tikai no baismīgā ugunsspļāvēja — sev išķā i zgudroj u m a…

"Kazimier, neej mājās, neej mājās, tur tagad ir kārtība, visur tīrs, tu pārnāksi pēc tam, kad viss būs galā!"

Asara nepaguva noritēt smiltīs. To izžāvēja vējš un saule turpat — uz nobālušās sejas.

Vakarpusē uz Kazimiera vaiga Mikna Staņulis ieraudzīja mirdzošu sāls graudiņu.

Bez Miknas Staņuļa dzīvi palikuši vēl pieci vīri, viņu vidū arī Pidkins un Paukštaitis.

Spiegi atnesa ziņu, ka divu verstu attālumā parādījies jauns līvzemiešu pulks — šoreiz jau liels, tā vairs nebija izlūknodaļa.

Kazimiera Višinska un Pocjus Rusilaviča miesas vīri noguldīja uz nestuvēm, pārklāja ar zirgusegu un lēnām aiznesa uz slēptā brasla pusi.

Tajā pašā laikā no Palangas uz Klaipēdu aizlēkšoja četri ziņneši ar Lūšpinu priekšgalā. Viņi nesa Jonam Ķēsgailim vēsti par stāvokli jūras malā pie Sventājas.

Astotā nodaļa

1

Viļņas bīskaps Mikalojs pieņēma Žemaišu sūtni, Kražu karvedi Kmitu Rudaminaiti, kapelā. Bija agrs rīts. Neviena cita kapelā nebija, vienīgi viņi, tomēr Kmita neuzdrošinājās stāstīt bīskapam, kas pašlaik notiek Klaipēdā un visā jūras piekrastē. Viņš nodeva bīskapam Žemaitijas stārasta Jona Ķēsgaiļa vēstuli valsts kancleram Mīkolam Ķēsgailim. Kmita nezināja, ko stārasts raksta kancleram. Viņš zināja tikai tik daudz, ka brāļa vēstule brālim izskaidros bīskapam stāvokli Žemaišos daudz patiesāk, nekā Kmita būtu spējis izskaidrot vārdiem.

Bīskaps lasīja vēstuli klusām, pagriezies pret loga gaismu. Pēc viņa sejas nevarēja uzminēt, kādas jūtas vēstule viņā izraisa. Aiz satraukuma Kmita Rudaminaitis smagi elpoja. Kaut arī viņš nezināja, ko bīskaps klusībā lasa, šos vārdus viņš dzirdēja grandam kā tālu pērkona negaisu, kas vēl nezin no kuras puses pārklās debesis ar mākoņiem.

Izlasījis bīskaps satina vēstuli vīstoklī, gribēja pārsiet ar aukliņu, tomēr veltais darbs viņam derdzās, un viņš pagriezās pret Kmitu. Stīvi skatīdamies uz pliko, četrstūraino bīskapa galvu, viņš sastinga.

Bīskaps uzsmaidīja. Klusiem soļiem viņš piegāja klāt un piekļāva auksto plaukstu Rudaminaitim pie vaiga.

—    Es saprotu tavas pretrunu pilnās domas, — viņš iedrošinādams bilda. — Tavas domas taču nevar nonākt pie vienprātības, vai ne?

Rudaminaitis nevarēja saprast, uz kuru pusi bīskaps velk, tāpēc klusēja.

—   Tu vari paļauties uz mani! — Bīskaps nolaida roku. — Neviens cits tik dziļi neizprot nodevību kā vecs garīdznieks.

Rudaminaitis nobālēja.

—    Es neesmu lasījis vēstuli, — viņš nočukstēja. — Es lo nodevu Jūsu Svētībai tikai tāpēc, ka tās sūtītājs un saņēmējs, jā, abi esot radinieki. Bet es ne vienu reizi vien esmu piedzīvojis, ka valdnieku radniecība samaitā valsts lietas.

—    Tikai tāpēc?

Bīskaps sadrūvējās.

—    Un vēl… — Rudaminaitis norija siekalas. — Valstsvīri nes atbildību cits cita priekšā, bet jūs — vienīgi Dieva priekšā. Valstsvīri cits citu var apkrāpt, bet Jūsu Svētība nekad Dievu nepiekrāps.

Bīskaps apmācās un, nedzirdamiem soļiem atkal piegājis pie kapelas loga, skatījās uz silu mēneša rītablāzjnu. Bīskapa plikā, četrstūrainā galva sāka spīdēt.

—    Neviens cits tik dziļi neizprot nodevību kā vecs garīdznieks, — bīskaps atkārtoja un apklusis tīksminājās par rīta gaismu un nodevības izprašanu. — Tu, karvedi, taču nekad neesi bijis zaķpastala! — Viņš spēji pagriezās pret Rudaminaiti. — Jaunībā tev ne no kā nav bijis bail, kamdēļ tev jābaidās vecumā?

—    Es neesmu lasījis vēstuli, — Rudaminaitis atbildēja.

—    Neesi naivs! — bīskaps iecietīgi teica. — Lietuvis nevar nodot. Viņš nevar tikt gudrs, kas un kāpēc būtu jānodod. Lietuvis var nodot vienīgi sevi, cik viņš liels nejēga, cik tumsonīgs un īsredzīgs, viņš var nodot vienīgi tad, ja pats to saprot un tāpēc sev neuzticas. Lai lietuvis darītu ko darīdams, viņš nešaubās, ka dara pareizi, ja izdarīs pa prātam valdniekiem un gudrajiem. Un vēl, karvedi: lietuvis, lai negribētos, cik stipri negribēdamies, pašpaļāvības trūkuma reizē piesauc Dievu. Viņš kāro, lai Dievs paskatās uz viņu no malas un pasaka, vai viņš rīkojas pareizi vai nepareizi. Alkas būt šķīstam lietuvim ir iedzimtas. Tamdēļ viņš nevar nodot. Viņš vienīgi var parādīt, kā maldījusies viņa dvēsele. — Pēc klusuma brīža viņš piemetināja: — Es Būgam piedāvāju Čerņigovu, viņš izvēlējās Klaipēdu. Es viņam rādīju Dievu, viņš redzēja jūru. Es viņam piedāvāju gara kultūru, viņš aizgāja kopā ar barbariem.

—    Ķcsgailis ir gudrinieks, ja jau to rakstījis vēstulē, — Rudaminaitis teica.

—    Ķēsgailis… — Bīskaps klusi iesmējās. — Ķēsgailis stipri maldās. Būga vismaz zina, ko grib. Ķēsgailis nezina ne tik daudz. Tamdēļ arī saku: lietuvis nav spējīgs pastrādāt nekrietnību. Nepārdomāti pastrādāta nekrietnība nav nekrietnība. Par tādu Dievs nesoda.

—    Jūsu Svētība! — Rudaminaitis apjuka. — Visu mūžu esmu bijis padevīgs Ķēsgaiļa kalps, un visu mūžu Ķēsgailis pret mani izturējies taisnīgi. Taisnīgāka vīra Žemaitijā nav!

Bīskaps Mikalojs pēkšņi sadrūma.

—    Nerunā niekus, karvedi! — viņš skarbi noteica. — Ja tu būtu bijis Ķēsgaiļa padevīgs kalps, šobrīd es nebūtu priecājies par tevi. Visu mūžu tu esi pielūdzis Dievu un Velnu, visu mūžu esi gaidījis… — Bīskaps pacilāja pergamenta vīstokli. — O, tu esi bijis neatlaidīgs! Tu ticēji savai zvaigznei. Par ticību tu patiešām esi pelnījis atalgojumu! — Bīskaps atkal pagriezās pret logu, pa kuru iespīdēja pirmais saules stars. — Tava zvaigzne atmirdzējusi vismaz vecumdienās…

—    F.s neesmu lasījis vēstuli! — Kmita Rudaminaitis nokrita ceļos. — Vai es esmu tik sāpinošu vārdu vērts, ja nelokāmi ticu vienīgi Jūsu Svētībai?…

—    Diezgan! — Bīskaps sapīka. — Kur pašlaik atrodas Būga?

—    Es viņu gribēju atrunāt, viņš mani neklausīja, viņš vēl pavisam jauns…

—    Celies! — bīskaps lika.

—    Esmu pieredzējis, — piecēlies iečukstējās Rudaminaitis, — ka tas, kurš jaunībā mētājas kā bez galvas, nobriest drīzāk nekā…

Bīskaps Mikalojs viņu pārtrauca ar nervozu rokas mājienu.

—    Vai tu esi ievērojis, karvedi, ka ceremoniju laikā priesteri aizvien vairāk apvilkuši baltu tērpu? Vai tu neesi sapratis, ka viņi grib parādīties cilvēkiem arvien šķīstāki ne tikai dvēselē, bet arī apģērbā?

—    ļums taisnība! — Rudaminaitis paklanījās. — Ja neatver sirdi tas, kurš nomaldījies, to atver skolotājs. Ja aitas aizbēgušas, tās meklē gans. Ja…

—    Kur pašlaik atrodas Būga? — bīskaps noprasīja atkal.

—    Krakovā, Jūsu Svētība…

Bīskaps rūpīgi pārsēja vēstules tīstokli ar aukliņu un sniedza to Kražu karvedim.

—    Un tagad ej un atdod Žemaitijas stārasta vēstuli valsts kancleram! Vakarā mēs abi satiksimies atkal.

2

Krakovā rudens bija skaists, toties īss. Zemliku mēneša pirmajās dienās sākās salnas, un divās dienās pilsētas koki bija nometuši savas daudzkrāsainās drānas. Pliko koku vidū vairāk izcēlās cilvēku sejas — bažīgas, norūpējušās un izmocītas aiz neziņas par tuviniekiem un rītdienu. Karaļa saucēji jāja pa pustukšajām ielām un pilnā rīklē kliedza par poļu lielajām uzvarām pār krustnešiem. Taču cilvēki viņos neklausījās: arvien vairāk māšu saņēma ziņu par dēlu bojāeju. Ar melnu tūku pārklātu, pārveda te vienu, te otru Krakovas augstmani. Krakovieši aizvien vēl piedalījās baznīcas aizlūgumos par kritušajiem pie Hojņices.

Toms Durtins sarūdzis klīda pa pilsētas šaurajām ieliņām. Greznās pilis, izrotātie nami un lielās smailtorņu baznīcas viņu nomāca. Pēc dabas augstprātīgs, soģis jutās aizvainots, ka varenajo pilsētā viņš ir mazs, sīks cilvēciņš. Neviens nelikās ne zinis, ka viņš žemaišu atsūtīts valstiska svarīguma jautājumā. Neviens neuzklausīja ne viņu vadītāju Būgu, ne Mi- kucki, ne viņu. Katru rītu viņu flīģelī karaļnama labajā spārnā ieradās neredzēti resns kancelejas notespuļķis ar lielām, sarkanām pogām uz vēdera un pavēstīja, ka šodien bajāru padomes locekļi viņus nevarēšot pieņemt. Ka viņus nepieņems ne lielhetmanis, ne kanclers vai zemes maršals, viņi bija sapratuši pirmajā nedēļā pēc ierašanās. Viņi nezaudēja cerību satikties vismaz ar valdnieku padomniekiem vai bajāru padomes ietekmīgajiem locekļiem. |a žemaišu piedāvājumi viņus spētu ieinteresēt, no augstumiem nolaistos arī hetmanis ar valsts kancleru. Taču dienas aizskrēja, bet žemaišu sūtņi vienīgi šo kancelejas izsūtāmo ar sarkanajām pogām vien bija redzējuši. Karaļnama tumšajā flīģelī viņi veltīgi bija no- dirnējuši jau vairākas nedēļas. Tiesa gan, ceturtdienās uz viņu flīģeli mēdza atskriet galma kapelmeistara sūtīts zēniņš un uzaicināt vakarā paklausīties vijoļspēli vai arī noskatīties izrādi, kurā piedalīšoties arī daiļas sievietes.

Stanislova Būgas pacietība bija dzelžaina.

—    Viņi mūs neizlaidīs, ja arī paši būsim nolēmuši doties prom, — viņš teica. — Viņi nojauž, ar kādiem piedāvājumiem esam ieradušies. Viņi mūs vilcinās pieņemt tikai tāpēc, lai kārtīgi varētu pārdomāt mūsu nolūkus. Es šos poļus pazīstu!

Mierīgi gaidīja pieņemšanu arī Aristofāns Mikuckis. Krakova viņam izraisīja sen aiztraukušo dienu atmiņas. Krakovā viņš bija mācījies pusotru gadu, šeit viņam bija labi draugi, tomēr viņš tos neapciemoja, nevēlēdamies sacelt nevēlamas runas par žemaišu misiju. Aristofāns deva Durtiņām padomus, ko pilsētā vērts apmeklēt un apskatīt. Tikām dedzīgais un straujais Durtins vienīgi zobojās par Krakovu.

Iedzēris un saskaities viņš Aristofānam penterēja:

—   Tu esi nabaga samaitāts cilvēks! Zinības tev sapūtušas miglu acīs, tu neesi redzējis, ka pa Floriāņu ielu uz ēzeļa jāj pussprādzis muižnieķelis un visiem rāda krustnešu karogu, kuru Zaļģira laukā lietuvji atņēmuši Dīteram fon Krauzem. Rāda un plātās, itin kā šis karogs būtu poļu laupījums!

Izlamājis deviņgalvu pūķus, kuri tik ilgus gadus neesot aprijuši svēto Malgožatu un svēto Mīkolu, Durtins parasti pateica, ka ejot uz Svētā Gara slimnīcu apciemot Pjasta meitas — Jadvigu, Annu un Elžbetu —, un vienmēr pārradās mājās tikai nakts vidū. Toms Durtins iegriezās daudzos krodziņos un iebraucamās vietās un izokšķerēja amatnieku kvartālu, izrādīdams īpašu ziņkāri par ūdens apgādes meistariem un stikla pūtējiem, kuri gatavoja krāsaino stiklu haniem un poļu augstmaņiem. Šis brīnums viņam patika. Taču ienaids pret karalisko Krakovu viņā tamdēļ auga spēkā. Krakova bija pārāka nekā Lietavas pilsētas. Neviens no Zemaitijas miestiņiem tai nevarēja turēt līdzi. Visas Lietavas baznīcas būtu vajadzējis salikt uz viena kalna, lai varētu izjust Krakovas izcilumu. Ar šo vīzdegunību Krakova darīja kaunu Durtiņām, nospieda viņu un taisīja vai traku. Tamdēļ viņš kļuva priecīgs, kad pēkšņi kokiem nobira lapas un uz ielām spilgtāk izcēlās cilvēku sejas: satrauktas, nobažījušās un ciešanu pārvērstas. Grezno un dižmanīgo piļu pilsētā cilvēki bija nelaimīgi. Sevišķi Tomam Durtiņām patika stāvēt Lielā tirgus laukumā un vērot cilvēkus, kuri drūzmējās senatoru namu priekšā. T ie bija no daudzajām Polijas vojevodistēm saskrējušie skrandaiņi. Karš viņiem laupījis tuviniekus, pārvērtis pelnos viņu mājas, pašus pataisījis par invalīdiem, vientuļiem un nevienam nevajadzīgiem cilvēkiem. Krakovā, senatoru pilīs, viņi meklēja palīdzību un žēlastību. No dienas dienā nelaimīgo pulcējās arvien vairāk. Neviens viņus neiztrenkāja, neviens neiznāca no pils viņus satikt. Atraisījuši ēdiena tarbas, viņi krimta savu vārgdieņa maizi un taupīgām drupačiņām baroja baložus, kuri atlaidās no senatoru pils pagalma. Paēdušie baloži pacēlās gaisā, tad piemetās uz skursteņiem un no knābīšiem bārstīja akmentiņus, kuri uz bruģa tūdaļ pārvērtās par zelta naudas gabaliem. Nabaga leģendas!… Apburtie kuniga Probus kalpi. Nabaga Krakovas baloži!… Cik daudz no viņiem cerēja un gaidīja skrandaiņu bari — vairāk nekā savulaik kunigs Probus, kas garus gadus bija cīnījies pēc karaļa kroņa, tā arī nekad to nedabūjis.

No laukuma Durtins devās uz Klepažu — Vavelas piepilsētu —, iegriezās krodziņā, kurā dancoja, skaļi smējās un, tabaku svērdamas, snauduļoja netiklās meičas. Toms atgriezās karaļnama flīģelī pirms pašas vārtu noslēgšanas. Mikuckim, ar kuru Durtins mitinājās vienā istabiņā, augām naktīm nebija miera. Vispirms Durtins viņam atstāstīja savas līksmās dēkas, pēc tam sāka snauduļot un griezt zobus, galu galā viņš ķērās pie krākšanas un caurmiegā briesmīgi kliedza. Sudimanta pagrabos pieradis pie klusuma, Mikuckis to nespēja izturēt. Tumsā starp četrām sienām svaidījās baisa cilvēka balss. Vienatnē ievingrinātā Mikucka iztēle tumsā acumirklīgi radīja šausmīgu elles ainu. Dieva Pastaro tiesu un dzīvo un mirušo pēdējās ciešanas. Tamdēļ biežus vakarus Aristofāns Mikuckis ielūdzās pie Būgas parunāties un pavadīt laiku.

Žemaišu delegācijas vadītāju poļi bija apmetinājuši mazākā, toties atsevišķā istabā. Augām dienām Stanislovs Būga negāja ārā no šīs istabiņas. Šeit viņš mazgājās, ēda un strādāja. Reizumis Mikuckim šķita — Būga ir laimīgs, ka poļu dižvīri vilcinās viņu pieņemt. Būga rūpīgi gatavojās satikties. Aristofānam radīja izbrīnu arī Stanislova untumi. Šajās dažās nedēļās viņš Būgam bija atnesis no pilsētas līmi, skārdu, diegus, adatas un miežu miltus, bet aiznesis tikai dažas vēstules, kuras nodevis poļu vēstnešiem, kuri devušies uz Brestu. Būga bieži lūdzis Mikuckim, lai nodod Durtiņām naudu.

—    Veltīgi šķiedies! — Aristofāns pukojās. — Viņš to nodzers vai izdāļās skuķēm.

—    Lai! — Būga atbildēja. — Mums soģis vēl būs vajadzīgs.

—    Labāk būtu tikuši galā bez viņa.

Stanislovs Būga pacēla nogurušās acis uz Mikucki.

—    To, kurš kaut ko dara, vienmēr kāds tiesā, — viņš sacīja. — Sieva, soģi, valdnieki, pēcteči… Ko tur teikt, es negribētu palikt nenotiesāts. Ja tevi netiesā par taviem darbiem — tu, cilvēk, esi aizmirsts un tava dzīve nav bijusi vajadzīga.

—    Tavā vietā es būtu gaidījis nevis tiesāšanu, bet cildināšanu.

—    Arī cildināšana ir tiesāšana! — Būga strauji atbildēja.

Aristofānam Mikuckim kļuva žēl Būgas. Viņš runā par tiesāšanu, bet

gaida cildināšanu. Viņš ir pārliecināts par sevi vēl stiprāk nekā jebkad agrāk. Viņš nešaubās, ka tiks visu atzīts. Cik daudzus cilvēkus šāda patmīlība aizdzinusi postā!… Valsts ir viena, bet valdīt pār to grib daudzi.

3

Stanislovs Būga nopūta sveci, atvēra lodziņu un parādīja Mikuckim kokus, kuri auga gar augsto mūra sētu.

—    Vai redzi? Nakti nobirušas lapas.

—    Tas neko labu nesola.

—    Lapas un to nevajadzīgā šalkoņa ir pļāpas. Būtība pastāv kokā bez lapām! — Būga iedegās. Ārā vēl lāga nebija atausis, un pa lodziņu plūda iekšā aukstums. Būga stāvēja vienā kreklā un arī trīsēja. — Šonakt arī es esmu nometis lapas. — Viņš paliecās uz galda pusi. — Skaties, Aristofān, tu esi gudrs cilvēks, man ir svarīgi, ko tu teiksi!

Apaļš priekšmets, salīmēts no krāsainā stikla, mirdzēja arī blāvajā gaismā. Zirga pakavs, apakšā — starp pakava austiņām — trīs jūras viļņi: zaļš, melns un sarkans; pāri jūrai — zem pakava izliekuma — lidoja kaija ar rudzu vārpu knābī.

—    Es nemaz nezināju, ka tev ir nags, — Mikuckis brīnījās. — Skaista bildīte!

—   Tā nav bildīte, — Būga drūmi iebilda. — Tas ir jaunais Lietavas ģerbonis.

—    Ak!…

—    Neakojies! Domā! Pastāsti, ko tu domā!

Ģerbonis Mikuckim bija mēms priekšmets. Ģerboni nevar palaist cilvēkos kā naudu. Parādīdams cilvēkam ģerboni, tu nepierādīsi, ka viņu mīli. Vai viņu ienīsti, ar to tu, cilvēk, nepateiksi, ka pērc 110 viņa aitu. Ģerbonis nepulcina cilvēkus, tas tikai liecina, ka viņi jau sapulcināti. Cik cēla krāpniecība!… Aizej, Būga, uz Floriāņu ielu un apskaties — neviena nama, kuram uz pieres nebūtu marmora ģerbonis! Kāpēc, Būga, un kamdēļ tik daudz namu ar visdažādākajiem ģerboņiem? Vai nepietiek ar vienu ģerboni visiem namiem, visai Krakovai un visai Polijai?

—    Kā lai tev pasaka…— Mikuckis uzmeta kūkumu. — Man nepatīk šī tava jūra. Zaļa, melna, sarkana… Neviena zila vilnīša! Manējā jūra ir tuvāka īstenībai.

—    Tavējā jūra? Par ko tu runā?

—    Par mēli. Par valodu. Par pļāpām, kā tu teici…

Stanislovs Būga iesmējās, satvēra ar rokām galvu un apsēdās vaidēdams:

—    Tu pļāpā, tu pļāpā… Nav tādas juras! Nav!

—    Kā lai tev pasaka… Vai drīkstu pajautāt?

—    Jautā!

—    Vai tauta, savā augstprātībā nesapulcinājusies kopā un palikusi vāja, tamdēļ kādreiz kādu varēs vainot?

—    Nē!

—    Savādi, — Aristofāns Mikuckis nomurmināja.

—    Kas ir savādi?

—    Savādi, ka tu saproti manu jūru, bet saki, ka tās neesot. Pagaidi, es vēl gribu pateikt!… Zeme audzina, kad tā tiek arta. Debesis audzina, kad uz tām skatās un jautā: kas tur ir, kas atrodas aiz tām? Vai pareizi esmu sapratis: tu vēlies, lai arī jūra audzina lietuvi, lai padara plašāku viņa apvārsni?

—    Jā! Izbraucis ar kuģi jūrā, lai lietuvis justos tā, kā juties tu, kad biji izlīdis no Sudimanta tumšā pagraba.

—    Savādi, — Mikuckis nobubināja.

—    Kas ir savādi?

—    Ja bērnu audzini ar siksnu, viņš domā, ka tu esi ļauns, ka tu viņam dari pāri. Paies daudzi gadi, iekams viņš par pērienu tev pateiksies. Cilvēkiem jānobriest audzināšanai, Stanislov! Man savādi, ka tu…

Būga viņu pārtrauca:

—    Esmu vienisprātis, Mikucki! Es steidzos. Briesmīgi steidzos, to es atzīstu. Man pietrūkst pacietības. Bet ko lai dara? Lietuvjiem nav neviena, ar ko sevi salīdzināt. Viņi mēra tikai savu augumu. Viņi spļauj virsū Eiropai, skolām, mākslām…

—    Iespējams. Tikai jūra vien te neko nelīdzēs… Pārdomājot pieredzi, vajag vismaz kaut par nieku kļūt gudrākam, lai pēc gudrības varētu sākt kārot, lai to sāktu meklēt arī citur…

Stanislovs Būga pienāca klāt un apstājās Aristofānam Mikuckim priekšā. Aiz muguras sakrampētas rokas, nokārta galva, no negulēšanas un rūpēm sakritusies seja. Moceklis, Mikuckim ienāca prātā, neizpratne allaž pārvēršas mokās. Apgaismot prātu tūkstošiem cilvēku uzreiz — pēc tā var tiekties vienīgi cēlsirdīgs nejēga. Aristofānam kļuva viņa žēl.

—    Es aizvēršu logu, tu drebi!

Mikuckis piecēlās.

—    Nevajag! — Būga iebilda. — Tu daudz esi lasījis rakstos. Tevi mācījuši gudri vīri. Tu esi skatījies caur Romas un Krakovas skolu logiem. Tu esi gudrs. Es tev varētu ticēt, ja… Taču tevi samaitājis jaunais Dievs. Kristieši tev iedzinuši galvā: visu, ko dari tu, jau darījuši citi. Un mūsu darbos tu nevari ieraudzīt atšķirību no pagātnes darbiem.

—    Labi, labi, runā!

Mikuckis nokāra galvu.

Stanislovs Būga brīdi klusēja, ar sāpēm izvēlēdamies vārdus, pēc tam tos izrunāja, katru pavadīdams ar pirksta iebadīšanu sev pierē:

—    Vītauts bija redzējis jūru. Es esmu redzējis jūru. Skatīdamies uz jūru, Vītauts domāja par valsts vareiļumu, es domāju par valsts kultūru. Vītauts gribēja pārvērst Lietavu par ienesīgu muitnīcu starp Rītiem un Vakariem. Es gribu, lai visur dzīvo cits cita vērti cilvēki, arī muitnīcā.

Uzlēca saule. Būgas lodziņš skatījās nevis uz uzlecošo sauli, bet uz ziemeļvakariem, tomēr viņi redzēja saules apspīdētos rudenīgos pakalnus tālu ārpus pilsētas. Skats bija jauks. Priecādamies abi atcerējās, ka arī I.ietavā ir līdzīgi pakalni, ka arī tur tos tāpat apspīd saule, ka abi dzimuši un auguši uz šādiem pakalniem un ka tagad tos ieraudzījuši pēkšņi, negaidīti, tālu no mājām — gluži kā nokļuvuši dzimtenē, gluži kā atgriezušies bērnībā. Ai, bērnība, kas tai var nostāties līdzās!… Kad pēkšņi tā ienāk prātā, sametas skumji. Pēc tam atkal jāpieliek daudz pūļu, lai spētu noticēt, ka galvenais tomēr ir tas, ko dari šobrīd, par ko domā šobrīd.

—    Bez valodas mēs neradīsim savu kultūru, — Mikuckis atkal paskatījās uz Būgu. — Mēs nevarēsim sajust savu vērtību. Nesajutusi savu vērtību, mēs nekad nespēsim uzdrīkstēties laisties plašajā pasaulē. Kas šajā jautājumā tev nav skaidrs?

—    Labi, tagad jautājumu uzdošu es, — tik tikko dzirdami teica Būga. — No kā tu sāksi kuģošanu savā jūrā? Atbildi, Mikucki!

—    No kā es sākšu? — Aristofāns gluži kā pamodās. — No himnas! Himna nav mēmais ģerbonis. Himna uzrunā. Māca tos pašus vārdus, tās pašas jūtas. Himna vieno. Himna ir vienotības cepure.

—    Tu skaisti runā! — Būga sacīja. — Ģerbonis man jau ir. Bet kur ir tava himna? Vai nav labāk, ka zvirbulis rokā, nekā briedis mežā?

—    Nesaki vis! Brieža ragus es jau esmu redzējis. Tie man jau parēgo- jās no meža…

Aristofāns Mikuckis piegāja tuvāk pie atvērtā lodziņa, skatījās uz saules apspīdētajiem rudens pakalniem tālu ārpus pilsētas un klusā, trīcošā balsī sāka dziedāt:

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitītc rudzos…

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Viņš apklusa. Pa atvērto logu vējiņš viegli, viegli plivināja Aristofāna matus.

—    Tik vien? — Būga klusi pārjautāja.

—    Diemžēl tik vien!… Pagaidām…

—    Par maz! Par maz! Par maz! — Būga aizsvilās.

—    Nebēdājies! Es taču teicu: tie ir tikai ragi. Ja mums nepietrūks pacietības — iznāks ārā arī briedis.

—    Nūja… Varbūt nemaz neklājas jautāt, varbūt par tādām lietām nejautā… Un tomēr — kas ir šī Žebraite?

Kā pārlikdams Aristofāns Mikuckis brītiņu klusēja.

—    Es jau zināju, ka nedrīkst uzdot jautājumus, es zināju… — Būga nomurmināja.

—    Nāve! — negaidīti skaļi Mikuckis atbildēja.

—    Nāve? — Būga iepleta acis. — Kāpēc nāve? Kamdēļ himnā jādzied par nāvi?

—    Par ko tad?… — Mikuckis uztraucās. — Par ko tad himnā jādzied? Tāpēc jau tāda himna izdomātajai varētu aicināt uzvarēt nāvi… dzīvot ilgi…

—    Baigi! — Būgam paspruka.

—    Brīnišķīgi! — Mikuckis nočukstēja.

—    Uzdziedi vēl!

—    Vai tu dziedēsi līdzi?

Tagad viņi dziedāja abi:

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Rudzu dieve Žebre guj, Žebraitīte rudzos…

Viņi apklusa. Būga raudāja. Aristofāns Mikuckis skatījās uz karavīra asarām pārsteigts, apjucis un sabijies.

—    Es iešu, — viņš ierunājās. — Es iešu, — Aristofāns Mikuckis atkārtoja, pagriezās riņķī un aizgāja.

Viņa sirds spalgi pukstēja. Vientulības attīstītā iztēle redzēja saules spoži apmirdzētu vīrieti vienos kreklos dziedam himnu. Dziedāja gani mežos, zvejnieki — laivās, sievietes — ežmalē, bērni satupušies uz platajiem vārtiem. Aristofānam bija žēl Būgas. Kā viņš dziedāja viņa himnu!… Naivi, no visas sirds, kā bērns. Kungs Dievs, cik daudz nepiepildītu sapņu, cik daudz ciešanu vajag noglabāt dziļi sirdī, lai šādi varētu dziedāt savas tēvijas skumjo himnu!…

4

Uz Aristofāna Mikucka gultas sēdēja meiča. Viņai pretim nostājies loms Durtins, turēdams rokā tukšu kausu. Seja viņam piepampusi, acis — sarkanas. Soģis viegli zvārojās. Meiča nedroši cēlās kājās. Viņai mugurā bija zaļš, lāsumains apmetnis. Toms Durtins saņēma viņu aiz elkoņiem un pagrūda uz Mikucka pusi.

—    O!…

Ar pirkstiem iegrābusies Aristofāna sirmajā bārdā, meiča bija sajūsmā.

Toms Durtins ielēja kausā vīnu un, pacēlis augstu gaisā, iedziedājās:

Kociņi nokaltis, Lapiņas nobirs, Stāsies ļaužu valodiņas…

Grasīdamies aiziet, Aristofāns Mikuckis pagriezās.

—    Pagaidi! — Durtins uzbļāva. — Kārtīgs cilvēks neiet prom, neizdzēris kausu vīna un nenobučojis skaistu meitenīti!

—    Ak… — meičai paspruka.

Streipuļodams Toms Durtins aizstājās priekšā durvīm un Aristofā- nam sejā dvesa šķebinošu elpu.

—    Paskaties atpakaļ, — viņš rotaļīgi atieza zobus, — un tu ieraudzīsi to, par ko biji sapņojis Sudimanta tumšajā pagrabā!

Aristofāns Mikuckis pameta skatienu uz meiču. Viņas apmetnis gulēja, nomests uz grīdas zem kājām. Meiča stāvēja Aristofānam iepretim puskailām krūtīm un baudkāri smaidīja.

—    Ejiet prom! — Mikuckis viņai teica. — Par jums ņirgājas!

—    Ak… — meiča iekunkstējās, piekļāvās Aristofānam ar krūtīm un ar rokām apķērās ap kaklu. Toms Durtins aiz muguras čukstēja:

—    Viņa pieder tev! Ņem viņu! Viņa ir jukusi.

Aristofāns atgrūda nost meiču, un viņa droši vien tīšām pakrita uz grīdas starp abām gultām.

—    OL. — viņa ar riebumu iesaucās, tomēr nemaz nedomāja celties.

—    Laid mani ārā! — Mikuckis teica Durtiņām. Soģim iezibējās acis.

—    Ko tu dari? Ko tu grūsti, svētuli? Viņas līgavainis kritis kaujā pie Hojņices! Paskaties, cik viņa brīnišķīga un nelaimīga!

—    Vējagrābslis! — Mikuckis čukstus teica.

—    Nerausties, nerausties! — Durtins iesmējās. — Es tev piedodu. Uz tevi nevar dusmoties. Sudimanta pagrabs tevi samaitājis. Tevi pārņem šausmas, tiklīdz ieraugi kailu naktstauriņu. Tu trīci! Tu vari izlaist garu!

Tikai nebēdājies, svētuli, es tevi izdziedēšu! Poļu meiteņu asinis tevi augšāmcels! Tu vēl uzmutuļosi kā elles katls! Nāc, Ruža! — viņš uzbrēca meičai. — Meties viņam pie kājām! Bučo viņam kurpes!

—    Stājies! — aiz dusmām piesarcis, Aristofāns Mikuckis iesaucās un pagriezās pret meiteni. — Ejiet prom! Un nesūdzieties par likteni visādiem diedelniekiem! Viņi jums nepalīdzēs, nekad viņi nepalīdzēs! Viņi aizies svilpodami!

Durtins aprāvās.

—    Būga raud! — iedams ārā pa durvīm, Mikuckis caur zobiem izmeta soģim tieši sejā.

Durtins brītiņu domāja. Viņš dzirdēja, kā pa garo flīģeļa gaiteni attālinās Mikucka dobjie soļi. Durtina skatiens aizķērās aiz baiļpilnajām un jautājošajām meičas acīm.

—    Celies augšā, Ruža! — Durtins nomurmināja.

Meiča ietinās apmetnī un tikai tad cēlās kājās. Toms Durtins pastiepa viņai pretim savu kausu.

—    Izdzer un lasies prom, Ruža!

—    O… — meiča izdvesa.

5

Toms Durtins ar blīkšķi iegāzās Būgas istabā. Taču Būga pat nesatrūkās. Vienos kreklos, izspūrušiem matiem viņš sēdēja, uzgūlies galdam.

—    Par vēlu raudi! — Durtins izsmējīgi teica.

Pat tagad Būga nepacēla galvu. Soģis piegāja viņam klāt, satvēra aiz pleca un sapurināja Būgu.

—    Viss pie velna! Cauri! Par vēlu!

Būga pamodās un, neko nesaprazdams, skatījās uz Durtiņu. Izskats viņam bija kā apdullušam.

—    Vai tu biji aizmidzis? — Durtins brīnījās. — Laimīgais cilvēks! Krakovā vismaz mierīgi būsi izgulējies!

—    Ā… — Būga atguvās. — Soģis… Kas noticis?

—    Suns kaulu aiznesis. — Durtins atieza zobus. — Varbūt tu domāji, ka tev stiprāki zobi?

—    Tā es domāju. — Būga nožāvājās. — Kas jauns?

—    Man teica, ka tu raudot, — Durtins iedzēla.

—    Jā, tā bija.

Apskurbušām acīm Durtins cieši caur pieri noskatījās Būgā.

—    Liekas, žemaišu karavadonis lepojas ar savām asarām, — viņš nopūtās. — Ak, kāpēc gan tevi tik stipri bija apbūrušas mana suņa acis!… Ja nebūtu šo acu, es nebūtu iekūlies šajā muļķīgajā starpgadījumā.

—    Gadījums nekad nemēdz būt muļķīgs. Tā liekas tikai muļķiem.

—    Vai tu mani uzskati par muļķi? Tu piespied mani muļķoties, bet pēc tam apņirdz? — Toms Durtins saskaitās. — Vai gribi — es pateikšu, ko par tevi domāju! Vai gribi — es teikšu visu patiesību!

—    Jā, es gribu! — Būga vienaldzīgi paminstinājās. — Sevišķi interesanti uzdzirdēt, ko par mani domā kungs zemes soģis. Soģis… Tas taču ir svarīgs vīrs…

—   Tu esi nabaga vārgs kukainis! Bez galvas, bez kājām, tomēr dzīvs! Bez spārniem, bez astes — tomēr godkārīgs!

—    Paldies Dievam, vēl vismaz esmu dzīvs…

—    Sprāgoņa! — Durtins bija kā prātu zaudējis. — Atmet savu lepnību! Būģelīt, bez mana suņa tev pat nebija pa spēkam izkaulēt Mikucki no Sudimanta… Ko tad tu ceri izkarot šeit? Poļu augstmaņiem tu ne smaržo, ne smirdi! Viņi tevi nemaz neredz! Viņiem tu esi kā nokritusi lapa zem kājām!

—    īsāk, soģi! — Būga murmināja.— Ko tu piedāvā?

—    Laisties prom no Krakovas, kamēr āda vesela!

—    Laidies! — Būga nopurpināja, pievēra acis un atkal uzgūlās pār galdu — uz Lietavas jaunā, krāsainā stikla ģerboņa.

Noklaudzēja durvis. Stanislovs Būga strauji pacēla uz tām acis. Skatiens — vērīgs, ass un baiļpilns. Toms Durtins aizgājis. Soģis aizgājis. Vai tad nekad neviens viņu netiesās? Vai gan Stanislovs Būga pelnījis vien šādu niecīgu spriedumu par savu darbu? Ko tagad par viņu domā Ķēs- gailis? Vai joprojām gaida viņu? Vai aizvien vēl tic delegācijas veiksmei? Galu galā — vai Būga pats bija cerējis uz panākumiem? Varbūt Ķēsgailis nosūtījis Būgu uz Krakovu tikai tamdēļ, lai viņu apsmietu, bet pēc tam atkratītos 110 viņa kā neveiksminieka?

Stanislovs Būga nenolaida acis no durvīm. Šķita, tūdaļ tās atdarīsies un ienāks apbruņoti poļu karavīri, sasies Būgu un iemetīs karcerī. Varbūt patiešām laiks laisties no Krakovas? Varbūt soģim taisnība? Jūra viņu nav padarījusi aklu, un stāvokli viņš varbūt izprot ar skaidrāku galvu un pa- tiesāk. Nē, nē, Būga nošausminājās, laisties ir bezjēdzīgi. Un uz kurieni lai laižas? Kas sagaidāms pēc aizmukšanas? Ķēsgaiļa nosodījums, vienīgi nosodījums. Es esmu cilpa, tu — poga, Būgam ienāca prātā Ķēsgaiļa vārdi. Taču tagad viņš tos izprata citādi. Tagad Ķēsgailis par vienotību vairs nerunās, tagad cilpa savilksies ap pogu. Kā nekad agrāk Stanislovam Būgam tagad jāsasprindzina visi spēki un griba. Agri vai vēlu, viņš sev teica, agri vai vēlu es atgriezīšos Lietavā, un mani sagaidīs pūļi, sagaidīs dzīvu vai mirušu, sagaidīs kā atpestīšanu. Bet pagaidām… Bet pagaidām notiek mana tiesāšana. Durtina spriedums licis domāt, ka gan Ķēsgailis, gan Kmita Rudaminaitis, gan varbūt arī valdnieki Viļņā spriež viņam liesu, apspriež viņa darbus un izlemj viņa likteni.

Viņš joprojām nenolaida acis no durvīm. Viņš itin kā zināja, ka durvis tūdaļ atdarīsies un pagaisis viņu mokošā neziņa.

Durvis atdarījās. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks melnās mūka drānās. Rokās viņš turēja lielu, plakanu priekšmetu, kas bija ievīstīts audeklā.

—    Kas jūs šeit ielaida? — Būga dusmīgi noprasīja. Izbailes viņš centās noslēpt aiz rupjības. — Velns lai parauj, polu galmā vairs nav nekādas kārtības!

—    Mani atsūtīja slavenais gleznotājs Krits, lai sniegtu jums iepriecinājumu,— mūks teica.

—   Tā vēl tikai trūka, lai mani iepriecinātu sazin kādi pindzelmaņi! — Būga iesaucās.

—        Viņa laipnība gleznotājs dāvina žemaišu valdniekam Ķēsgailim šo viņa portretu un lūdz Viņa gaišību sūtni to nodot Ķēsgailim. Glezna ir lieliska. Oriģinālu ar pateicību pieņēmis Viņa Svētība Gņeznas virsbīskaps savā galerijā. Jūs varat nešaubīties — jūsu valdnieks par dāvanu priecāsies!

Stanislovs Būga apstulbis skatījās uz dzelteno audeklu mūka rokās. Viņam atnesta atvadu dāvana. Viņam pieklājīgi paziņots, ka laiks vākties prom no Polijas. Poļu lielkungi nav vēlējušies runāt ar viņu. Kaut kādam smērmanim Kritām ar to nav nekāda sakara. Padomes bajāru palūgts, mūku atsūtījis Gņeznas virsbīskaps. Būgam jāaizvācas no Krakovas, kaut arī poļu lielkungi viņam nav bilduši ne vārda. Tie viņu ne acīs nav redzējuši. Un, ja kādreiz viņiem ievajadzētos žemaišu palīdzības un labvēlības, viņi notēlotu, ka itin neko nav dzirdējuši par diži godātā Stanislova Bū- gas ierašanos Krakovā.

— Pateicos! — Būga nobubināja. — Novietojiet gleznu šeit, redziet!

Mūks padevīgi izpildīja norādījumu, zemu paklanījās un, ne vārda nebildis, aizgāja. Stanislovs Būga metās pie gleznas, noplēsa dzelteno audeklu, un viņa acis saskrējās ar Ķēsgaiļa izbaiļu pilnajām acīm. Žemaitijas stārasta portrets bija gleznots tumšām krāsām. Bebrādas kažoka lielā cilpa savilkusies ap stārasta rokām. Ķēsgailis bija gluži kā sasiets.

6

No Floriāņu ielas Mikuckis un Būga izjāja lielajā tirgus laukumā, un augsti putekļu un nodzeltējušu lapu virpuļi sāka joņot viņiem pretim. Zirgiem krūtīs un galvā ietriecās viesuļa nests baložu bars.

Aristofāns Mikuckis strauji apstādināja zirgu un sagrieza to pa vējam. Ar roku viņš norādīja uz senatoru pili. — Kas noticis?! — Būga iekliedzās.

Mikuckis kaut ko skaidroja, bet vēja dēļ neko nevarēja dzirdēt, un Aristofāns, atmetis ar roku, sāka dzīt zirgu uz pils pusi. Tagad arī Stanislovs ieraudzīja Tomu Durtiņu, kas, uzvilcis pār galvu kapuci, sēdēja pie dzelzs spraišļu sētas lielajā ubagu, skrandaiņu un kropļu barā, acīs krita tikai viņa sarkanais apmetnis. Pie kājām soģis nolicis saplēstu zābaku žēlastības dāvanām.

Būga redzēja, ka Aristofāns Mikuckis norāpjas no zirga, pieiet pie Dur- tina, pieliecas, kaut ko runā, rokas vicinādams, atpakaļ skatīdamies rāda uz Būgu, tad atkal klanās kā sīļa aste pie soģa auss, spēji atliecas taisns, iesper pa saplēsto zābaku žēlastības dāvanām un gaida, līdz Durtins celsies kājās.

Soģis kājās necēlās. Visapkārt sarosījās ubagi, sāka grūstīt Aristofānu, un viņš, zirgu vezdams, atgriezās laukuma vidū. Stanislovs pieplaka pie zirga kakla, lai cauri viesulim varētu sadzirdēt, ko Mikuckis saka.

—    Nē, viņš kopā ar tevi nejāšot, viņš palikšot šeit! Viņš šeit sēdēšot tik ilgi, kamēr pieņemšot senatori! Poļi pieņemot žemaišus tikai šajā vietā! Ko mēs darīsim? Cilvēks nav dzēris.

Būga pārskaities nolamājās.

—    Lai viņš uzkaras! — viņš nokliedza Mikuckim, bet tas sagrāba zirgu aiz iemauktiem.

—    Pagaidi! Viņš būs pagalam! Pat mums neviens nav devis auzas zirgiem, kur tās ņems viņš?

Būga sagrozījās un sniedza Mikuckim zelta naudas gabalu. Tas brīdi svārstījās un, zirgu vezdams līdzi, atgriezās pie Durtina. Mikuckim atkal saskrēja apkārt ubagi, Būga vairs nevarēja saskatīt ne viņu, ne soģi. Aristofāns parādījās laukā no ņurdošā nabagu bara tikai tad, kad bija uzkāpis zirgā.

Atjājis uz laukuma vidu, Mikuckis atdeva naudas gabalu atpakaļ.

—   Neņem! Viņam nevajagot! Tavu zeltu viņam nevajagot! Viņam pietikšot ar žēlastības dāvanām!

Aizvainojums un žēlums iedūrās Stanislovam sirdī. Galvu nokāris, viņš caur pieri skatījās uz ubagu pulciņiem, kuri piemetušies gar dzelzs spraišļu sētu. Ausīs gaudoja vējš, pa vidu izsalkušajiem, skrandainajiem un nosalušajiem ļautiņiem vērpās putekļu un nodzeltējušu lapu grīstes.

Pacēlis roku, soģis māja Būgam atvadu sveicienus, un apmetnis kā sarkana sētmales puķe plandījās vējā.

Devītā nodaļa

TūkstoS Četri simti piecdesmit piektā gada rudzu mēneša beigās Ķerna- ves apkārtni pārplūdināja siseņi. Zaļi, melni un dzelteni mākoņi kā migla noklājās pāri laukiem un nograuza graudus un salmus, pamezdami melnu zemi.

Augām dienām Martīns Rauda baznīcā lūdza Dievu. Viņa sieva Vincenta mājās mirka vienās asarās, to viņai netrūka dienām naktīm no vietas. Martīns viņu mierināja:

—    Tagad tu vari gaudot kaut vai suņa balsī, neviens tev nepalīdzēs.

—    Ak krusts un bēdas, kāpēc gan mēs vienmēr piesaucam nelaimi!

—    Mēs neesam piesaukuši, nē! Piesaukuši būs citi. Visi to vien zina kā lamāties uz Kristu!… Bet vai tad Dievs var saskatīt, ka viens no simta gluži bez vainas? Ja jau Dievs pārmāca, Viņš pārmāca visus…

—    Ak, tēvs, acu tev nav pierē! — atkal izplūzdama asarās, Vincenta iesaucās. — Mūsu Bazile ir gaidībās…

Martīns Rauda slānīja meitu ar izmērcētu kaņepāju striķi. Pēc tam viņš trīs dienas meta skatienus uz Vincentu.

—    Joprojām gaidībās, — viņa teica ceturtajā dienā.

Tēvs aizgāja uz purvu, paņēma sērdzelzi un, to novārījis, deva Bazilei izdzert. Aizritēja nedēļa, un Vincenta atkal viņam teica:

—    Joprojām gaidībās. Acīm redzami no Dieva nolemts laist pasaulē.

—    Dievs mums jau nolēmis siseņus! — Martīns Rauda atcirta. — Divas nelaimes Dievs nevar pielemt. Dievs nav cilvēks, Dievam ir sirdsapziņa.

Rauda uzmeklēja vecu vītolu, kas Nēres krastā auga pāri no ūdens, vakarā piesēja pie tā meitu un, kad sāka celties auksta migla, aizgāja mājās. Saulei lēcot, uz Raudu mājām atskrēja Ona Būgiene.

—    Nespīdzini viņu, kaimiņ! — viņa lūdza. — Bazile nav vainīga. Mans Stanislovs viņu precēs.

—    Kur tas tavs Stanislovs ir? — Rauda izbolīja acis. — Vai viņš vēl dzīvs? Ko es varu zināt!

—    Vai tad Būgu dzimta jums par prastu? — Būgiene bija aizvainota.

—    Dzimta ir laba, tikai to labumu nevar ieraudzīt.

—    Bīsties Dieva, tēvs! — Vincenta Raudiene pārbijās. — Vai tu noskaud laimi savam bērnam?

—    Labi, lai būtu! — Rauda piekāpās.—Tikai manās mājās Bazile vanckaru negaidīs. Lai gaida, Būgien, tavās mājās! Tā izskatīsies skaistāk.

Bazile pārgāja dzīvot uz Būgu mājām. Kopš šīs dienas Ona Būgiene pa naktīm vairs nevarēja aizmigt. Viņa priecājās, ka izdarījusi labu darbu — izglābusi vedeklu un mazulīti, taču viņai sametās tumšs gar acīm, tiklīdz iedomājās, kas notiks, ja Stanislovs neatgriezīsies vai arī atgriezīsies, vezdams līdzi citu sievieti. Rīta agrumā Būgiene mēdza aizsteigties uz baznīcas dārzu pie sava vīra Silverija kapa, stādīja rudens puķes un izlūdzās piedošanu. Jaunībā Ona gaidīja Silveriju, tāpat kā tagad Bazile gaida Sta- nislovu. Nesagaidīja. Laidusi pasaulē Kristupu, viņa kājām nogāja uz liel- kuniga muižu pie Voķes upes. Muižturis Silverijs Būga dzīvoja kopā ar jaunu atraitni Martu, kura viņam bija dzemdējusi dvīņus. Lielkunigs Vitauts sadusmojās.

"Pērkons ļāva dzīvot šādi, Kristus — neļauj. Esmu pieņēmis Kristus ticību un tā dzīvot neļaušu arī jums!"

Lielkunigs pazemināja Silveriju Būgu par muižas staļļu pārzini. Kundzi Martu viņš nosūtīja uz Gņeznas klosteri un dvīņus atdeva audzināšanā karaīmiem Trakos. Ko lai dara Ona Būgiene, viņš neteica. Viņa atgriezās Ķernavē, aizvadīja uz viņu sauli savu veco māmiņu un palika dzīvot vēl vientuļāka un vēl nomāktāka. Lādzīgais kalps Grigaļus viņu gribēja apņemt par sievu un ticēja, ka agri vai vēlu vientuļā sieviete nespēs noturēties pretim viņa kārdinājumam. Kalps Grigaļus viņai mēdza sacīt:

"Ja viena dzimtas locekļa dzīve sāk brukt, sabrūk arī visas dzimtas dzīve."

Tagad, kad uz Būgienes mājām bija atnākusi dzīvot Bazile, vecais kalps Grigaļus viņu nelaida ārā no acīm. Bazile sāka baiļoties.

—    Kamdēļ viņš mani izseko? Ko viņš no manis grib? Viņš mani nosoda, vai ne? Viņš mani necieš?

—    Grigaļus tevi apbrīno, — Būgiene atbildēja. — Tevi pēra, indēja un slīcināja, bet tu, rau, tomēr esi pilna.

Ona Būgiene atdabūja atpakaļ Silveriju, bet Silverijs — dienestu. Viņi abi sagaidīja arī otro dēlu — Stanislovu. Ona pat bija aizmirsusi, ko savulaik sacījis kalps Grigaļus:

"Kā kāda ģimene nosliecas dzīvot, tā vēlāk dzīvo tās bērni un bērnubērni — paaudze pēc paaudzes, paaudze pēc paaudzes…"

Bet pašlaik, kad nabaga Bazile gaidībās, droši nezinādama, vai Stanis- lovs viņu precēs, Būgiene staigāja kā bez galvas. Vai gan Grigaļus vārdi piepildās gluži kā pareģojums? Būgiene zināja: ja tikai Baziles dzīve izjuks, viņai izdzīvošana, izturēšana un atkal nostāšanās uz kājām būs grūtāka nekā Būgienei pirms dažiem desmitiem gadu. Tolaik Kristus vēl nebija visiem tik cieši pie sirds. Daudzi vēl nemaz nedomāja ielaist Viņu sirdī. Cilvēki tikai varasvīru acu priekšā kārtoja savu dzīvi tā, kā mācījis Kristus. Tagad tā vairs nav. Tagad, ja baznīca kādu grēcinieku slīcina, cilvēki pagremdē vēl dziļāk, vēl dziļāk. Bet pagājuši tikai daži desmiti gadu. Tad kas būs pēc simt, pēc divsimt gadiem? Vai dzīve tikai tā vien pavēršas, ka no nelaimes, posta un pagrimuma cilvēkam arvien grūtāk izbrist laukā? Mani nabaga bērni, mani nabadziņi!…

Būgiene juta, ka vecais kalps Grigaļus uzmanīgi vēro arī viņu. Agrāk viņi abi redzējās tikai rītos un vakaros: pārrunāja, kas mājās padarīts un kas vēl jādara. Tagad Grigaļus arī dienā gluži kā neviļus nogrozījās acu priekšā arvien biežāk. Kalps aplinkiem sāka runāt, ka mājas panīkstot, ka uz ceļa zirgi slīkst nost, ka arodos sēklas maz. Būgiene zināja, ka arī agrāk mājās daudz kas nav gājis spīdoši, bet pašlaik viņa visu ciešāk ņēma pie sirds. Viņai nedeva mieru kādreiz Grigaļus sacītie vārdi: ja viena dzimtas locekļa dzīve sāk brukt, palēnām vien sabrūk arī visas dzimtas dzīve.

Vilku mēneša vidū viņu sētā uzradās trīs neredzēti vīri garās, melnās drēbēs. Pieri un acis viņiem noslēpa melna kapuce, izoderēta ar sarkanu zīdu. Būgiene mūkus nebija redzējusi, vienīgi dzirdējusi par viņu ļauno uzcītību. Nobālusi un sastingusi, viņa gaidīja briesmīgo vēsti. Izdzirduši, ka mājas saimniece esot viņa, mūki aicināja parunāties ar viņiem aci pret aci.

—    Kur ir tavs dēls Stanislovs? — noprasīja gados vecākais mūks.

—    Viņa nav, — strauji atbildēja Būgiene.

—    Kur viņš ir?

—    Viņš nav bijis mājās kopš Lieldienām.

—    Tu esi viņa māte? — jautāja cits mūks.

—    Jā!

—    Tātad — kur viņš ir?

—    l.ielkunigs viņu aizsūtīja uz krievu zemi… uz…

Būgiene bija aizmirsusi, uz kurieni Stanislovs aizsūtīts par vietvaldi, tāpēc apjuka un apklusa, nenolaizdama no mūkiem baiļpilnās acis.

Mūki saskatījās un aizgāja. Pēc divām dienām viņi ieradās atkal. Lūgdamās Būgiene viņu priekšā nokrita ceļos.

—    Dievs apžēlojies, kas noticis ar manu dēlu? Kur viņš ir? Ko viņš izdarījis?

—    Kur ir Bazile Raudaite? — noprasīja gados vecākais mūks.

—    Neejiet pie viņas! — Būgiene iesaucās. — Jūs viņu nobaidīsiet! Viņai drīz radības klāt… Jūsu melnās drēbes…

Būgiene sniedzās noskūpstīt vecākā mūka roku, bet tas atmuguriski kāpās atpakaļ un teica:

—    Mēs grēciniekus nebaidām, mēs viņus glābjam!

Negaidīdami atļauju, mūki izklīda pa istabām. Drīz viens atgriezās un

Būgienei sacīja:

—    Mēs lūdzam mūs netraucēt! Mēs gribam parunāties ar grēcinieci zem četrām acīm.

Grigaļus bija noslēpies zirgu staļļos, un mājās neviens nebija iekūris uguni. Satinusies villainē, Būgiene sarāvās uz platā, ar zvērādām apsistā sola goda istabā. Viņa jutās baigāk nekā nakts laikā mežā. Vienpatni bezģimeņu vīri, melni kā vārnas, saimniekoja pa māju. Pēdējās dienās, sirdēstu pārmākta, Būgiene no aukstuma sākusi stingt. Kļuvis viegli un labi. Novārgušās miesas vienlīdz nomierina kā siltums, tā saltums.

Ona Būgiene apdullusi snauduļoja. Sāka mesties krēsla. Garām pagāja mūki, mijkrēslī melni kā ēču krūmi. Bet no dūmakainajām tālēm, ne par sprīdi nepietuvojoties, nāca Stanislovs.

Viņa atmodās vēlu vakarā. Ugunsvietā mājīgi sprakšķēja liesmas. Goda istaba iesilusi. Bazile sēdēja līdzās uz sola, rokas salikusi uz piebriedušā vēdera. Roku pirksti trīcēja, gluži kā nepacietībā vēlēdamies aptaustīt mazuli.

—    Kur viņi ir?

Būgiene saspringti gaidīja atbildi.

—    Viņi aizgāja,— Bazile nočukstēja.

—    Ko viņi tev teica? Ko viņi no tevis gribēja? Kas noticis ar Stanis- lovu?

—    Es nezinu! — Bazile kratīja galvu. — Viņi arī nezinot. Viņi paši meklējot Stanislovu. Paldies Dievam, neviens nezina, kur viņš ir…

—    Ko tu runā! Vai tad Stanislovs pazudis? Ak, nolādētā Čerņigovas zeme!

Māte sāka vaimanāt.

—    Stanislovam ne prātā nebija doties uz Čerņigovu, — stingām acīm lūkodamās ugunī, Bazile sacīja. — Viņš nepaklausīja lielkunigam.

—    Vai to tev pateica mūki?

—    Nē! Viņš pats man pateica.

—    Dievs Kungs! Un tu biji ar mieru, ka viņš nepaklausa? Un tu to slēpi no manis? Tu viņu iedzīsi postā, Bazile!

—    Sevi arī.

Ak, ja cilvēks zinātu, kas domā ar viņa galvu, kas izrunā vārdus ar viņa lūpām… Tad viņš sevi pazītu. Bazile sevi nepazina. Viņai glabājās atmiņā Stanislovs, stāvam uz galvas. Viņa nebija varējusi saprast, ko viņš viņai stāsta. Viņa nebija sapratusi viņa sapņus. Stanislovs stāvēja uz galvas, un par to Bazile bija sajūsmā. Bazile lepojās, ka laidīs pasaulē viņa bērnu. Ba- zile pati stāvēja uz galvas, tamdēļ Stanislova dzīve viņai nelikās dīvaina, baiga un ģeķīga.

—    Tu zini, kur viņš ir?

Būgiene satvēra Baziles roku.

—    Es nezinu.

—    Tu melo! Tu visu slēp no manis!

—    Nekad es viņu nenodošu! Nevienam.

—    Ak, cik tu esi briesmīga!

Būgienei pārskrēja šermuļi.

—    Mātei viņš izstāstīs pats. Tāpat kā izstāstīja man.

—   Viņš baidās no manis! — Būgiene iesaucās. — Viņš zināja, ka es neļaušu nepaklausīt lielkunigam.

—    Tas liecina, ka tu viņu nemīli!

Aprāvusies Ona Būgiene cieši sāka skatīties Bazilē. Arī līdz šim Baziles vārdi viņu biedējuši, bet tagad Baziles balss bija ieskanējusies skarbi — kā vīrietim. Neviļus Būgiene pavirzījās nostāk. Šķita, ka tūdaļ pārvērtīsies arī Ba/.ile pati — sāks klabināt zobus kā izsalkusi vilkumāte vai arī sāks brēkt kā ļaunumu pareģoša grieze.

—    Kāpēc? — Būgiene čukstēja. — Kāpēc tu nevari pastāstīt mātei taisnību par viņas dēlu?

—    Nevienam — nevienam pašam es nevaru teikt, kur viņš ir. Var gadīties, ka mūki Stanislovu notver. Un tad…

—    Tu murgo, vājprātīgā!

—    Ja būšu izstāstījusi tev, Stanislovs domās, ka es arī mūkiem… Nē, nē, mamm, pat nāves stundā, ja tāda sitīs, viņam ir jātic man!…

—    Ārā no manas mājas! — Ona ar abām rokām iegrābās Bazilei matos. — Tā esi tu, palaistuve, kura pierunājusi Stasīti nepakļauties valdniekam! Tu viņu esi iedzinusi nāvē! Tu!

Bazile bija stipra. Viņa saņēma vīramātes rokas un atgrūda nost.

—    Tu mani no šejienes neizdzīsi! — Bazile klusi sacīja. — Nekur no šīm mājām es projām neiešu. Lai mani sadedzina kopā ar Stanislovu.

Saimnieces kliedzienu iztrūcināts, atsteidzās vecais kalps Grigaļus. Viņš metās klāt Būgienei, teikdams:

—    Palaid vaļā dūri, tev kļūs vieglāk… Mīļā, palaid vaļā dūri!… Turpretim Būgiene sažņaudza dūres vēl stiprāk. Ārprātīgām acīm skatīdamās uz Grigaļu, viņa pārskaitusies šņāca:

—   Manu bērnu viņa pataisījusi par vilku. Mans bērns klaiņo pa mežu. Manu bērnu medī un tvarsta ar suņiem…

Bazile piecēlās un, vairs ne vārda nebilduši, izgāja no goda istabas. Vecais kalps Grigaļus sakļāva Būgienes dūres, skūpstīja tās un, asarās aizrīdamies, šņukstēja.

—    Palaid vaļā pirkstus, — viņš dedzīgi lūdzās, — mīļā, mana vienīgā, palaid vaļā pirkstus, un tev sirds kļūs vieglāka…

2

Nākamajā rītā ragutēs atbrauca Martīns Rauda. Ona Būgiene necēlās no gultas. Viņa gulēja karstumos un murgoja. Bazile arī nevienam nerādīja ne acu. Goda galā čabinājās vienīgi vecais kalps Grigaļus.

—    Es atbraucu pakaļ savai meitai, — Martīns Rauda viņam teica.

—    Vai negribi kaut ko iedzert? — vilkdams mugurā ielāpumainu kažociņu, Grigaļus pajautāja. — Auksts, tik auksts…

—    Gribu! — Rauda nomurmināja. Rokā viņš žņaudzīja pātagas kātu. Grigaļus ielēja no krūzes vīnu.

—    Nē, es nedzeršu, — Rauda teica. — No jūsu taisītā neko nevar dzert.

—    Vai tad mājās tu dzer stiprāku?

—    Vājāku. Toties tīru. Mācītājs pie altāra tādu var uzdzert virsū Dieva maizei.

—    Vai gan Dieva maizi arī pusdienās ēd? — Grigaļus iesmējās.

—    Es atbraucu pakaļ savai meitai.

—    Tad laikam siseņi nav nograuzuši tavus rudzus? Bez meitas nav neviena, kam ēst?

—    Labāk lai Bazile mājas badā nosprāgst, nekā pie jums uzbarojas! — Rauda atcirta.— Mūki tikai tuklās meklē.

—   Tu labāk brauc mājās, Rauda! — skumīgi bilda Grigaļus, izdzēra mēriņu vīna un notupās aizkurt ugunsvietu.

Bazile aiz sienas dzirdēja tēva un vecā kalpa sarunu. Vienos kreklos viņa ienāca goda istabā, gluži kā tēvu neredzēdama, piegāja pie ugunsvietas, pasmēlās no tovera ūdeni, dzēra un, pagriezusies pret tēvu, pasmaidīja.

—    Kāpēc tu paņēmi līdzi pātagu? Labāk būtu atnācis, uz zivs asakas atspiezdamies.

—    Velna sēkla… — Rauda nomurmināja.

—    Tamdēļ kož! — Bazile apskāva savu lielo vēderu. — Brauc uz savām šķīstajām mājām viens! Manas mājas4agad ir šeit.

Martīns Rauda pārskaitās. Lamādamies un draudēdams ar Dieva rīkstēm, viņš gribēja aizvilkt meitu ar varu, bet Bazile izrāvās un iekrampē- jās aiz durvīm citā istabā. Rauda dauzīja durvis ar dūrēm.

—    Stanislovs sameties uz vienu roku ar velnu! Stanislovs ir nolādēts! Nolādētas ir viņa mājas! Tev tajās nebūs dzīvot!…

—   Tu arī esi nolādēts, — Bazile atbildēja. — Vai tas nebiji tu, kas Lieldienās bučoja Stanislovam roku?

Martīns Rauda draudēja, ka šīm mājām pielaidīšot uguni, pārvērtīšot pelnos un godīgi cilvēki tikai pateikšot viņam paldies par krietno darbu. Nākamreiz, Rauda kliedza, mūki atvedīšot līdzi bendi un tas Bazilei no- cirtīšot galvu, bet Stanislovu noķeršot un pliku dzīšot cauri visai Lieta- vai. Galu gala Rauda sāka raudāt un lūdzās, lai meita ar labu atgriežoties mājās, viņš mīlēšot viņu 1111 mīlēšot viņas mazuli stiprāk nekā viņa, ēdināšot un apģērbšot, iemācīšot mīlēt Dievu. Tomēr meita nebija pierunājama.

Pēc nedēļas Rauda ieradās atkal, šoreiz kājām. Goda istabā Bazile dzēra pienu, un tēvs apvaicājās, vai Būgiene jau esot atspirgusi. Bazile pasauca vīramāti.

—    Tu, Bazile, ej ārā! — tēvs teica. — Es ar lielmāti gribu aprunāties.

Bazile aizgāja.

—    Ko gribēji, kaimiņ? — Būgiene jautāja.

—    Simt lietuvju grašu!

—    Vai tad es esmu tev parādā? — Ona brīnījās.

—    Parādā gan, — Rauda cēli teica. — Neviens nevienam vēl nav atdevis meitu par velti. Viņa tev strādās un laidīs pasaulē mazbērnus. Tu, Būgien, nedrīksti aizmirst, ka es tev viņu esmu uzaudzinājis.

—    Esi nu gan tu dzegužtēviņš! — Būgiene šķebinājās. — Par meitas audzināšanu prasi atlīdzību!

—    Es dārgi neprasu.

— Tu pats patrieci Bazili! — Būgiene iesaucās. — Tu meitēnu būtu nomaitājis!

—    Raudaites nav nomaitājamas, — Martīns iesmējās. — Raudaites ir norūdītas. Ko te teikt, Būgien, es meitu tev neesmu piesolījis. Pati, var teikt, man izrāvi no rokām. Tad nu tagad maksā ciet simt grašu!

—    Ja jau kādam došu simt grašus, tad tikai Bazilei un Stanislovam. Viņiem būs jādzīvo, nevis tev!

—    Ak, Būgien, es ari neesmu vecs! Man arī vēl jādzīvo un jādzīvo. Mani četri bērni vēl mazi.

—    Tavi bērni — tu arī audzini! — Būgiene atcirta.

—    Nesaki vis, kaimiņieni — Rauda pielieca galvu. — Mūki teica, ka tavu Stanislovu notveršot, pārvedīšot uz Ķernavi, piesiešot pie staba, nosmērēšot ar vilku taukiem, nu, un saskries visi Ķernaves suņi, sāks plosīt kā traki… Baigi pat iedomāties… Bet manai Bazilei taču būs jāstāv blakus — velna piegulētāja, sātana sieva… Kurš tad nomazgās kaunu no Ba- ziles māsām un brāļiem? Runā tā vai runā šitā, Būgien, tomēr simt grašu maksā ragā! Ziedošu baznīcai — varbūt bīskaps man piedos.

Būgiene ilgi noskatījās uz Raudu. Pār viņu nāca apskaidrība. Ķernaves mācītājs ar asarām acīs bija runājis, ka Ķernavi lielkunigs Kazimiers atdošot Viļņas bīskapam Mikalojam līdz ar ciemiem, nodevām, tīrumiem, mežiem, dravām, ezeriem, sudmalām un vējiem… Un Martīns Rauda lodās bīskapa vietvaldim pie kājām, čukstēs, ka Būgas esot nepaklausīgi, ka kurnot pret bīskapu — piesauks mājām nežēlastību…

Ona Būgiene atnesa desmit kaltos dālderus un nolika Raudam priekšā uz galda.

—    Patiesi, — viņa teica, — par negodu tev pienākas simt grašu!

Rauda samirkstināja acis un nokāra galvu.

—    Kaut tu zinātu, Būgien… Kaut tu zinātu! Cik grūti tomēr pieņemt…

—    Gan pārdzīvosi, kur nu tu…

—    Vieglāk būtu nomirt…

Raudam sāka plūst asaras.

—   Ej mājās, Rauda! — Būgiene sapīka.—Ņem savu mantību un staigā! Un nekad vairs… Nekad vairs, kaimiņ, nepiemini, ka tev esot meita!

Aizvien vēl penterēdams, Rauda noslaucīja dālderus no galda.

—    Kaut tu zinātu, cik grūti, cik man tomēr grūti…

Viņš pameta aci uz istabas durvīm, aiz kurām bija viņa meita, un steigšus aizgāja.

Smagi atvilkdama elpu, Ona Būgiene izstiepās uz platā, ar zvērādu apsistā sola. Ja viena dzimtas locekļa dzīve sāk brukt, sabrūk arī visas dzimtas dzīve… Ona sāka balsī šņukstēt.

Nesdams malkas klēpi, goda istabā ienāca vecais kalps Grigaļus. Uz pirkstgaliem viņš aiztipināja pie ugunsvietas un piesardzīgi kā dārgu, trauslu mantu nolika uz grīdas malku. Lai tikai tā neatsitas, lai tikai tā netraucē saimniecei izraudāties. Grēksūdze baznīcā un grēku atlaide tik stipri neap- skaidro dvēseli kā asaras, kuras nāk no patiesas sirds. Saulainā debesu zilgme tik stipri neizdzidrina acis. Tikai cilvēks, kas raud, ir laimīgs… Vecais kalps klusiņām izņēma no svečtura sveci, aizdedzināja pie ugunsvietas un, ar plaukstu piesedzis liesmiņu, nometās uz ceļiem pie raudošās saimnieces. Grigaļus lallināja:

lau viņa atdus Augstajā kalniņā, Uz viņas kopiņas Rasina rūtās Tik daili zaigo Kā sidrabota…

Pierāvusics un acis aizvērusi, saimniece klausījās. Grigaļus pasmaidīja.

—    Paver acis, paskaties uz liesmiņu!

Ona Būgiene acis nepavēra.

—    Grigaļu, — viņa iečukstējās, — pastāsti man, vai pēc Silverija no- maldiem visi Būgas vēlēsies dzīvot skaisti, bet vairs nevarēs? Vai arī Taut- vīdu, Kristupa dēliņu, vai arī Baziles mazulīti sagaida vienas vienīgas nelaimes?

—    Atradusi par ko runāt!… Katram savs liktenis, — Grigaļus atbildēja, paceldams sveci viņai pie acīm. — Paver acis, paskaties uz liesmiņu!

Būgiene strauji paliecās uz priekšu. Viņa atvēra acis. Viņas ieplestās acis pietuvojušās cieši klāt Grigaļus acīm. Stiepdama pret viņu rokas, Būgiene aizķēra sveci, tā izkrita Grigaļum no rokām un nodzisa.

—    Precē mani! — saimniece bilda. — Ks eju pie tevis! Es jau varu…

—    Redzi, cik labi, ja izraudas, — Grigaļus priecājās, — tev jau kļuvis vieglāk!

—    Es saprotu, tagad es zinu… Man jāiziet pie tevis par sievu.

—    Kas noticis?

Grigaļus lēnām cēlās kājās.

—    Tu gribēji mani precēt… Tu gaidīji, cerēji… paliki vientuļš… Tikai es esmu vainīga, es… Mūždien tevi esmu atstūmusi, mūždien nostāk… Tu man pat ļaunu sāki vēlēt… Grigaļu, mīļais! Es izpirkšu savu vainu, es iziešu pie tevis, tikai atsauc to nākotni, kuru tu pareģoji maniem bērniem un maniem bērnubērniem… Lai viņi ir laimīgi!

Neko nespēdams saprast, Grigaļus skatījās uz Onu. Viņš sāka taisnoties:

—    Par ko tu runā, saimniec? Par kādiem maniem pareģojumiem? Neko ļaunu es tev neesmu izdarījis. Esmu kalpojis godprātīgi, nekad ne saujas neesmu iznesis no mājām… Vai kāds mani nosūdzējis? — Vecais kalps bija nobažījies. — Varbūt kāds apmelojis? Izstāsti man, muļķim!

Ona Būgiene atrāvās atpakaļ, atspiedās pret sienu un lēnām papurināja galvu.

—    Es tev vairs neesmu vajadzīga… Dzīve ir pagājusi. Tu pat esi aizmirsis, ko es atceros. Tu jau esi aizmirsis…

—    Ko cs esmu aizmirsis? — Grigaļu sagrāba šausmas. — Staļļu atslēgas nekad neesmu pazaudējis vai kaut kur nometis. Tavu māmucīti es redzu kā tagad! Es atminos, kā viņa nomira, kā vēl stiepa pretim rokas… Ak, saimniec, atcerēties ir skaisti, bet dzīvot bija salti, nejauki, riebīgi… Zirgiem trūka auzu…

—    Ej, Grigaļu! — Ona lika. — Apstaigā takas, vai nav aizputinātas. Atroc! Lai nav jābrien, ja kāds cilvēks grib tikt iekšā.

Klanīdamies Grigaļus atmuguriski atkāpās pie durvīm, tas bija tik neierasti, likās — vecs, vientuļš vīrs atkāpjas no biktssola, nesaņēmis piedošanu.

—    Tu aizmirsi sveci! — viņam nopakaļ sacīja Būgiene.

Grigaļus panācās atpakaļ, pacēla uo grīdas nodzisušo sveci un pietvīcis, kā melos pieķerts, jau gribēja izsprukt pa durvīm, bet viņu atkal panāca saimnieces balss:

—    Svece bija no svečtura… Kur tu to nes? Grigaļus nolika sveci vietā.

—    Nemaz vairs galvas nav… — saimniece nomurmināja. Pievakarē saimniece, elpu aizturējusi, klausījās, ka vecais kalps, pie

staļļiem ar koka skrāpi sukādams zirgu, klusi dziedāja:

Jau viņa atdus Augstajā kalniņā, Uz viņas kopiņas Rasina rūtās Tik daiļi zaigo Kā sidrabota…

3

Ziemas mēnesī Bazile laida pasaulē dēliņu. Mazulis bija vesels, tikai actiņas baidījās no gaismas. Bazilei ar pirkstiem vajadzēja paplest vāros plakstienus, lai varētu redzēt, kāda viņam acu krāsa. Zilas, actiņas bija tumši zilas.

—    Stanislova acis! — Bazile priecājās.

—    Silverija acis, — Ona Būgiene noteica.

—    I.abi, — Bazile piekāpās. — Lai viņš ir Silverijs.

Vecais kalps Grigaļus žēli pasmaidīja.

Pavasarī, kad saule sāka spīdēt spožāk, mazais Silverijs nepavisam vairs nevarēja atrasties laukā. Mazuļa acis baidījās no spilgtās saules pat aizvērtas.

—    Varbūt viņš nemaz neredz? — Bazile bēdājās. — Varbūt viņš piedzimis neredzīgs?

Šajā laikā uz Ķernavi atjāja priesteris Klemenss no Palangas līdz ar diviem garā vājajiem. Viens visu laiku dumji smaidīja, otrs, galvu pieliecis, vienaldzīgi noraudzījās uz cilvēkiem.

Vēji birdināja pagalma ābeļu ziedlapiņas, ēnainās vietās zāle baltoja pēc vēlīnas nakts salnas.

—    Nebīstieties no maniem kalpotājiem, viņi ir labsirdīgi! — priesteris Klemenss teica Onai Būgienei. — Tāls ceļš viņus dziedē, es allaž ņemu ceļā lidzi plānprātiņus.

Visi trīs atteicās no brokastīm un aizgāja uz baznīcu noklausīties rīta dievkalpojumu.

Ona Būgiene viņus gaidīja tirpstošu miesu. Viņai rādījās, ka priesteris atjājis paziņot briesmīgo patiesību par Stanislovu. Varbūt viņu jau dzen cauri Lietavai kailu, ar vilku taukiem nosmērētu, un saniknotu suņu varza dzenas viņam pa pēdām. Varbūt Stanislova nemaz vairs nav starp dzīvajiem. Varbūt viņa pelnus jau izkaisījis vējš.

—    Es teicu, ka bērniņu vajag nosaukt Stanislova vārdā, — Bazile teica.

—    Ak, nerunā niekus! Ko ļauniem cilvēkiem nozīmē kāds vārds…

—   Šā vai tā mēs abas paliksim vainīgas, ja viņam kaut kas gadījies,— Bazile noteica.

—    Kuram gadījies? — Būgiene nobālēja.

—    Stanislovam.

—    Tu esi briesmīga sieviete! — Būgiene nošņācās.

Priesteris Klemenss ar saviem diviem plānprātīgajiem kalpotājiem pārnāca no baznīcas, alkatīgi paēda, nodzērās un sāka žāvāties. Bazile viņiem uzklāja guļvietu.

—    Vai jūs kaut ko zināt par Stanislovu? — saņēmusi dūšu, Būgiene ievaicājās. — Kur ir mans dēls? Kas ar viņu noticies?

Priesteris Klemenss bija stipri noguris.

—   Mēs neesam gulējuši trīs dienas un trīs naktis, — viņš noburkšķēja un nokrita guļvietā.

Priesteris Klemenss piecēlās vakarpusē. Viņa kalpotāji joprojām krāca. Priesteris viņus nemodināja. Viņš nomazgājās un ar kaula susekli izsukāja matus un bārdu. Iedzēris vīnu, viņš Bazilei sacīja:

—    Tā, tagad parādi savu bērniņu! t

Bazile atnesa zīdainīti. Izbolījis acis un atņirdzis zobus, priesteris Klemenss pakutināja tam papēdi. Būgiene pārbijās, atņēma Bazilei bērnu un aiznesa uz citu istabu.

—    Bērns vēl nav redzējis melnās drēbēs ģērbtu cilvēku, — atgriezusies goda istabā, viņa sacīja. — Tā var iedzīt viņam mirstamkaiti.

—    Nē, nē! — Priesteris Klemenss iesmējās. — Būgām slimību dzišus nevar iedzīt. Viņi ir spēcīgi un drošsirdīgi vīri.

Būgienei acis kļuva spulgas.

—    Vai Stanislovs ir dzīvs?

—    Tavu dēlu ne ar mēri nevar nomērdēt!

Priesteris Klemenss nosmējās atkal.

—    Kur viņš ir?

Bazile metās viņam klāt.

Priesteris Klemenss atkrekšķinājās, pārlaida skatienu goda istabai un pēkšņi norādīja ar roku uz galdu, teikdams:

—    Sēdieties!

Priesteris Klemenss palika stāvam. Viņš pastāstīja, ka Stanislovs Būga komandē žemaišu karaspēku, kas sakāvis krustnešu pulkus, ieņēmis Klaipēdas ostu, un tagad Lietava jau esot jūras valsts.

—    Kopš šī brīža Lietava būs citāda, — priesteris Klemenss piemetināja.

Ona Būgiene aiz priekiem apraudājās. Bazile aizvien vēl sēdēja tāpat sastingusi, ne acu nenolaizdama no priestera. Viņš viņai uzsmaidīja.

—    Uzklausi mani un tu būsi laimīga! Stāvoklis jūras krastā joprojām ir nemierīgs, Būga nevar izrauties ne uz vienu dienu. Tāpēc viņš atsūtīja mani uz šejieni. Jā, jā! Es tevi pavadīšu uz Falangu. Falangas baznīcā jūs salaulāsieties!

Ona Būgiene mitējās liet asaras.

Bazile pajautāja:

—    Vai Stanislovs zina, ka viņam ir dēls?

—    Kā tad citādi? Viņš to dabūja zināt pirms trim nedēļām. Atklāti runājot, žemaišu karavadonis, izdzirdējis jaunumu, apraudājās. Viņš domāja, ka tagad visi tevi izsmej.

—    Vai Stanislovs neko nelika nodot dēlam? — Bazile jautāja.

Priesteris Klemenss bezrūpīgi iesmējās.

—    Ak, šīs sievietes, viņas gaida vienīgi dāvanas!

—    Nē! — Bazile iebilda. — Sievietes tikai turas pie paražām.

—    Patiešām! — Būgiene iejaucās sarunā. — Mātei bērns ir ļoti dārgs. Un, ja kāds pārkāpj kādas paražas, viņai šķiet, ka bērns izaugs nelaimīgs. Vai patiesi Stanislovs bērnam neko nav atsūtījis?

—    Hm, — Priesteris Klemenss nokrekstējās. — Būga ir skarbs vīrietis. Viņš gribēja atsūtīt dēlam savu cepuri, bet pārdomāja un teica: nē, ja kādreiz kaut ko es dāvināšu dēlam, tad tikai savu zobenu. Un lika man jo steidzīgi doties ceļā.

—    Dīvaini!

Bazile nolaida acis.

Priesteris Klemenss apjuka.

—    Zīdainim zobens stipri piestāv, vai ne?

Bazile atkal pacēla acis uz priesteri.

—    Es jau tā pārlieku daudz pļāpāju! — Priesteris Klemenss nopūtās. — Man likts sapost tevi ceļam un pavadīt līdz Falangai. Tas ir viss.

/ I

I

—    Es arī došos līdzi kopā ar jums! — Būgiene piecēlās. — Mātei jābūt klāt dēla kāzās.

Priesteris Klemenss labsirdīgi pasmaidīja.

—    Saproti, māt, tik garš ceļš tev nav pa spēkam. — Viņš pagriezās pret Bazili. — Tā, tev laiks posties! Agri no rīta dosimies ceļā. Vakarā visi pielūgsim Dievu, lai laimīgi tiekam galā.

Naktī Ona Būgiene palīdzēja Bazilei sagatavoties. No aitādas uzšuvusi maisu savam zīdainītim, Bazile teica:

—    Ja es būtu noticējusi, ko šis priesteris stāsta, es nekur nebūtu jājusi.

—    Bazile, — Būgiene bija nobažījusies, — vai tad tu domā, ka viņš samelojis?

—    Es nešaubos, ka Stanislovam draud briesmas.

—    Tu esi briesmīga sieviete! Tu vēli Stanislovam ļaunu!

—    Ja es viņam vēlētu ļaunu, es nejātu uz Palangu. Es gribu viņam palīdzēt!

Būgiene aprāvās. Atkal viņa sajuta, ka Bazile atkārto viņas jaunību. Ja viņa, palikusi viena ar pirmdzimto, būtu domājusi, ka Silverijam labi dzīvot tālumā no viņas, viņa nekad nebūtu jājusi pie viņa uz Voķi. Viņa zināja, ka Silverijs pārdzīvo.

—    Piedod man! — piekļaudamās Bazilei, Būgiene nočukstēja. — Esmu kļuvusi veca.

—    Arī es par savu dēlu gribēšu dzirdēt vienīgi labu, — Bazile atbildēja.

Ona Būgiene nometās ceļos un apbēra skūpstiem Baziles rokas.

—    Es tev dodu savu svētību, es jums abiem dodu savu svētību!… Esiet kopā gan laimes, gan nelaimes stundās… Savam vīram es mēdzu sacīt: nebaidies no nāves, nebaidies, ka es varu palikt viena, ka tavi bērni paliks bāreņi, un — viss beigsies labi! Vai tu Stanislovam tā pateiksi?

—    Nē!

—    Bazile…

—    Es tā nespēju pateikt Stanislovam!

—    Kāpēc? — Būgiene iekunkstējās.

—    Stanislovam jādzīvo tā, lai man nevajadzētu palikt vienai un lai viņa bērni nepaliktu bāreņi.

—    Bet ko tu viņam teiksi — kādus vārdus?

—    Ja mirsi tu, miršu gan es, gan mirs tavs bērniņš.

—    Ko tu iegūsi, runādama tik briesmīgus vārdus?! — Būgiene iesaucās.— Tu tikai viņam sajauksi prātus…

—    Ja es tā pateikšu, viņš neuzdrīkstēsies nomirt.

—    Bērni, bērni!… Jūs gribat spēkoties ar likteni. Nāve neprasīs — vai jums pietiks drosmes nomirt vai nepietiks.

—    Nāve neprasīs, — Bazilc piekrītoši palocīja galvu. — Mēs paprasīsim viņai — vai viņai nav t>ail no mums.

—    Bērni, bērni, jūs mani iedzīsiet kapā!…

Būgiene lēni izgāja pa durvīm, tās cieši aizvērdama sev aiz muguras.

4

Goda istabā uz galda dega svece, tai blakus stāvēja divas ar vīnu piepildītas glāzes. Ona Būgiene pārsteigta apstājās. Viņa nebija aizdegusi sveci, viņa nebija likusi pasniegt vīnu. Ko tam vajadzēja nozīmēt? Kam gan ienācis prātā izrīkoties pa viņas māju? Ona Būgiene sapīka. Viņa pieliecās, lai nopūstu sveci, bet tad iešāvās prātā, ka, to nopūtusi, viņa būs nokļuvusi necaurredzamā tumsā.

Viņa atstāja sveci degam.

Atgūlusies uz zvērādām apsistā sola, viņa blenza vāji apgaismotajos griestos un domāja, cik skaisti, ka uz galda stāv divi vīna kausi. Skaisti dzert vīnu divatā, kad visapkārt nakts, klusums un ne suns neierejas tāluma. Stanislovs nevēlas, lai māte piedalās viņa kāzās, šis priesteris tikai to nav pateicis. Stanislovs ir laimīgs, ja nav noilgojies pēc mātes… Nu, un paldies Dievam, ka viņš ir laimīgs! Māte arī ir laimīga. Patiešām viņa jau par vecu, lai jātu tik tālu ceļu. Viņa pati vairs nezina, kas viņas spēkos un kā viņas spēkos vairs nav…

Ona Būgiene strauji piecēlās, pārgāja pāri goda istabai un pavēra durvis uz lieveni. Viņa apstājās. Ielūkojās tumsā. Durvis neaizdarījusi, viņa nokāpa pa pakāpieniem. Viņa nebija baidījusies. Staļļos, lielajā dzelzs katlā, gailēja ogles. Blakus uz apvāztas sētuves sēdēja vecais kalps Gri- gaļus.

—    Vai dižistabā sveci iededzi tu? — Būgiene jautāja.

—    Jā! — Grigaļus saduga. — Bija taču tumšs, bet tu vēl nebiji aizgājusi gulēt…

—    Arī vīnu ielēji tu…

—    Iā, es ielēju!

—    Kāpēc tu aizgāji, mani nesagaidījis?

—    Viens es neuzdrīkstējos uzkavēties…

—    Vai tu nobijies?

—    Gribēju apvilkties labāku drēbju…

—    Iesim, iedzersim tagad par Stanislovu un Bazili…

—   Nē, nē! — Vecais kalps apjuka. — Mana vieta ir šeit, šeit man ir labi!

Ogles katlā sāka kūpēt, sūrie dūmi grauzās acis un kodās rīklē. Gan

saimniece, gan kalps — abi kāsēdami berzēja acis.

—    Ak, esi gan tu lempis! — Būgiene nopurpināja. — Gribi mani iz- svēpināt…

Viņa strauji apmetās riņķī un izgāja no staļļiem.

Grigaļus atkal palika viens. Brītiņu viņš skatījās uz apsvīdušajām durvīm, pa kurām nupat bija izgājusi Ona Būgiene, un uz ābeļu ziedlapiņām, kuras sapūstas pa durvju apakšu. Tad viņš sagrāba apogļojušos pagali un sāka maisīt katlā ogles. Izmaisījis viņš satvēra visspožāko sarkano ogli, pameta gaisā, uztvēra ar otru roku un pamētāja no vienas saujas otrā, smiedams sīku smiekliņu kā plānprātiņš. Kvēlošā ogle atdzisa, kļuva pelēkāka, tad — melna, un tagad Grigaļus to varēja turēt rokā, arī cieši sažņaugtu.

5

Agrā rītā, kamēr saule vēl nebija uzlēkusi, priestera Klemensa un divu plānprātiņu pavadīta, Bazile izjāja no Ķernaves. Aitādas maisu, kurā gulēja mazais Silverijs, Bazile novietoja sev priekšā uz ceļiem; lai maiss nevarētu nokrist, savelkamo auklu viņa apsēja ap pleciem. Priesteris Kle- menss mazuli gribēja paņemt pats, teikdams, ka viņam būšot jāatbild, ja notikšot kāds negadījums.

—    Es pati! — Bazile viņam teica.

Viņiem iejājot mežā, priestera pavadonis, kas visu laiku muļķīgi bija vaikstījies, uzsāka dīkt, svilpot un atdarināt putnu balsis, un putni viņam atbildēja. Balstiņas pienāca tuvāk un pavadīja kādu gabaliņu. Šādos brīžos priestera kalpotājs nolēca no zirga un dieba pa celiņu, pilnā balsi spalgi smiedamies, pīkstēdams, bļaudams un no priekiem ar rokām mētādamies. Bazilei derdzās uz to skatīties. Šķita, ka vājprātīgais par viņu ņirgājas, tāpat kā pūlis ņirgājas par tiem, kurus kailus ved cauri pilsētai sadedzināt uz sārta.

Ap pusdienlaiku viņi apstājās pie tumšūdens avota padzirdināt zirgus. Priesteris Klemenss iegāja krūmos.

—    Vai viņš patiešām ir mācītājs? — Bazile jautāja kalpotājam, kas, galvu pieliecis, visu laiku bija klusējis.

Kalpotājs sarauca pieri, bet skatiens palika tāds pats nedzīvs.

—   Trr-r-r-r-r-rL. — viņš uztarkšķināja zirgiem, un zirgi pacēla galvu no ūdens.

—    Es jautāju, kas ir jūsu kungs?

—    Tr-r-r-r-r-r ra-ra! — kalpotājs atkal notarkšķināja.

—    Viņš neprot runāt! Viņš neprot!

Vaikstīgais plānprātiņš sāka irgāties.

No krūmiem iznāca priesteris Klemenss.

—    Vai Būga zina, ka mani pavada vājprātīgie? — Bazile dusmīgi noprasīja.

Skatīdamies debesīs, priesteris Klemenss pārmeta krustu, uzlēca zirgam mugurā un labsirdīgi pasmaidīja.

—    T ikai tad, dārgā, kad visapkārt ņudzinās nelaimīgie, tu, cilvēk, vari izjust, ka esi laimīgs.

—    Būga nevarēja paļauties uz vājprātīgajiem. Viņš zina, ka man 110 tiem bail.

—    Netiesā piemeklētos, — priesteris Klemenss skumīgi atbildēja. — Tagad, redz, mēs jāsim cauri visai Lietavai — vērīgi ielūkojies visapkārt, dārgā! Ieskaties, ka arājs raud pie sprāguša vērša, ka zeme tiek arta ar brieža ragiem, ka lielceļus uzber ar saujām, ka pa klajumiem kliegdami skraidelē bārabērni… Vai tu viņus sauksi par vājprātīgajiem?

—    Atstājies! — Bazile teica.

—    Nevaru! — Priesteris Klemenss piemiedza acis. — Man likts tevi pavadīt un apsargāt.

—    Labi, lai tā būtu, — Bazile sapurināja vaļā palaistos matus. — Pasaki man, kādus vārdus izrunā priesteris, kad, rokas pacēlis, viņš uzgriež altārim muguru?

Priesteris Klemenss aizdomīgi caur pieri uzmeta skatienu Bazilei un nokāra galvu.

—    Nu? — Bazile pagriezās pret priesteri.

—    Šos vārdus nedrīkst izrunāt mežā.

—    Cilvēks vienīgi nedrīkst melot!

—    Ja Dievs atsūta cilvēkam glābēju, cilvēks viņu nobada ar pirkstiem, — priesteris apvainojies teica. — Cilvēks tur aizdomās tikai to, kurš viņu grib glābt. Pret ienaidnieku viņš ir mīlīgs.

Priesteris Klemenss uzšāva zirgam un aizjāja uz priekšu.

Vairākas reizes dienā Bazile kāpa nost 110 zirga, nonesa zīdainīti aizvējā un baroja viņu ar krūti. Vaikstīgais kalpotājs, aiz krūmiem notupies, noskatījās. Bazile viņu nedzina projām. Cilvēciņš aizmirsa vaikstīties. Viņa muļķīgo seju pastiepa garāku žēla skaudība. Bazile uz viņu nevarēja dusmoties. Bazilei viņa bija žēl. Viņai saskrēja acīs asaras, kad vaikšķis slepus pielavījās pie aitādas maisa un noskatījās uz aizmigušo mazulīti.

—    Nebāz klāt degunu! — viņa uzsauca, un vaikšķis metās prom kā šunelis ar ierautu asti.

Kādu vakaru Baziles dusmīgo uzkliedzienu izdzirdēja priesteris Klemenss. Viņi paskatījās debesīs, pārmeta krustu, pusčukstus noskaitīja lūgsnu, atkal pārkrustījās un pārmetoši paskatījās uz Bazili.

—        Tev jāpriecājas, ka Dievs tevi apbalvojis ar miesas augli, — viņš sacīja bēdīga prātnieka balsi. — Taču tu nedrīksti dusmoties uz nabaga nelaimīgo cilvēku, kuram Dievs neko nav devis.

—    Ks nedusmojos uz viņu, — Bazile atbildēja.

—    Tas ir labi! — Priesteris pasmaidīja. — Viņam tu būsi visskaistākā sieviete. Skatīdamies uz tavu mazuli, viņš piedzīvos vislaimīgākās dienas. Ak, ir gan Būga gudrs vīrs!… Varbūt tamdēļ viņš kopā ar mani sūtīja šos nelaimīgos, lai viņos modinātu cerību. — Un, pieliecies Bazilei tuvāk, viņš iečukstējās: — Ceļā uz Ķernavi es baidījos aizmigt. Ne acu neaizvēru. Man bija bail ar šiem plānprātīgajiem. Es lūdzu Dievu, lai Viņš apžēlojas par tiem, un baidījos no viņiem. Bet viņu ciešanas, kā izrādās, ir šķīstākas par mūsējām…

Bazile dzirdēja trīsošos un uzbudinātos priestera čukstus un redzēja meža vakarēnu rotaļu svaigajā zālē. Čuksti un ēnu rotaļa viņai šķita kā nedalāmas lietas un modināja viņas sirdī ilgas pēc Stanislova. Viņa alka atrasties kopā ar viņu šajā mirklī, rītdien, augu gadu un visu mūžu. Bazilei pārskrēja šermuļi. Kā līdz šim viņa bija varējusi dzīvot bez Stanislova? Viņas rokas pašas saraustījās, un viņa apskāva aizmigušo bērniņu.

—    Nē, nē, — Bazile čukstēja, — es neļaušu, lai uz manu maziņo bola acis kāds ģeķis.

Priesteris Klemenss atliecās atpakaļ un sarosījās, skaļi elpodams caur degunu.

—    Kāpēc tavs bērns nekad never vaļā acis? — viņš pēkšņi iejautājās. — Es vēl neesmu redzējis viņa acis.

—    Atstājies! — Bazile saskaitās. — Atkāpies! Mans bērns plānprātiņus nevēlas redzēt!

Apgūlusies Bazile neaizmiga. Ausis sasmailējusi un acis neaizvērusi, viņa turējās nomodā. Čabēja mežs. Mierīgi un sargājoši šalca tāles. Reizi pa reizei iesprauslojās snauduļojošais zirgs.

Kad sāka svīst gaisma, visas skanas noklusa. Bazile piecēlās sēdus. Brītiņu viņa klausījās ua skatījās, vai kāds nav pamanījis viņas nomodu. Valdīja klusums. Bazile paņēma klēpī maisu ar mazuli un piecēlās. Nē, priesterim Klemensam, ja šobrīd viņš atmostos, nekādas aizdomas vēl nevarētu rasties. Es esmu šeit. Mazulītis ir pamodies. Neskaties, es viņu barošu. Bazile ieklausījās atkal. Visi gulēja miegā. Vienīgi zirgi, paslējuši galvu, skatījās uz viņu. Priesteris Klemenss uz viņiem paļaujas. Uzoduši vilka vai lāča smaku, tie sāktu skaļi sprauslāt un dīdīties. Zirgi ir vislabākie sargātāji, bija sacījis priesteris Klemenss. Zirgi nebaidījās no Baziles. Kamēr viņa savējam lika mutē dzelžus, tas ar siltām un mīkstām lūpām bužināja viņas vaigu. Satrūkusies Bazile paskatījās pār plecu. Vaikstīgais plānprātiņš sēdēja guļvietā un māja viņai ar roku, lai pasteidzas. Tikai attapusies, Bazile saprata, ka viņš viņu steidzina. Bazile paveda zirgu kādus desmit soļus, pēc tam sēdās jāšus mugurā un vēl simt soļu nojāja mierīgā garā. Tad zirgs sāka joņot, cik tikai spēka. No rīta dzestruma acis kļuva mitras. Bazile neko neredzēja, viņa paļāvās vienīgi uz zirgu. Sirdi iemājoja brīvestība un atvieglojums. Likās, šobrīd visa pasaule pieder viņai, nekas viņu neiegrožo, neviens viņai nedraud, nevienam viņa nav ne par nastu, ne par ēsmu.

Stanislov, kliedza viņas sirds, aiz laimes kā nemanīga, māte ar bērnu uz rokas, jāšus uz balta zirga, tumšā naktī cauri mežam traucas pie tevis!

Bērns sāka raudāt. Bazilei pārskrēja tirpuļi, kad viņa atguvās. Vai gan viņa bija aizsnaudusies? Maiss ar mazuli, noslīdējis no zirga skausta, karājās viņai kaklā. Zirgs dzēra no strauji plūstošas upes. Apkārt šalca kārkli. Jau bija liela diena.

Bazile nokāpa no zirga, iekārtojās kārklu pavēnī un padeva bērnam krūti. Pati viņa vērīgi skatījās uz visām pusēm. No upes tālu uz priekšu pletās zaļas lankas, aiz tām pacēlās pakalni un aiz pakalniem — pilskalns. Tā galā, saules pārlieta, pelūksnēja akmens mūra pils, kuru apjoza stabu sēta. Bazile nevarēja saprast, kur viņa atrodas. Sveša plūda upe, sveša slējās pils. Toties Bazile nešaubījās, ka briesmas ir garām. No vienas puses viņu sargāja upe, no otras — liela līču pļava: tiklīdz kāds parādītos, viņa to uzreiz ieraudzītu. Viņa paslēptos, dzīva ielīstu zemē.

Mazulītis paēdies aizmiga. Bazile arī atlaidās siltajās smiltīs, tomēr neiemiga. Tiklīdz snaudas dūmakā sāka pagaist kārklu zariņi, viņa uztrūkās un atkal ar skaidru galvu piekļāvās pie mazulīša. Likās, pat gribēdama viņa nevarētu aizmigt. Par to pārliecinātai Bazilei satraukums pierima, viņa pat sāka tīksmināties par šo saldo mieru un klusumu, kas pēkšņi sagrābis sirdi pēc pēdējām uztraukuma, šaubu un neziņas pilnajām dienām.

Viņa pamodās, kad mākoņi bija noklājuši debesis un gaiss atdzisis. Viņu drebināja aukstums. Gluži kā pirms vētras, satumsušajā ūdenī plunkšķēja zivis.

Maisa ar mazuli blakus vairs nebija.

Desmitā nodaļa

TūkstoS četri simti piecdesmit piektā gada sala mēneša trešajā dienā Kmita Rudaminaitis, pārjājis no Viļņas, nodeva Jonam Ķēsgailim valsts kanclera vēstuli. Brālis aicināja stārastu uz Viļņu, uz steidzamu bajāru padomes sapulci. Licis Kmitam pildīt viņa pienākumus, Jons Ķēsgailis aizjāja. Šīs pašas dienas vakarā Kmita Rudaminaitis pavēlēja apcietināt Ievu Sudimantaiti. Viņa saprata, ka viņas stāvoklis Klaipēdā pārvērties. Sievietes intuīcija viņai čukstēja priekšā, ka Jons Ķēsgailis vairs neatgriezīsies Zemaitijā un ka Kmita Rudaminaitis pildījis bajāru padomes norādījumus. Ieva pārskaitās. Visi viņas pēdējo mēnešu panākumi zaudēti, ar to vēl par maz — tie pārvērtušies par vainas pierādījumu. Ievai Sudimantaitei vajadzēja ķerties pie plānu kaldināšanas, citas izejas nebija.

Bet pat tagad Sudimantaite nedomāja par to, kā saglabāt veselu ādu. Viņa sev zvērēja, ka par katru cenu mēģinās izplēst visu, ko vēl iespējams izplēst. Atgriezties tēva muižā tukšām rokām viņai likās drausmīgāk, nekā nomirt.

Žemaišu krasts starp Sventāju un Palangu palicis tukšs. Kazimiera Višinska brīvprātīgo nodaļa bija sakauta. Žemaiši vairs nepildīja bajāru padomes pavēli atšķelt Līvzemi no krustnešiem, — lai to varētu izdarīt, viņiem būtu vajadzējis atkāpties no Klaipēdas. Atvilkt no Klaipēdas vismaz dažas nodaļas žemaišiem vajadzēja vēl arī tāpēc, ka pilsētā pietrūka pārtikas, to vajadzēja piegādāt no tālākiem novadiem. Bet uz Klaipēdu devušies lieli krustnešu pulki no Karaļaučiem.

Ievai Sudimantaitei šaubu nebija: Kmita Rudaminaitis atkāpsies no Klaipēdas. Ieva visu pārdomāja ar skaidru galvu. Savas cerības viņa nesaistīja ne ar ordeni, ne ar I īanzu, ne ar poļiem. Viņa saprata: tikai šķietami iedama kopā ar Rudaminaiti, es varu izmaitāt viņa ļaunos nodomus un šo to iegūt pati.

Daudzas dienas Ieva pieprasīja un lūdza vai uz ceļiem mezdamās, lai Rudaminaitis viņu pieņemot. Ciešais solījums atklāt svarīgus noslēpumus Kmitu sakārdināja. Viņš Ievu pieņēma.

—     Kas Klaipēdas spēlē tu biji — rotaļlieta vai spēlmanis? — Kmita jautāja.

—    Rotaļlieta! — Ieva atbildēja. — Spēlmanis bija tikai viens.

—    Kas viņš ir?

—    Ķēsgailis. <

—    Ko viņš gribēja panākt?

—    Ieņemt Klaipēdu un Klaipēdā ciest zaudējumu.

—   Ciest zaudējumu? — Kmita saminstinājās. — Un jūra? Un Būgas nodomi?

—    Būga… — Sudimantaite gardi nosmējās. — Būga bija Ķēsgaiļa mīļākā rotaļlieta. Stārastam Būga nokrita gluži kā manna no debesīm. Tieši tad, kad vajadzēja, un tieši tāds, kādu vajadzēja.

—    Runā skaidrāk!

—    Ordenis uzpirka Ķēsgaili pirms trijiem gadiem. Nolūks bija šāds: žemaiši uzbrūk Klaipēdai, jūras piekraste paliek tukša, Līvzeme un krusti apvienojas pie Falangas. Taču… Ķēsgailis vilcinājās. Viņam vajadzēja tādu ieganstu, kuru neviens nevarētu uztvert kā nodevību… Bija vajadzīgs Būga.

—    Pareizāk sakot — viņa jūra?

—    Jūs esat vērīgs! — Sudimantaite pievēra acis. — Cildenāku mērķi, lai varētu pamatot uzbrukumu Klaipēdai, nav iespējams izdomāt!

—    Patiesi… Tagad par visu dabūs atbildēt Būga…

—    Jūs esat vērīgs, stārast, tomēr tālredzīgs gan ne…

—    Es neesmu stārasts! — Rudaminaitis pārtrauca Ievu.

—    Ķēsgailis vairs neatgriezīsies!

—    Kas jums to teica?

Aiz pārsteiguma Kmita vai sastinga.

—    Mani ziņneši jau mēnesi sēž Viļņā.

Viņi abi skatījās viens uz otru. Tas bija apburošākais mirklis žemaišu ieņemtajā Klaipēdā — uz niecīgas, zvārīgas laipiņas starp Lietavu un jūru. Divi nodevēji skatījās viens otram acīs. Vai viņš zina, ka es izdevu Višinski livoniešiem? Vai viņa zina, ka es izdevu Ķēsgaili bīskapam?

Vai viņi abi varēja runāt atklātu valodu? Nē! Visstiprāk nodevējs baidās no nodevēja.

—    Un noslēpums? — Kmita Rudaminaitis strauji noprasīja. Ieva klusēja. Kmita Rudaminaitis bija vecs un pieredzējis blēdis, viņš zināja, cik vērti tāda cilvēka vārdi, kas glābj savu ādu, ne par kādu godprātību vairs nedomādams. Daļu no saviem nolūkiem Sudimantaitei vajadzēja atklāt, viņam nemelojot, bet pēc tam…

—    Ir jāiznīcina Ardvics! — Ieva klusu teica.

Rudaminaitis iepleta acis.

—    Viņš jāiznīcina… — Sudimantaite piecēlās. — Tis ir viss. Vēlāk nevainojiet mani, ja Ardvics pabeigs Ķēsgaiļa darbu.

—    Un kur ir viņš — Ardvics? — Rudaminaitis pajautāja.

Ieva Sudimantaite nīgri nopurinājās: viņa pateikusi par daudz, viņa sevi nodevusi, ka ar Ārdvicu viņai bijusi slepena vienošanās, kura nedrīkst nākt atklātībā un kuras nākšana atklātībā nav pieļaujama. Šis sagrabējušais vecis viņu notvēris. Kmita izraus Ārdvicu kaut no zemes apakšas, dedzinās un mērdēs badā, un Ardvics atzīsies, ka nodevis Višinski pēc viņas pieprasījuma.

—    Kur ir Ardvics? — Rudaminaitis noprasīja atkal.

Ieva skarbi sacīja:

—    Es esmu Sudimanta meita. Tagad vienīgi Sudimants var izglābt Žemaitiju. Vai jūs sapratāt: es esmu Sudimanta meita!

2

Ardvics iegāja bijušā komtura namā. Ieva Sudimantaite stāvēja pie slepenās nišas, kuru nosedza sarkans stieģelis. Viņa domāja par kunigmeitu

Sofiju. Viņa redzēja tās acis, viņa redzēja tās maigo smaidu, vieglo gaitu un dzirdēja viņas balto drānu šalkoņu. Viņai bija piederējis viss: kunigs tēvs, savs galms, kunigs vīrs un kunigs dēls. Viņa apvienojusi zemes, sa- rīdinājusi katoļus ar pareizticīgajiem un no tā iedzīvojusies bagātībā. Viņa nebija skatījusies ne uz ko. Viņa bija dzīvojusi! Ak, cik baiga, cik briesmīga sieviete!… Viņa tagad neņemtu stieģeli, kas noslēpj nišu, viņa netvertu pēc dunča slēptuvē, viņa paģībtu, ieraudzījusi uz grīdas asinis… Ieva viņu ienīda. Šobrīd viņa vispirms būtu nodūrusi šo nevainīgo draņ- ķeni, tikai pēc tam Ārdvicu.

—    Kas tur ir? ,

Pār plecu atskatīdamās un ieraudzīdama Ārdvicu, Ieva satrūkās.

Viņš paklanījās. /

—    Kungs augstais… — Sudimantaitei neviļus nāca pār lūpām. Vienā acumirklī viņai kļuvis skaidrs, cik baigi šaušalīgs šis mirklis: tikai tagad, vienīgi tagad iespējams tikt vaļā no Ārdvica — pēc tam būs par vēlu. Ārdvicu sagrābs Rudaminaiša vīri, tiklīdz viņš ies ārā no zāles. Un tad Ārdvics izstāstīs Rudaminaitim par viņu abu nodevību līvzemiešu labā. Sudimantaite redzēja kunigmeitu Sofiju ar šausmās izķēmotu seju. Sofija viņai kliedza:

"Šis cilvēks nedrīkst iziet no zāles! Nelaid viņu ārā!"

Sofija ņirgājās par viņu:

"Tu neesi manis cienīga! Tu esi tikai nelietīga caur daudzām rokām gājusi palaistuve! Tēvs tev noplēsīs matus! Tu nekad nebūsi skaistāka par mani! Un tu nekad nebūsi laimīgāka! Ha-ha-hā!"

Nīgrums Sudimantaitei plūda pāri malām: kāpēc viņa nebija noalgojusi kādu Smurguli, kādu lopu, lai tas nogalina Ārdvicu, kāpēc viņai pašai tagad sevi jāizvaro? Vai tikai Dievs viņai nav uzsūtījis liktenīgo pārbaudījumu? Vai tikai viņa sev nav piesaukusi lāstus?

—    Kāpēc tu kavējies? — Ieva jautāja Ārdvicam, bet pati nemaz nevarēja sadzirdēt savu balsi.

Ārdvica lūpas kustējās, viņš kaut ko teica, bet Sudimantaite neko nedzirdēja. Viņa izvilka no sienas stieģeli un izņēma no nišas dunci. Ārdvics pasmaidīja.

—    Slēptuve vairs nav vajadzīga, — Sudimantaite sacīja. — Mēs abi brauksim uz mana tēva muižu.

—    Vai tā ir pati labākā izeja? — Ārdvics jautāja. — Izliekas, kāds man seko.

—    Jā, seko, — Ieva atbildēja. — Tevi var apcietināt kuru katru mirkli.

Ārdvics nejauki nosmīnēja.

—    Lai notiktu, kas notikdams, mēs abi vēl būtu sastapušies aci pret aci.

—    Vai tad tev kopā ar mani tik slikti? — Ieva novaikstījās.

—    Šodien tu slikti izskaties…

—    Un tomēr — kopā ar mani tev jājūtas labi. Dzi, paskaties uz mani…

Ieva iepleta rokas.

—    Es skatos, — Ārdvics atbildēja.

—   Tu skaties tā savādi. Pārlaid man skatienu no galvas līdz kājām! Pārlaid to lēnām, uzmanīgi…

Ārdvicam norasoja piere. Izkaltušu muti Ārdvics iečukstējās:

—    Katru mīļu nakti sapnī es noskatos uz tevi. Neko citu sapņos vairs neredzu… Bet, mīļā, tagad nav laika… Liekas, man seko, man draud briesmas…

—    Šādas sievietes, kurai tu nupat pārlaidi skatienu, tev nekad vēl nav bijis! — Ieva iečukstējās, pati šausminādamās, ka saka viņam tīru patiesību — šaušalīgu patiesību. Tātad viņa ir apņēmības pilna, tātad tā arī notiks, kā viņa bija izlēmusi darīt? Ievai pār muguru pārskrēja šermuļi. — Šādas vēl nav…

Ieva Sudimantaite trieca ar dunci. Ārdvics iekliedzās. Atsprāga vaļā zāles durvis. Iekšā saklupa Rudaminaiša karavīri, kuriem vajadzēja saņemt ciet abus — Sudimantaiti un Ārdvicu. Atskanēja balsis:

—    Kas viņai iedeva dunci? Pelēdžu, kur bija tavas acis? Tagad tev noraus galvu!

Šķebinādamās Ieva Sudimantaite nosvieda dunci. Galva atkal darbojās skaidri. Tas ir noticis. Tam bija jānotiek. Dievs ir mans liecinieks — cita ceļa nebija.

—    Aiznesiet šo cūku! — viņa sacīja karavīriem un stingrā, platā solī devās uz durvīm. Viņa redzēja pati sevi; redz, kur viņa iet, neviens viņai nevar nostāties ceļā, neviens viņu nespēj aizkavēt. Ir jau šāda sieviete, jau ir! Citām jau būs vieglāk slepkavot. Citām liktenīgajā brīdī vairs nespokosies kunigmeitas Sofijas maigais smaids. Citas redzēs manu cieto soli un manu mierīgo seju. Esiet svētītas, žemaišu sievietes! Es esmu nolādēta, ar lāstu apkrauta…

Kmita Rudaminaitis zvēla viņai pa seju. Ievas acīs iezalgojās naids. Bet viņa pārvarēja sevi. Tas nav naids, tā ir tikai viltība, viņa klusībā atkārtoja, vienīgi viltība — viltība ir varenāka par naidu.

—    Par labu darbu pateicības vietā allaž saņem pļauku! — Sudiman- taite iesmējās. — Kmita, paziņojiet manam tēvam, ka es atgriežos mājās.

3

Sala mēneša vidū Dancigas kuģi izlauzās cauri Hanzas flotei, bet, iekuģojuši Klaipēdas ostā ar pārtiku dumpiniekiem un žemaišu karapulkiem, tie enkuru gan neizmeta. Klaipēdas cietoksnis bija liesmās. Krastmalā saimniekoja Magdeburgas krustneši. Žemaišu karaspēks bija atkāpies uz Palangu un Sventāju.

Kmita Rudaminaitis divas nedēļas noturēja Ievu Sudimantaiti ieslodzītu Palangā, aizvien vēl cerēdams izdibināt, kādu noslēpumu paņēmis līdzi kapā Ardvics. Tikai dabūjis zināt, ka lielmāte Sudimantiene guļ uz nāves cisām, viņš atlaida viņas meitu mājās.

Ieva pārjāja tēva muižā vēlā vakarā. Bija auksts, pūta stiprs vējš. Pazudusī meita apturēja zirgu pie vārtiem. Viņa sēdēja seglos nokārtu galvu. Rudaminaiša ziņnesis, kas pavadīja Sudimantaiti un kam vajadzēja pārvest viņas zirgu atpakaļ uz stārasta staļļiem, nosala gaidīdams, līdz jaunava nokāps no zirga. Ziņnesis zaudēja pacietību.

— Nevajag savārīt ziepes, — aizsmakušā balsī viņš nočērkstēja, — tad no vecākiem nebūs jābaidās!

Ziņnesis ar varu nocēla Ievu no zirga, un viņa drausmīgi pārskaitās. Viņa skrēja pakaļ ziņnesim un lamādamās ar vīto pātagu slānīja zirgus. Lopiņi izrāvās ziņnesim no rokām un zviegdami aizdundināja tumsā. Tagad trakas dusmas sagrāba ziņnesi. Ar vienu roku viņš nogāza Sudiman- taiti gar zemi un sāka ņurdzīt viņas seju sala mēneša slapjajā zemē.

—    Ēd, nolādētā! — viņš brēca cauri vējam. — Aizrijies ar vecāku zemīti!

Zemēm novārtīta un dubļainu seju Ieva neuzdrīkstējās rādīties iekšā.

Viņa ieskrēja staļļos. Zirgupuisis viņu pazina. Stīvām acīm viņš skatījās uz pazudušo saimniekmeitu. Lielkungus, lielmātes un jumpravas ar dubļainu seju viņš nebija redzējis. Sudimantaite nomazgājās zirgu dzirdināmā silē un puisim sacīja:

—    Atnes man kaut ko pārģērbties!

—    Ej tāda pati! — zirgupuisis atbildēja. — Mājās neviena nav, neviens neredzēs.

—    Vai mammas arī nav?…

—    Māmiņu tu atradīsi…

Zirgupuisis aizvērsās.

Mājas patiešām bija tukšas. Pat kalpi nekur nebija ieraugāmi. Baismu priekšnojautu pārņemta, Ieva skriešus ieskrēja mātes istabā. Sofija Sudi- mantiene augšpēdu gulēja gultā, vienu roku piespiedusi pie deniņiem, otru atmetusi uz sāniem. Pustumsā viņai spīdēja acis.

Mātes skaistuma noburta, Ieva apstājās. Seja sakritusies un gandrīz svešatna, tomēr tie bija viņas vaibsti, kuri mierinājuši un žēlojuši Ievu bērnībā un bijuši vēl izteiksmīgāki un skaistāki.

—    Mamm… — Ieva iečukstējās. — Māmiņ!…

Sofija Sudimantiene klusēja.

Ieva metās pie gultas, bet tūdaļ pat atkal apstājās kā sastingusi. Viņai izlikās, ka mamma sakustējusies un pacilājusi roku. Viņai izlikās, ka mamma nevēlas viņu laist sev tuvāk. Lielās, sastingušās mātes acis noraudzījās uz viņu kā uz svešinieci. Asarām plūstot, Ieva ieķērās mātei krūtīs.

—    Māmiņ, es neesmu vainīga!… — viņa žēlabaini runāja. — Es neko neesmu izdarījusi… Netici! Netici nekam, ko par mani runā!… Māmulīt, apskauj mani!… Es tevi vairs nepametīšu!… Es vairs neatstāšu tevi vienu!… Piedod man! Ak, Dievs ir mans liecinieks, cik stipri es izlūdzos tavu piedošanu!…

Ieva spēji aprāvās. Māte nepacēla roku, nenoglāstīja viņai galvu un nepiekļāva viņu sev pie vaiga. Mātes acis aiz prieka nebija kļuvušas miklas.

—    Mamm! — Ieva iekliedzās. — Māmiņ, tā esmu es, tava meita! Ieviņa! Ieviņa! Ieviņa!

Ieķērusies mātei krūtīs, viņa to purināja.

Kādas spēcīgas rokas nostatīja Ievu uz kājām. Dobja balss teica:

—    Viņa ir mirusi. Viņa ir mirusi, Dievs visusvētais…

Sofija Sudimantiene jau bija mirusi, tamdēļ mājas bija tukšas.Tūdaļ pēc sievas nāves Sudimants bija devies medībās. Pusceļā viņš griezās atpakaļ. Viņš bija gluži kā prātu zaudējis. Kamēr sieva sirguļoja, viņš muka no mājām, kurās nebija valdījusi saskaņa un saticība. Viņš muka projām aizmirsties. Uz kurieni un no kā viņš būtu varējis aizbēgt tagad? Ko viņš būtu varējis aizmirst? Sieva mirusi. No tās nevar aizbēgt. To nevar aizmirst. Sudimants atgriezās mājās, tomēr viņam nebija spēka tajās kaut ko kārtot. Rokas nokritušas, galva nokārusies. Tā arī nespēdams pārvarēt gļēvumu, saimnieks bija ieslēdzies savā kambarī, neviens nemaz nezināja, ka viņš tajā atrodas. Kalpiem viņš nebija pateicis, ne kur, ne kā lai nelaiķi apglabā. Kalpi nebija varējuši tikt gudri, ko lai dara. Kad atslēdznieks, baidīdamies no atbildības, noslēpās, kur nu kurais nolīda arī pārējie. Muižā palika tikai zirgupuisis, vēršu barotājs un lopu barības sagādātājs. Viņi bijuši atbildīgi tikai par to, kas notiek kūtīs, šķūņos un klētīs. Par mājām viņiem atbildības nebija.

Atslēdznieks bija iekūņojies stūra sargtornī. Viņš redzēja saimnieka meitu ieejam iekšā. Tas bija viņš, kas atrāva Ievu no mirušās mātes. Sadzirduši, ka uzradies atslēdznieks, no visiem kaktu kaktiem sāka līst laukā arī citi kalpi. Palēnām Sudimantu muiža atguva dzīvību. Sākās lielā rosība.

—    Ak, posts mums, ka nav saimnieka! — sūrojās atslēdznieks. — Kā mēs tagad aizgājēju apglabāsim? Kā mēs viņai godu izrādīsim?

Ieva teica:

— Klausiet mani, un māmiņai būs izrādīts gods!

Viņa apglabāja māti svinīgi, pēc visām paražām, bet arī atturīgi. Mājās pie līķa vāķēja vienu nakti… Cilvēku daudz nebija, Ieva nepaziņoja pat visiem radiniekiem. Viņa vairījās no cilvēkiem. Dzimtajā novadā neviens nezināja, ka Klaipēdā viņa pastrādājusi nāves grēku, kamēr pati Ieva visu laiku jutās to padarījusi. Sirdī viņa apskauda tēvu, kas tā arī nebija saņēmis dūšu izlīst no kambara — ne uz kapiem sievu nebija pavadījis. Tēvam bija vieglāk. Neviens viņu nebija redzējis. Viņam nevajadzēja nevienam skatīties acīs.

Aizgājēju uz baznīcu veda ar zirgiem, no baznīcas uz kapdārzu pārmaiņus nesa muižas zemnieki. Priesteris Klemenss, noturējis aizlūgumu par mirušo, piegāja pie jaunās Sudimantaites apvaicāties, vai pēc lielmātes nāves Sudimanti ziedošot baznīcai tikpat, cik agrāk. Ieva atbildēja, ka tikpat.

Baznīcas zvani skanēja visu nakti. Sudimantaite nevarēja aizmigt. Viņa raudāja un plēsa sev matus. Viņa redzēja māti. Sakritusies un sveša, tomēr laimīga seja. Viņa bija nomirusi laikus. Viņa nedabūja zināt, par ko kļuvusi viņas meita. Laimīgākā māte pasaulē!… Ieva pat sāka apskaust māti, ka tā mirusi. Kas var būt vēl skaistāks par nāvi, kad pati nevienu neesi nogalinājusi un neesi dabūjusi zināt, ka meita ir slepkava? Tagad, jā, tagad mātes jau zinās: ir šāda meita, ir šāda meita! — un šausmās un izbailēs skatīsies uz meitām, kuras palikušas dzīvajo vidū. Ievas māte vēl to nebija zinājusi. Ievas māte nomirusi pārliecināta, ka neviena sieviete nekad nevienu nav noslepkavojusi. Laimīgā! Dinn-dann, dinn-dann — cauru nakti zvani skan viņai, viņa bija uzturējusi baznīcu, to viņa bija pelnījusi. Dinn-dann, dinn-dann!…

4

Visu cauru ziemu Ieva Sudimantaite neizgāja no tēva muižas. Istabmeita viņai brokastis un vakariņas pienesa gultā. Ar tēvu viņa redzējās tikai pie pusdiengalda, bet arī šeit abi cieta klusu. Reižu reizēm tēvs ierunājās par žemaišu atkāpšanos no Klaipēdas, par mūku slaistīšanos pa ciemiem un bīskapa Mikaloja ierašanos Palangas baznīcā, par saimniecību un par stiprajiem saliem, kādi varot uznākt. Bet ne ar ko viņš meitu nevarēja ieinteresēt. Tad tēvs sāka ķerties pie viltībām. Kādu dienu itin kā starp citu viņš ieminējās, ka Zemaišos atkal esot parādījies Stanislovs Būga. Sameties uz vienu roku ar sireniekiem, pulcinot Zemaitijas laupītājus un grasoties nokārtot rēķinus ar Rudaminaiti.

Sudimants brītiņu skatījās uz Ievu, gribēdams izprast, kādu iespaidu uz meitu atstājuši viņa vārdi. Ieva sēdēja pietvīkusi un acis nodūrusi. Viņa tik tikko spēja palikt pie galda.

—    Lai iet ellē ratā ar to mākoņu stūmēju! — tēvs nomurmināja. — Jā, pie viena, neizmet ģerboni! Būga to neaizmirsīs. Es tā domāju, ka viņš nāks ņemt to atpakaļ.

—    Neuztraucies, — Ieva nevērīgi atmeta. — Viņš vēl kritīs uz ceļiem manā priekšā. Rāpus staigājot, viņa biksēm ceļgali izplīsīs cauri.

—    Kazi… — tēvs izteica šaubas. — Ja jau ar laupītājiem sameties uz vienu roku, neko labu no viņa negaidi!

Kopš šīs dienas Ieva nenāca arī pie pusdienu galda. Viņu bija satriecis sapnis, ko redzējusi naktī pēc sarunas ar tēvu. Kādas uzmācīgas rokas viņu izģērbušas, viņai bijis patīkami un tām nav pretojusies. Viņu rokas apvijušas ar ziediem piebirušiem ērkšķrožu zariem. Viņai bijis karsti. Kaitusi mute. Viņa kaila gulējusi uz nokaitušām sūnām. Platām acīm, lūpas pavēris, Būga, kreklos izmeties, maigi glāstījis viņas krūtis. Visam augumam pārskrējis burvīgs reibonis. Ieva nobijusies, ka tagad viņa mirst, un pamodusies. Istabā bija tumšs. Ieva gulēja nekustēdamās, līdz galvā itin kā kaut kas saplīsa. Viņa iekliedzās un ietina galvu segā. Viņa neticēja, ka sapnī redzējusi Būgu. Ārdvics bija glāstījis viņu sapnī, Ārdvics! Ieva pielēca no gultas, lai šausmās nesāktu kliegt.

—    Māte mani nolādējusi! — viņa skaļi sacīja, un tumsā skanošie vārdi viņu nomierināja. — Māte paguvusi mani nolādēt! — Ieva neapjēdza, ko runā, viņa runāja vienīgi tādēļ, lai nakts tumsā varētu dzirdēt cilvēka balsi. — Manis nolādēšana vēl par maz. Mani vajag nonāvēt, lai es vairs nebūtu es. — Ieva uz krūtīm sataustīja cietu, apaļu priekšmetu. Tas bija uzsiets kaklā ar zīda aukliņu. — Te tas ir — manā plaukstā! Tas nekur nepazudīs. Būga atnāks pēc sava ģerboņa. Atnācis vairs neaizies. Viņš noliks galvu, bet vairs neaizies. Ārdvics? Kas šis Ārdvics tāds ir? Šāda cilvēka nekad nav bijis. Es viņu neesmu nonāvējusi. Nav iespējas nonāvēt to, kā nav, kā nekad nav bijis. Ir vienīgi Būga. Es viņu redzu sapnī! — Ieva smējās. — Nē, Būga, arī tu pašlaik neesi aizmidzis!… Kad es redzu tevi sapnī, tu vai zaudē prātu. Es tevi pataisīšu traku. Tu iebēgsi mežā, bet arī tur tevi nelikšu mierā: es redzēšu tevi sapnī, tu man radīsies sapņos, līdz būsi zaudējis elpu!

Bet jau no rīta, tiklīdz atausa gaismiņa, Ieva saprata, ka tie bijuši vienīgi vārdi. Viņa nebija tik stipra un ļauna, tik valdonīga. Viņas jūtas nevienam nekrita svarā, tās tikai novārdzināja viņu pašu.

Sudimantaite atkal ar skaidru prātu sāka izvērtēt savu stāvokli. To, ka viņa nav atgriezusies tēva mājās ar tukšām rokām, bet ieguvusi nezin ko brīnišķīgu, to viņa sev iegalvojusi. Viņa atgriezusies mājās tāda pati mazvērtīga un vāja skuķe, kāda bija aizbēgusi, tikai gada laikā kļuvusi vecāka par desmit gadiem. Viņa bija zaudējusi, nevis iemantojusi.

Pa naktīm Ieva aiz izmisuma raudāja. Bezmiega mocīta, viņa plēsa segu un drēbes, rāva matus no galvas. Sākās nemierpilna, tumša dzīve bez cerībām, bez jelkāda gaismas stariņa. Ievērojusi, ka saldkaisles ainas padara sirdēstus vieglākus un palīdz aizmirsties, viņa ar piespiešanos iztēlojās pazīstamu un nepazīstamu cilvēku baudkāro plosīšanos, bet dienā klaiņoja pa muižu, lai tikai varētu izliet uz kādu žulti. Bez jelkādas vajadzības viņa trenkāja kalpus, ar pātagu šaustīja vēršus un bija laimīga, kad tie saniknoti sāka šņākt un ar ragiem lauzīt visu, kam var tikt klāt.

Taču laiku pa laikam Ievai mēdza uznākt arī maiguma lēkmes. Šādos brīžos viņa gribēja mīlēt un būt mīlēta, viņa vēlējās, lai viņai būtu bērni, patīkama nodarbošanās, pēcpusdienas izjādes uz mežu un peldes jūrā. Ieraudzīdama tēvu, viņa bēdājās, ka viņš novecojis, saguris un ka tamdēļ viņa nevar viņu ciest. Jo gļēvāks tēvs kļuva, jo stiprāk Ieva viņu ienīda. Maiguma pārņemta, viņa sāka šausmināties un nosodīt sevi par šādu necilvēciskumu.

Par nākotni Ieva baidījās pat iedomāties. Pārdzīvotās nedienas un pagrimšana tagad viņai šķita sīkums, reizēm — pat nebijis, pats briesmīgākais viņu sagaidīs nākotnē, par to viņa nešaubījās.

Pavasarī, kad zaļi kļuva lauki un saplauka koki, Ievai kļuva vieglāk. Naktīs miegs bija ciets. Viņa vairs neraudāja. Pa dienu mēdza doties izjādē, pat ķērās pie kāda darba. Tuvāks un sirdij mīļāks bija kļuvis tēvs. Atkal viņi kopīgi ēda pusdienas un pļāpāja. Reiz abi aizbrauca uz Pa- langu pie mātes kapa. Vēlāk Ieva vairākkārt sapņos redzēja māti, kuru gandrīz jau bija aizmirsusi.

Atvieglotība ilgi nevilkās.

Kādu vakaru, uznākot krēslai, Ieva ieraudzīja, ka pagalmā iejāj zemes soģis Toms Durtins. Viņa briežspalvaS zirgs bija satriekts putās un laistījās sviedros. Durtins negaidīja, kamēr kalpi saņems zirgu, nolēca zemē un, plandīdams tumšzaļā apmetņa stūrus, platiem soļiem iesteidzās iekšā. Satraukti sprauslādams, viņa zirgs rikšiem sāka meklēt lielajā pagalmā sev vietu. Viņš apstājās pie vārtiem — te jutās drošāk.

Sudimantaitei pa galvu jaucās saraustītas domas. Sirds sāka pukstēt straujāk. Ieva nebija maznozīmīgs cilvēks, nē, nebija! Kādam viņa vajadzīga, stipri vajadzīga! Nu jā, šeit parādījies Durtins, tātad uzradīsies arī Būga. Tāds laiks pienāks!

5

Sudimants nupat tikai bija noāvis zābakus. Atkritis gultā un pret sienu atspiedis plato muguru, viņš kustināja baso kāju pirkstus, aiz labsajūtas vai īdēdams.

Toms Durtins ienāca tik strauji, ka Sudimantam šķita — viņš ienācis, neatvērdams durvis. Sudimants sastinga kā akmens. Viņa pirmā doma: soģis nav viens, kopā ar viņu ir Būga un viņa laupītāji. Otrā doma: nu šis vakars ir pienācis.

— Labvakar! — Toms Durtins sveicināja.

Sudimants nokāra galvu, tad atkal pacēla. Tā viņš bija atņēmis sveicienu.

—    Kā klājas manam sunim Roblim? — Toms Durtins jautāja.

Viņa seja pustumsā sāka pagaist. Laukā tumsa nāca virsū tik strauji. Gaisma dzisa. Sudimantu sagrāba šausmas, bet šausmas nemudināja kustēties un kaut ko darīt, kā tās mudina plānprātiņus; šausmas vēl stiprāk sastindzināja Sudimantu.

Toms Durtins paspēra dažus soļus uz priekšu, vilkdams laukā no maksts zobenu.

—    Lielkungs Sudimant, es neesmu šurp nācis suņa dēļ nokārtot rēķinus. Tu nodevi žemaišus jūras krastā un iedzini nāvē daudzus vīrus. Nav tādas atmaksas, kura būtu pārāk nežēlīga, ja tā attiecināta uz tevi.

—    Es neko nezinu, es pļāvu rudzus! — Sudimantam paspruka.

—    Viņš pļāvis rudzus!… — Durtins šausminādamies pakratīja galvu.

—    Nē, nav iespējams tevi apžēlot…

—    Par savu suni tu dabūji pretim cilvēku! — Sudimants iesaucās. — Manu visgudrāko un vislabāko padomdevēju!

—    Jā, dabūju, — Toms Durtins apstiprināja. — Tikai tas nebija īstais cilvēks. Man esi vajadzīgs tu pats!

—    Tu nedrīksti mani sodīt! Tu esi tikai zemes soģis! Bajāri tevi saraustīs gabalos!

—    Tas nav Toms Durtins, kas tevi soda, tevi soda Zemaitija! Man likts nocirst tev galvu, bet es to nedarīšu. Mirsti līdz ar visu galvu, kura šajā dzīvē tā arī neko nav sapratusi!

—    Tu arī neesi cilvēks! Tu iemaini cilvēkus pret suņiem! Ā-ā-hā-ā! — acis izvalbījis un seju savilcis kā vājprātīgais, Sudimants iebļāvās.

Toms Durtins dūra ar zobenu viņam krūtis. Pārliecinājies, ka Sudimants miris bez ciešanām, soģis izgāja no kambara.

Aiz durvīm stāvēja Ieva Sudimantaite ar sveci rokā. Tukšām, nedzīvām acīm viņa skatījās uz Tomu Durtiņu. Sastopoties aci pret aci ar sievieti, soģa roka, kura joprojām turēja zobenu, notrīcēja. Durtins neveikli iebāza zobenu makstī.

—    Tavs tēvs nepaguva ne iekliegties, — soģis sacīja.

—    Nokauj ari mani! — Ieva nočukstēja.

—    Sievietes soda tikai par to, ko nodarījis viņas vīrs. Sievietes par tēvu neatbild.

—    Vai tevi atsūtīja Būga?

—    Nē! Būga pats to gribēja izdarīt. Bet es vēlējos atriebties arī par savu suni.

Ieva Sudimantaite pagriezās un devās prom pa tumšo gaiteni. Ļaudama vaļu asarām, viņa laikam spēji bija nopūtusies — svece nodzisa. Viņi nokļuvuši tumsā. Varēja dzirdēt vienīgi Ievas klusos šņukstus. Taustīdamies Toms Durtins gāja pakaļ šiem šņukstiem. Ieva atvēra durvis uz goda istabu, no tās uzplūda sveču gaisma, un Durtins atkal ieraudzīja Sudimantaiti. Ieva skatījās uz viņu.

—    Kurā vietā Būga tevi gaida? — viņa jautāja.

Ieva pati nesaprata, kas ar viņu notiek: viņa jutās līksmi, atviegloti un labi. Viņa nodūrusi cilvēku. Viņai iepretim stāvēja vīrietis, kas arī nodūris cilvēku. Viņas vislielākais grēks tagad sarucis pavisam sīciņš.

—    Tu nekad nedabūsi zināt, kur slēpjas Būga, — Toms Durtins atbildēja.

Ieva Sudimantaite pārgāja pāri goda istabai, atvēra durvis uz blakus telpu un uzsauca:

—    Ilgū-ū-ū!

Durvīs parādījās atslēdznieks.

—    Lielkungs Sudimants padarījis sev galu, — Ieva viņam teica.

Apstulbušais atslēdznieks pārkrustījās.

—    Nav vairs tētiņa, — Ieva nočukstēja un saļima uz grīdas, ar plaukstām aizklājusi seju. Ne vārda nebildis, atslēdznieks aizsteidzās uz Sudi- manta kambari.

Toms Durtins paskatījās visapkārt. Viņa šķērmīgums pagaisa un acis kļuva nespodras, kad bija ieraudzījušas uz galda vīna krūzi. Viņš dzēra kāri, lieliem guldzieniem, cerēdams, ka vismaz uz brītiņu kļūs vieglāk ap sirdi. Bet pēc tam… Bet pēc tam lai notiek tas, kam jānotiek.

Durtins nebija šaubījies, ka, nonāvējis Sudimantu, dzīvs viņš no šīs mājas ārā netiks. Muižu apsargāja bruņoti sargvīri. Veselu nedēļu soģis bija krājis dūšu šim solim. Viņš mēģināja pārliecināt sevi, ka viņa dzīve nekā nav vērta, ka viņš — dzērājs, dienaszaglis, cilvēks bez vietas, bez mantojuma, bez jebkādām tiesībām — agri vai vēlu nodzersies, sajuks prātā un, aiz šausmām brēkdams, bēguļos pa laukiem. Durtins izvēlējās drosminieka nāvi un līdz pat šim mirklim bija mierīgs. Šis mirklis bija šaušalīgs. Sudimanta meita pateica, ka tēvs esot izdarījis pašnāvību. Neviens neuzdrīkstēsies runāt viņai pretim. Tagad viņas griba valdīja pār šo māju un visu muižu, pa daļai — arī pār visu jūras piekrasti. Toms Durtins bija glābts. Viņam sametās baigi. Acu priekšā atkal pavērās bezjēdzīga dzīve, no kuras bija domājies beidzot atvadījies, tomēr ne — viņam nebija lemts mirt drosminieka nāvē. Tad kas viņu sagaida? Kādā nāvē un kā vārdā viņš kādreiz nomirs? Ko par izglābto dzīvību pieprasīs Sudimantaite? Nē, nē, nē, nevienu viņš nenodos — nodzersies, sajuks prātā, bēguļos pa laukiem…

Viņš baidījās atraut krūzi no lūpām, dzēra žagodamies, pretīgi šļurk- stinādams, rokas un kājas viņam purējās, deniņos arvien stiprāk iepul- sējās asinis.

Ievai derdzās skatīties uz viņu, Ieva sāka skaisties. Ļurcīgi, glumi, asiņaini, ar vīnu piesmirduši, viņiem nekas nav svēts — tādi jāuzkar, šie nolādētie slepkavas jāizžņaudz…

—    Soģi, — viņa stingri noteica, — saņem sevi nagos!

Durtins nolaida krūzi un šausminādamies paskatījās uz Sudiman- taiti. Viņam pa vaigiem lija asaras. Mājas vienā galā ar caurdurtām krūtīm gulēja tēvs, otrā galā meita, nometusies uz grīdas ceļos, stāvēja iepretim slepkavam augstprātīga, nikna, piespiedusi pie gurniem sažņaugtās dūres.

—    Šādu sievieti vēl nebiju redzējis! — Durtins sapurināja galvu.

—    Šāda esmu es vienīgā! — Ieva ļaunā priekā atieza zobus, viņa labi zināja, cik šobrīd Durtiņām riebīga sajūta, viņai iekārojās pazoboties par šo ļempausi, pataisīt viņu traku, pašai parādīties cietai un nežēlīgai, ļaunā iegriba viņu bija pārņēmusi tik stipri, ka Ievai trūka spēka savaldīties. — Viena es esmu šāda, viena! Es nomušīju Ārdvicu! Ar vienu cirtienu! Es esmu pirmā žemaite!… Citām tagad būs vieglāk, daudz vieglāk! Nu, gļēvnadzi, nekļūsti smieklīgs sievietes priekšā, saņem sevi nagos! Nu, soģi!

—    Patiešām… Tu esi spējīga nomušīt pašu sātanu! — Durtins nober- belēja, joprojām nespēdams noticēt, ka meita šādi var pārdzīvot tēva nāvi.

—    Kur ir Būga?

—    Būgam tu klāt netiksi, nē, nē… Nodod mani sargvīriem!

—    Nedzer vairāk! Liec nost krūzi!

Durtins nobijās, ka tūlīt zaudēs prātu, ja vairs nedabūs dzert. Viņš pa- slēja krūzi un izdzēra to līdz dibenam. Krūtīs ielija tirpas. Sāka karst pakausis. Soģis mierīgāk atvilka elpu. Viņš neraudāja. Ceļgali vairs netrīcēja.

—    Ko tagad darīt? — galīgi pārbijies, jautāja atslēdznieks. — Saimnieks patiesi ir beigts, mūžīgu mieru dod viņam, Kungs Dievs…

Sudimantaite plēsonīgi paskatījās uz Durtiņu.

—    Ko tagad darīt, kungs soģi?

Jautājuma apmulsināts, Durtins klusēja.

—    Velns lai tevi sasper, ko tagad darīt? Tu esi vīrietis! Domā, kas jādara! — Ieva iekliedzās.

—    Jāapglabā! — Toms Durtins nobuldurēja. — Nē! Jāatved mācītājs. Pats pirmais darbs — jāatved mācītājs.

—    Kamdēļ? — Atslēdznieks nevarēja tikt gudrs. — Kamdēļ? Viņš vairs nav dzīvs, kungs soģi…

—    Jāapglabā, tad viņš jāapglabā!

Durtiņām šķita, kā viņam spokojas. Pats viņš nonāvējis mājas saimnieku, pats viņš dod norādījumus kalpiem, kas tagad jādara.

Atslēdznieks ne acu nenovērsa no Sudimantaites. Nelaiķa meitas izturēšanās šādā brīdi mulsināja arī viņu. To sajutusi, Ieva nevaldāmi sāka kliegt:

—    Dievs Tēvs, par ko pārvērtušies vīrieši! Tuvumā nav neviena vīrieša! Uz ko lai tagad atbalstās nabaga bārene?

Atslēdznieks nokāra galvu. Durtiņām melns sametās gar acim, sāka nākt vēmiens. Riebuma pārņemta, Sudimantaite izskrēja pa durvīm.

6

Sudimantu apglabāja blakus viņa sievai Sofijai.

Apraudātāju nebija. Ieva neļāva aicināt apraudātājas. Kmita Ruda- minaitis, kas bija gādājis par nelaiķa bērēm, mēģināja pārliecināt Ievu, ka viņa pārkāpj sentēvu paražas. Ieva viņam atbildēja:

—    Es nevaru paciest raudātājas! Pat bērnu, kad viņš raud, es varētu nosist.

—    Kā vēlies, tagad tu esi muižas saimniece, — Kmita Rudaminaitis teica. — Tomēr neņemt vērā sentēvus nedrīkst neviens. Starp citu… Vai tu esi pārliecināta, ka lielkungs Sudimants to izdarījis no brīva prāta?

—    Mans tēvs bija pārāk varens, lai viņam varētu būt ienaidnieki, — Ieva atbildēja.

—    Laupītājiem varenie visvilinošākie…

—    Neesiet uzbāzīgs, vismaz šodien — man sāp galva! — Ieva Sudimantaite noskaldīja.

Viņas valoda Kmitam nepatika. Viņš nožēloja, ka izlaidis šo meiteni no rokām. Tagad viņa kļuvusi par bagātākā žemaišu bajāra muižu saimnieci. Tagad viņa pēc sava prāta varēja izrīkoties ar tūkstošiem zemnieku, neaptverami plašām zemēm, mežiem un sudmalām. Kmita lieliski saprata, kā tas varētu atsaukties uz stārastiju, ja tā zaudētu kaut vai niecīgu daļu no Sudimantu muižu ienākumiem.

—   Varbūt patiešām es arī esmu uzbāzīgs, — Kmita teica, — tomēr mums abiem nopietni jāparunājas. Šodien pat, pēc bērēm.

—    Ak, redzi kā! Jūs jau nožēlojat, ka pērnajā rudenī mani bijāt pazemojis!…

—    Nekad es nenožēloju to, kas noticis! — Kmita Rudaminaitis pasmaidīja. — Pērnais rudens mūs satuvinājis.

Sirds dziļumos Ieva Sudimantaite skaļi pasmējās. Nabaga nelaimīgais Kmita! Veltīgi viņš pūlas: mirušie, paldies Dievam, nerunā — ne Ārdvics, ne mans tēvs…

Kmita Rudaminaitis nojauta viņas zobgalību.

—    Mīļā, — viņš kļuva īdzīgs, — tagad mums vajag iet uz vienu pusi! Nenomaldies…

Pēc bērēm Ieva Sudimantaite izjāja mājup. Tagad mājas bija tukšas un klusas. Pirmo reizi Ieva mājās varēja justies pavisam mierīga. Šeit vairs nebija neviena, kam viņas dēļ jāsērojas, nebija neviena, kam uz viņu jādusmojas. Tuvojoties tumsai, Ieva atsauca atslēdznieku un lika, lai viņu pamodina līdz ar saullēktu. Bet gulēja viņa lieliski. Pilnīgas svabadības sajūta viņu bija nomierinājusi tā, kā mazotnē viņu nebija nomierinājusi mātes šūpļadziesma. Ieva bija tēva muižu saimniece. Neviens viņai vairs nestāvēja ceļā. Ne no viena viņa vairs nebija atkarīga. Beidzot Ieva Sudimantaite nostājusies līdzās kunigmeitai Sofijai.

Nākamajā rītā Kmita Rudaminaitis pieņēma Sudimanta īpašumu mantinieci, uzposies svinību drānās. Ieva pilnīgi un galīgi bija pārliecināta par sava stāvokļa stiprajiem pamatiem. Tomēr viņa joprojām bija vērīga un aizdomu pilna. Sēzdamās viņa pamanīja, ka Kmitas sejas drūmums īsti nesaderas ar viņa svinīgo apģērbu.

Kmita Rudaminaitis attina pergamenta tīstokli, izklāja uz galda un cieši paskatījās uz Sudimantaiti.

—    Vai tev būtu kas sakāms, pirms mēs ķeramies pie nopietnas sarunas? — viņš jautāja.

—    Ja arī šodien kāds kāro kult tukšus salmus, tā tomēr neesmu es.

—    Lieliski, — acu no Ievas nenolaizdams, noteica Rudaminaitis.

Viņš strauji piecēlās, pievilka pie acīm pergamentu un vienmērīgā balsī

sāka lasīt:

Redzēdams piekrāptus cilvēkus, nākdams pie pārliecības, ka krāpnie-

cība vēl turpinās zelt, un par visu šaubīdamies, uzlieku par pienākumu no augsti godājamā Žemaišu stārasta lūgt: pirmais —

pieskatīt, lai zemnieki kārtīgi apsēj visu zemi; otrais — rudenī pierakstīt katru graudu un katru trešo aizvest uz stārastiju; trešais — vērīgi lūkoties, lai zemnieki ne graudu, ne lopu, ne zirgu, ne kādu citu mantu nepārdod bez stārastijas atļaujas; ceturtais — sudmalas, kuras…

—    Ko jūs lasāt? — Sudimantaite izbrīnīta pārtrauca Kmitu.

—    Noklausies līdz galam!

—    Es nevaru klausīties, ja nezinu, kā vārdus es dzirdu!

Saudzīgi kā svētu dārglietu Kmita Rudaminaitis nolika pergamentu uz galda.

—    Jaunava Sudimantaite, es lasu tava tēva testamentu!

—    Tēva testaments esmu es! — Sudimantaite cēlās kājās.

—    Patiesi… — Rudaminaitis nolieca galvu. — Es justos mierīgs, ja tas patiešām tā būtu. Diemžēl… Mēs vienīgi varam apbrīnot tava tēva gara stiprību. Nebūt ne katrs, kas izlēmis doties nāvē, spētu domāt ar tik skaidru galvu.

—   Visskaidrākā ir jūsu galva, stārast, — satriektā Ieva iesmējās. — Tēvs nav atstājis nekādu citu testamentu — vienīgi mani.

—    Tavs tēvs man nodeva šo testamentu un bilda: izlasi tad, kad būsi sapratis, ka jau pienācis laiks lasīt. Šobrīd es nožēloju, ka viņa vārdus biju noturējis tikai par vārdiem… Viņš bija noslēpumains vīrs.

—    Toties jums skaidri var redzēt cauri! — Ieva čukstus teica. Viņa atkal apsēdās. — Nekādas vērtības nav viltīgam cilvēkam, ja viņa viltība katram saprotama.

—    Par ko tu runā?

—    Vai jums vēl nav skaidrs? — Ieva pielieca galvu. — Jūs man lasāt testamentu, par kura uzrakstīšanu tēvam nevarēja nākt ne prātā. Tēvs nekad nav domājis par nāvi, nekad!

Kmita Rudaminaitis smaidīdams saritināja pergamentu tīstoklī. Viņš atplauka.

—        Re, cik jauki, — gandarījumu neslēpdams, viņš sacīja. — Rakstīdams šo testamentu, es domāju, ka tu esi rūdītāka… Ko lai saka! Man ir liels prieks, ka tik drīz sevi nodevi — laiks mums ir dārgs.

Ieva apjuka, sapratusi pieļauto misēkli, un valšķīgi sāka smieties.

—    Stārast! Sevi nodod tikai vīrieši, sievietes vienīgi atdod sevi, tas nevienam nav noslēpums.

—    Jā, protams! — Rudaminaitis tīksminājās par viņas atbildi. — Sieviešu dzīve ir izpriecu pilna. Un arī… — viņš savilka uzacis, — pārpilna apsviedības, neziņas, viltus, nežēlības, liekulības…

—    Iespējams… — Sudimantaite atcirta. — Tikai šos dārgumus es jums ieteiktu pameklēt vecenīšu guļamistabā!

Kmita Rudaminaitis vienaldzīgi atsaucās:

—    Lielkungs Sudimants nav padarījis galu pats. Viņu noslepkavoja!

—    Kas? — Ieva iepleta acis.

—    Tā, tagad nu mēs varam ķerties pie nopietnas sarunas. — Kmita piecēlās, piegāja pie Ievas un noglāstīja viņas matus. — Tu esi laba meitenīte! Skaista. Ak, cik tu esi skaista!… — Spēji viņš pieliecās, piebāzdams acis cieši klāt Ievas acīm. — Kādi ir tavi noteikumi? Es zinu: nepiepildīsies ne tavas, ne manas vēlēšanās, ja mēs abi…

—    Jūsējās nepiepildīsies nekādā ziņā! — Sudimantaite laiski ierunājās.

—    Kāpēc?

Rudaminaitis sarauca pieri.

—    Jūs beidzat dzīvi, es — sāku… Es redzu tālu, jūs — sev deguna priekšā.

—    Acīm redzami deguna priekšā daudz drošāk…

—    Neskatieties uz mani kā uz tādu slepkavu! — Ieva iekliedzās. Kmita atrāvās atpakaļ. — Klausieties! Mans noteikums ir šāds: Būga, Stanislovs Būga!

—    Es nesadzirdēju…

—    Vai negribējāt sadzirdēt?

—    Ko tu gribi?

—    Sīkumiņu! — Ieva nekaunīgi skatījās uz Kmitu. — Pašlaik bīskaps jums uzticas…

—    Tas nozīmē, ka tu zini, cik briesmīgi bīskaps uz viņu saskaities?

—    Jā, to es zinu! Bet arī jūs zināt, ka Čerņigovā jums Būga vismazāk būs bīstams.

—    Ko tu gribi?

—    Tēva muižas ir lielas. Bet man patīk arī Čerņigovā. Tur ir labas zemes, lielākas nekā Lietava.

—    Tu nezini, ko gribi! Bīskaps Būgu sapūdēs vai arī dzīvu sadedzinās! Šāda ģeķība… tikai vien skuķei var iešauties prātā…

—    Jums jāpanāk, lai bīskaps nostājas manā pusē, — Sudimantaite mierīgi turpināja. — Tāds ir mans noteikums. Citādi, stārast… tēva muiža jums būs tukšs maiss. Mana muiža, es kļūdījos. Tas ir viens. Otrs, es daudz zinu, man būtu viegli uzrīdīt jums žemaišus…

—    Tu esi traka! — Kmita Rudaminaitis nomurmināja.

—    Bet jūs esat vecs! — Ieva bezrūpīgi sāka smieties. — Jūs esat aizmirsis, ko iespēj jaunas sievietes. Līdz kapa malai jums spokosies Būgas zobens, ja…

—    Drīz es viņu dabūšu rokā, — Kmita dusmīgi teica. — Slazdi jau izlikti. Būga jau zogas tiem tuvāk.

—    Nav tādas ēsmas, ar ko varētu iekārdināt Būgu! Vai jūs neticat, stārast?

Viņa gandrīz vai izpļāpājās par ģerboni, ko nēsāja kaklā.

—    Būga atnāks. Manās rokās atrodas viņa līgava un dēls.

—    Un jūs klusējat? — Jaunās ziņas satriektai, Sudimantaitei uzmetās zosāda. — Nu, to nu es jums nepiedošu, stārast! Kur atrodas šīs ēsmas?

—    Tā ir mana darīšana!

—    Cik vecs ir bērns?

—    Seši mēneši.

Acis samiegusi, Sudimantaite domāja, cik lieli mēdz būt bērni šajā vecumā. Viņa nevarēja iedomāties.

—    Lieliski, — viņa domīgi sacīja. — Vai zīdainītis pašlaik kopā ar māti?

Kmita zobgalīgi noburkšķēja:

—   Tev nu gan vēl nav nekādas pieredzes, meitiņ… Kurš vienos slazdos ieliek divas ēsmas uzreiz?

Sudimantaite piegāja Kmitam klāt un sniedza roku.

—    Tātad — norunāts? Vispirms tu pataisi Būgu par neko, pēc tam es veidoju no Būgas to, ko gribu.

Kmita Rudaminaitis stāvēja nokārtu galvu un caur pieri lūkojās Ievas mirdzošajās acīs.

—    Tici man, meitiņ, no Būģeļa tu lielkunigu uztaisīt nevari… Kuni- gus rada dievi!

—    Un sievietes, — Ieva piemetināja.

/

7

Ievai veicās. Pēc ilgām šaubām un pārdomām Kmita Rudaminaitis bija ar mieru viņai piešķirt Būgas un Baziles mazuli, ja viņa atnesīs Kmitam pergamentu ar Baziles pirkstu nospiedumiem, kuri apliecina, ka māte bērnu Sudimantaitei pārdevusi. Pēc Ievas pārliecības noteikums bija izpildāms viegli. Vai gan nabaga iebiedētā, no zīdainīša šķirtā māte varētu turēties pretim? Bazilei būtu jābučo Ievai rokas un kājas, lai tikai izglābtu viņas bērniņu!

Sudimantaite jau bija sagatavojusies apmeklēt Bazili, bet apķērās, ka mazuli vēl nav redzējusi, un nolēma vispirms uzmest tam aci — nedod Dievs, ja mazulis būs kāds izdzimtenis, tad Ievai steigšus jāgroza nodomi un jāmeklē citi paņēmieni, kā Būgu piespiest pie sienas.

Divas jaunās, nabadzīgās zīdītājas sagaidīja Ievu naidīgi. Zinādamas, ka bez viņām nav neviena, kam bērnu zīdīt, abas izjuta labpatiku padīžā- ties bagātās lielmātes priekšā. Mazulis gulēja aizmidzis.

—    Cik šeit ir tumšs, — Ieva neapmierināti kurnēja. — Iededziet sveces, es gribu apskatīties, kāds šis pumpurs ir!

—    Sveču mums nav, — atbildēja puskailā zīdītāja, — vai ne, Danute?

—    Nav mums, Erna! — Otrā zīdītāja apstiprinoši palocīja galvu un paskaidroja Ievai: — Visi baidās, ka mēs varam ielaist uguni salmos.

—   Tad iznesiet viņu saulē! — Sudimantaite teica. — Varbūt viņš pamodīsies un atvērs acis.

—    Kas vēl nebūs?!

Erna iepleta acis.

Danute piemetināja:

—    Mēs pašas neesam redzējušas, ka mazumiņš kādreiz būtu atvēris acis.

—    Iznesiet viņu saulē! — Sudimantaite dusmīgi pavēlēja.

—    Mēs jau varam iznest, — Erna sašķobīja lūpas. — Bet kāds tur labums? Silveriņš acis vaļā netaisīs.

—    Kāpēc?

Ievai iedūrās sirdī.

—    Tāpēc ka viņš uz visādām neskatās, — Danute paskaidroja.

—    Es likšu sadot jums rīkstes! — Ieva iesaucās.

—    Tad pēc tam varbūt pati zīdināsi?

Erna nekaunīgi noskatīja Ievas krūtis.

—    Iznes, Erna! — Danute teiea. — Lielmāte netic, ka viņa ir ļauna.

Erna iznesa zīdaini saulē, viņš sāka čīkstēt un ar rociņām rīvēt acis,

tomēr vaļā tās nevēra. Viņa acis baidījās no gaismas.

Apmierinātā Erna iesmējās sīku smiekliņu.

—    Es jau teicu, ka Silveriņš uz ļauniem cilvēkiem neskatās!

—    Acis viņam nav apradinātas ar gaismu, — valdīdamās Ieva sacīja. — Es pagaidīšu. — Bet viņa nespēja savaldīties, neizlējusi īgnumu. — Jūs nekad viņu nenesat ārā saulē! Nabaga mazulis!… Viņš nobeigsies, ja arī uz priekšu tāpat pieskatīsiet.

—    Drīzāk saule pie debesīm nodzisīs, nekā Silveriņš uz tevi, lielmāt, paskatīsies! — Erna smējās. — Vai ne, Danute?

—    Tīra patiesība!

Sudimantaitei patiešām kļuva nemierīgs prāts. Viņa vēl nebija laidusi pasaulē dzīvību, bet jau bija nokāvusi. Sirdī viņai kaut kā pietrūka, lai varētu būt līdzīga citām sievietēm.

—    Tēva matiņi, — kutinādama zīdainim pazodlti, Ieva iečukstējās.

Bērns sāka raudāt.

—    Redzi, Danute! — Erna iesaucās. — Viņa nobaidīja mazuli!

Sudimantaite strauji atrāva roku no Silverija un, atpakaļ nepaskatīdamās, aizgāja pie zirga. Būga bērnu nepametīs likteņa varā, nē, nepametīs, par to viņa nešaubījās. Būga izpildīs visu, ko vien viņa liks, Būga glābs mazuli, Būga lodās viņai pie kājām.

Piepeši Sudimantaite manīja, ka viņai kāds dzenas pakaļ. Ieva paskatījās pār plecu un tajā pašā acumirkli viņai uzplaiksnīja atmiņā, ka to zīdītāju, kuru sauc par Danuti, viņa reiz redzējusi. Kur? Kad? Danute aizelsusies pieskrēja cieši klāt zirgam, atgāza seju un lielām, pārbiedētām acīm skatījās uz Ievu. /

—    Kas notiks ar mazumiņu? Kas viņam būs? — viņa jautāja.

Ieva kļuva bažīga zīdītājas izskata dēļ. Baiļpilnās acis spīdēja ar biedējošu, valdonīgu naidīgumu.

—    Un kāda tava darīšana? — Ievai neviļus nāca pār lūpām.

—    Mana tēva gaita bija skaistāka!

Danute ieķērās iemauktos, un zirgs sprauslādams sāka raustīt galvu.

—    Ak, redz, kas tu esi! — Ieva iesaucās. Višinskīte, Danute Višinskīte! Bērnībā, kad Višinski galīgi vēl nebija nolaidušies, viņas abas satikās, rotaļājās un mūždien ķīvējās, kuras tēvam skaistāka gaita. — Bet es jau domāju, ka Višinskītes pa slēpto braslu iebēgušas purvos. Kā ir, vai neesat uzcēlušas muižu Melnas pakalnos?

—    Esam! — Danute neapjuka. — Kur jūs liksiet bērniņu?

—    Vai tad viņam nav mātes?

Sudimantaite samiedza acis.

—   Ja būtu — ne man, ne Ernai viņu nevajadzētu zīdīt. Liec bērniņam mieru, Ieva!

—    Tev ar galvu kaut kas nav kārtībā… — Sudimantaite pavīpsnāja.

—   Tu samaitāsi bērniņu! Tu esi ļauna! Tev bērnu nedrīkst dot! Tu nedrīksti audzināt bērnus!

—    Plikadīda! Prom, laid vaļā iemauktus!

Ieva uzšāva zirgam un aizjāja. Šajā pašā dienā viņa brīdināja Ruda- minaiti, ka zīdītājas varot sastrādāt nepatikšanas, un ieteica viņas vērīgi pieskatīt. Ieva nebija alojusies. Pēc divām dienām sardzenieki, kuri pa naktīm stāvēja purvājos pie slēptā brasla, uz stārasta mītni atveda Danuti Višinskīti. Ar mazulīti rokās viņa bija mēģinājusi aizbēgt uz Melnas pakalniem.

Pirmajā svētdienā mūki uz zirgiem vilka sasieto Višinskīti pa Palangu un tuvākajiem ciemiem, visiem pasludinādami, ka viņa esot ragana, kura nolaupot bērnus un tos pārvēršot par sikspārņiem. Tumšpelēkais sikspārnis, kas bija apsiets Višinskītei ap kaklu, brēca kā neprātīgs. Lauku sieveles tvarstīja savus mazos bērnus, piesedza ar brunčiem vai grūda iekšā kūtī, lai tikai ragana viņus nenoskata. Kad mūki apstājās un atnesa Višinskītei padzerties, lai viņai pietiktu spēka turpināt ceļu, sasprēgājušām lūpām Danute palūdza:

—    Ei, jūs, aizsieniet man acis, kamdēļ jābiedē cilvēki!…

—    Ja mēs aizsiesim, tu neredzēsi ceļu, — atbildēja gados vecākais mūks.

—    Varu uzmest ļaunu aci rudziem — tie neienāksies, — Višinskīte čukstēja. — Aizsieniet acis, es jūs lūgšus lūdzu…

Mūki viņai acis neaizsēja. Un turpināja vadāt Višinsku pastarīti pa ciemiem atvērtām acīm, lai tikai visiem iedzītu bailes.

8

Ieva Sudimantaite sēdēja, nodūrusi galvu un iegrimusi domās. Kā izskatījās, viņa pārdzīvoja lielas ciešanas.

— Jā, jā, — viņa iečukstējās, — man pašai ir mazs zīdainītis… Dieviņ, Dieviņ, ja ar mani tā būtu noticis, es zaudētu prātu. Jā, es zaudētu prātu! — viņa izsaucās. — Bet, arī prātu zaudējusi, es lauzītu galvu, kā mazulīti izglābt! Es domātu par viņu dedzināta un kārta… Tu, — viņa svilinošām acīm skatījās uz Bazili, lēnām kratīdama galvu, — rīkojies slikti, slikti, slikti…

—    Slikti tikai dzīvot tā, kā es dzīvoju, — Bazile atbildēja. — Man nav baigi, man ir kauns, ka…

Un viņa apklusa.

—    Būga jau atradies, — Ieva atkal nokāra galvu. — Cilvēki viņu redzējuši… Valodas, ka tevi spīdzinot, acīm redzami nonākušas līdz viņam. Un šeit nu viņu sagaida… Dievs, ak Dievs! Šeit viņu sagaida divi simti bruņotu vīru!

Bazile klusēja.

—    Ko tur runāt, vilks nāk glābt vilcēni… — Sudimantaite pievēra acis un sāpīgi iekoda lūpā. — Ak, mīļā, jaunībā visi domā, ka paši izmainīs dzīvi uz labu… Vecumdienās — ka bērni izmainīs… Bazile, vai gan tu neesi domājusi, ka tavs Silverijs paveiks.to, ko bija gribējis paveikt Būga?

—    Būga uz šejieni nenāks, — Bazile noteica. Apkārtmaldīgu skatienu viņa nolūkojās pergamentā uz galda.

—    Bet es tev saku kā māte mātei: izejas nav! — Ieva iesaucās. — Nē, nē, bīskaps jūs nepalaidīs! Man mēle neklausa izrunāt patiesību. Baigi…

—    Vai mūs sadedzinās?

—    Es negribu stāstīt… Man žēl bērna… Kad es viņu sazilējušu, izbadējušos… Bazile! Es mantoju tēva muižu. Es esmu bagāta. Kā tu nevari saprast…

Bazile nopūtās, pievēra acis un atmuguriski atgūlās uz plikas dēļu lažas.

—    Dievs Kungs, Dievs Kungs… — viņa ievaidējās, tad pēkšņi jautāja: — Vai tev patīk jūra?

—    Jūra? — Ieva apjuka. — Tā ir skaista… Bet — kāds tam sakars?

—    Vai tā maina krāsu, vai arī visu laiku ir tikai — zila?

—    Ūdens arī upē maina krāsu. Kļūst duļķains…

—    Tāpat kā māte, vai ne? — Bazile strauji pavērsa pret Ievu līksmas acis. — Te viņa ir mīļa un laba, te ļauna un nežēlīga?…

Ieva Sudimantaite piecēlās. Viņa sāka skaisties.

—    Cik tur tevī mātes, ja vari būt tik cietsirdīga, — viņa sacīja. — Es atkārtoju: ja vēlies izglābt dēlu…

—    Kamdēļ tev šis pergaments vajadzīgs? Audzini viņu!…

—    Es tev stāstīju, pēc kā esmu atnākusi, kāpēc un kādā nolūkā. Stārasts netic, ka es pieņemšot par audžudēlu uz nāvi notiesātā bērnu.

Šausmas, pret kurām Bazile pēdējās dienās bija cīnījusies, viņu salauza. No acīm sāka plūst asaras. Uz sakodītajām lūpām izsprāga asinis. Ieva saprata: klāt ir, liktenīgais brīdis pienācis. Ieva apņēmīgi atpogāja ņieburu, ar valdonīgu kustību izvilka krūti un brītiņu tā stāvēja, nenovērsdama no Baziles baismīgās acis. Bazile mitējās raudāt. Viņa aprāvās. Sastinga. Bazile itin kā jūsmoja par Ievas krūti. Ieva ierunājās:

—    Šī ir krūts, kura baro tavu dēlu. Izvēlies, ko tu viņam atstāsi: mani vai bada nāvi?

—   Es tev izbučoju kājas, tiklīdz ieradies pie manis… — Bazile sacīja neiedomājami rupjā balsī. — Vairāk man nav spēka… Nav spēka.

—    Ja es būšu bērna māte, bērns paliks dzīvs. Ja tu — viņam nāve.

—    Tu esi laupītāja!

Bazile iekunkstējās. Tāpat kā toreiz mājās, viņa atkal jutās zemu kritusi, sīka, netīra, nekur nederīga. Taču viņai vairs nebija ne kauna, ne nožēlas, ne baismu. Bazile klusi iesmējās. Ieva nobālēja un steidzīgi noglabāja krūti.

—    Māte esmu bijusi, esmu un būšu, — Bazile smaidīdama čukstēja. — Mans bērniņš jau sists, jau slīcināts un indēts… Par ko mēs abas šeit runājam? Ak… Par jūru, vai ne? Vai tagad visi runā par jūru?

—    Mēs abas arī parunājām, — Ieva indīgi bilda.

—    Un labi vien ir.

Bazile aizvēra acis. Viņas seja bija balta, izvārguši un svētlaimīga miera apstarota. Ievai iešāvās prātā, ka Bazile mirst, ka izdziest viņas dzīvība — sagūstītā, ieslodzītā un nāvei nolemtā dzīvība. Ieva sev kļuva pretīga: viņa stāv iepretim pluskatai, kura laiž garu laukā, gluži kā pazemota, kā niecīgāka, kā mazāk dzīva… gluži kā īstā māte Bazile būtu izklaušinājusi viņu, kādu tiesu bērniņš paaudzies, vai jau var pasēdēt, varbūt actiņas vairs nebīstas no saules…

Bazile neko nebija jautājusi par bērnu. Tad kamdēļ Sudimantaitei tik nemierīgs prāts, kamdēļ tik baisi ap sirdi? Kamdēļ viņa baidās iet ārā no šī ūka? Kamdēļ šķiet, ka pretimnācēji rādīs uz viņu ar pirkstu un teiks; reku, skatiet, bērniņi, reku, tai jaunajai sieviņai sazin kāpēc nav labi, nav miera, nāk virsū baigas…

Ieva Sudimantaite pielavījās pie lažas. Viņa pieliecās. Viņa pati šaubījās par to, ko dara, tomēr vairs nespēja nedarīt: kājas pašas nesa, rokas pašas kustējās. No miglas iznāca kunigmeita Sofija. Stanislovs Būga ar šausmām skatījās uz savu mazulīti.

Bazile vēl elpoja. Mierīgi un vienmērīgi, tik tikko varēja nojaust gaisa trīsuļošanu. Ieva Sudimantaite piespieda Baziles plaukstu pie pergamenta…

/

Vienpadsmitā nodaļa

Sakautās Višinska nodaļas atliekas pa slēpto braslu atkāpās Žemaitijas mežu dziļumos — uz Melnas pakalniem, tuvāk debesīm. Sudimanta zemnieki — Mikna Staņulis, Juška Paukštaitis un Gridkus Pidkins — apbedīja Kazimieru Višinski un Pocju Rusilaviču pēc sentēvu paražām. Sārts dega divas dienas un divas naktis. Viņi būtu kurinājuši sārtu ilgāk, uguns rūkoņa viņus mierināja, pie uguns bija silti — jaukāk nekā mājās, bet viņi baidījās, ka cīņubiedru pelni sajauksies ar koku pelniem.

Višinska un Rusilaviča pelnus viņi apraka zemē.

—    Nu, un paldies Dievam! — Mikna Staņulis sacīja. — Žemaitija salika mūsu vīru pelniņus sirdī.

—    Tagad būs jādodas uz mājām, — skumīgi ieminējās Gridkus Pidkins.

—    Jādodas būs, — teica Juška Paukštaitis.

—    Nē, vīri! — Mikna Staņulis sapurināja galvu. — Vēl daudzi jāapglabā.

Pa slēpto braslu zemnieki atgriezās kaujas laukā. Kritušo sievietes jau bija kļuvušas drošākas, pārliecinājušās, ka līvzemieši vairs neuzbruks, un meklēja savējo ķermeņus.

—    Sievas, sievas, kur jūs tagad viņus liksiet? — Mikna Staņulis šņaukājās. — Lai glabājat, kur apglabādamas, Sudimants kapus izars.

—    Ko tad lai darām? — sievietes prašņāja.

—    Viņus vajag sadedzināt un pelnus ielikt Žemaitijas sirdī. Tur viņu vieta, vienīgi tur!

—   Ak, nu jau pietiek! — sievietes sāka ņurdēt. — Cik daudz pelnu šajā sirdī jau esam salikušas, un viss veltīgi, gluži veltīgi!

—    Bet es saku: nav veltīgi — nē, nē! Mums sirds jau ir stiprāka, jau ir stiprāka! Vai gan jūs nejūtat?

—    Runā vien, Staņuli!… Pašlaik mēs vairs nejūtam, ka esam dzīvas!

Mikna Staņulis neteica neko. Kopā ar pārējiem zemniekiem viņš vāca

karā kauto miesas, guldīja uz nestāvām un pa slēpto braslu aiznesa uz Melnas pakalniem. Sakņupušas purva malā, sievietes apraudāja vīrus, piecēlās apskaidrotākām acīm un izklīda. Nu savus vīrus viņas vairs neredzēs. Viņu vīri pacēlušies debesīs, tad nu tagad kārtos mājas dzīvi no augstības un bērnus audzinās lielus līdz debesīm.

Sadedzinājuši kritušos un apbedījuši pelnus, zemnieki sasēdās apkārt apdzisušajam melnajam sārtam un drūmi klusēja. Spilgtās, rudenīgās krāsās jau margojās koku lapas. No zemes cēlās salta migla. Zeme atdzisa. Modās ziemeļvējš. Jau varēja dzirdēt, ka klusām, bet bargi tas sāk šalkot, mēģinādams iešūpot lielo mežu.

—    Jādodas mājās, — Gridkus Pidkins ieminējās.

—    Nūja… — Juška Paukštaitis nopūtās. — Karš beidzies, kaimiņus esam apglabājuši. Jāiet skatīties, ko bērni ēd.

Mikna Staņulis ar nožēlām pārlaida skatienu draugiem.

—    Neejiet, vīri, — viņš teica, — Sudimants jūs pērs līdz nāvei! Su- dimants nepiedos, kamdēļ nepaklausījāt viņam un aizgājāt kopā ar Višinski.

—    Tev viegli runāt! — Pidkins žēli pasmaidīja. — Ne tev sievas, ne tev bērnu.

—    Jā, — Juška Paukštaitis piemetināja, — mums jāiet. Ja arī Sudimants, pērdams zemnieku, to nopēris līdz nāvei, tomēr maizi devis vienmēr… Viņam vajadzīgi mūsu bērni. Kas pēc daudziem gadiem ars viņa zemi, ja tie nebūs mūsu bērni?

—    Ak, nerunā! — Pidkins nodrebinajās. — Mūsu dzīve briesmīgāka par briesmīgu. Pat nav neviena, ko nolādēt… '

Zemnieki devās ceļā uz mājām.

Mikna Staņulis palika Melnas pakalnos viens. Šeit viņš mēdza palikt katru rudeni. Pa vasaru slēptā brasla akmeņi te nogrima, te izlīda dienas gaismā, tos atkal vajadzēja iegremdēt un aizlīdzināt bedres. Salabojis slēpto ceļu, Mikna Staņulis tīrīja mežu. Viņš apdarināja un sacirta vējgāzes, atlasīja sausokļus. Žemaitijas sirdij bija jābūt tīrai. Sacirties žagarus un malku ziemai, viņš apstaigāja mazās būdeles, kuras bija uzcirstas no baļķiem. Viņš aizlāpīja cauros jumtus, aizdrīvēja šķirbas un salaboja uguns- vietas.

Dzīvodams vienatnē, Mikna Staņulis pamazām aizmirsa par vasaras pārestībām, nelaimēm un postu. Sirds nomierinājās, augums kļuva smagnējs. Solis kļuva gausāks, galva — gudrāka. Sākās apskaidrotais domāšanas laiks: tikai tamdēļ jau ir slikti, ka mēs vēl esam, bet mums nav viena dieva, ka mūsu dzīvē dievi gājuši jukām — te viens atspīdējis, te otrs apdzisis, dieviņi mirguļo gar acīm kā saltās, zvaigžņotās ziemas debesis; arī mēs esam darījuši slikti; metušies uz vienu pusi, uz otru pusi, vienviet ar zobenu — blaukš, citviet ar muti — pļaukš, sākušas līt asinis, cēlušies ļaunumi, acīs iespīdējies naids, asins sākusi brēkt pēc atriebības un atmaksas — esam sākuši attālināties no mežu, ūdeņu, dzīvnieku, zvēru un visu sīko un lielo putniņu un radībiņu dzīves; mētādamies esam kļuvuši tik badīgi, ka uz otru sākuši skatīties kā uz cūkēdienu, kā uz krietnu kumosu, bet gudrajie, piedevām, nopratuši, ka galva viņiem strādā, ka viņi var izgudrot gan šo, gan to, un sākuši izgudrot kā galvā ķerti, un, ko viens kaut kur izgudrojis, tā tūlīt gribējies, lai tāpat būtu visur; bet, kazi, vai nav briesmīgāk, ka domādami esam izdomājuši: cita nekā nav, ir vienīgi mūsu domas; bet kur paliek kukainīši, taurenīši un mušiņas — vai tad to nav? Un kur ir simtgadīgie koki, mūžsenais ūdens, mūžsenās zivis un lietus piliens, zivs ikriņš — vai tad to nav? Mēs sakām: mūsu dzimtā puse, mūsu dzimtā zeme, bet redzam vienīgi savus vecvecākus, vienīgi savus vecākus un vienīgi savus bērnus; cik slikti: jo mūsu tēvija ir gan skudra uz mūsu vectēva kājas, gan zalktis, kas lok pienu no vienas bļodiņas ar mūsu bērniem, gan augs, kuru dedzinādami sasildāmies, gan dzīvā radība, kuru notvēruši iestiprināmies; mēs sakām: mūsu gods, žemaišu gods, bet redzam paceltu zobenu, uguns mēles un asinis pirkststarpās; cik slikti! Un Minijas ieleju krāšņums, un zemes brīnums — audzēt un rotāt, un putnu māka novīt ligzdu, un ka visniknākā lūša mazulis piedzimst labsirdīgs — vai tad tas nav gods? Nē, nē! Visur zeme audzē un rotā, visur putni māk novīt ligzdu, visur nikniem zvēriem dzimst labsirdīgi mazuļi — kāds gods no tā žemaišiem? Cik slikti!… Cik slikti, ka gan skudra, kura tekalē pa svešzemnieka kāju, gan skudra, kura noskrien pa žemaiša muguru, mūs nesatuvina; cik slikti, ka, uz tā paša putna ligzdu skatīdamies, neizprotam viens otru labāk; mēs sakām: cik mīļš, cik nevainīgs mans mazulītis, bet domājam: izaugs dūšīgs karotājs, skaldīs ienaidnieka galvas; cik slikti mēs dzīvojam! Cik slikti, ka cilvēks paliek par sevi un visa pārējā pasaule — par sevi, bet meža šalkas — par sevi; un tur, rau, strautiņš aizaudzis līča pļavā, resns koks nokaltis mežā, zibens akmeni pāršķēlis, mākonītis debesīs izgaisis — kurš pateiks, kāpēc, to redzot, sirds man mierīga? vai tad manu sirdi neievaino izžuvušais strauts? ievaino; vai tad asara man nesariešas, kad apstājos zem nokaltuša koka? sariešas; vai tad man nesūrst sirds par zibens trāpīto akmeni? sūrst; vai tad mani nebiedē, ka izgaisis viegls, pūkains mākonītis debesīs? biedē; vai tad esmu labāk paēdis, vai mazāk man smeldz kājas, kad sirds žēlo koku, akmeni un mākonīti? nē, nē, izsalkums mani moka kā mocījis, kājas smeldz kā smelgušas; tad kāpēc es esmu tik mierīgs, kāpēc tik apskaidrots mans prāts? varbūt tāpēc, ka es esmu šeit, ka mežs visapkārt tīrs, ka slēptais brasls salabots? bet varbūt tāpēc, ka domas attālinājušās no manis, ka es domāju, bet, šķietas, domājis kāds cits, ka domāju šķietami par sevi, bet redzu skudru uz vectēva kājas, nokaltušo koku un mākonīti, kas izgaisis debesīs? Ak, žemaišiem nevajadzēja mētāties!… Viņiem vajadzēja sapulcēties šeit un padomāt, kāds dievs viņiem vajadzīgs, kāpēc dievs vajadzīgs un kam dievs vajadzīgs, — vai tikai dievs nav viņu briesmīgā doma, vai tā saskan ar meža domu, ar kukainīšu un zvēru domām? Cik briesmīgi! Mēs, cilvēku dzimums, atzīstam tikai vienu domu — savu domu; un — ko domā koks? kādu domu no mums slēpj akmens? vai mēs visi domājam vienu un to pašu? vai par dievu?

—    Nē, nē! — Mikna Staņulis sev teica. — Nemaz nevajag vēlēties, lai mēs visi sadzīvojam… Cilvēks lauza galvu, kā lai uzkāpj debesīs, akmens — kā lai izkustas no vietas… Tad — vai viņi cits citu sapratīs?

Domāšanas laiks Miknam parasti beidzās, kad sāka salt un viņam vajadzēja iet sagaidīt grūtdieņus, kuri mēdza sapulcēties pie slēptā brasla. Te sanāca no kungiem aizbēgušie zemnieki, karstās putras strēbēji dumpinieki, piedošanu nedabūjušie noziedznieki un citi bezpajumtnieki. Vieni atnāca tukšām rokām, otri atdzina līdzi lopus, trešie paņēmuši līdzi darbarīkus un cauru ziemu no koka gatavos visādas lietas, ko pavasarī pārdot.

Šajā ziemā patvērumu Melnas pakalnos meklējuši daudz cilvēku. Vienus izpostījis karš, otrus atdzinušas kungu nesaskaņas, trešus — dumjā galva, kura nav spējusi aptvert, kas apkārt notiek. Divās nedēļās Mikna Staņulis pa slēpto braslu atvedis uz Melnas pakalniem vairākus desmitus grūtdieņu. Viņi apmetušies baļķu būdelēs kopā ar lopiem. Sākumā viņi ņurdējuši, pukstējuši, sūkstījušies un cits citam stāstījuši par savām bēdām un nedienām, lādējuši netaisnību un kādam draudējuši, dūres kratīdami un pilnā rīklē bļaustīdamies. Bet pamazām vien viņi pieklusuši. Senais, nemitīgi šalcošais mežs viņus noskaņojis uz rimtām pārdomām, bet atskārsme, ka neviens vajātājs viņus šeit nepārsteigs, viņiem bēdīgajā sirdī modinājusi arī prieku. Tāpat kā koki, viņi iemācījušies atrasties blakus klusām, bez žēlabām un ķīviņiem.

Kad zeme jau bija sasalusi, uz Melnas pakalniem atnāca Gridkus Pid- kins un atveda uz šejieni arī Barku Višinskieni ar trim meitām, viena — pati jaunākā — Danute — drēbes bija savilkusies mugurā kārtu kārtām, lai no visiem apslēptu lielo, raženo vēderu.

—    Tu, Mikna, runāji nepatiesību, teikdams, ka mūsu bērniem klāšoties labāk, — Pidkins bēdīgi sacīja. — Sudimants — lai viņš nolādēts! — pārdevis manu sievu un bērnus sazin kādiem birģeriem, nemaz nezinu — kādiem. Bet mani tvarsta un grasās pakārt. Ar joni cilpu es nevilkšu ciet, viņš teica, kāršu trīs dienas, lai tu labāk tiktu pie saprašanas, kāpēc tevi kar.

—    Un tu? — Mikna pajautāja Višinskienei. — Ko tu uz šejieni atvā- cies? Vai uz vīra pelniem tev būs siltāk?

—    Nebūs, nē! — Barka atbildēja. — Meitas aiziet vējā… Tad jau labāk te — vismaz neviens neredzēs mātes kaunu…

—   Arī te visapkārt ir cilvēki, kundze Višinskiene, — Staņulis dusmīgi atcirta. — Varbūt tu neesi nākusi uz šejieni?

—    Nē, esmu nākusi uz šejieni, — Barka teica. — Ja šeit manas meitas nenāks pie prāta, tad viņas neviens vairs nevarēs glābt.

Vakarā, kad visi bija devušies pie miera, Gridkus Pidkins pastāstīja Staņulim: «,

—    Man ir jaunas ziņas. No Krakovas atgriezies Būga. Ķēsgailis kā ūdeni iekritis. Tagad viņa vietā ir Kmita, šitas āzis… Viņš bija tas, kurš atkāpās no Klaipēdas. Viņš dzenājot rokā Būgu… Cilvēki zina runāt, ka arī viņam Kmita cilpu uzreiz nesavilkšot — kāršot desmit dienu… Es domāju tā, ka desmit dienu kārt ir muļķība. Cilvēks nomirs aiz slāpēm, kamdēļ viņš vēl būtu jākar?

—    Tad kas tagad Žemaitijā notiekas? Vai atkal viss pa vecam?

—    Ta ne… — Gridkus Pidkins saduga. — Tagad ir vēl riebīgāk. Tagad, ja ieraugi cilvēku, tas no tevis mūk un slēpjas… Visi dzīvo vienās bailēs. Žemaitija kā izmirusi… Kā tikai pakusties, tevi tūliņ ierauga. Un noslauka kā putekli no uzspodrināta zābaka…

—    Kur ir Būga? — Staņulis iejautājās. — Šo vīru vajag glābt!

—    Tamdēļ jau tev stāstu! — Gridkus kļuva žirgtāks. — Ja nav Vi- šinska, nav vairs neviena vīra ar vīra dūšu. Pats būtu atvedis Būgu, tikai baidījos jaukties iekšā… Tu taču zini, Mikna, ja izdomāju kaut ko uz savu galvu, kājām plāni klājas…

—    Kur tad šis Būga ir?

—    Vorunē, noslēpies pilī. Bagdons, tas platelietis, stāsta, esot devis pajumti.

Pirms gulētiešanas Mikna Staņulis aizlavījās uz sieviešu būdu aplūkot pastarīti Višinskīti. Nabadzīte saraustīti vilka elpu, roku pirkstiņi raustījās kā aiz dzīslām velkami, bet pa deniņiem tecēja sviedru lāses. Mikna skatījās uz viņas lielo vēderu kā uz svētu parādību. Melnas pakalnos vēl neviens nebija dzimis. Varbūt tagad Melnas pakalni vairs nav aizkakts, vairs nav pasaules mala? Varbūt pakalnos jau aizsākas īstā dzīve — tāda, kādai tai vajadzētu būt pēc mūsu saprašanas? Varbūt šeit radīsies arī mūsu pastāvīgais, patiesais dzīves veids, ja cilvēki šeit sāks dzimt un mirt? Varbūt šis mūsu dzīves veids kļūs par priekšzīmi visai Lietavai?

Pēkšņi Staņulis ieraudzīja, ka Višinskiene guļ vaļā acīm un paslepšus skatās uz viņu. Viņa negrib izrādīt, ka skatās. Kauns. Ak jūs, sievietes, sievietes, visas jūs esat nevainīgi ieņēmušās mātes!…

2

Bagdons atcerējās Staņuli, pazina, ielaida pilī un aizveda pie Būgas. Būga bija gluži vai nepazīstams; mati uzauguši pāri pleciem, melna, četrstūraina bārda, dzeļošas, caururbjošas acis, ar resnu astru virvi apsiets viduklis. Būga ilgi un izsmējīgi noskatījās uz Staņuli.

—    Kuram tu piekalpo, tēvoc? — viņš jautāja. — Rudaminaitim? Vai bīskapam?

—    Mēs bijām sastapušies, pavasarī… Atminies, tu prasīji, kas tas slēptais brasls tāds esot. — Mikna iecietīgi pasmaidīja. — Tolaik tu skatījies tikai uz jūru, mūsu ceļu negribēji ne redzēt.

—    Ak, tas esi tu… — Būga nomurmināja. — Nu jā, to dienu es neesmu aizmirsis… Pirmo reizi biju redzējis jūru… — Viņš joprojām skatījās uz Miknu ar neuzticību. — Kāpēc tu esi dzīvs? Vai tu aizbēgi? Vai nodevi Višinski?

—    Dzīvs esmu, un viss, — Staņulis atbildēja. — Kā lai es zinu — kāpēc? Nevienam nederīgs, tomēr esmu. Arī Dievs aizsauc pie sevis tikai derīgos.

—    Ko tu gribēji?

—    Esmu atnācis tev pakaļ…

—    Man? Paņemt kā cirvi?

—    Tad jau — kā cirvi, — Mikna atbildēja. — Labs cirvis jātur noglabāts.

—    Un kur tu domā noglabāt mani?

—    Pavasari es teicu: mums viens ceļš — slēptais brasls. Stanislovs Būga ar skatienu nomērīja Staņuli gluži kā labu, bet netīru

priekšmetu.

—    Brasls? —Viņš bija pārsteigts. — Vai tad Žemaišos arī ziemu ūdens neaizsalst?

—    Tad jau aizsalst. Bet no brasla ceļas garaiņi. Pekle tuvu…

—    Nav īstā reize jokot!…

—    Es nejokoju. Mēs izlēmām, ka…

—    Kas — jūs?

—   Tā, mēs… Pats nemaz nezinu, kas ir tie mēs. Tumsoņas. Grūtdieņi. Ubagi. Muļķi… Tev labāk jāzina, kā mūs nosaukt, no malas labāk redzams.

Stanislovs saprata. Viņam iesūrstējās sirds. Viņam nebija tiesību jautāt, kas viņi tādi ir. Viņa pienākums pateikt: jūs esat cilvēki.

—    Labi! — Būga teica. — Rītu parunāsimies. Lai Bagdons tevi paēdina un izguldina!

3

*

Aristofānam Mikuckim uz pili jāatved pierobežas sirenieku vadoņi Bui- vlds, Vaitiekus un Paskutiņš. Sastapies ar viņiem, Būga gribēja tikt pie skaidrības, vai starp žemaišiem vēl ir tādi, uz kuriem var paļauties un kuri viņam varētu palīdzēt. Mikuckis vārdu turēja. Kad saule apmirdzēja pils dienvidvakaru torni, viņš Būgas cellē ieveda trīs plecīgus vīrus. Katra vārdu nosauca Mikuckis, tā kā vīri klusēja un, pat sasveicinādamies, nebilda ne vārda. Aicināti apsēsties, viņi nesēdās. Arī Būga palika stāvam.

—    Ceru, ka mēs cits citu sapratīsim, — viņš teica. — Sirotāji ir vīri ar galvu.

Sirotāju barveži klusēja.

—    Jūs esat drosmīgi vīri, — Būga viņus uzteica. — Izdzirduši jūsu vārdu, tirgoņi no Hanzas pilsētām sāk drebēt…

—    Mēs to zinām! — Paskutiņš atsaucās.

Būga bija satriekts. Viņu pārsteidza visu triju barvežu līdzība. Melnu bārdu apaugusi seja, aizdomu pilnas acis, ieapaļi pleci un pašpārliecinātība. Viņus varēja noturēt par brāļiem.

—    Bajāri jūs sauc par laupītājiem. Mūsu zeme izaudzē graudus, bajāri tos pārdod tirgoņiem, un tie aizved uz svešām zemēm. Jūs ņemat nost. Jūs esat labi laupītāji. Tikai es domāju, ka šis vārds jums nepiestāv. Es jums piedāvāju kļūt par īstiem karotājiem…

—    Mēs to zinām! — Būgu pārtrauca Vaitiekus.

—    Bet vai jūs zināt, kas pašlaik notiek Žemaitijā? Visur iznīcība. Patvaļa. Neizpratne, kas būtu jādara. Tā nu arī jūs pašlaik esat stārasta pilī, bet tās garnizons kalpo man. Tādu piļu ir daudz, karotāju tajās ir daudz. Mums vērts apvienoties. Tālabad jums nevajadzēs mainīt ierasto dzīvi, — Būga turpināja klāstīt. — Mainīsies tikai mērķis. Laupījums būs tikai sīkums. Mūsu un jūsu mērķis — jāieņem Klaipēda un osta…

—    Mēs to zinām, — Buivīds nopurpināja.

—    Cik tavā grupā ir vīru?

—    Trīsdesmit četri, bet varbūt arī meloju, — Buivīds atbildēja.

—    Un tavējā?

Būga pagriezās pret Paskutiņu.

—    Mazāk nebūs.

—    Manā vienībā būs divreiz vairāk, — nejautāts sacīja Vaitiekus.

—    Viņš lielās, — Buivīds pavīpsnāja. — Puse no viņa vienības ir vārguļi un kropļi. Trani pie guvuma.

—    Vai jūs ķildojaties? Vai jūsu starpā bieži izceļas strīdi? — Būga jautāja.

Barveži klusēja.

—   Te ir manas rokas pieci pirksti! — Būga ierunājās atkal.—Ar vienu pirkstu es varu nospiest mušu. Bet, ja visus piecus sažņaudz dūrē…

—    Mēs to zinām! — Vaitiekus bilda.

—    Ja mēs vienosimies, mums būs jādarbojas kā vienotam veselam, jābūt par vienas dūres pieciem pirkstiem, — Būga stingri noteica. — Tikai tad mums būs pa spēkam ieņemt Klaipēdu.

—    Mēs to zinām! — Paskutiņš sapīka.

—    Mikucki! — Būga nenocietās. — Ko viņi nezina? Izstāsti, lai es velti nedzisinu muti.

—    Viņi zina visu! —Aristofāns Mikuckis atbildēja.

—    Vai viņi ir ar mieru apvienoties?

—    Jā, ar mieru! Tikai ar vienu noteikumu.

—    Kādu?

—    Ja par visu vadoni netaps neviens no viņiem — ne Buivids, ne Paskutiņš, ne Vaitiekus! — Mikuckis sacīja. — Cits citam viņi neklausīšot.

Stanislovs Būga pavērsās pret barvežiem.

—    Vai tas ir jūsu vienīgais noteikums?

—    Vienīgais! Kamēr nav laupījuma.

—    Tad netērēsim laiku! — Būga cieti noteica. — Vadonis būšu es! Mani sauksiet par Žebri. Mans miteklis — šī pils. Pagaidām jūsu vīri paliek savā vietā. Manais pavēles jums nodos Mikuckis. Vai viss skaidrs?

Barveži piekrītoši palocīja galvu, apgriezās riņķī un aizgāja. Aristofāns Mikuckis viņus pavadīja. Pēc brītiņa viņš atgriezās. Stanislovs Būga stāvēja, ar rokām atspiedies pret mūra sienu, gluži ka grasīdamies to izgāzt.

—    Par maz, — nolaizdams rokas un pavērsdamies pret Mikucki, Būga ierunājās. — Par maz! Mums vajadzīgs tūkstoš laupītāju! Jā, laupītāju, tieši laupītāju! Ne par ko citu man galva nesāp! Visiem pārējiem ar mani nav pa ceļam!

Aristofāns Mikuckis klusēja.

—    Starp citu… — Būga iegrima pārdomās. — Kā tu domā, Aristofān, vai viņiem vajag stāstīt par Dievu? Vai viņiem vajag iedzīt galvā, ka Dievs stāv mūsu pusē, ka Viņš mums palīdzēs? Mikucki, ko? Un, ja vajag, tad par kādu dievu viņi mīļāku prātu klausītos? Kopā ar kādu viņi būtu drosmīgāki? Ak, žēl… Briesmīgi žēl, ka mēs nevaram izrādīt godu laupījumam… Viņi ar izdurtām acīm ieņemtu Klaipēdu! — Būga samulsa. — Piedod!… Es muļķīgi pajokoju…

Aristofāns Mikuckis klusēja.

Būga sapurināja galvu un nodūra acis.

—    Nē, nē, nē… Tā nevar jokot… Bet ko lai dara? — Būga stingi iebelza briesmīgās acis Mikuckī. — Joki mazi, ja tevi nodod vistuvākie cilvēki… Es gribēju teikt: līdzgaitnieki! Tagad es Ķēsgailim rīkli varētu pārkost! Viss tika izdarīts… Mums jau piederēja osta… Jau vajadzēja būvēt kuģus… — Stanislovs saņēma sevi rokās. — Es saprotu, kāpēc tu klusē, Aristofān! Tu esi godīgs. Tu esi gudrs. Tev sāp, kad redzi, ka es izdabāju laupītājiem. Laupītāju vadonis Būga… Tā nedomā, man ir svarīgi, ar ko kopā dodos kaujā… Mikucki! — Būga spalgi iekliedzās. — Visbriesmīgākie laupītāji valda pār zemi! Līdz šim esmu pildījis visbriesmīgāko laupītāju gribu! Karalis, vaivadi, bīskaps, Ķēsgailis, Rudaminaitis… Nē, Mikucki, tagad mans pazemojums ir mazāks!… Kāpēc tu klusē?

Aristofāns Mikuckis skatījās uz Būgu noguris, saņurcīts, nedzīvām acīm.

—    Un tomēr tas ir stulbi, Žebri! — klusā, nospiestā balsī viņš pateica un aizgāja.

Būga skatījās uz durvīm, kuras nupat bija aizvērušās. Ausīs joprojām skanēja Mikucka teiktie vārdi. Viņš jutās maziņš kā zīdainītis, ko vecais kalps Grigaļus savīstījis kažokā un aiznesis uz baznīcu. Viņš nevarēja izkūņoties no kažoka, nevarēja iziet pa durvīm līdzi Mikuckim, nevarēja kāpt zirgam mugurā un jāt uz jūru. Viņš nevarēja darīt neko no tā, ko darīt būtu vēlējies. Tur — aiz durvīm, aiz pils vārtiem — baltajos sniega klajumos viņu sagaida melni ģērbušies mūki, sārta liesmas un sapņu pelni.

Staņulis!… Viņš jūt, ka man tuvojas beigas, jūt, — Būga pats sev kļuva derdzīgs. Es apvainoju Staņuli. Man nebija tiesību jautāt, kas ir viņi, šie cilvēki, kuri mani mudina noslēpties purvā. Viņi mani glābj! Viņi ir brīnišķīgi cilvēki! Viņi nevienu nav nodevuši, neko nav nodarījuši — tik vien tā labuma, ka viņi ir un dzīvo dzīvi, ka, izņemot dzīvību, nekas cits viņiem nav vajadzīgs… Kurš var atbildēt, kas tā dzīvība tāda ir? Dzīvs. Es esmu dzīvs. Neviens neko vairāk nevar paskaidrot. Bet, ko nozīmē dzīvība, ja viņa ir godīga, ne pret vienu neko nav nogrēkojusies? Vai es, kurš nevienu nav piekrāpis un nevienu nav nodevis, varu būt dzīvs, ja citi apkrāpuši un nodevuši mani? Varu — viņš nožņirkstināja zobus. Kamēr mani noslepkavos… Nē! — viņš sapīka. Tāpēc taču dzīvs nav dzīvs, lai tiktu noslepkavots! Kāpēc tad es esmu dzīvs? Lai atklātu Lietavai jūru? Un pēc tam — kāpēc? Lai varētu nomirt? Būga, Būga!… Ienaida noliktava! Kāpēc tu mokies, kāpēc tev sirds smeldz jūras dēļ, pa kuru var kuģot katrs, kurš vēlas? Kāpēc tu nepriecājies, ka esi dzīvs? Kāpēc neturi dārgu savu dzīvību? Tā taču ir brīnums! Kas ir tava jūra iepret tai… Ko šī tava jūra baros, kam garu stiprinās, ja krastā vairs nepaliks neviens dzīvs? Ak, Būga!… Tu spriedelē par dzīvību, augstu to gribi novērtēt… Kas šī dzīvība tāda ir, kāpēc un kādai vajadzībai tā ir? Tu nezini un neizproti… Neizprazdams, kāpēc un kādai vajadzībai tu esi dzīvs, tu nespēj izjust prieku, ka viegli ir elpot, ka dzirdi, ka redzi, ka vari kustēties citādi nekā ūdens vai koku zari — pēc sava prāta. Kā gan tu priecāsies, ja tikai gremzies un mokies, ka pēc tava prāta netiek iekārtota pasaule: draugi, tuvinieki, karapulki, vētras un jūras… Dabas māmiņas skaistums, vienvienīgi skaistums stāv vistuvāk izskaidrojumam, kāpēc un kādai vajadzībai tu esi dzīvs. Tevi apbur rudenīgie meži vai bezgalīgā ūdens ņirbuļojums, un tu esi aizkustināts un sajūsmināts, gaviles laužas laukā no krūtīm… Tomēr ne, vēl nav atklājies dzīvības noslēpums — sirdī tūdaļ iešalkojušās sēras kā tāls, caurspīdīgs mežs. Ir! Ir vēl neizbaudīta jēgsme, kura dziļāka par skaistumu — pēdējā savienošanās ar noslēpumu… Kas ir šis noslēpums?

Būga apņēmīgi pagrūda durvis, skaļiem soļiem noskrēja pa šaurajiem akmens pakāpieniem, pilnā balsī saukdams vārtu sargātāju. Neviens neatsaucās. Sardzenieki nekur nebija redzami. Pili neviens neapsargāja. Pils laikam sen jau bruka kopā — pamesta, nevienam vairs nevajadzīga, gluži kā tāds seno laiku rēgs. Tikai pašā apakšā, uz laukumiņa kāpņu priekšā, Stanislovs Būga ieraudzīja cilvēku. Tas bija Mikna Staņulis.

— Ā-ā-ā!…

Būga atjēdzās un apstājās. Viņš atcerējās, ka tieši Staņuli bija meklējis. Viņš gribēja arī viņa cilvēkus atvilināt uz sirenieku vienību. Bet šobrīd viņš saprata, ka neuzdrīkstēsies to darīt. Šos cilvēkus viņš nedrīkstēja pataisīt par laupītājiem. Pats viņš varēja kļūt par ko vien grib, pat par laupītāju vadoni — par sevi viņš bija pārliecināts. Ja arī viņš galīgi zaudētu godu — acu priekšā viņam ņirbētu jūra. Bet kas var ņirbēt tiem godīgajiem cilvēkiem, kuri neko nav nogrēkojušies? Kas viņiem džinkstēs ausis? Pliks gaiss. Neziņa, kāpēc tu esi dzīvs. Neziņa, par ko iesi nāvē.

Mikna Staņulis ieraudzīja Būgu.

—    Kur tu esi iekļuvis, drosmīgais vīrs? Šeit nevienam nekas nerūp… Sargvīri guļ aizmiguši… Citi kaut kur staigā apkārt… Pilī neesmu sastapis vīru ar ieroci rokā…

—    Vārti ir slēgti, — Būga noņurdēja.

—    Vārti… — Mikna skumīgi pasmaidīja. — Iesim prom no šejienes, kamēr nav par vēlu, kamēr nodevēji vēl nav tikuši tev uz pēdām, kamēr sirenieki tevi vēl nav nodevuši…

Galvu atgāzis, Mikna lūdzošām acīm skatījās uz kāpņu laukumiņu, kur apakš zemajām mūra velvēm stāvēja Būga.

—    Man jāpaliek šeit, Staņuli! — Būga noteica. — Es nevaru slapstīties.

—    Es saprotu, — Staņulis strauji atsaucās. — Tu lauzies uz jūru, bet es tev piedāvāju purvu. Tevi tas pazemo. Pavasarī tu teici: ir nu gan cilvēki — dzīvo pie jūras, bet mirkst purvā… Toties tu nezini, ka mūsu purvi plešas apkārt Melnas pakalniem. Tu varētu dzīvot uz pakalniem, no pakalniem tuvāk līdz debesīm!… Tur ir tīri meži. Tur skaidrākas domas tev nāktu galvā…

—   Jo tuvāk debesīm, jo tālāk no jūras, — Būga atbildēja. — Purvos mēs neko neiegūsim.

—    Es lūgšus lūdzu — esi gudrs! — Mikna Staņulis nelaidās vaļā. — Melnas pakalni ir Žemaitijas sirds. Es tev piedāvāju mūsu zemes sirdi… Vispirms sirdij jābūt pilnai spēka, tad arī rokas būs spēcīgas! Iesim drīzāk prom no šejienes! Apdomā ar skaidru galvu…

—    Es domāju, — Būga sadrūvējies teica. — Arī pašlaik es domāju. Es skatos uz tevi, bet redzu jūru.

—    Tā jau ir tā nelaime! Tu nedomā ne par ko citu, vienīgi par jūru!… Mūsu pakalnos mēs tev iemācītu domāt plašāk… Tur valda tāds klusums un miers! Visapkārt tīri meži, zem kājām — drosminieku pelni… Tur tu izjustu žemaišu spēku. Tu iemācītos turēt dārgu dzīvību. Kukainītis, aklais kurmis tev kļūtu tuvs un dārgs…

—    Un pats es pārvērstos par kurmi, — Būga dzēlīgi iesmējās. — Nē, Mikna, pateicos par labo sirdi, tomēr neiešu kopā ar tevi! Es vēl neesmu zaudējis.

Mikna Staņulis nokāra galvu.

—    Tu neesi zaudējis… Neko tu neesi sapratis, — viņš nomurmināja. — Cik nelāgi, ka neprotu pastāstīt skaidri un saprotami… To es nekad sev nevarēšu piedot…

—    Tas ir gluži veltīgi! — Būga bija aizkustināts. — Pulcē vīrus purvos, tu saproti? Tu viņus atvedīsi, kad mani būs piemeklējusi nelaime. Tu man vēl varēsi palīdzēt, Mikna. ,

Būga žigli noskrēja pa pakāpieniem, apskāva Staņuli un iečukstējās:

—    Es dziedu jaunu dziesmu. Jaunu — tu saproti?

—    Kas tā ir par dziesmu?

—    Klausies!…

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Rudzu dieve Žebre guļ, Žebraitīte rudzos…

Mikna Staņulis pārsteigts noraudzījās uz Būgu.

—    Bet… tavā dziesmā… nav neviena vārda par jūru!…

—    Un tu vēl teici, ka ne par ko citu es nedomājot!

Būga palaida Staņuli vaļā no apskāvieniem un strauji uzkāpa pa pakāpieniem.

—    Pagaidi! — Mikna Staņulis uzsauca. — Es tev padziedāšu par jūru!

Šiliņā gāju, Šiliņā cirtu, Silmalā laivu cēlu,

Laiviņu cēlu — Melnmelnu laivu Astoņiem stūriem,

Uz katra stūra Pa liepas kokam Deviņiem zariem,

Uz katra zara Pa skaistam putnam Daiļdaiļu balsi.

4

Sirotāju barvežiem Būga bija pavēlējis ziemu aizvadīt mierīgi, neuzbrukt ne ordeņa zemju pierobežām, ne žemaišu bajāriem. Pa ziemu sirotājiem vajadzēja kārtīgi uzbarot zirgus, apbruņoties un ierīkot slepenas noliktavas laupījumam. Būga domāja uzsākt darbošanos pavasarī, kad Nemunā būs izgājis ledus un pa upi atsākusies kuģošana. Pēc ieceres tūkstoš četri simti piecdesmit sestā gada pavasarī pa Nemunu nedrīkstēja izbraukt neviens neaplaupīts kuģis, lai tas nāk, no kuras puses nākdams — no jomas vai no Kauņas. Uzbrukt vajadzēja gan Hanzas, gan lietuvju tirgotāju kuģiem. Šādai laupītāju muitai jāsatracina abas puses. Kad būs izraisījies nenovēršamais apjukums, ar negaidītu uzbrukumu Būga tad nu cerēja ieņemt Klaipēdu un tūdaļ pat abām pusēm iesniegt apspriešanai Nemunas statūtu. Sērsnu mēnesī Stanislovs Būga šo dokumentu beidza rakstīt. Vienkāršajā un skaidrajā darbā labi pārdomāts un apsvērts bija katrs vārds. Daudzus no statūta punktiem Būga uzrakstīja tā, lai valdnieki Viļņā, nemaz negribēdami, tiktu pārliecināti, ka Nemuna viņiem nebūtu neko vērta, ja no krustnešiem nebūtu atgūta Klaipēda. Tikpat svarīgs Būgam bija tas, lai statūtu labi novērtētu arī Vācijas valdnieki. Lietava nodrošina tirdzniecību starp rītu zemēm un Vakareiropu ar pazeminātu muitu; uzņemas pienākumu uzbūvēt slūžas Gilijā un Nor- mēdijā; ļauj Hanzas tirgoņiem dibināt savus kantorus Kauņā, uzpirkt Lietavā cūkas, aitas, liellopus un graudus, darīt alu un līgt laiviniekus…

Par šādu un citādu Lietavas pretimnākšanu Vācijas tirgoņiem Nemunas statūts no Vācijas valdniekiem prasīja tikai vienu: Nemunas grīvu un Klaipēdas ostu atzīt par Lietavai piederošu uz visiem laikiem. Būga nešaubījās: vācieši uzķersies uz makšķeres, atzīs Klaipēdas piederību Lietavai un turēs vārdu vismaz dažus gadus, vismaz tik ilgi, līdz viņu tirdzniecības kantori būs nostiprinājušies Lietavā, bet Lietava uzbūvējusi slūžas. Un arī tā būtu uzvara! Būga būtu glābts! Glābta būtu Klaipēda! Šo dažu gadu laikā Lietavas valdnieki būtu pārliecinājušies, kāda loma viņu valstī ir ostai. Tad viņi to vairs neatdotu vāciešiem nekad — nemūžam!

Nemunas statūtā Būga ietvēra Lietavas un Vācijas attiecības līdz pēdējam sīkumam. Līdz pēdējam sīkumam Būga pārdomāja statūta iesniegšanu apspriešanai — tā iespējama tikāi pēc Klaipēdas ieņemšanas, tikai pasludinot, ka statūtu piedāvā žemaiši.

Savus plānus Būga turēja vislielākajā noslēpumā. Viņa iejaukšanās starpvalstu strīdos tūkstoš četri simti piecdesmit sestā gada pavasarī nepieciešama pārsteiguma veidā. Diemžēl sirotāji viņam lika priekšā kāju — arī ziemu viņi slepus siroja. Sevišķi nemierīgs bija Vaitiekus. Nepagāja ne nedēļa, kad viņa vīri nebūtu uzbrukuši tirgoņiem uz ragavu ceļiem. Niekkalbis barvedis dievojās, ka viņa nodaļā esot daudz kropļu un vārguļu, viņi neko ļaunu nevarot nodarīt. Viņu uzbrukumi esot tas pats, kas žēlastības dāvanu izlūgšana. Patiesībā bija citādi, un drīzi Žemaitijā paklīda nevalodas, ka Stanislovs Būga pošoties atriebties Kmitam Rudaminai- tim. Vai tas nesāks Būgu meklēt? Vai Vaitiekus uzbrukumu pēdas neatve- dinās viņa karavīrus uz Būgas slēptuvi?

Sevišķi nopietnas bažas pārņēma Būgu, kad sulu mēnesi Vorunes pilī parādījās Toms Durtins. Būga lika Paskutiņam aizvest zemes soģi uz mežu, piesiet pie koka un turēt tik ilgi, līdz viņš izstāstīšot, kā un kādu uzdevumu viņš pilda. Paskutiņš ne pie kāda gala netika, un Stanislovs Būga pats ķērās pie Durtina. Soģis apēda sauju zemes, lai pārliecinātu Būgu, ka neviens neko nezina par Būgas un viņa pulku atrašanās vietu.

— Ja es tevi meklēju četrus mēnešus, — Durtins klāstīja, — vari nešaubīties, ka nevienam nav ne mazāko aizdomu, kur tu varētu atrasties.

—    Krakovā tu no manis aizbēgi, — Būga teica. — Kāpēc tagad atgriezies? Ko tev vajag?

—    Es piespriedu Sudimantam nāvessodu. Es gribu, lai tu to zinātu.

—    Spriedums ir pareizs, — Būga nešaubīdamies atbildēja. — Vai tev bija vajadzīga mana piekrišana?

—    Ne tik daudz piekrišana, cik atļauja viņu nogalināt.

—    Un palaist baumas, ka bajāru Sudimantu noslepkavojuši Būgas laupītāji?

—    Nerunā niekus! — soģis iesaucās. — Sudimants nodūra manu suni! Tu labi zini, Būga, kas man bija Roblis. Tu redzēji viņa acis. Pēc viņa acīm tu nolēmi, ka mums ir pa ceļam…

—    Patiešām! — Būga nošķebinājās. — Suns bija drosmīgāks par tevi. Suns krita no ienaidnieka rokas, bet tu no saviem cīņubiedriem aizbēgi…

—    Es nederu valsts dienestam! — Durtins sāka činkstēt. — Es esmu karstas putras strēbējs… Man pietrūkst pacietības… Ātri krītu sajūsmā un ātri pieviļos… Kad divi kaujas, es varu stāvēt malā un skatīties, lai viņi kaujas ar atļautiem paņēmieniem… Saproti mani! Tu nevari prasīt, lai visi būtu tādi kā tu! Būga ir tikai viens! Un, ja tu man ļausi nogalināt Sudimantu…

—    Tu jutīsies kā savu vainu izpircis?— Stanislovs zobgalīgi pārtrauca soģi.

—    Nē! — Durtins sāka trakot. — Es pavēstīšu, ko esmu izdarījis! Visi zinās, ka Sudimantu sodījis zemes soģis Toms Durtins!

—    Par bajāra noslepkavošanu lielkunigs tev nocirtīs galvu.

—    Lai! Vismaz nomiršu zinādams, ka arī es esmu padarījis labu darbu!

Stanislovs Būga paskatījās uz Tomu Durtiņu ar neslēptu līdzcietību.

Kāpēc es kļūdījos, kāpēc es toreiz skatījos viņa suņa acīs, nevis paša Durtina acīs? Man vajadzēja ņemt līdzi Robli, nevis viņa saimnieku…

Būga nopūtās.

—    Tagadnes darbi drīz pagaist no ļaužu atmiņas…

—    Nē, otru tu nespēj saprast! — Soģis atiezās. — Tu nespēj domāt ar otra galvu! Tev liekas: katram jānokliedzas tā, lai nodreb visa Lietava! Nē,

Būga! Otram pietiek ar to, lai vismaz pats justos šo to paveicis. Man pietiek! Līdz acīm! Tu nevari saprast… — Viņam ietrīcējās balss. — Es biju plencis, diedelnieks, cilvēks bez pajumtes… Bet es miršu — soģis, taisnīgs, bargs un nežēlīgs soģis!… Ar to man pietiek līdz acīm!

Tagad Būga paskatījis uz viņu tā, itin kā gribēdams ielīst viņa ādā. Būgam sametās baigi. Viņš viens pats sapņoja par jūru. Viens pats. Vi- šinskis sapņoja par varoņdarbu. Sudimants — par mieru un klusumu. Durtins sapņoja izpirkt savu vainu… Par ko domāja žemaišu karenieki, kuri devās uz Klaipēdu? Par ko domāja viņu sievas, kuras bija palikušas mājās? Par ko pašlaik domāja Būgas sirotāji?

Durtina grēksūdze pārlēja Būgas domām dīvainu gaismu. Karavīri domāja, kaut tikai nāve viņiem paietu secen… Viņu sievas domāja, ko bērniņiem dot ēst… Laupītāji sapņoja par laupījumu…

Būga sapņoja par jūru viens pats. Nevienam nerūpa, ka jūra ir gan varoņdarbi, gan atelpa karavīriem, gan kumosiņš bērnam, gan bagātība, gan gara stiprība. Lietavu nevieno viens sapnis, katrs sapņo par savu labumu.

Toms Durtins nenolaida no Būgas acis.

—    Tu būtu neģēlis, — viņš iesēcās, — ja neļautu vismaz mirstošam cilvēkam sajusties kā cilvēkam…

—    Labi! — Būga sacīja. — Nogalini Sudimantu! To viņš pelnījis. Un izstāsti visiem, ka tas neesi ne tu, ne es, ne žemaiši, kuri viņu notiesājuši uz nāvi… Nāves spriedumu viņam nolēmusi Lietava, visi lietuvji.

Vēlāk Stanislovs Būga nožēloja, ka bija devis soģim svētību. Sodu Sudimants bija pelnījis. Ļaunā un nežēlīgā lielkuniga nāve sniegtu mierinājumu daudziem žemaišiem, un galvenais — dotu pārliecību grūtdieņiem, ka jau ir tādi cilvēki, kuri pilda viņu gribu, ka viņu griba nav bezpalīdzīga, ka tā var veidot dzīvi. Tomēr — vai Būga nebija riskējis par agru? Pēc Sudimanta noslepkavošanas Kmita Rudaminaitis varēja sacelt kājās visus savus karapulkus, un Būgas kareniekiem no viņiem nebūtu kur glābties. Būga nožēloja, ka pārsteidzies, bet vienlaikus juta arī gandarījumu — lai cik liels risks, viņš rīkojies cilvēciski, bez aprēķina. Kāda atbilde Būgam bus liktenīgākā — iedrošināto žemaisu vai satracinātā Kražu karveža atbilde?

5

Lapu mēnesī pa Nemunu caur Virši neizbrauca neviens kuģis, kuram nebūtu uzbrukts. Tirgoņi no Kaunas, Šlēsvigas, Mēklenburgas un Hol- šteinas atgriezās mājās tukšām rokām. Buivīda, Vaitiekus un Paskutiņa sirenieki stiepa uz slepenajām noliktavām degutu, vasku, vadmalu, vīnu, pulveri, sāli, zvērādas un dzelzs izstrādājumus. Pelnus sabēra uz krasta lielās kaudzēs, un vējš tos izdzenāja pa laukiem. Sirenieki izjauca plostus un baļķus sadzina pie sēkļiem, šeit tie sastrēga, aizšķērsodami kuģiem ceļu, un tad bija viegli tiem uzbrukt.

Lapu mēneša beigās pa Nemunu uz augšu aizbrauca kuģis ar vācu tirdzniecības kantoru ierēdņiem un uzņēmējiem. Sākās starpvalstu sarunas jautājumā par tirdzniecības drošību pa Nemunu. Stanislovs Būga bija apmierināts, notikumi risinājās pēc viņa plāna. Tomēr ziedu mēneša pirmajās dienās viņš nebūt nebija līdzīgs gaviļu pārņemtam cilvēkam. Viņam bija pusotra simta labi bruņotu sirenieku un sešdesmit karavīru no stārasta piļu garnizoniem. Kmita Rudaminaitis divās dienās varēja sapulcināt vairākas reizes lielāku karapulku. Viņam palīgos varēja nākt Traku vaivads Jons Manvīds. Lietavas bajāru padome varēja atzīt, ka Ne- munas lejteci žemaiši kontrolē nelikumīgi. No tā Būga baidījās visvairāk. Lietavas augstmaņu atzīts par atkritēju, Būga vairs nevarētu iejaukties starpvalstu sarunās. Kaut arī baidīdamies, Stanislovs tomēr izlēma neko negrozīt. Būga enerģiski gatavoja savas nodaļas negaidītai un straujai Klaipēdas ieņemšanai. Viņu mierināja tas, ka Polijas un krustnešu ordeņa karā abas puses atkal stāvēja, sagriezušas ragus viena pret otru. Tāpēc krustnešu ordenis Klaipēdā nevarēja cerēt uz palīgspēkiem. Klaipēdu ieņēmis, Būga grasījās pasludināt sevi par dumpīgo žemaišu vadoni, nešaubīdamies, ka Dancigas dumpinieki viņu atbalstīs no jūras puses. Būgas un Dancigas dumpinieku mērķi bija līdzīgi. Dancigas poļi līdzās galvenajam mērķim, ka jāizraujas no krustnešu nagiem, par katru cenu gribēja izkarot sev — tādējādi arī Polijas karaļvalstij — Dancigas ostu. Bet Būgam bija vajadzīga Klaipēda. Ordeņa valstī dumpinieku bija tūkstošiem. Viņus atbalstīja karaliskā Polija, ar viņiem kaulējās Romas pāvests, jaukdams galvu Vācijas imperatoram. Būga bija vientuļš, visā Eiropā — viņš viens un pavisam vientuļš… Neviens nekur nemaz nezināja par viņu un viņa laupītājiem…

Stanislovs Būga šaubījās, baiļojās un mocījās, viņš gandrīz bija zaudējis cerības. Tomēr nevienu brīdi viņam pat nebija ienācis prātā, ka jāatkāpjas, jāmaina plāns, viss jāsāk no jauna, varbūt pat no otra gala.

Uzbrukumu Klaipēdai viņš bija iecerējis naktī no ziedu mēneša divdesmitās dienas uz divdesmit pirmo. Ilgi vairs nebija atlicis gaidīt.

Ziedu mēneša desmitās dienas agrā rītā Vaitiekus izlielījās Būgam, ka pa Nemunu neesot palaidis garām divus kuģus.

—    Vai ieročus neatradāt? — Būga jautāja.

—    Nē! — Vaitiekus izplūda smaidā. — Toties vīniņa mums pietiks līdz pašam rudenim, hi-hi-hi…

—    Vai tu gribēji piedāvāt man vīnu, ko? — Stanislovs sapīka.

—    Tagad nevar, tagad ne! — Vaitiekus teica un piebilda: — Redzi, es nogrābu arī trešo kuģi. Saulei lecot… Tas veda vasku. Kuģa īpašnieks apsēdās uz rituļiem un kliedza: es esmu Būga! es esmu Būga!

—    Būga? — Stanislovs brīnījās. — Vai viņš nenosauca arī savu vārdu?

—    Tāds jancīgs. Resns… Rāda baltas acis: atvediet brāli! Cūka… Jau grasījos mest nost no kuģa — lai paplunčājas… Bet varbūt, sak, patiesi viņš ir tavs radinieks? Varbūt viņš jālaiž vaļā? Varbūt lai brauc ar visu vasku?

Pa krauju Stanislovs nokāpa pie upes. Brāļa Kristupa kuģis bija iestrēdzis starp baļķiem netālu no sēkļa. Lecot no baļķa uz baļķi, varēja tikt tam klāt.

Kristups stāvēja kuģa priekšgalā.

Brāļi neuzticīgi skatījās viens uz otru. Vējš abiem pluinīja matus.

Apaļais, labi barotais Kristups dusmīgi rauca pieri. Jaunākā brāļa izskats viņu satrieca: samelnējis, sakrities, ar kūkumu mugurā, rokas garas un ļenganas.

—   Vai tu, Kristup, nezināji, ka šopavasar Viršei garām nav pabraucis neviens kuģis? — aizlūzušā balsī Stanislovs iejautājās.

—    Zināju gan, Stanislov!

—    Nu jā, tu labi biji aprēķinājis. Brāli es palaidīšu. Brauc!

—    Esmu jau atbraucis, Stanislov! — Kristups pasmaidīja, paņēma vaska rituli, ko laikam tīšuprāt bija nolicis pa rokai, un pārlauza pret celi. No rituļa izbira grants. — Skaidrs, ka bija žēl, izmaitāju mucu vaska… Pašlaik Kauņā vasks dārgāks par dzelzi. Vai neesi dzirdējis?

—    Nē!

—    Kur tad tu to pārdod?

—    Es neesmu bodnieks.

—    Un es domāju, ka tev ienācis prātā pacīkstēties ar mani. Laupi un pārdod, laupi un pārdod…

—    Kāpēc tu atbrauci? Kas tevi sūtīja?

—    Iegribējās apciemot brāli…

—    Priecājos! — Stanislovs šķībi nosmīnēja. — Vai māte ir vesela?

—    Viņa nedrīkst slimot. Tagad nedrīkst. — Kristups piemiedza acis. — Viņa audzina tavu bērnu… Pats saproti, ja daudz rūpestu, arī kaites met līkumu…

—    Par ko tu tagad runā? — Stanislovs sāka drebēt. Kristups izsmējīgi vaikstījās.

—    Runā!

—    Ta es taču no tevis gribēju uzdzirdēt, ko tu domā darīt ar ģimeni.

—    Bazilei ir… bērns?

—    Pag, vai Bazile? Jā, Bazile! Silverijs. Vectēva vārds. Skaisti, vai ne? Vienā mirklī Stanislovs bija pie brāļa, apkampa viņu un noskūpstīja

uz pieres.

—    Nepriecājies!

Kristups viegli iedunkāja brāli.

—    Kāpēc?

Stanislovam nošļuka rokas.

—    Vai tu vismaz atceries, kā Bazile izskatījās?

Stanislovs apjucis klusēja.

—    Vai tu atceries, es jautāju?

—    Kas tev lēcies?

—    Liek mierā buru! — Kristups uzkliedza saviem laiviniekiem, kas grasījās pacelt buru.

Stanislovs apjuka vēl stiprāk.

—    Vai viņa ir vesela? ,

—    Kas? — Kristups kā sāpēs pievēra acis. — Vai Bazile? Maziņais? Es atbraucu, lai tev pateiktu… /

—    Kas viņai noticis?

—    Dari, ko gribi, Stanislov, bet tev viņi jāglābj!… — Kristups drūmi noteica. — Tev viņi jāglābj! Ja ne, tu neesi mans brālis! Un māte tevi nolādēs, ja vēl nav nolādējusi.

—    Kas noticis?

—    Kad tu sāki laupīt, žemaiši nozaga Bazili un tavu bērnu! Viņi abus nonāvēs, ja tu… Viņi gribēja sūtīt pie tevis priesteri. Bet es teicu: brālis brāli sapratīs labāk. Stanislov!… — Kristups nokāra galvu. — Es tevi lūgšus lūdzu: attopies!… Māte lūgšus lūdz! Bazile… Tavs mazulis nevar skatīties uz gaismu… Vēl nav pavēris actiņas… Domā, kamēr vēl ir laiks, Stanislov!

Pie Stanislova Būgas piesteidzās Vaitiekus.

—    Tevi meklē Mikuckis, — viņš iečukstēja ausī un aizsteidzās atpakaļ.

—   Vaitieku! — galvu nepagriezdams, Stanislovs uzsauca. — Izkrauj no kuģa šos rituļus! Tā ir grants.

—    Vai ta mums grants trūkst?

—    Samet to upē un iekrauj kuģī tik daudz rituļu tīra vaska, cik izmeti!

—    No mūsu laupījuma? —Vaitiekus bija pārsteigts.

—    No mūsu krājumiem! — Stanislovs caur pieri uzmeta skatienu Vaitiekum un, kad viņš teciņiem bija aizskrējis, pavērsās pret brāli. — Varēsi doties uz Kauņu. Tikai pielūko, nepārdod lētāk par dzelzi!

Pārbijies, puspavērtu muti Kristups skatījās, ka Vaitiekus laupītāji klupa klāt un meta upē vaskotos rituļus. Stanislovs klusēja. Kāpēc tieši tagad viņš dabūjis zināt, ka viņam ir dēls? Kāpēc tieši tagad viņš dabūjis zināt, ka dēlam un Bazilei draud nāve? Kāpēc tieši pirms karagājiena uz Klaipēdu? Kāpēc tieši vissmagākajā brīdī?

—    Kur viņi abus tur? — Stanislovs jautāja.

—    Runā, ka Žemaitijā, Palangā, — Kristups atbildēja. — Stanislov, pēc tēva nāves es kļuvu par tādu kā tavu aizbildni. Uzklausi mani vismaz vienu reizi! Jāj uz Palangu, krīti stārastam pie kājām… Pie zara taču neraus! Piedos… Bet, kad žemaiši notvers, — gals tev klāt! Esi prātīgs! Padomā par māti, par dēlu, par Bazili, par mani!

Stanislovs klusēja. Sirds viņam plīsa pušu. Viņā atcerējās, ko bija sacījis Bazilei: mēs abi esam viena krusta divas daļas, tu — krustiskā, es — gareniskā; es — jūra, tu — jūras siltums un dvēsele. Mitējies jel! Nemurgo, saņem visus savus prātus kopā, domā ar skaidru galvu! Tu gāji pa vienu ceļu, tagad tev priekšā divi ceļi: viens ved uz Klaipēdu, otrs — uz Palangu, tev jāsadalās divās daļās, jāiet pa abiem ceļiem…

—    Kurā… kurā tu esi iedzimis? — Kristups sāka vaimanāt. — Kāpēc tu visiem vari spļaut virsū! Kāpēc tev nav ne prāta, ne sirds… Nekā dārga, nekā svēta…

—    Man Lietava dārgāka par vasku un dzelzi, — Stanislovs klusi atbildēja.

—    Brāl… Tie ir tikai vārdi… Kas ir šī Lietava? Ne ģimene, ne bērns. Nekas! Vējš. Kā tu nevari saprast, ka nav iespējams paņemt to, kā nav, kas nesalīp vienā klaipā! Vai gan kādreiz var salipt vienā klaipā tas, kas ir tavs, un tas, kas pieder kunigam? Tavs mūžīgi mūžos būs par mazu, kas nav tavs — tā būs daudz. Un, ja tu pielipsi pie sveša, — tu pazudīsi, nepaliks pāri ne tavas mantas, ne tu…

—    Kad domāju par Bazili, es domāju par Lietavu. Kas šeit nav mans?

—    Bet es domāju par savu sievu… Kas šeit ir tavs?

Stanislovs iesmējās.

—    Vasks! — viņš atbildēja. — Tur jau vīri nes labu vasku!

Kristups dusmīgi pagriezās pret krastu. Salīkuši zem lieliem maisiem, nāca Vaitiekus vīri.

—    Man nevajag vasku, — Kristupam ietrīsējās balss. — Es tālāk ne- kuģošu. Es atgriezīšos KauņāL.

—    Kāpēc? Tagad Marienburgā vasks dārgāks par dzelzi.

—    Es nebraukšu. Es nevaru pabraukt garām Viršei. Es nevarēšu atgriezties Kauņā, ja…

—    Ja būsi pabraucis garām tad, kad neviens to nevar izdarīt, vai ne?

—   Tas nav mans vasks! Es neesmu laupītājs! Tavu laupījumu man nevajag…

—    Tu varēsi pateikt: brālis mani neaiztika…

—    Man nav brāļa! — Kristups pārskaitās. — Man vairs nav brāļa!

Sasāpinātais Stanislovs pasmaidīja.

—    Ne tavs vasks, ne tava upe, ne tavs brālis… Lietava arī nav tava. Tava ir tikai sieva…

—    Tu pat pēc visa, ko izstāstīju, nedomā par Bazili! Tev nav sirds! Akmens tev dzen pa dzīslām asinis!

—    Nekļūsti lupata! Ardievu! Mani gaida! — Stanislovs gāja prom.

—    Pagaidi! — Kristups uzkliedza un nozuda kajītē. Tūdaļ viņš izgrūda no tās savu izstīdzējušo dēlu Tautvīdu. — Paskaties, dēliņ, uz savu dievināmo, paskaties uz jūras briesmoni! Viņš valkājas pa mežiem un laupa, viņš ir asiņains, viņam pie rokām asinis!

Sabijies zēns skatījās uz savu tēvabrāli. Tēvs viņam šņāca ausī:

—    Paskaties, ko viņš mums izdarījis!… Aplaupījis un izņirgājis… Tagad rīkos dzīres un lēkās ap ugunskuru kā plānprātiņš! Sapņo, dēliņ, par jūru, sapņo!… Tu arī būsi tāds pats! Staigāsi kā nezvērs, zobus iezdams!…

Apņēmīgiem soļiem Stanislovs piegāja pie kajītes un ar spēcīgu roku aizgrūda brāli prom, izsvabinādams brāļadēlu no viņa knaiblēm.

—    Cik tev gadu? — Stanislovs jautāja.

—    Piecpadsmit, — zēns klusi atbildēja.

Nikni sēkdams, pieklupa klāt Kristups, Stanislovs atkal viņu atsvieda nost — zem nolaistās buras.

—    Par maz! — Stanislovs zēnam uzsmaidīja. — Ja būtu vecāks, es tevi pieņemtu savā vienībā!

—   Ārā, suns! — Kristups iekaucās, celdamies un nevarēdams un nevarēdams tikt kājās — viņš bija sapinies burā. — Kauj nost pats savus bērnus!

Zēnam iemirdzējās acis.

—    Vai jūra vēl tālu, tēvoci Stanislov? — kā apreibis viņš iečukstējās. — Parādi man jūru, tēvoc, tā taču vairs nav tālu!

—    Tālu vairs nav! — Stanislovs saspieda brāļadēla plecu. — Kļūsti spēcīgāks, un es tev parādīšu jūru!

Zēnam acīs sasprāga asaras. Tās uzradās lielas un apaļas, — vīri tādas asaras neraud. Stanislovs apmulsa. Viņš bija redzējis raudam daudzus bērnus, bet nekad nebija ievērojis viņu asaras. Žēlabas aizžņaudza Stanis- lovam kaklu. Viņš vēl nebija sapratis, ka ir jau tēvs. Neko tēvišķīgu viņš nebija izjutis. Likās, dēlu viņam izdomājuši ļauni un viltīgi cilvēki un runas par dēlu ir meli, tāpat kā viss, ko cilvēki viņam stāstījuši mīļi, bēdīgi un draudīgi. Bazile nav laidusi pasaulē bērnu, viņam nav dēla, nāve nedraud ne Bazilei, ne dēlam. Tautvīds, kas raudāja, asaras neslēpdams, viņam likās vistuvākais cilvēks pasaulē. Stanislovs strauji apskāva brāļadēlu tik spēcīgi, ka tas ievaidējās.

—    Redzi nu, — Stanislovs norija žēlumu, — tev vēl jākļūst stiprākam… Esi vīrs!

Stanislovs aizgāja. Viņš atskatījās tikai pēc tam, kad bija izkāpis krastā. Uz kuģa savu ļaužu vidū skraidelēja Kristups. Viņš spārdīja Vaitiekus vīru atnestos maisus, ķēra rokās no tiem izvēlušos dzeltenos vaska rituļus un meta upē, izkliegdams vārdus, ko pa gabalu nevarēja saprast.

Kristups melo, par to Stanislovs nešaubījās. Kristupu atsūtījuši Kaunas tirgoņi. Kristupam vajadzēja samīcīt jaunāko brāli. Un kā vēl! Tādus šaušalīgus melus pieņēmis par patiesību, saplaktu pat Nerons. Stanislovs rūgti iesmējās. Ja tagad Kristups dotos uz Marienburgu un pārdotu vasku, Kaunas tirgoņi viņu nomētātu ar akmeņiem.

Tautvīds stāvēja kuģa priekšgalā un māja viņam ar roku. Stanislovs novērsās. Kas tāds noticis, ka viņš vairs nevar paskatīties uz bērnu? Viņš saprata, ka Kristups bija melojis un spēlējis tirgoņu izdomātu spēli, tomēr nemiers neapdzisa. Stanislovs sev iegalvoja: es gribu būt tēvs, bet vēl neesmu un neesmu — tikai tāpēc man nemiers sirdī, tikai tāpēc. Velti viņš mēģināja sev iegalvot. Nemiers sirdī neapdzisa.

6

Aristofāns Mikuckis gaidīja Būgu sirotāju pagaidu apmetnē.

—    Ir atgriezies Toms Durtins, — viņš sacīja, kad Būga bija iegājis.

—    Vai viņš nav saņēmis dūšu?

—    Viņš izdarījis to, kas jāizdara. Bet atgriezies. Sveiks un vesels.

—    Nabadziņš… — Būga nevērīgi izmeta. — Būs jādzīvo tālāk… Mikuckis dusmīgi nokremšļojās.

—    Viņš ir dienaszaglis! Sudimantu viņš nodūris, jā, viņš ir varonis! Tomēr spriedumu nav izpildījis.

—    Kā tas jāsaprot?

—    Sudimants pats esot padarījis galu — redz, ko viņš pasludinājis! Ko žemaišiem šobrīd izsaka Sudimanta nāve? Nejaušība, Dieva pirksts, prātiņa zaudēšana… Viņiem nav ne mazākās nojausmas, ka Sudimanta nāve ir viņu griba, viņu atmaksa, viņu taisnīgums! Kāda jēga bija nodurt tāpat vien?

Stanislovs Būga trekni nolamājās. Viņš jutās tā, itin kā visu laiku viņam būtu sekojusi kāda ļauna acs. Tā nolasījusi viņa domas agrāk, nekā tās pārvērtušās darbos. Lai Būga dara, ko darīdams — viss šķērsām, viss greizi… Neviens darbs viņam vēl nav nesis tos augļus, ko bija cerējis sagaidīt…

—    Durtins melo! — Būga teica pret paša gribu.

—    Nē! — Mikuckis sapurināja galvu. — Ja viņš būtu ieradies viens, varbūt arī melotu, bet kopā ar viņu ir Sudimantaite.

—    Sudimantaite? — Būga pārtrauca Mikucki. — Viņa ir šeit? Kopā ar Durtiņu?

—    Jā, viņa ir šeit! Viņa vēlas satikties ar tevi.

Tēvs ir nikns un pārskaities, lādas aiz nespējas kaut ko grozīt, grants viņam derdzīgi žņirgst zem kājām. Ko viņš lād? Ko viņš savā bezspēcībā grib nolādēt?

Kad mājās sapulcējās cilvēki un tēvs sāka runāt, Tautvīds allaž sarāvās, gluži kā viņš tiktu pērts. Visi redzēja, ka tēvs viņus grib apkrāpt, bet arī paši neslēpa, ka grib apkrāpt tēvu. Viņi krāpa cits citu atklāti un rupji, un tie, kuri baidījās kaut ko zaudēt, vai arī tie, kuriem bija parādi vai arī kuri paredzēja, ka apkrāpsies krāpnieks pats, ļāvās, lai viņus krāpj. Cits bez cita viņi nespēja dzīvot, viņus sasaistīja vienkop gluži kā tāda krāp- niecības saite — žņaudza te vienu, te otru, un tas bija patīkami tiem, kuriem cilpa pagaidām gājusi secen. Vēlāk pa Kauņu izplatījās aprunas, ņirgas un ļauna prieka smiekliņi. Tautvīds ar māti neuzdrīkstējās parādīties uz ielas. Miesnieks irgodamies piemeta klāt gabalu gaļas, kā jau cietušiem, nelaimīgiem cilvēkiem. Māte mūždien mirka asarās. Tautvīds ar dūrītēm no visa spēka dauzīja tēva veco kažoku, kas bija pakārts pieputējušajos bēniņos. Tomēr tēvs ar kuģi vēlāk atveda no Marienburgas daudz naudas mammai un daudz ciemkukuļu Tautvīdam, un mamma atkal bučoja tēvam roku par naudu, Tautvīds — par dāvanām…

Bet kā bija izturējies tēvocis StanislovsL. Viņš skatījās atklātām acīm un runāja taisnos vārdos. Tautvīdu apbūris viņa patiesīgums. Kukainis, sīks kukainis ir viņa tēvs iepretī tēvocim Stanislovam! Ko viņš gribēja piekrāpt? Kāpēc? Tēvocis Stanislovs stāvēja viņa priekšā tāds, kāds ir: gudrinieks, karavīrs, jūras atbrīvotājs un laupītājs. Viņš ne no viena neko neslēpj. Viņš nevienu nav gribējis apkrāpt. Likās, tēvs aiz niknuma pārplīsīs un no viņa birs ārā grants; tāpat kā no tiem vaska rituļiem, pēc tam tā visiem žņirkstēs zem kājām…

Tēvocis Stanislovs bija paspiedis Tautvīdam roku, un viņš klusiņām ievaidējies. Vai tēvocis Stanislovs bija sapratis, cik grūti būt spēcīgam un taisnīgam, ja vēl neesi redzējis jūru un tev, cilvēk, nav ne sešpadsmit gadu?

Viņu kuģis iestrēdzis pie sēkļa baļķu krāvumos, un tēvoča Stanislova vīri ar tēva laiviniekiem kopīgiem spēkiem rāvušies vaiga sviedros, izgrūstīdami baļķus ar kārtīm, lai Tautvīds ar tēvu varētu kuģot atpakaļ uz Kauņu. Zēns skraidīja, lēkādams no baļķa uz baļķi, un lūdza vīrus, lai viņi ejot vien projām un atstājot kuģotājus vienus. No bailēm bāls, tēvs mierināja dēlu:

—    Paliec klusu, bērniņ, viņi ir laupītāji, viņi ir plānprātiņi — nekaitināsim viņus… Viņi mūs iemetīs upē, atņems mums kuģi, un — ko tad mēs darīsim?

Tautvīds pat vairījās paskatīties tēvam acīs. Zēnam bija kauns par visu, ko vien tēvs darīja un ko runāja, tagad viņš kāroja tikai vienu — lai viņu kuģis iestrēgst starp šiem plostiem tā, ka nevar dabūt ārā, lai baļķi un upes straume salauž un sadragā viņu kuģi skaidās un viņi ar tēvu nekad nekur nevar aizbraukt: neviens, neviens nekad Tautvīdam neticēs, neviens viņu neturēs par īstu vīru, ja arī uz priekšu viņš visur brauks kopā ar tēvu!… Bet ko lai iesāk — ko? Tēvoča Stanislova vīri padarīs savu darbu, atbrīvos no baļķu gūsta kuģi, tēvs pacels buras… Zēnu sagrāba izmisums. Notrāpījis izdevību, kad neviens neredz, Tautvīds pa baļķiem aizspriņ- ģoja uz krastu un no visa spēka metās pāri zaļajai pļavai.

Laupītājs Trumpa uzgāja zēnu mežmalā pie sava sapītā zirga. Pēc tam Trumpa jāja un puika teciņiem skrēja nopakaļ. Gabaliņu pajājis, Trumpa neizturēja, apstādināja zirgu un paskatījās pār plecu.

—    Uz kurieni tu tagad skrej? Kur tu tagad aizskriesi? Tavs tēvs aizbrauks!

—    Es palieku pie jums! — Tautvīds atbildēja.

Trumpa nokāpa no zirga, izkratīja pusaudzim kabatas un azoti un, neko neatradis, nolamājās. Iejājis dziļi mežā, viņš atkal apturēja zirgu. Zēns joprojām rikšoja pa pēdām.

—    Kas tev atļāva šeit palikt? — Trumpa pajautāja.

—    Tēvocis Stanislovs! — Tautvīds atbildēja.

Trumpa nolamājās atkal, nokāpa no zirga un uzcēla tajā zēnu. Tagad Trumpa veda zirgu aiz pavadas, norās saspārdīja pūpēžus, no kuriem uz- kūpēja brūni dūmi, vāca tos kopā un lika savā tarbā.

Biezā eglienā Trumpa nocēla Tautvīdu no zirga un ieveda tumšā miteklī, kas bija sasliets no kārtīm un egļu zariem. Iekšā pretīgi smakoja. Kaktā, ierausies lupatu lēvenī, bija izstiepies pusdzīvs vīrs.

—    Vai ēst gribi? — Trumpa viņam jautāja.

—    Gribu, mjā, mjā…

—    Vai Zīžam ir labāk?

—    Paprasi Zīžam!

Taustīdamies Trumpa ielīda mitekļa otrā kaktā, parakājās lupatu kaudzē, pieliecies paklausījās, pēc tam, saņēmis aiz delma, izvilka no kankariem kailo, izdēdējušo Zīzas roku, palocīja elkonī un palaida vaļā. Roka nokrita atpakaļ lupatās — pazibēja un nozuda kā garām lidojoša putna tumšā ēna, kura izsaukusi sirdī satraukumu.

—    Zīžam ir labāk! — Trumpa teica. — Tūlīt arī tev, Jukni, būs labāk! Redzi, pametīšu pie tevis puiku, papļāpājies līdz vakaram — būs patīkamāk.

Trumpa izkratīja no tarbas pūpēžus, izlīda no vārguļu mitekļa, ilgi krekstēja un spļaudījās, laikam gribēja izspļaut to riebumu, ko nupat bija saelpojies. Palicis iekšpusē, Tautvīds aiz nelabās dūšas saliecās līkumā, un Juknis viņam lika paņemt pūpēdi.

—    Redzi, šitā paspaidi! — Juknis rādīja. — Lai ceļas dūmi, tie nosit smaku.

Pēc tam Juknis paprasīja, lai viņu pagriežot uz sāniem un ar pūpēža

dūmiem apsvēpinot muguru. Sāni viņam bija izgulēti cauri. Drausmīgi kunkstēdams, Juknis ierīvēja brūces ar tiem pūpēžiem, kuri vairs nekūpēja.

Tautvīdam sametās baigi. Viņš palēcās tālāk un metās pie Zīzas, un Juknis, nodomājis, ka zēns arī Zīžam grib apsvēpināt brūces, nīgri uzsauca:

—    Nemaitā dūmus! Zīžam ir labāk! — Acīm redzami Juknis pūpēžus turēja lielā vērtē un tos taupīja. Aiz sāpēm viņš nožņirkstināja zobus un apklusa. Drīz atskanēja viņa raudulīgā ļirkstēšana: — Pacieties, Jukni, pacieties, tev ar būs labāk, ķe-ķe-ķe, visiem būs labāk, Dievs nevienu neaizmirsīs. Ķe-ķe-ķe… Ečku, bērniņ, nāc, nāc pie manis, palīdzi man… Nomaitā mani, es tev pateikšu, kur ir mana manta, es tev atstāšu savu mantu… Kad izraksi, mūc, mūc no šīs pekles, atpakaļ neskatīdamies! Apsoli man, ka muksi, un es tev atdošu visu…

—    Tu esi gļēvulis! — no bailēm trīcēdams, Tautvīds iesaucās. — Es pastāstīšu tēvocim, ka tu esi gļēvulis!…

—    Kas ir tavs tēvocis, kas viņš ir?

—    Būga! Stanislovs Būga! — Aiz saviļņojuma Tautvīdam aizcirtās elpa. — Viņš tevi padzīs no vienības!

Pa pusei paslējies, Juknis, pustumsā noraudzīdamies uz pusaudzi, skaļi nosmējās, atkrita atpakaļ lupatās, mētāja galvu uz visām pusēm un murmināja:

—    Muļķis Būga!… Tādu ģeķi pasaule vēl nebija redzējusi…

—    Viņš ir mans tēvocis!

—    Tavs tēvocis ir muļķis…

Pazemots un saniknots, zēns sāka kāpties atpakaļ pie izejas no vārguļu mitekļa, bet Juknis skarbi teica:

—    Ei, tu, Būga, pamet aci uz Zīzu, varbūt viņam atkal ir sliktāk?

Tautvīds neuzdrīkstējās nepaklausīt balsij, kura lika asinīm stingt. Viņš

pielīda klāt un pieliecās — pustumsā uz viņu noraudzījās aukstas, sastingušas acis, no lupatām sejā iesitās mušiņu bars. Aiz muguras klusi un žēli, gluži kā izmisumā, Juknis ieņerkstējās:

—    Visi varoņi ir muļķi! Visi viņi sapūs!

Tautvīds izkūņojās no mitekļa un tumšā egliena, ieraudzīja skraju mežu, saules staru kūli līdz pašai zemei, līdz brūkleņmētrām un tālumā — jātniekus, kuri tuvojās pa stigu. Aizsmakušā balsī saukdams, viņš metās skriet tiem pretim.

—    Tēvoci Stanislov, tēvoci StanislovL.

Atjājis kopā ar Vaitieku, Trumpa pārbijās, ka zēns būs jucis prātā, — tik briesmīgi viņš izskatījās! — un ilgi ar plaukstām pliķēja viņam pa vaigiem.

8

Būga juta, ka šī ir liktenīga diena. Brāļa kuģis, Durtina atgriešanās, Sudi- manta pašnāvība, Sudimantaites ierašanās — šaubu nevarēja būt — bija zirņi no vienas pāksts. Un ja nu ne? Ja brāļa un Sudimantaites uzrašanās ir tikai sakritība? Varbūt šī sakritība, Būgam par laimi, brīdina, ka ienaidnieks ir nevis viens, bet — vairāki? Varbūt pats Dievs viņus parāda Būgam? Varbūt dod viņam iespēju izgudrot viltību un sarīdīt ienaidniekus, lai tie paši piebeidz cits citu? Bet varbūt jāmaina cīņas plāns? Varbūt jāķeras arī pie nežēlības, ne tikai apķērības un viltības? Ak, ja tagad kāds varētu pateikt, kur ir sakritība un kur — viltus taustekļi… Gaidi vai negaidi! Visi melo, blēdās, pin tīklus… Būga turēja aizdomās pat savu padomdevēju Mikucki. "Un tomēr tas ir stulbi, Žebri!" Tie ir Mikucka vārdi. Ko viņš ar tiem gribēja pateikt? Varbūt brīdināt, lai Būga ir piesardzīgāks? Varbūt atklāti pateikt viņš nedrīkstēja? Vai tas neliecina, ka Mikuckis kalpo vēl kādam citam — varenākam, varbūt pat ļoti varenam?

Kad Stanislovs pirmoreiz devās pie jūras, tās krastmala bija slacīta ar cilvēku asinīm un kā noklāta ar līķiem. Tomēr Stanislovs tos nemaz nebija redzējis — acīs viļņojās mierīgā un bezgalīgā jūra, tikai jūra. Tagad viņš jūru vairs neredzēja — vienīgi melus, viltu un nodevēju ņudzekli. Cik stipri viņš, Būga, pārvērties…

Vakarā Stanislovs steidzīgi sasauca pie sevis Aristofānu Mikucki, Tomu Durtiņu un sirotāju barvežus — Buivīdu, Paskutiņu un Vaitieku.

—    Visu acu priekšā atkārto to, ko stāstīji man vienam, — Būga stingri sacīja Durtiņām.

Soģis atkārtoja. Uz Pienemunes mežiem pie Viršes viņš atjājis kopā ar Ievu Sudimantaiti. Viņus pavadījuši divdesmit pieci bruņoti jātnieki. Ka Būga atrodas pie Viršes, Sudimantaite dabūjusi zināt no Kmitas Rudami- naiša. Pavasarī garām Viršei pa Nemunu neesot pabraucis neviens kuģis, kuram Būga nebūtu uzbrucis. Durtins izstāstīja arī to, kā pildījis nāves spriedumu Sudimantam un kā nokļuvis Sudimantaites nagos.

Pēkšņi viņš nometās uz ceļiem un vērsās pie Būgas:

—    Es atjāju uz šejieni kopā ar Sudimantaiti tikai tāpēc, lai varētu izrauties no viņas nagiem!

Pēc tam, tāpat uz ceļiem stāvēdams, viņš pēc kārtas pagriezās pret Mikucki, pret Buivīdu, Paskutiņu un Vaitieku un katram atsevišķi atkārtoja tos pašus vārdus.

—    Izbeidz kult tukšus salmus! — Būga pārtrauca Durtiņu.

—    Pastāsti visiem, ko Sudimantaite bija likusi pateikt man vienam!

Durtins pastāstīja. Žemaitijas stārastu Jonu Ķēsgaili apcietinājis liel-

kunigs. Stārasta pienākumus pilda vecais mērglis Rudaminaitis. Žemaiši viņam neuzticoties, un tagad esot vislabākā izdevība Būgam ar Sudiman- taiti apvienoties un pārņemt varu savās rokās. Sudimantaite ieradusies Viršē sākt sarunas.

Durtins apklusa un satriekts skatījās uz Būgu. Viņš sēdēja pie ugunskura uz resna egles kluča, acis pievērsis zemei.

—    Viņa sola Būgam tūkstoti bruņotu karavīru, ja viņš iešot kopā ar viņu, — Durtins piebilda. — Tas ir viss! ,

—    Nē! — Būga pacēla acis uz soģi. — Izstāsti viņiem visu!

Klusā balsī Durtins teica: /

—    Sudimantaite esot laimīga, ka par saderināšanās dāvanu esot saņēmusi no Būgas viņa ģerboni. Viņa ir ar mieru kļūt par Būgas sievu. Viņa piedāvājot sastapties ar viņu zem četrām acīm, lai varētu uzdāvināt Būgam savu ģerboni. Tas ir viss.

Caur pieri Stanislovs pārlaida skatienu saviem līdzgaitniekiem. Sirotāju barveži Buivīds, Paskutiņš un Vaitiekus sēdēja, šādas jaunas ziņas satriekti. Mikucka galva gausi vien noslīga lejup. Varēja nodomāt, ka šobrīd Būga viņu nodevis. Stanislovs viņam gribēja uzkliegt: nē, tā nav taisnība, es nekad neesmu piesolījies precēt Sudimantaiti, ģerboni es ieķīlāju, lai varētu sapulcināt stipru karaspēku! Tomēr Būgam šķita, ka taisnošanās viņu pazemo. Nekad nevienam viņš vēl nebija taisnojies. Un tagad Būga cieti teica:

—    Mans pienākums saglabāt bajāra vārdu un godu! Man jāatgūst atpakaļ savs ģerbonis! Bez tā es esmu nekas! — Pēc klusuma brīža viņš piebilda: — Ir divi ceļi, kā dabūt atpakaļ ģerboni. Pirmais: Sudimantaiti aplenkt un sagūstīt! Otrais: uzsākt ar Sudimantaiti sarunas. Es piedāvāju pirmo ceļu!

Būga nešaubījās, ka tūdaļ atskanēs piekrišanas saucieni. Taču viņa padomdevēji un barveži klusēja.

—    Durtin, ko domā tu? — Būga jautāja.

—   Agrāk tu nekad neesi stāstījis par savu ģerboni. Man viss tik negaidīti…

Būga piegāja pie Buivīda, Paskutiņa un Vaitiekus.

—    Ko domājat jūs par manu piedāvājumu? — viņš skarbi noprasīja.

—    Neko! — Buivīds atbildēja.

—    Es domāju, ka šī meitene pievērsusi tavu uzmanību, tiklīdz bija mantojusi muižu, — teica Paskutiņš, bet Vaitiekus tūdaļ nogludināja viņa smago apvainojumu:

—    Mēs neko vēl neesam teikuši. Mums jāapspriežas. Dod mums drusciņ laika!

—    Dodu krietnu stundu! Ejiet!

Buivīds, Paskutiņš un Vaitiekus aizgāja tumsā starp kokiem. Būgam iešāvās prātā, ka nu viņus vairs neredzēs, ka viņa pulki ir migla, kura tūlīt izklīdīs, un viņš paliks stāvam kā vientuļš bērzs liela lauka vidū.

—    Mikucki, — Būga bilda, — tev vārds!

—    Vai es drīkstu uzdot jautājumu?

—    Jautā!

—    Kad pērn vedi karaspēku uz Klaipēdu, tu nedomāji, ka zaudēsi bajāra godu. Tu nedomāji pat par savu dzīvību. Kāpēc tagad tev sācis rūpēt gods?

Būga saniknots atcirta:

—    Pērn es vedu uz Klaipēdu žemaišu karavīrus, šogad — laupītājus. Kas vēl tev nav skaidrs, Mikucki?

Mikuckis atbildēja:

—    Tu esi pārvērties, Būga! Tevi grūti pazīt…

—    Kuru ceļu tu man iesaki?

—    Ja gribi cilvēkam dot kādu padomu, vispirms viņš jāpazīst, — Mikuckis klusi atbildēja.

Būga apstulba. Viņš nebija veltīgi turējis Mikucki aizdomās… Redz, kas auž viņam tīklus — pats tuvākais padomdevējs! Tā Rudaminaitis pazudināja Ķēsgaili. Nē, nu nē! īstajā laikā pilnīgi esmu izpratis Mikucki, īstajā laikā.

Ari Būga klusi sacīja:

—    Paldies, Aristofān, ka mani pieturēji! Nav jēgas iekaist…

Ne vārda nebildis, Mikuckis pagriezās un aizgāja tumsā starp kokiem.

Būga paskatījās visapkārt. Viens pats viņš sēdēja uz egles kluča pie ugunskura, kas sprēgāja arvien klusāk. Nekur nebija redzama neviena dzīva dvēsele, bet Stanislovs zināja, ka viņam tikai vajag iesaukties un no tumsas, aiz kokiem slapstīdamies, atskries sardzenieki. Viņš atradās drošībā un tāpēc juta patīkamu nogurumu. Viņš šeit varēja aizmigt un pamodies ieraudzīt ugunskuru joprojām tikpat omulīgi sprēgājam. Mikuckis ir nodevējs, jā, nodevējs, Būga bija zaudējis gudro padomdevēju. Tikai tamdēļ viņš nejutās daudz zaudējis. Gluži pretēji. Būga juta apmierinājumu, pirmo reizi piedzīvojis, ka viņš ir ne tikai spītīgs un apņēmīgs, bet arī vērīgs. Līdzās labsirdībai un uzticībai cilvēkos viņš bija ieraudzījis arī vissīkāko ļaunuma izpausmi. Būga bija lepns par sevi. Beidzot viņš iemācījies pārdzīvot tuva cilvēka nodevību bez dziļas vilšanās un nodevības dēļ nezaudēt pašsavaldīšanos un pašpaļāvību. Beidzot viņš bija iemācījies būt gudrāks par gudrinieku un pievilt viltnieku. Tagad viņš vienmēr, jebkuros apstākļos varēja paļauties uz savu uzvaru.

Pēc krietnas stundas no meža tumsas parādījās sirotāju barveži — Bui- vīds, Paskutiņš un Vaitiekus. Aiz viņiem divi sirotāji veda sasieto Tautvīdu. No pārsteiguma Būga pietrūkās kājās.

—    Kur tu te uzradies? — viņš uzsauca brāļadēlam. — Kas tevi sasēja?

—    Pagaidi, Zebri! —Vaitiekus teica. — Mēs atnācām izteikt savas domas.

—    Jā! — Buivīds apliecināja. — Mēs zinām, ka tu gribi iegūt savās rokās Sudimanta muižu. Tamdēļ pavēlēji Durtiņām, lai viņš Sudimantu nokauj. Tamdēļ atdevi viņa meitai savu ģerboni un tagad varmācīgi gribi viņu padarīt par savu sievu. Tomēr mēs nolēmām, ka Sudimantaitei neuzbruk- sim. Mums tās būtu beigas. Pret stārasta pulkiem mēs nespētu noturēties…

—    Par ko jūs te runājat? — Būga pārtrauca Buivīdu. — Kā pie jums nokļuva mans brāļadēls? Vai jūs viņu nolaupījāt?

—    Nē! — Paskutiņš paskaidroja. — Viņš aizmucis no vecākiem. Viņš ir īsts vīrs. Kopā ar tevi viņš grib doties uz Klaipēdu.

—    Kādi nieki!… Viņš vēl ir bērns! — Būga iesaucās.

—    Ietiepīgs un drosmīgs bērns, ne ar ko viņš nav iebiedējams, es jau pārbaudīju, — Vaitiekus teica. — Tad nu, redzi, tā, Žebri. Sudimantaitei mēs neuzbruksim, toties mēs neesam atteikušies no palīdzības tev ieņemt Klaipēdu. Mēs zinām, ka tu mums atlīdzināsi.

—    Kā tas jāsaprot? — Būga jautāja.

—    Sudimantaiti tu paņemsi viens, Klaipēdu — mēs visi kopā, — Vaitiekus atbildēja.

Būga brītiņu domāja. Viņš sen bija zinājis, ka sirotāji turas pie viņa tikai laupījuma dēļ. Tomēr tas, ka viņi nevēlas pildīt visas viņa pavēles, viņu satracināja.

—    Atraisiet zēnam rokas! — Būga teica.

—   To mēs nevaram, — Buivīds noburkšķēja. — Viņš jau mēģināja aizbēgt.

—    Es viņu ņemu savā ziņā!

—    Nē, Žebri! Puiku mēs atstāsim sev par ķīlu. Ieņemsim Klaipēdu, sadalīsim laupījumu un tad mēs atdosim arī tavu brāļadēlu.

—    Jūs esat traki! Uz vietas atraisiet viņam rokas! — Būga pārskaities nobrēcās.

—    Tēvoc!

Tautvīds metās pie Būgas.

—    Kā tu vēlies! — Vaitiekus paraustīja plecus. — Tikai bez ķīlas mēs Klaipēdai neuzbruksim.

—    Nē! — Buivīds piemetināja. — Sudimanta muižu tu pievāc viens un ar mums nedalies. Kā mēs varam būt droši, ka arī Klaipēdu nepie- vāksi viens?

—    Muļķi! — Būga izspieda caur zobiem. — Klausieties! Drīzāk es pievākšu ne tikai Sudimanta muižu, bet arī Romu un Konstantinopoli…

—    To mēs zinām! — Paskutiņš mierīgi apliecināja.

—    Stāviet klusu, aitasgalvas!

—   Tēvoc! — atkal iejaucās Tautvīds. Viņa acis mirdzēja bērnišķā apņēmībā. — Lai ir tā! Es it visu… es visur… tikai ieņem Klaipēdu, tēvoc!…

Stanislovs paskatījās uz brāļadēlu, gluži kā pirmo reizi viņu ieraudzījis: viņš taču zina patiesību, viņš zina patiesību… Kā man agrāk tas nebija ienācis prātā!

—    Labi! — nomierinājies Būga teica. — Lai notiek tā, vīri! Un tagad atstājiet mani vienatnē ar brāļadēlu!

—    Dari, kā zini! Bez ķīlas mēs Klaipēdai neuzbruksim, — Vaitiekus noteica. — Un vēl: ja Sudimantaite dos karavīrus Klaipēdas ieņemšanai, Sudimantaite savu laupījuma daļu nesaņems. Tava daļa būs arī viņas daļa!

—    Vēlāk sarunāsim! — Būga nomurmināja. — Ejiet!

Buivīds, Paskutiņš un Vaitiekus atkāpās tumsā aiz kokiem.

Stanislovs cieši apskāva brāļadēlu un saviļņoti iečukstējās:

—   Tu manu drosminiek, tu manu brašo zēn!… Mēs abi gūsim uzvaru, gūsim…

Aiz laimes vai zaudēdams elpu, Tautvīds atbildēja:

—    Atstāj mani viņiem!… Tu redzēsi — es vairs neesmu bērns, es itin visu… es visur… Tu pieņem mani savā pulkā, nedod atpakaļ mani tēvam… Tēvs ir zaķpastala, gļēvulis…

Pēkšņi Būga iejautājās:

—    Vai Bazilei ir dēls? Izstāsti man patiesību, un tu būsi mans karavīrs!

—    Jā, tēvoc, viņai ir!

—    Vai tu viņu esi redzējis? Vai tu viņu esi redzējis pats savām acīm?

—    Neesmu redzējis. Bet visi zina, visi runā…

—    Nemelo, stāsti man patiesību!

Būga nemaz nemanīja, ka rupji atgrūdis brāļadēlu. Viņam bija iešāvies prātā, ka arī brāļadēls samācīts viņam melot. Saniknots Stanislovs sagrāba brāļadēlu aiz delnas. Tautvīds no sāpēm iekunkstējās.

—    Tevi atsūtīja tēvs, vai tā ir? Tas bija tēvs, ja?

—    Nē, nē! Es aizbēgu, es pats aizbēgu!

—    Bazilei nav dēla, vai tā ir? Jūs esat sazvērējušies pret mani, ja?

Aiz niknuma satrakots, Būga notrieca brāļadēlu gar zemi.

—    Tēvoc!

—    Stāsti patiesību, vai arī es tevi uz līdzenas vietas!…

—    Vecāmāte raudāja, tēvoc! Es redzēju, ka viņa raud!

—    Tu neesi redzējis mazuli!

—    Nē, tēvoc…

—    Nav nekāda mazuļa!

—    Es nezinu, es nezinu…

Pūlēdamies izrauties no tēvoča spēcīgajam rokām, Tautvīds vārtījās pa zemi. Būgas baismīgās acis zēnā izraisīja šausmas. Būga pieprasīja vienīgi to, lai tiek apstiprināta viņa patiesība: nekāda bērna nav. Būga spieda brāļadēlu atkārtot: nekāda bērna nav. Bet brāļadēls cieta klusu. Apvainots un pazemots, Tautvīds pielēca kājās un iekliedzās:

—    Tu baidies, tu baidies! Tu no visiem baidies!

—    Bazilei nav bērna!

Būga gārdza. Viņš atkal trieca Tautvīdu gar zemi. Zēns smagi nogāzās un zaudēja valodu. Viņš nojauta, ka tēvocis viņu nositīs, ja viņš sacīs patiesību. No sitieniem viņš nebaidījās, nē! Viņam bija baigi, ka tēvocis viņu pametis šeit piekautu un saspārdītu un aizies, un nepieņems pulkā, un atdos atpakaļ tēvam…

Tautvīds iečinkstējās:

—    Nav… Bazilei nav…

Būgam akmens novēlās no sirds. Rokas nokārās un galva noliecās. Viņu nevar piemānīt, nevar… Patiesība pastāv, jā, pastāv…

—    Celies! — Būga klusi lika, bet Tautvīds, neuzdrīkstēdamies ne pakustēties, gulēja pie zemes. Būga pats viņu piecēla, apskāva un, glāstīdams kā meiteni, čukstēja:

—    Redzi, kā vajag, redzi, kā vajag… Vienmēr esi vīrs. Vienmēr stāsti patiesību. Vai es tevi stipri sasitu?

—    Nē, nē! — Tautvīds kratīja galvu. — Es zināju, ka tu neesi laupītājs…

—    To tu iegaumē uz visiem laikiem, to tu iegaumē!…

Bet sirds dziļumos Stanislovam krājās rūgtums. Kāpēc cilvēks jāpiekauj, lai varētu izdibināt patiesību? Kāpēc jāpārvēršas par nezvēru, ja tu, cilvēk, gribi izdibināt patiesību?

-Ej!

Būga pabīdīja brāļadēlu uz meža tumsas pusi, kur viņu gaidīja sirotāju barveži Buivīds, Paskutiņš un Vaitiekus.

—    Paliec pie viņiem un ne no kā nebaidies, viņi tev pāri nedarīs, es viņiem pieteikšu.

Tautvīds nepacietīgi iejautājās:

—    Tēvoc, kad mēs uzbruksim Klaipēdai, vai drīz jau?

—    Drīz! — Būga attrauca. — Drīz.

Zēns mudīgi devās tumsā, šī pārspīlētā steiga liecināja, ka viņam vēl bail no tumsas.

Viņam vajadzēja atraisīt rokas, Būgam iedūrās sirdī, tās vajadzēja atraisīt, viņš nekur no šejienes nebēgs, dzīšus viņš no šejienes nav aizdzenams.

Iegājis tumsā, zēns šaubīdamies Apstājās, paskatījās pār plecu, samī- ņājās, gribēja griezties atpakaļ un pateikt tēvocim, ka Bazile dzemdējusi, patiešām laidusi pasaulē bērnu, ka tēvocim ir dēls! — lai taisnību būtu, cik būdams, allaž pastāv arī vienīgā patiesība. Taču viņš neuzdrīkstējās to izteikt un aizgāja nepateicis.

Brītiņu Būga vēl redzēja, kā viņa ēna saplūst ar tumsu.

9

Ne jau no laba prāta Sudimantaite meklēja rokā Būgu. Ar bēgšanu no mājām, no tēvu zemes, un kaunpilno atgriešanos viņa nevarēja izpelnīties ne tikai Ķēsgaiļa, bet arī Rudaminaiša atbalstu. Kaut arī Kmita bija iesaistījis Sudimantaiti nevēlamā Būgas tvarstīšanā, stārasta spēlē viņa palika vien- patna. Viņai rokās atradās Būgas ģerbonis. Viņai bija pavisam personiski mērķi. Par to Būga nešaubījās, un viņam tas bija izdevīgi — Sudimantai- tes mērķis padarīja bezvērtīgus visu pārējo Būgas tvarstītāju mērķus.

Buivīdam, Paskutiņam un Vaitiekum atsakoties uzbrukt un sakaut nelielo Sudimantaites karavīru nodaļu, Būga varēja nosūtīt kaujā sev uzticamos karotājus no apkaimes cietokšņiem. Bet arī šajā gadījuma sirotāji viņu būtu pametuši. Sašķelt savu karaspēku Būga nevēlējās, tāpēc nolēma rīkoties un sarunās vienoties ar Sudimantaiti.

Trīs reizes Stanislovs Būga noteica satikšanās vietu un trīs reizes pēdējā mirklī to mainīja. Tikām spiegi nebija ievērojuši neko tādu, kas varētu liecināt, ka Sudimantaite tuvumā tur slepenas nodaļas.

Tajā vakarā, kad Stanislovs Būga bija sagatavojies jāšus doties uz sarunām, pie viņa ieradās Toms Durtins un Aristofāns Mikuckis. Viņi abi bija norūpējušies.

—    šeit es ierados kopā ar Sudimantaiti un esmu sapratis, ka viņa ir viltīga, es baidos par tevi, es jāšu kopā ar tevi un, ja radīsies briesmas, pirmais vilkšu ārā zobenu, — Toms Durtins sacīja.

—   Tikai nevar zināt, kuram tu cirtīsi! — Būga izsmējīgi atbildēja. — Nē, tu man līdzi nejāsi! Mani pavadīs Bagdons.

—    Tava ietiepība saglabāt bajāra godu manās acīs tevi pazemo un pārvērš par čiku visus tavus cēlos mērķus! — Aristofāns Mikuckis teica. — Liktenīgajā brīdī es tev iesaku: aizmirsti par savu ģerboni, aizmirsti savu izcelšanos un personisko labklājību! Esi tāds Būga, kāds tu ieradies mūsu jūras krastā, un neviens īstens žemaitis no tevis nenovērsīsies tāpēc, ka tu neesi bajārs. Nemeties uz vienu roku ar Sudimantaiti! Neiesaisties ar viņu ne ķīviņos, ne sarunās! Ej savu ceļu, par kuru vēl nezina tavi ienaidnieki! Rīkojies pēkšņi un strauji!

—    Tu esi gudrs, Mikucki, tikai tava gudrība vēl ne reizi man nav līdzējusi! — Būga atteica. — Mani ienaidnieki joprojām ir tik truli, ka ar gudrību pārspēt viņus nav iespējams. Viņus var pārspēt vienīgi ar apņēmību, drosmi un pavisam vienkāršu viltību.

—    Tu maldies! — Mikuckis klusi sacīja. — Tavi ienaidnieki palaiž nevalodas, klau, pērn Klaipēdu tu esot ieņēmis tikai tāpēc, lai atsvabinātu krustnešu nolaupīto Sudimantaiti un apprecētu viņu. Viņi izārda žemaišu uzticību tev, un tu galīgi zaudēsi viņu uzticēšanos, ja tagad vēl ielaidīsies arī sarunās ar šo viltīgo bajārmeitu.

—    Mikucki, es būšu viņas līgavainis tikai tik ilgi, līdz dabūšu atpakaļ savu ģerboni!

Mikuckis iesaucās:

—    Viņa būs tava līgava tik ilgi, līdz būs norāvusi tev galvu!

Mikuckis pavisam lēni noslīga uz ceļiem un nolieca galvu.

—    Lūgšus lūdzu tevi — neej pie Sudimantaites! Var būt, ka mūsu karagājiens uz Klaipēdu būs smieklīgs, var būt, ka gluži droša nav veiksme tajā, bet neaptraipi tā skaistumu — ilgi tas sajūsminās visus lietuvjus!

Būga nebija redzējis lepno Mikucki stāvam ceļos. Būga apjuka. Bet tūdaļ viņš dusmīgi uzkliedza:

—    Ejiet visi nost no manis! Daudzreiz esmu paļāvies uz citiem, un jūs paši zināt, ar ko tas beidzies. Tagad es neticu nevienam jūsu vārdam!

Pirms došanās ceļā Būga iegāja zemnīcā, kurā Vaitiekus turēja ķīlnieku, izvilka no maksts savu dunci un sniedza to brāļadēlam.

—    Paldies tev, tu vienīgais patiesi man esi uzticīgs. Ņem manu ieroci, ko savulaik saņēmu no lielhetmaņa! /

Pārsteigtais Tautvīds nezināja, kas tagad jādara.

—    Noskūpsti dunci! — Stanislovs sacīja.

Zēns noskūpstīja dunci, tad Stanislovs nomutēja zēnu uz pieres un mīļi teica:

—    Redzi, tev ir atraisītas rokas, un nekā šeit netrūkst! Nebaidies ne no viena! Kad būšu ieņēmis Klaipēdu, tu vienmēr atradīsies man līdzās.

—    Kad? Kad mēs dosimies uz Klaipēdu?

Acis zēnam mirdzēja.

10

Viņi satikās mežā uz Nemunas kraujas. Pamazajā noriņā sprakšķēja ugunskurs. Tālumā sabrēcās naktsputni. No tumsas izlaidās lieli, raibi naktstauriņi un sadega ugunskura liesmās.

—   Cik šeit ir skaisti! — Ieva sapņaini iesaucās. — Jājot šurpu, mani māca tādas bailes… Laupītāju dzīvei arī piemīt īpatna burvība, vai ne?

—    Protams! — Būga atbildēja.

—   Cilvēks ir svabads no visa… Viņš brīvi klaiņo pa mežu… Vienā mierā iedzer vīnu! Dievs, mans Dievs! Cik es esmu naiva! — Sudimantaite

atpogāja apkakli. — Tavu ģerboni es nēsāju uz krūtīm un domāju, ka tu piederi man… Ak vai! Tu esi brīvs! Tu esi brīvais nežēlīgais laupītājs! — Turēdama aiz aukliņas, Ieva valšķīgi pacēla Būgas ģerboni virs ugunskura. — Kā nekas nenotiek pēc cilvēka prāta!… Liekas, tev jau ir, tu jau saspied plaukstā, noglabā pie sirds, sargi kā acuraugu… Bet — uzpūš vējiņš… ataust saulīte… — Sudimantaite viltīgi pašķielēja uz Būgu. — Cik labi, ka pašlaik ir nakts, visapkārt tumšs — vai ne? Liesmo ugunskurs…

—    Tu nedrīksti!

Būga iesaucas un metās pie Sudimantaites, tomēr nepaguva — ģerbonis pazuda ugunskura liesmas. Būga pārvērtās akmenī. Šādu Sudimantaites lēmumu viņš nebija gaidījis. Kas viņai aiz ādas? Ko viņa tagad darīs?

Galvu pašķiebusi un lūpas pavērusi, Sudimantaite brītiņu skatījās ugunī.

—    Sadega… — ilgu pilna viņa teica. — Tava laime sadegusi, tava nākotne gājusi bojā… Ak, nu kāpēc vīrieši mēdz būt tik stūrgalvīgi?… Kad sastopas divi… vīrietis un sieviete… vienam jābūt gudrākam, vai ne? — , Viņa pārmetoši paskatījās uz Būgu. — Tu nepriecājies, ka es esmu gudrāka? Ne? Tu neredzi mani? Tu skaties uz mani, bet acīs tev viļņojas jūra?

Būga saprata, ka zaudējis. Viņa ģerbonis sadedzis. Viņam zibenīgi jāpagriežas un jāiet no šejienes prom. Sarunām ar Sudimantaiti vairs nebija jēgas. Taču Būgam trūka spēka atzīties savā zaudējumā, un viņa lepnās asinis uzbangoja. Būga vārījās dusmās. Viņam vismaz bija jāizrāda, ka nav nācis šurpu ģerboņa dēļ, ka viņam bijuši svarīgāki, nevienam nezināmi nolūki.

—    Tev taisnība! — Būga bilda, uzsvērti mierīgi vairākiem lēniem soļiem piegāja pie Sudimantaites un apstājās viņai iepretim. — Klaipēdas cietoksnī tu man teici: jūra izšķir cilvēkus. Apskaužama gudrība!

—    Cik apburoši! — Ieva iesaucās. — Tu esi saglabājis atmiņā manus vārdus! Nerunā… Es saprotu… Es esmu tev vajadzīga, vajadzīgajā, vajadzīga!

—    Jā, tu man esi vajadzīga! — Būga bezkaunīgi sacīja. Viņš ielaidās spēlē un baidījās. Jebkuru mirkli viņš gaidīja jaunu, necerētu triecienu. Ko viņa cer iegūt, sadedzinājusi viņa ģerboni, stāvokli, godu un nākotni? Kāpēc viņai vajadzīgs galīgs nekas? — Es ieslēgšu tevi būrītī, iemācīšu čivināt un nēsāšu apkārt pa Lietavu, visus uzjautrinādams!

Viņš runāja bezjēdzīgus vārdus, novilcinādams laiku un cerēdams, ka bezrūpīgajā sarunā Sudimantaite sevi nodos.

—    Ak! — Ieva ievaidējās. — Apskauj mani! Paglāb mani no odiem!…

Būga zaudēja pašsavaldīšanos, neprātīgās dusmas izlauzās laukā no

gribasspēka žņaugiem.

—    Ķēve glābjas no odiem ar asti! — Būga viņu atgrūda. Viņam jāuz- brūk. Viņam jāpieprasa — jāuzstāda noteikumi. — Vai tagad tu esi muižas īpašniece? — viņš cieti noprasīja, — Vai tagad tu valdi gan pār zemi, gan pār zemniekiem?

—    Es esmu īpašniece, jā gan, — Ieva atbildēja, — bet īpašnieks esi tu…

Būga apjuka. Arī Ievas otrais trieciens viņam bija negaidīts. Būga tikai

bija iedomājies, ka iemācījies būt gudrāks par gudrinieku un pievilt viltnieku. Kā viņš kļūdījies, apņemdamies dzīvot tā, kā dzīvo visi!… Viņš bija pārāk godīgs, lai dzīvotu viltnieka dzīvi.

—    Kāpēc tu apklusi, ko? Vai tad tagad tevi var glābt ne tikai mans ģerbonis vien? Vai tev ir vēl citi labdari?

No trakām dusmām un bezspēcības Būga trīcēja. Sudimantaite ņirgājas par viņu. Viņš varēja spļaut virsū Sudimantaites ģerbonim un muižai, palikt par absolūtu neko, tomēr viņam bija jāsaglabā sava pašcieņa. Viņš varēja pasmieties par Sudimantaites izgudrajiem nolūkiem un iet savu ceļu. Toties paciest ņirgas viņš nevarēja.

—    Cik tev tagad vajadzīgs manu karavīru? Tūkstotis? Divi? Trīs?

Sudimantaite klusiņām smējās.

Tikai tagad Būgam nāca apskaidrība, ka viņš stāv bendes priekšā. Tverdams pie zobena spala, viņš paskatījās visapkārt. Ieva Sudimantaite īsi iekliedzās un atlēca atpakaļ tumsā. Stanislovs palika pie ugunskura viens pats. Viņš saprata, ka stāv gaismā, ka viņam jānozūd tumsā, tomēr kāds prātam nepakļāvīgs spēks turēja viņu sastingušu.

—    Bagdon! — Stanislovs iebļāvās.

Tumsā atskanēja daudzu kāju dima. Ugunskura apgaismotajā aplī tik tikko saskatāmi vīri iegrūda Bagdonu. Rokas viņam bija sasietas un mute aizbāzta ar sarkanu lupatu. Asinis, Būgam iešāvās prātā. Bagdons nobūkšķēja gar zemi — ar kājām ugunskurā. īdēdams un locīdamies, viņš sāka rāpot tālāk no uguns.

—    Sardze! — Stanislovs ieaurojās.

Ugunskura apgaismotajā aplī cits pēc cita būkšķēja vairāki ķermeņi. Gatavs aizstāvēties ar zobenu, Būga pagriezās ar muguru pret ugunskuru.

—    Tu esi ielenkts! — no tumsas atskanēja balss. — Met zobenu uz manu pusi!

Būga rēkdams metās uz balss pusi.

Tumsa ir tukša. Tumsā nekad neviena nav. Tumsa uzsūc debesis, zemi, mežu, ceļus un jūru — visu, kas atrodas starp debesīm un zemi.

Tumsā esi vienīgi tu, kas dzīvs tajā esi nokļuvis.

Tumsā tu esi viens. Tumsā pukst vienīgi tava sirds.

Kad Būga nāca pie samaņas, viņš gulēja pie ugunskura. Tumšajās debesīs planēja Kmitas Rudaminaiša sarkanā seja.

Gaismā mūsu ir daudz, gaismā mēs čumam un mudžam.

11

Ieva Sudimantaite bija laimīga — laimīgāka par kunigmeitu Sofiju. Vitauta meita ne pirkstu nebija pakustinājusi, lai kļūtu par to, par ko bija kļuvusi. Krievzemes troņmantnieku Vasiliju viņai bija izvēlējies tēvs. Sta- nislovu Būgu sev bija izvēlējusies Sudimantaite pati.

Stanislovam Būgam nepiederēja zemes. Stanislovs Būga bija nekas. Toties viņš bija skolots un guvis izglītību, ar asu prātu, visādu talantu apveltīts un drosmīgs jauneklis. Viņš bija māls, no kura Ieva varēja veidot visu pēc sava prāta, — Sudimantaite pati sev šķita par viņu dižāka. Viņa bija ieraudzījusi Būgu, iecēlusi viņu no pārējiem, iekarojusi viņu un izveidojusi no viņa valdnieku. Jā, izveidojusi! Ieva tik stipri ticēja savai veiksmei, ka arī par nākotnes darbiem domāja kā par paveiktiem. Bijušais bajārs nevarēja nekārot atgūt to, ko zaudējis. Viņš nevarēja nepakļauties jaunavai, kura viņam visu atdevusi atpakaļ.

Kad viņa Stanislovu Būgu atveda uz savu muižu un goda istabā viņam atraisīja acis, uz galda stāvēja vīna krūka un saulē dzirkstīja sarkans vīna kauss. Ieva neslapstījās un neuzmanīja Būgu, tāpēc viņa nezināja, vai Būga, ieklausījies un pārliecinājies, ka visapkārt viss ir klusu, patiešām būtu pavēris kādas no goda istabas durvīm. Bet viņa zināja, ka viņš tās varēja pavērt. Pavēris viņš varēja apskatīt greznās istabas, pašķirstīt muižas grāmatas uz rakstāmvedības galda un saskaitīt zemnieku skursteņus un galvas. Viņš varēja iziet pagalmā, slepus pamest aci pagrabos un pieliekamajos, kurus Ieva tīšuprāt atstājusi vaļā, saskaitīt zirgus, vēršus un citus mājlopus. Šajās dienās tos nedzina ne strādāt, ne ganīties — tos baroja kūtīs. Šajās dienās to darbs bija parādīties jaunajam īpašniekam un pārsteigt nevis ar spīdīgo spalvu, bet ar ganāmpulka lielumu. Visvisādai pārpilnībai vajadzēja sagrozīt Būgam galvu un pārliecināt, ka šeit ir viņa īstā vieta.

Ieva nezināja, vai Būga patiešām par visu izrādījis ziņkāri un visu apskatījis, toties viņa zināja cilvēciskās ziņkāres spēku. Tāpēc viņa sadzina visas istabmeitas un kalpotājus attālākā muižas ērbēģī, lai tie netraucētu Būgas ziņkāri. Viņa zināja; vislielāko iespaidu uz cilvēku bagātība atstāj nevis tad, kad tiek izrādīta uzmācīgi, bet gan tad, kad cilvēks to ierauga, slepus gribēdams visu izdibināt.

Sudimantaite parādījās Stanislovam Būgam pēc trijām dienām.

Būga sēdēja goda istabā. Ieva ievēroja, ka no kausa dzerts, ka viens otrs priekšmets izkustināts un durvis virinātas. Nekādā ziņā viņa nebūs kļūdījusies — Būga būs izrādījis interesi. Apmierināta par savu gudrību, Ieva klusēja un gaidīja, ka pirmais ierunāsies Būga. Ieva dega nepacietībā. Niezēt niezēja drīzāk uzzināt, kādu iespaidu uz Būgu atstājusi viņas muiža. Bet klusēja arī Būga. Viņi sēdēja pat nepakustēdamies. Ieva tik tikko manāmi pasmaidīja. Bezcerīgi tavi pūliņi iespītēties, Būga…

Viņa piegāja pie goda istabas gala loga.

— Panāc! — viņa aicināja. — Paskaties!

Stanislovs Būga piegāja un paskatījās. Pie vārtiem stāvēja trīs melni ģērbušies mūki.

Tad Sudimantaite pieveda Būgu pie sānu loga. Pa to bija redzams, ka jaunie karavīri vingrinās cirsties ar zobeniem.

Pa otro sāna logu bija redzamas piecas priedes aiz muižas aizsargsienas. Trijos kokos šūpojās pakārtie.

—    Pa kreisi — Buivīds, — Sudimantaite rādīja ar pirkstu, — vidū — Vaitiekus, labajā pusē — Paskutiņš.

—    Kur ir Tautvīds? Kur ir mans brāļadēls? — Būgam izlauzās.

—    Brāļadēls? Vai kopā ar viņiem bija arī tavs brāļadēls?

Ieva rādījās pārsteigta.

—    Viņš vēl ir bērns! Neaiztieciet viņu!

—    Cik man zināms, mani vīri bērnus nav pārdzinuši.

Nākamajā dienā Ieva piedāvāja Būgam atkal paskatīties pa visiem trijiem logiem. Būga vairs neskatījās. Tad viņa pavēra durvis uz blakus istabu un uzsauca:

—    Ilgū-ū!

Nesdams zīdaini, pa durvīm ienāca atslēdznieks.

—    Neesi tik kūtrs un piecelies! — Ieva bilda. — Paskaties uz bērnu! Viņu sauc Silverijs. Viņš ir tavs dēls.

Būga pat nesakustējās. Atslēdznieks ar Ievu aizgāja, atstādami Būgu vienu.

Nākamajā dienā Ieva Sudimantaite pati atnesa zīdainīti.

—    Aizklāj logus! — viņa palūdza Būgam, bet viņš pat nesakustējās. — Mūsu bērnam bail no gaismas, — Ieva teica. — Pie gaismas viņš aizver acis. Vai tad tu negribi redzēt viņa acis?

Stanislovs Būga aizklāja logus. Silverijs atvēra acis. Viņa actiņas kustējās no viena priekšmeta pie otra. Varbūt viņš bija akls, jo actiņas paslīdēja Būgam garām neapstādamās.

Būga iedzēra vīnu.

—    Vai viņš ir tavs bērns? — viņš jautāja Ievai. Sudimantaite pateicīgi uzsmaidīja. Ne vārda nebilduši, viņa mazuli aiznesa. Atslēdznieka kambarītī viņa apraudājās. Ne no prieka, ne no dusmām. Viņa raudāja tikai tāpēc, ka vēlējās raudāt. Viņa raudāja nevis aiz laimes, kas ir neizskaidrojama, viņa raudāja aiz laimes, ka labi klājas. Likās, tā viņa būtu varējusi raudāt visu mūžu nenostādāmā, un viņas pašas bezsirsnlba viņu izbiedēja. Ieva alka mīlēt mazulīti ar īstu mātes mīlestību un viņa dēļ alka raudāt īstām mātes asarām. Vai patiesi nekad un nemūžam viņa nevarēs tā raudāt?

Nākamajā dienā Ieva aizgāja uz goda istabu un apsēdās. Būgu pie loga viņa nevedināja. Zīdainīti arī viņa nebija atnesusi. Viņa paskatījās Stanis- lovam acīs un teica:

—    Izlūdzies pēc manas rokas!

Būga cieta klusu.

—    Te ir mana roka, klūpi ceļos un izlūdzies pēc tās!

Būga cieta klusu. ,

—    Pieej pie loga, un tu ieraudzīsi karavīrus, kuriem pavēlēts tevi sagūstīt! Pieej pie otra loga, un tu ieraudzīsi bīskapa mūkus, kuriem likts tevi sadedzināt uz sārta. Pieej pie trešā loga, un tu ieraudzīsi pakārtus tos, kuri būtu varējuši tevi glābt. Tagad neviens vairs nevar tev palīdzēt, tikai es. Izlūdzies pēc manas rokas!

—    Ko tava roka iespēj? — Stanislovs Būga pajautāja.

—    Saņemt! — Ieva atbildēja.

—    Ko?

—    Rudaminaiša labvēlību, bīskapa Mikaloja svētību, man — tevi, tev — Čerņigovas vietvalža troni.

—    Ko tava roka spēj sniegt?

—    Tev — dzīvību, varu, bagātību un krietnu vārdu! Man — vienīgi tevi.

—    Par maz…

—    Tevi — bez pagātnes, tikai ar nākotni. Man ar to pietiek!

—    Ko tava devīgā roka var dot Lietavai? — Būga jautāja.

—    Lietavai? — Ieva brīnījās. — Lietavai nav iespējams dot, viņai nav plaukstas, viņai nav ar ko saņemt. Dot Lietavai ir tas pats, kas zaudēt. Bet, ja runājam atklāti… Es došu Lietavai lielkunigu. Ja tas nebūsi tu, tas būs Silverijs — mūsu vecākais dēls. Izlūdzies pēc manas rokas, krīti ceļos!

—    Tie, kuri krīt uz ceļiem, Lietavai nav vajadzīgi. Viņai vajag tos, kuri stingri stāv uz kājām, tos, kuri taisni skatās acīs, un tos, kuri runā vienīgi patiesību…

—   Ak, mīļais, — Ieva pikti teica, — mēs taču nerunājam par Lietavu!… Mēs domājam, kā paturēt un kā saglabāt galvu uz pleciem, un kā izplēst kaut ko, ko var palikt pagalvī…

—   Vai tad mēs nestaigājam pa zemi? — Būga piecēlās. — Vai tad zemes par maz, ko palikt pagalvī?

—   Tev priekšā tikai divi ceļi. — Arī Ieva piecēlās kājās. — Vai nu ieķerties manā rokā, vai arī sadegt uz sārta. Dievs tev nepiedos, ka Viņu izmainīji pret jūru!

Savā garajā kleitā viņa aizčaukstēja pie durvīm. Viņa atskatījās pār plecu.

—    Parādi sunim cilpu vienā rokā un kaulu — otrā. Ko tas izvēlēsies?

—    Suns — kaulu, cilvēks — cilpu! — Stanislovs atbildēja.

Ieva žēli pasmaidīja, pavēra durvis, izgājusi apstājās krēslainajā gaiteni un no puskrēslas skatījās uz Būgu kā izdomātas parādības acis, kā samulsis ģindenis. Pēc tam viņa iečukstējās:

—    Ja tu spētu paskatīties uz sevi no malas! Tu esi kā akmens — bez sirds, bez jūtām… Neviens tev nav dārgs, neviens — ne māte, ne līgava, ne dēls, ne Lietava, kā tu saki…

—    Apklusti!

Būga vairs nespēja savaldīties.

—    Jā! Jā! Vai tad, visu zaudējis, tu spētu būt tik mierīgs? Bet varbūt tu esi muļķis? Varbūt tu domā, ka viss notiek tikai tāpat vien — pa jokam?

—    Apklusti! — Būga iekliedzās. — Ārā!

Dūres sažņaudzis, viņš metās pie durvīm, Sudimantaite tik tikko tās paguva aizcirst. Būga uzskrēja tām virsū, saguma, brītiņu pastāvējis, viņš turpat noslīga uz grīdas un sāka raudāt gluži kā bērns pie nomirušās mātes — joņiem, aizrīdamies un elpai aiztrūkstot.

Divpadsmitā nodaļa

Liepu mēneša devītās dienas vakarā Kmita Rudaminaitis aizgāja uz baznīcu — izsūdzēt grēkus. Saņēmis priestera Klemensa grēku piedošanu, viņš teica:

—    Kad es biju jauns, mani mocīja sirdsēdas, ka man piemīt slikti ieradumi. Dusmojos uz sevi un ienīdu sevi. Apņēmos pārvarēt riebīgās iekāres un priecājos par vismazāko panākumu…

—    Un vai tagad tu vairs nepriecājies, ka Dievs tev piedevis grēkus un tu atkal esi šķīsts? — priesteris Klemenss jautāja.

—    Priecājos, mācītāj…

—    Tas ir jauki! Tas liecina, ka tava griba turpina karot ar elles kārdinājumiem.

—    Ak vai… Tagad šķiet, ka man vairs nav ne sliktu paradumu, ne netikumu…

—    Kvēli iemīlot vienīgo īsto Dievu, tev vairs nevajadzētu par to brīnīties. Svētā baznīca šķīsta dvēseli, tā kļūst dzidra kā lietus lāse.

—    Es nemaz nebrīnos, — Kmita Rudaminaitis sacīja. — Tikai es nojaužu kaut ko nelāgu…

—    Varbūt grēksūdzē kaut ko esi noslēpis?

—    Nē! To, ko es padarīšu, es vēl neesmu padarījis.

—    Kārot uz kaut ko ļaunu ir tāds pats grēks. Izsūdzot grēkus, tev iekāre jāuzveic.

—   Tas nav padoms, mācītāj, — Rudaminaitis prātoja, nodūris acis grīdā. — Starp citu, arī cilvēkam dots padoms vēl nav palīdzība.

—    Tu savādi runā, Kmita!

—    Jā, tev taisnība! — Rudaminaitis noraizējies pameta skatienu uz priesteri Klemensu. — Itin viss, ko es atceros, man liekas savāds.

Priesteris Klemenss apjuka. Viņam šķita, ka Kmita runā par pagātnes darbiem, kuru dēļ arī viņam, priesterim Klemensam, vajadzētu būt sirdsapziņas pārmetumiem.

—    Ja Dievs grēku piedevis, to vajag aizmirst, — priesteris Klemenss nomurmināja.

—   Arvien biežāk nāk atmiņā pagānu ziedoklis, uz kurieni mani mēdza aizvest tēvs, zintnieku vārdi, vaidelotes…

—    Tā ir zaimošana! — priesteris Klemenss iesaucās.

—    Kas to var zināt! — Kmita Rudaminaitis nelāgi nosmīnēja. — Tu, mācītāj, esi jaunāks par mani! Tu vēl nezini, ka, mūžu nodzīvojis, cilvēks priecājas, jo zina, ka visas nedienas jau aiz muguras, ka tās jau aizskrē- jušas un aizauļojušas… Vairs nebūs vajadzības melot, blēdīties, sāpināt, nokaut un baidīties par savu ādu… Klusē! Es zinu tavu atbildi! Bet es nezinu, vai ir labi, ja arī cauri mūžu mūžiem vecis skatīsies uz bērnu ar līdzjūtību tāpēc, ka tam vēl jādzīvo…

—    Tukšas valodas! — priesteris Klemenss cieti noteica. — Veltīgi apgrūtināt prātu tādu nieku dēļ. Vai vismaz pats tu saproti, kas tev galvā?

—    Lieliski! Tiklīdz biju pieaudzis, man nekad vairs nenāca ne prātā raizēties, ko Lietavā domā mazs bērns… Vai, nav lāga, mācītāj! Nepavisam nav lāga!

—    Tamdēļ jau tev nāk prātā paša bērnība!

Priesteris Klemenss izprotoši pasmaidīja.

—    Jā, tieši bērnība! — Kmita Rudaminaitis pacēla balsi un, piegājis klāt, iebelza mācītāja acīs bažīgu skatienu. — Pavadi mani šonakt uz seno ziedokli!

—    Kā tu uzdrīksties prasīt šādas lietas no kristiešu priestera! — Klemenss teju apskaitās.

—    Es tev teicu, ka nojaužu nelāgas lietas! —• Rudaminaitis draudīgi iešņācās. — Vecajā ziedoklī kaut kas notiek. Nedēļa apkārt, kā tas man nāk un nāk prātā, un nevaru no prāta to izmest… Tev jānāk man līdzi, ja tev patiesi rūp manas dvēseles glābiņš. Starp citu, ari savas.

—    Vai tev ir aizdomas, ka pa naktīm žemaiši piekopj citādu dzīvi? — Nu jau priesteris Klemenss sabijās.

—    Nebaidies, — Rudaminaitis teica, — mūs pavadīs mani karavīri!

—    Es vairāk būtu paļāvies uz mūkiem.

—    Nē! — Kmita Rudaminaitis noskaldīja. — Kamēr īsti neko mēs vēl nezinām, viņus nevajag musināt. Tev arī es ieteiktu novilkt sutanu.

2

Pēc pārģērbšanās priesteris Klemenss bija līdzīgs zemniekam, kas sapo- sies karagaitai. Pirms došanās ceļā zirga mugurā, viņš pierunāja Ruda- minaiti paņemt līdzi arī pāris baznīcas aizbilstamo plānprātiņu. Pēc viņa domām, plānprātiņi, negaidīti parādījušies upurvietā, vieglāk spēšot iedzīt pagāniem šausmas.

Rudaminaitis jāja satraucies. Viņu mulsināja un biedēja ceļš uz ziedokli — kopš bērnu dienām tas gandrīz nebija pārvērties. Vai gan tik daudzus gadus nebūtu zēlusi zāle un krūmi, nebūtu auguši koki? Bet varbūt Kmita Rudaminaitis arī īstenībā atgriezies bērnībā? Varbūt uz upurvietu viņu aicina tēvs? Nē, nē!… Un kamdēļ gan Kmita sevi māna, kamdēļ visu ietin izdomātā noslēpumu autā? Nojauta par nelāgām lietām, bērnības aicinājums… Muļķības! Jau nedēļa apkārt, kopš bīskapa ziņnesis viņam pavēstīja: Jons Ķēsgailis bija un ir Žemaitijas stārasts, bīskapam nav izdevies viņu nomelnot valdnieku acīs, pietrūcis vainas pierādījumu, turklāt Ķēsgaiļi — viņu vidū arī kanclers — aizstāvējušies un darbojušies lielā vienprātībā. Bīskapam vienīgi izdevies aizkavēt Jonu Ķēsgaiļi uz gariem mēnešiem Viļņā aizdomu tīklos, viņam izdevies vienīgi iegūt laiku, lai Kmita Rudaminaitis tikmēr pats varētu gādāt par savu varu Žemaišos un ietekmi uz iedzīvotājiem. Bīskapa ziņnesis teica: drīzā laikā Ķēsgailis būs atpakaļ, tu gatavojies viņu sagaidīt, Kmita! Rudaminaitis lieliski bija sapratis bīskapa ieteikumu. Ķēsgailis ir gudrs un piesardzīgs. Viņš nepārjās Žemaitijā kā karalis svinīgi sēsties tronī. Viņš pārjās slepus un negaidīti, ar ieročiem sagatavojies piespiest Rudaminaiti sev pakļauties. Bīskaps teica: gatavojies sagaidīt Ķēsgaili, kamēr turēja prātā — dari tā, lai žemaiši paši vairs nepieņem Ķēsgaili un saplosa viņu gabalos. Jā! Cita ceļa Kmitam vairs nebija. Riskants ceļš: vai nu — vai nu. Taču vienīgais. Kmita gāja pa šo ceļu. Galvenais tagad bija nenogulēt Ķēsgaiļa slepeno atgriešanos. Bet viss pārējais… Viss pārējais — nu, kā Dievs noliks…

Kad bija atlikusi kāda piektā daļa ceļa, Kmita Rudaminaitis lika priesterim Klemensam gaidīt un pats aizjāja uz priekšu, bet līdz ar viņu izpalīgs un abi plānprātiņi. Ja izceltos briesmas, tiem vajadzēja sacelt brēku. Tad atsteigtos palīgā priesteris Klemenss- un karavīri.

Drīz Kmitu aizturēja divi ar šķēpiem bruņoti karotāji.

—    Ko vajag? — viens noprasīja.

No uztraukuma Rudaminaitim vai aptumšojās prāts.

—    Es redzu uguni! — viens no plānprātiņiem iesaucās. — Saožu dūmus!

Kmita Rudaminaitis drūmi, pats īsti neapjēgdams vārdu saturu, teica:

—    Dzirdēju, ka ozolzars degdams čūkst. Tā mēdza atbildēt mans tēvs, kad viņam šeit uzdeva jautājumu, tā atbildu arī es.

Sargvīri, ne vārda nebilduši, atkāpās tumsā.

Pušķainā Kmita Rudaminaitis nolēca no zirga. No šejienes jau varēja redzēt uguns atblāzmu kalna galotnē un apgaismoto resnā ozola stumbru. Drīz Kmita saprata, ka ap to sastājušies cilvēki. Viņš matīja viņu ēnas tumsā kā rēgus, kuri atmaldījušies no bērnības un jaunības dienām, kad Kmita bija nācis uz šejieni kopā ar tēvu.

Pārmaucis pār acīm kapuci, Kmita lauza cauri cilvēkiem ceļu.

Ugunskurs liesmoja zem ozoliem. Zintniekus nemanīja. Laukumiņš ap ugunskuru šķita kā liels, spokains suseklis — slējās zemē sadurtie zobeni un šķēpi. Cilvēks, kas stāvēja paceltu dūri un kaut ko runāja, bija pagriezies ar muguru pret uguni, tāpēc viņa seja atradās tumsā. Turpretim to, kas stāvēja, pagriezies pret runātāju, Kmita pazina — tas bija Lietavas kanclers Mīkols Ķēsgailis, žemaišu stārasta Jona Ķēsgaiļa brālis.

—    …aunu bez ragiem… svētā uguns neņem… bezdelis pēc atmiņas…

Tagad Kmita pazina balsi — runāja Jons Ķēsgailis.

Mjā, tā nu tas ir, mana sirds juta — kautiņš būs, Ķēsgaiļa dzimta ir ar zobiem, Rudaminaitis ienaidā nosmīnēja. Labi, Kmita, labi, ka mūžā nevienu dienu neesi palaidis vējā!

Kmita steidzīgi pa kalna nogāzi nokāpa tumsā un, uzsēdies zirgam mugurā, plānprātiņiem sacīja:

—    Tagad, mani dārgie, bļaujiet! Ir laiks.

Kmita Rudaminaitis aizlēkšoja. Plānprātiņi bļaudami metās kalnā. Viņi bļāva labi: te spiedza kā uz kaušanu, te pilnā balsī smējās kā elles gari.

Kmitam ceļā uzradās priestera Klemensa vadītie karavīri jāšus uz zirgiem.

—    Atpakaļ! — Kmita nokliedza. — Viņu ir daudz!

Ielejā viņi sāka jāt rikšiem, un priesteris Klemenss jautāja:

—    Kas noticis? Kas viņi ir?

—    Atgriezies Ķēsgailis! Visa dzimta.

—    Ko tagad darīsim? — Priesteris bija nobijies. — Kas tagad notiks?

—    Nedrīkst aizlaist vējā nakti — tas ir pats galvenais! — Kmita Rudaminaitis atbildēja un nodomāja: nē, nē, cita ceļa vairs nav; pat tad, ja tagad es mestos uz ceļiem Ķēsgaiļa priekšā, viņi mani nogalētu.

Nakts tumsā plānprātiņu šaušalīgie bļāvieni spēji apklusa. Priesteris Klemenss pārmeta krustu un nomurmināja:

—    Un tomēr man viņu žēl!

—    Izbeidz, mācītāj, vēl varonīgāku darbu viņi nav spējīgi paveikt!

—    Tu domā, ka Ķēsgailis nobijās?

—    Nē! — Kmita atbildēja. — Bet viņam kļuva skaidrs, kāda rīt atausis diena.

Viņi atkal laidās jāt lēkšiem.

Naktī Kmita Rudaminaitis ar vairākiem karavīriem ielauzās Sudiman- taites guļamistabā. Ieva jau bija nomodā. Trokšņa piecelta no miega, vienā kreklā viņa stāvēja un rokā turēja dunci.

—    Kas noticis? — viņa jautāja.

—    Atgriezies Ķēsgailis, — Kmita atbildēja. — Mūsu nodomi mainās. Jāpasteidzas.

—    Ko tu grasies darīt?

Ieva noglabāja dunci un uzmeta plecos ādas kamzoli.

—    Atsaucu karavīrus no tavas muižas. Vedu līdzi Būgu.

—    Tagad?! /

—    Uz līdzenas vietas! Kamēr ataust gaisma, viņam jāzaudē prāts!

—    Būga pieder man!

—    Būga pieder Dievam! — Kmita atcirta.

—    Nē! Tu lauz mūsu abu vienošanos!

—    Mīļā! — Kmita atieza zobus. — Pie manis ir divi pergamenti: ar vienu tavs tēvs piešķir pilnvaras stārastijai uzraudzīt viņa muižu, ar otru Bazile Raudaite apliecina, ka pārdevusi tev savu bērnu. Ja es daru zināmu atklātībai pirmo un iznīcinu otro… Vai tu saproti, mīļā? Tu zaudētu muižu un tiktu apsaukta par bērnu zagli…

Ieva nobālēja.

—    Tu esi neģēlis! — viņa iešņācās.

—    Ak, — Kmita īgni pasmīkņāja, — mēs abi viens otru labi pazīstam! Ģērbies nu! Jāsim kopīgi!

4

Iegājis baznīcā, Kmita Rudaminaitis jau sastapa šeit priekšā priesteri Kle- mensu un divus desmitus mūku. īsos vārdos viņš paskaidroja mūkiem, kas viņiem no rīta būs jādara.

—    Ķēsgailis atvedīs savu pulku, tiklīdz spiegi viņam ziņos, kas notiek pie jūras, bet satrakotais pūlis viņu saplosīs gabalos. Nē, nē, — Kmita piemetināja, — mēs paši neizliesim ne piliena asiņu, visu izdarīs pūlis!

—    Mums nav dotas pilnvaras sacelt paniku, — sacīja gados vecākais mūks. — Mums likts sagrābt Būgu, aizvest uz Viļņu un atdot Viņa Svētībai bīskapam. Un nekas cits!

—    Bīskaps arī jums nav licis runāt man pretim! — Kmita Rudami- naitis nikni atcirta. — Es pildu bīskapa gribu!

Priesteris Klemenss satrūcināts paskatījās uz Kmitu.

—    Vai tu esi pārliecināts, ka to, ko darīsi tu, būtu darījis arī bīskaps?

Kmita Rudaminaitis nepacietīgi atmeta ar roku.

—    Runas izbeigtas! — viņš valdonīgi iesaucās.—Vairāk nekas cits jums nav jāzina! Sārts, galvenais ir sārts! Vienīgi grandiozs skats atstāj iespaidu uz pūli.

Kmita steidzīgi izgāja no baznīcas.

Mūki pagriezās pret altāri, nometās uz ceļiem, noskaitīja īsu lūgsnu un arī izklīda.

Rītos iegaismojoties blāzmai, no stārastijas pa ciemiem sadalījās saucēji. Skaļu rīkles balsi viņi cilvēkus aicināja pulcēties jūras krastā.

Izsludinājuši Kmitas Rudaminaiša pavēli, saucēji paslēpās norunātajās vietās un pārvērtās par spiegiem — Kmitam precīzi vajadzēja zināt, kad Ķēsgailis sāks kustēties no ziedokļa vietas.

Saulei austot, iedundējās baznīcas lielais zvans.

5

Aizskanot pirmajiem zvana duniem, stārastijas staļļos, kuros bija ieslodzīta Bazile Raudaite, ienāca priesteris Klemenss. Austošās saules apmirdzēts, brītiņu viņš pastāvēja durvīs, tad pagriezās un lika sardzeniekiem aizvērt durvis. Pustumsā stallis gluži kā paplašinājās un sienas atvirzījās, izraisīdamas Bazilē brīvības sajūtu.

—    Es atnācu uzklausīt tavu grēksūdzi, tā ka nav zināms, ko šodien liktenis tev var lemt, — priesteris Klemenss sacīja.

—    Tu man atņēmi bērnu! — Bazile atbildēja.

—    Es redzēju tavu dzimto pusi, mežus un laukus, kuros tu uzaugi, es pazīstu cilvēkus, kurus tu mīlēji, cilvēkus, kurus tu ienīdi, un cilvēkus, kuri pagrūda tevi uz maldu taku… Man tevi vieglāk būs saprast, dot grēku atlaidi un uzlikt vistaisnīgāko grēku izpirkšanu.

—    Nē, nē, nē! — atmuguriski kāpdamās atpakaļ, Bazile klusi iekunkstējās. — Tu nevari būt taisnīgs!

Viņa šaubījās par saviem vārdiem. Viņu pārņēma pretrunīgas jūtas.

Bazile saprata, ka zvana duna un priestera uzrašanās stallī vēsta — viņai lemta baismīga diena. Viņa ilgojās izsūdzēt savas vainas un no patiesas sirds tās nožēlot. Likās, itin viss, ko viņa kādreiz padarījusi, bijuši vieni vienīgi riebīgi grēki, kuri nemitīgi gremdējuši viņu arvien dziļāk smirdīgā purvā: Dievs Kungs visaugstais, cik dziļi esmu iestigusi muklājā kā tāds mazais pretīgo dzelmju kukainītis, ka nu jau tik ilgu laiku ķepurojos uz augšu, bet saule nav un nav redzama; vai izķepurošos kādreiz, vai kādreiz pacelšos kā putniņš saules pielietos gaisos, vismaz kā spāre, kā tauriņš? Viņu grauza sirdsapziņa, ka atdevusies Lieldienu naktī, kad Kristus bija augšāmcēlies, ka ievedusi kārdināšanā Stanislovu, iesūkusi muklājā viņa sapni, par smirdošu peļķi pārvērtusi viņa jūru; liekas, sirds bija noplūdusi asinīm, kad, no rīta pamodusies, Bazile ieraudzīja, ka nav vairs līdzās mazulīša; ka viņu nebija pasargājusi, ka tikusi piekrāpta — visu vainu viņa uzņēmās uz sevi; ka cita sieviete kļuvusi par viņas dēla māti, viņa vainoja tikai sevi un šausminājās par sevi, iedomādamās: varbūt citi cilvēki šādus noziegumus neuzskata par noziegumiem? Varbūt es esmu muļķe? Varbūt es nezinu un nesaprotu to, ka vajag priecāties par to, kā dēļ man nedod mieru sirdsapziņa un es tik stipri ciešu?

Tagad viņa skatījās uz priesteri Klemensu nobālusi, pārbijusies, aizlū- zusi un pārpilna niknu dusmu turēties viņam pretim, izsmiet viņu un izskrāpēt viņam acis. Te atkal viņai iešāvās prātā mesties viņam pie kājām, atzīties grēkos un izlūgties viņa piedošanu, te viņa atkal zvērējās ciest klusu, neatklāt nevienu savu darbiņu, nevienu domu. Pēdējās izjūtas lēnām guva virsroku. Nožēlodama savus grēkus, viņa darītu zināmus daudzus pret Stanislovu vērstus vainas pierādījumus, līdz ar to būtu atkritusi no viņa, no viņa sapņiem un pametusi vienu naida pārņemtās ienaidnieku varzas priekšā.

—    Es mīlu Dievu, — Bazile iečukstējās. — Es ticu uz vienīgo Dievu, kas mūs soda un pestī, pareģodams caur sapņiem… Katru rītu es Viņam izstāstu, ar kādām domām naktī esmu grēkojusi… Katru vakaru es Viņam izlūdzos piedošanu par dienas darbiem…

—    Dievs tevi nedzird! — priesteris Klemenss teica. — Dievs dzird vienīgi mācītāju.

—    Ej projām! — pēkšņi Bazile iečukstējās. — Es tev neticu un neticu!… Neko es tev nestāstīšu…

—   Vai tu dzirdi? — Priesteris pacēla gaisā rokas. — Baznīcas lielais zvans pasludina spriedumu tavai dzīvei. Tas aicina visus pulcēties un paskatīties, kā Dievs soda visus tos, kuri uzkrāvušies nāves grēkus…

—    Neko es nestāstīšu tam, kas citiem vēl ļaunu…

—    Ak nelaimīgā, tu grēko, pat skatīdamās nāvei acīs! Grēkošana ir tava vislielākā laime. Tikai — pazudinoša. Dieva Tā Kunga vārdā! Āmen!

Priesteris Klemenss pārmeta krustu un izgāja pa durvīm, staļļa pustumsā uzzibsnīja saules stars un apdzisa. Ļāvusi vaļu asarām, Bazile metās pie durvīm, trakās dusmās dauzīja tās ar dūrēm, nerēķinādamās ne ar ko. Durvis atkal pavērās. Pa spraugu uz Bazili skatījās piemiegtās un jautājošās priestera Klemensa acis.

Bazile čukstēja:

—    Slava Jēzum Kristum… pie bikts gāju… pret Dievu grēkoju… apsolījos iet pie jūras, bet neaizgāju un savam mazulītim neparādīju… runāju pretim vīramātei…

Priesteris Klemenss aizcirta durvis, sacīdams:

—    Ak māte, kāda tu esi māte, tu neatdod bērniņu Dievam! Neviens viņu nekristīs, neviens…

Kad Stanislovu Būgu iegrūda baznīcas pagrabā un sargkareivju lukturis palika viņpus durvīm, viņš nokļuva aklā tumsā. Kaut kas sarosījās, un atskanēja čaukstoņa. Nezin pret ko cīnīdamies, Stanislovs zvēla ar roku tumsā. Čaukstoņa tumsā kļuva skaļāka, kāds iekrācās, tad smagi nopūtās. Būga sāka mūdīties ar abām rokām, tagad viņam šķita, ka ap galvu laidelējas sikspārņi.

Atskanēja aizsmakusi irgāšanās.

—    Vai šeit kāds ir? — Būga iejautājās.

—    Kā nu nebūsim, ja mēs esam, — no tumsas atsaucās dobja balss.

Vairākas balsis pievienojās: /

—    Mūsu ir daudz, mūsu ir daudz.

—    Pavirzieties, dodiet kungam vietu, — dobjā balss kādam teica. — Bet tu nestāvi pie durvīm, tur jau izstāvēts, tur neko tu neatradīsi!

Taustīdamies Būga uzgrābstīja sienu, paspēra gar to pāris soļu un apsēdās. Tas, kurš sēdēja neredzams tuvāk, elsodams pavirzījās.

—    Nevicinies ar rokām! — kāds iekliedzās.

Stanislovs brīnījās.

—    Kā — vai jūs tumsā redzat?

—    Redzam, redzam!

Kāds nošņurkstināja degunu.

—   Viņš lielās, — derdzīgi skanēja dobjā balss. — Tumsā redzu vienīgi es!

Kāds sapīcis izmeta:

—    Šodien es arī redzēju, ka aitas blēja. Bē-ē-ē… Bē-ē-ē…

—    Tu dzirdēji, es taču teicu!

—    Nē, nē, es redzēju! Bē-ē-ē, viņas blēja, bē-ē-ē!

—    Neblēj! — dusmīgi teica dobjā balss. — Ei, vai tas, kurš atnāca, patiešām sēž? Varbūt viņš nav īsts, ko?

—    īsts… Es paraudzīju…

—    Ei, par ko tevi te iespundēja? — jautāja dobjā balss.

—    Par jūru, — Būga atbildēja.

Dobjais klusi un veikli iesvilpās.

—    Ir nu gan! — viņš sajūsmināti teica. — Tādu vēl neesmu redzējis.

—    Runā, ka jūra esot apaļa kā maizes klaips, — kāds izbiedēti teica.

—    Par tādu grēku var sēdēt un sēdēt, šā vai tā neviens nevarēs saprast, par ko sēdi, — ar skaudību sacīja dobjais. — Kad atnāc pie jūras no mūsu puses, tu, cilvēk, vairs nezini, kur lai iet.

—    No otras puses pieiet pie jūras mēs nevaram, tā tas ir!

—    Beidziet vienreiz! — kāds dusmīgi uzkliedza. — Naktī nedrīkst pļāpāt. Galva griežas riņķī.

Visi aprāvās. Bet pēc brītiņa atkal ierunājas tas, kurš blēja kā aita:

—    Es vēl izstāstīšu, par ko iespundēja mani, un beigšu.

—    Ir nu gan ko dzirdēt…

—    Viņš vēl nav dzirdējis.

—    Labi, stāsti, tikai aši!

—    Kur man jāsteidzas, ja tā ir bijis? Patiesi bijis. Augām naktīm es nevarēju gulēt. Es zināju, ka nakts veltīgi aiznes sev līdzi manu laiku. Es zināju, ka pa naktīm vajag domāt. Visi guļ, debesis tukšas, vien tava doma laidelējas starp zvaigznēm. Bē-ē-ē! — viņš ilgpilni ieblējās un smagi nopūtās. — Bet es esmu nepacietīgs. Nevarēju un nevarēju sagaidīt saullēktu, tik stipri gribējās kaut kur aiziet. Redz, kā! Sāku piestaigāt pie kaimiņiem un pazīstamiem, pie daudziem. Saule vēl nav uzlēkusi, es aizeju un pieklauvēju, bet viņi jautā:

"Kāpēc tik agri?"

Es nevaru paskaidrot. Teicu, ka tā vajag. Bet viņi atbild:

"Staigā vesels! Kad pienāksi vēlāk, mēs parunāsimies."

Bē-ē-ē!… Kā gan es varu pienākt vēlāk, ja man vajag atnākt, cik agri vien var? Es viņiem biju apnicis. Redz, kā! Vienmēr pienāku un pienāku tik agri…

—    Un tāpēc tevi ieslodzīja? — saausījies Būga viņu pārtrauca.

—    Tāpēc gan… Redzi, viņi visi jau guļ.

Būga ieklausījās. Visapkārt šņākuļoja, pa miegam čāpstināja un klusām krāca.

—    Baigi! — Būga sacīja tam, kas bija stāstījis par savu dzīvi. Tikai tas vairs neatbildēja. Arī laikam bija aizmidzis.

Būga ērtāk atbalstījās pret sienu, skatījās tumsā uz augšu, kur jābūt griestiem, un izbaudīja tādu labsajūtu, itin kā tumsā būtu atguvis redzi. Viņš atcerējās, ka bērnībā, kad viņam bija varbūt kādi seši gadi, viņu bija pamodinājušas skaļas balsis aiz sienas. Acis plati iepletis, Stanislovs toreiz skatījās uz galdu, logu un aizmigušo brāli Kristupu — viņš vairs nepazina ne galdu, ne logu, ne brāli un pats sev šķita citāds nekā vakar, gulēt iedams. Viņš domāja, ka dīvainās, agrās balsis aiz sienas viņam skaidro, kas noticis un kas pārvērties, tāpēc klausījās, ausis sasmailējis, pūlēdamies saprast ikvienu vārdu. Ak, ja tik vērīgi viņš būtu ieklausījies balsīs katru mīļu rītu — visu mūžu, visu mūžu katru mīļufītu!

Brokastīs tēvs ieradās dusmīgs un vienmēr teica mātei, ka tie, kuri atnākot uz rīta pusi un modinot cilvēkus pašā rīta nomidzī, esot nelabo garu apsēsti, tie nevarot atrast sev vietu un savu nelaimi gribot novelt uz citiem. Bet, kad māte kādureiz ierunājās, ka tādi cilvēki agrāk apsējot un agrāk novācot ražu, tēvs aiz dusmām sametās sarkans.

"Viņi pļauj nesējuši, kā gan tu domā!"

Stanislovs neatcerējās, kas bija ieradinājies iegriezties pie viņiem agri no rīta, bet atkal skaidri saklausīja tēva sprediķi Kristupam:

"Negriez nost acis no tēva, es redzu, ka tu arī domā kādreiz tikt pie labumiem, kamēr visi cilvēki guļ. Es tev galvu noraušu, ja dabūšu dzirdēt, ka tu uzrunā vēl kārtīgi neatmodušos cilvēku. Uzrunā viņu tikai tad, kad viss ciems jau būs augšā!"

Esmu nelabā gara apsēsts, Stanislovs domāja. Es nevaru rast sev vietu un klīstu pa Lietavu, uzrunādams cilvēkus, kuri vēl aizmiguši; agrā rītā, pašā nomidzī, es saku:

"Neguliet! Celieties! Nakts veltīgi aiznes sev līdzi jūsu laiku!"

Tumsā atskanēja būkšķis, tad rosība.

—    Ko? — baiļpilni uztrūkās balss, kura blēja kā aita. — Vai es biju iesnaudies?

—    Nezinu. Es tevi neredzu.

—   Tu teici, ka tev esot baigi. Pēc tam neko vairs neatceros, — viņš žēli nopūtās. — Veltīgi, jā… Lai es justos, cik laimīgs juzdamies, neviens mani agri no rīta nebūtu laidis laukā no šejienes…

Aiz durvīm nodipēja soļi, noburkšķēja sargvīri, iekaucās durvju aiz- šautņi. Tumsā visi sarosījās: sāka krekstēt, kāsēt, šņaukāties un saldi čāpstināt. Ir atnākuši man pakaļ, Būgam sāpīgi iesūrstējās krūtīs.

—    Ei! — Stanislovs klusi pasauca. — Kā tevi vārdā?

Viņš jautāja tam, kas bija blējis kā aita, bet saprata, ka vienlaikus uzdod jautājumu gan dobjajai balsij, gan visiem, kuri tumsā sēž viņam visapkārt.

—    Būga, nāc ārā!

Durvīs stāvēja divi bruņoti vīri. Būga kāpās uz durvīm atmuguriski, ar acīm viņš taustījās no ēnas pie ēnas, kuras krita katra citādi. Kurš ir tas, ar kuru tumsā viņš bija parunājies?

—    Tikai neskaties viņam acīs! — viens sargvīrs sacīja otram. — Viņš tevi aplaidīs ar izbīli, pēcāk nevarēsi skatīties uz bērniem — tie muks brēkdami.

—    Es zinu! — otrais sargvīrs atbildēja. — Tu mani nemāci!

Kad viņi pa pakāpieniem uzgāja miglainajā rīta gaisā, saule jau bija apspīdējusi baznīcas krustu. Retiem sitieniem skanēja lielais zvans. Būga notrīcēja, atcerējies Bazili un brāļadēlu Tautvīdu, vēl pavisam bērnu. Kāpēc šonakt par viņiem viņš nebija raizējies? Droši vien arī viņiem šī ir liktenīgā diena… Kāpēc viņš bija domājis tikai par plānprātiņiem? Kas bija noticis? Kas viņam bijis svarīgāks par vistuvākajiem cilvēkiem? Vai plānprātiņi? Jā, plānprātiņi! Neviens no viņiem nebija pie pilna prāta — ne Stanislovs, ne Bazile, ne Tautvīds! Viņi nedomāja cits par citu. Viņi domāja par jūru — par tīro sīkumu, ja tā gudri padomā! Šīs domas Būgu tā iepriecināja, ka viņš vairs nezināja, kur dēties.

—    Vai es varētu uzdziedāt?

Stanislovs pagriezās pret sargvīriem, trīcēdams no rīta dzestruma, zvana dimdas un šī prieka.

—    Neļauj! — viens sargvīrs teica otram. — Sajauks vēl prātus!

—    Es zinu! — otrais sargvīrs atbildēja. — Tu mani nemāci! O, skaties, nemaz neliekas, ka šis būtu nobaidījies, tā kā citi!

—   Tā jau nu nebūs! Stārasts zina, kā cilvēkam sajaukt prātu! Vai tu neredzi — viņš gribot dziedāt!…

Būga priecīgi paskatījās pār plecu.

—    Ei, jūs, pastāstiet savam Kmitam, ka, manuprāt, esmu gulējis kopā ar gudrajiem!

Sargvīri acumirklīgi novērsās no Stanislova skatiena.

—    Kusties, kusties! — viens no viņiem uzkliedza.

7

Kad saule bija uzlēkusi, trīs Kmitas Rudaminaiša sūtņi, nesdami baltus karogus, uzjāja senajā pagānu ziedokļa kalnā. Jons Ķēsgailis viņus pieņēma.

Sūtņi zemu paklanījās un teica:

—    Žemaišu stārasts Kmita Rudaminaitis lika pasniegt jums šo gleznu, kuru atsūtījis Viņa Svētība Gņeznas virsbīskaps.

Nometušies uz viena ceļgala, viņi sniedza Ķēsgailim sarkanā audeklā ietīto gleznu. Ķēsgailis norāva audeklu un ieraudzīja sevi, uzgleznotu tumši brūnām krāsām. Kažoka lielā cilpa sasaistīja abas viņa rokas. Ķēsgailis bija kā sasiets.

Stārasts vērīgi palūkojās visapkārt. Neieraudzījis meklēto, viņš uzsauca izpalīgam:

—    Pērkons lai sasper, kur ir mans kažoks?!

—    Tu uz tā sēdi, — izpalīgs klusi teica.

Sazin ko burkšķēdams, Ķēsgailis piecēlās, norāva no lauka dzelzs krēsla kažoku un meta to sūtņiem, sacīdams:

—    Ei, jūs! Nododiet šo kažoku Kmitam, lai sasilda! Kad atgriezīšos no Palangas, lai tas būtu silts! Dievs pasarg!… Dievs pasarg, ja uziešu piebezdētu — Kmitam nocirtīšu galvu!

Nokāpuši no kalna, sūtņi apstājās starp biezi saaugušiem kokiem un steigšus izvērsa uz āru kažoka kabatas. Zemē izbira putekļu sauja, daži ķiršu kauliņi, suseklis un kaula zobu bakstīklis. Nebija ko pievākt. Tad viens no sūtņiem noplēsa kabatas, teikdams:

—    Piešūšu bērniem, varbūt būs bagāti! Otrais sūtnis norāva un paņēma apkakli.

—    Kur Kmita to 1 iks? Galvenais, lai paliktu cilpas!

Trešais sūtnis atārdīja piedurknes, bet, tālu nenojājis, iesvieda tās krūmos.

—    Esmu nu gan muļķis! Atradis, ar ko rokas smērēt un bērnus maitāt!

8

Netālu no Palangas jūras krastā bija sanākuši vairāki simti žemaišu: veči, vīri, sievietes un bērni. Sapulcēšanās vieta bija izraudzīta piemērota. Līdzeno laukumu, kas apaudzis ar asu zāli, no trim pusēm apjoza kāpas, ceturtajā pusē šalca jūra. Laukuma vidū dega sārts, ko lielā lokā apstājuši mūki.

Kad cilvēki bija kā nosējuši kāpas un saule sāka cepināt, uz zirga laukumā iejāja Kmita Rudaminaitis. Puslokā viņu pavadīja vairāki izpalīgi un priesteris Klemenss. Cilvēki pierāvās. Saule svilināja galvu, un smiltis dedzināja kājas. Cilvēku bija tāda blīva, ka vējš spirdzināja vienīgi malējos. Smagi elpoja apdullušais pūlis, varēja nojaust īgnu nepacietību, kura auga un auga augumā. Te vienā, te otrā vietā ieraudājās bērns, dusmīgi šņākdami, vecāki viņus mierināja un aprāja. Baltā apģērbā tērpies Ruda- minaiša izpalīgs pavēstīja:

—    Viņa gaišība Zemaitijas stārasts runās uz jums, klausieties visi!

Ar izteiksmīgu kustību Kmita Rudaminaitis paskubināja zirgu un apjāja riņķi gar sanākušajiem cilvēkiem, nevērīgi nolūkodamies viņu nosvīdušajās sejās. Apjājis riņķi, it kā ar visiem sasveicinājies, viņš atgriezās laukuma centrā un skaļi, <yk tikai spēki ļāva, sāka runu:

—    Zemaiši! Šodien es jūs neaicināšu karā. Šodien es jūs nemudināšu ne maksāt nodokļus, ne ievākt nodevas. Šodien es jums atvēršu acis, lai tās, redzēdamas gaišāk, varētu sniegt jums sirdsmieru.

Kmita Rudaminaitis apklusa un ieklausījās, bet cilvēki, šķiet, pat neelpoja, atbaidošo klusumu traucēja vienīgi zirgi, sprauslādami un ar kājām kārpīdami karsto smilti.

Kmita Rudaminaitis runāja tālāk:

—    Zemaiši! Mēs zinām, cik daudz nelaimju pērn mūsu zemei piesaucis bijušais stārasts Ķēsgailis. Cik daudz dzīvību aiznesis viņa neprātīgais karagājiens uz Klaipēdu! Lai pateicība visaugstajam Dievam Tam Kungam, lielkunigs jutis mums līdzi — viņš izraidījis Ķēsgaili no Zemai- tijas. Bet vari raidīt vilku ārā no meža, cik raidīdams, ja netiks nomaitāts, — atkal būs klāt! Zemaiši! Ķēsgailis atkal ir šeit! Ķēsgailis ir pārlieku Jauns, cietsirdīgs un viltīgs, lai spētu paklausīt kunigam! Viņa pulki atkal stāv mežā netālu no Palangas! Ķēsgailis atkal grib pārņemt varu, atkal grib dzīt žemaišu vīrus neprātīgos karos, atkal viņš vēlas izliet asinis! Zemaiši, nepadosimies asiņu dzērējam! Būsim stipri! Lielkunigs mūs skubina! Bīskaps dod savu svētību! Dievs augstībā ir ar mums!

Pūlī izcēlās kņada. Atskanēja kliedzieni:

—    Nav nekāda Dieva! Mēs nepazīstam Dievu!

—    Mūki mūs kūda!

—    Ķēsgailis ir bezvainīgs! Ķēsgailis ir īstens žemaitis!

-r- Ķēsgailis nelaida iekšā mūkus!

—    Klaipēda ir mūsu! Tā bija mūsu un tai jābūt!

—    Pareizi! Vācus ārā no Klaipēdast

—    Ei jūs, netiesājiet Ķēsgaili! Viņi visi ir tādi! Visi!

Kmita Rudaminaitis baiļodamies klausījās balsīs no pūļa un gaidīja, līdz mūki pievedīs pie sārta Bazili Raudaiti. Pārliecinājies, ka mūki viņu ieslēguši lokā tā, kā viņš bija licis, Kmita paskatījās uz otru pusi. Tur, karavīru ielenkta, jau stāvēja Ieva Sudimantaite. Kmita Rudaminaitis viņai nikni uzbrēca:

—    Kur ir zīdainis?!

—   Viņam ir karsts! — Sudimantaites vietā atbildēja viņas atslēdznieks, pacilādams ar linu drēbi pārklātu grozu.

—    Bērnu uz rokas! — Kmita iebļāvās.

Atslēdznieks izņēma bērniņu no groza un iegrūda viņu savai saimniecei rokās.

Kmita Rudaminaitis pavēloši paskatījās uz izpalīgu, kas bija ģērbies baltajās drēbēs. Tas sāka māt ar rokām.

—   Apldustiet! Apklustiet! Stārasts runā uz jums, klausieties visi! Klausieties visi!

Pūlis palēnām pierima, bet agrākā klusuma vairs nebija. Cilvēki jau zināja, ka pašlaik viņiem nekas nedraud, atguvušies viņi sakliedzās un, sametušies bariņos, strīdējās. Kmita Rudaminaitis runāja:

—    Žemaiši! Tagad es jums visiem atzīšos — tik daudzus gadus es pats esmu kalpojis Ķēsgailim, tik daudzus gadus viņam ticējis! Cik reižu viņu esmu aizstāvējis! Cik reižu par viņu esmu stāvējis un kritis! Jūs visi atceraties, visi to zināt. Bet šajā brīdi es jums visiem saku: Ķēsgailis ir neģēlis! Žemaiši! Taisnība ir mūsu senču gudrībai: pasaki, kas ir tavs draugs, un es pateikšu, kas esi tu pats! Paskatieties! Tur uz laukumu karavīri atved Stanislovu Būgu! Viņš bija Ķēsgaija labā roka! Viņš vadīja Ķēsgaiļa karotājus uz Klaipēdu! Ķēsgailis ir asiņu dzērējs, Būga — viņa rokaspuisis! Kārtīgi ieskatieties viņā! Ieskatieties savā bijušajā vadonī! O, cik bezvai- nīgs un cēls viņš liekas… Un pēc tam uzmetiet aci tai sievietei pie sārta! Viņa ir Būgas līgava, viņas sirds ir noplūdusi asinīm. Nabaga meitene laida pasaulē Būgas bērniņu, bet Būga to atņēma un pārdeva Sudimantaitei! Itin visu Būga upurējis Sudimantaitei, lai tikai varētu saņemt viņas roku un muižu! Būga arī Klaipēdu gribēja uzdāvināt Sudimantaitei! Palūk, arī tagad Sudimantaite tur uz rokām bērniņu, ko Būga viņai pārdevis. Žemaiši! Tagad izlemiet paši, kādi cilvēki pār jums valda. Tagad izlemiet paši, vai viņiem ir sirds krūtīs, vai viņiem ir kaut kas dārgs un mīļš, vai viņiem ir kaut kas svēts!…

—   Nav taisnība! — pūlī iespiedzās zīdītāja Erna. — Sitā turciete bērnu nozaga! Viņa pati nozaga!

Meklēdama atbalstu, Erna metās pie krūtīm tiem, kas stāvēja tuvāk.

—    Aizveries, skuķe! Vai muižniecei bērni jāzog!

—    Rokas nost, palaistuve! Tu aplaidīsi ar sērgu!

—    Viņa patiesību saka! Viņa zina!

Rībinādami bungas no visa spēka, bundzinieki nomierināja pūli. Tagad visi atkal pavērsa skatienu uz Stanislovu Būgu, kuru bruņoti karavīri desmit bundzinieku pavadībā veda no jūras puses. Pūlis iedūcās ar jaunu sparu:

—    Dodiet viņu mums! Mēs viņam norausim kuli!

—    Muti ciet! Tev tikai padod no kules padzert!

—    Pareizi! Viņam tikai padod!

—    Labāk ļaujiet mums ar to turcieti pameņgēties!

—    Kādu meiteni šis nelietis pievīlis, kādu meiteni…

—    Skaista gan, mūdzīte!

—    Visus viņus sārtā, visus palaidniekusl Visus!

Nobijies pie Kmitas Rudaminaiša pieskrēja karodznieks.

—    Stārast, Sudimantaite laužas ārā no laukuma!

—    Nelaist ārā, turēt ar varu!

—    Viņa man pārkodīs rīkli…

—    Pildīt pavēli! Karodznieks aizskrēja.

Kmita Rudaminaitis pagriezās pret priesteri Klemensu.

—    Vai spiegi vēl nav atpakaļ?

—    Nē! — priesteris Klemenss, gluži bāls, atbildēja. — Kas notiks, ja Ķēsgailis neieradīsies?

—    Es viņu pazīstu labāk nekā pats sevi! — Kmita dusmīgi atcirta. — Ķēsgailis būs klāt, tiklīdz spiegi viņam pavēstīs, kas šeit notiek.

Kā apliecinādami Kmitas vārdus, atdrāzās pirmie spiegi. Aizelsdamies un aizrīdamies no tveicīgā gaisa, viņi ziņoja, ka Ķēsgailis ar lielu pulku karavīru auļojot uz Palangu.

—    Dievs Kungs, būs asinis! — priesterim Klemensam paspruka.

—   Tā arī jābūt! — Rudaminaitis nespēja apvaldīt prieku. — Beigas! Ķēsgailim beigas! Pūlis viņu saplosīs!

Tikmēr bruņotie karavīri apstādināja Stanislovu Būgu kādus padsmitus soļu no Kmitas Rudaminaiša. Atkal iestājās klusums kā gaismai svīstot. Liekas, visu, kas vien dzīvs, izdedzinājusi saule.

Kmita Rudaminaitis izmeta:

—    Sardze!

Karavīri, kuri bija atveduši Būgu, aizsoļoja nostāk.

—    Bundzinieki! — Rudaminaitis iesaucās.

Bundzinieki, kuri bija pavadījuši Būgu, sadalījās divās grupās un, bungas rībinādami, arī aizsoļoja uz laukuma malām. Kad bungas apklusa, Kmita Rudaminaitis skaļi pavēstīja:

—    Stanislov Būga, tu esi brīvs!

Būga lēnām pārlaida skatienu laukumam. Viņš bija bāls. Viņš nevarēja apjēgt, kāpēc uz šejieni atvests. Viņš nezināja, ko darīt.

—    Būga, tu esi brīvs! — Kmita Rudaminaitis atkārtoja. Stanislovs Būga nekustīgi stāvēja. Neizpratnē viņš skatījās uz Kmitu Rudaminaiti. Tas teica:

—    Būga, ja tu nezini, ko dara brīvs cilvēks, es tev palīdzēšu! Raugi, tur stāv tava līgava, kura dzemdējusi tev bērnu. Raugi, tur sēž Ieva Sudiman- taite ar tavu bērniņu uz rokām. Bet tev aiz muguras — raugi, tur — viļņojas jūra. Trīs ceļi! Izvēlies vienu! Tu taču zini, ka arī brīvs putns nevar vienlaikus laisties uz vakariem, ziemeļiem un rītiem.

Stanislovs Būga stāvēja kā stāvējis.

Pēc brītiņa Kmita Rudaminaitis atkal viņam teica:

—    Izvēlies!

Tagad Stanislovs nostājās tā, kā vienmēr bija stāvējis. Taisns un lepns, galvu nodūris, viņš vēlreiz pārlaida skatienu pūlim, Sudimantaitei un mūkiem. Viņa acis apstājās pie sārta. Te ir tā uguns, viņam iedzēlās sirdī. Ausīs sāka dūkt. Būga zināja: ja vēl mazliet pagriezīs skatienu tālāk, viņš ieraudzīs Bazili. Nolūkodamies sārtā, viņš centās saņemt sevi rokās, lai Bazilei varētu paskatīties acīs bez mulsuma un bailēm. Ko viņa tagad domā?

Stanislovs bija gaidījis itin visu: varmācību, zaimus, spīdzināšanu, pat nāvi. Tikai tas, ka Rudaminaitis uzdrošināsies paspēlēties ar viņu visu ļaužu priekšā, viņam bija pārsteigums. Būga nesaprata Kmitas nolūkus. Kāpēc viņš bija piedāvājis tikai trīs ceļus? Uz kurieni šie ceļi ved? Pēkšņi Būga paskatījās uz Bazili. Viņš bija drošs, ka viņas acis pateiks visu.

Bazile neskatījās uz viņu. Viņa stāvēja kā statuja, lūkodamās tālēs — debesīs pāri pūlim. Stanislovs nodrebēja. Viņš nezināja, ka pašlaik Bazile pateicas Dievam, kas nebija laidis Onu Būgieni viņai līdzi uz dēla kāzām un mazdēla kristībām. Būga neko nezināja.

Būga pagriezās pret Sudimantaiti. Arī viņa aizvērsa skatienu. Būga nezināja, ka Ieva mazulīti tur rokās, pārskaitusies kā vilcene. Rudami- naitis viņu piekrāpis, nodevis un pazemojis visu acu priekšā. Kunigmeita Sofija smējās par viņu, tā ņirdza par jaunā Lietavas lielkuniga radītāju. Būga to nezināja.

Viņš nezināja neko. Viņš jutās kā nemācīts suns, kam Rudaminaitis liek staigāt uz divām kājām. Stanislovu Būgu sagrāba neprātīgs niknums.

—    Stārasti — viņš uzkliedza Knutam.*— Viltvārdi!

Rudaminaitis nebija gaidījis, ka šajā brīdī Būga sāks runāt šitādus vārdus. Stāvot aci pret aci ar Bazili, savu bērniņu, Sudimantaiti un daudzajiem cilvēkiem, viņaprāt, Būgam bija jāsaplok, jāzaudē valoda un spēja domāt, aiz kauna, šausmām un izmisuma stāvus jāmetas sārtā.

—    Tu, viltvārdi stārast, teici, ka es esot brīvs, — niknumu valdīdams, Būga teica, — tad kāpēc man būtu jāizvēlas savs vienīgais ceļš tikai no šiem trijiem ceļiem? Pasaulē ir tūkstošiem ceļu! Brīvs cilvēks var izvēlēties jebkuru no tiem!

Pūlis iedūcās, tomēr paklusām, savādā izbrīnā. Aklas bailes sažņaudza Rudaminaitim sirdi.

—    Stārast viltvārdi! — Būga viņam neļāva atgūties. — Kādreiz arī tu biji brīvs. Arī tu varēji izvēlēties vienu ceļu no tūkstošiem citu. Tu godprātīgi varēji kalpot Žemaitijai. Tu varēji ziedot sevi Dievam, zinībām vai zemes darbiem. Tomēr tu neziedojies. Tu izvēlējies nodevēja ceļu. Tu nodevi stārastu Ķēsgaili, mani un visus godīgos cilvēkus.

—    Apklusti! — Kmitas izpalīgs iekliedzās.

—    Būgam taisnība! Tā ir patiesība! — spalgā balsī iekliedzās Sudi- mantaite. Karodznieks viņai aizspieda muti. Pūlis iedūcās un sāka murdēt.

—    Izvēlies, suns! Lai visi redz, kas tu esi! — Kmita Rudaminaitis sēca.

—    Labi! — Būga atbildēja, apņēmīgi devās pie Sudimantaites un grasījās atgrūst nost karavīrus, bet tie pavērsa pretim šķēpus.

—    Es esmu brīvs! — Būga viņiem uzkliedza. — Nost ieročus!

Neziņā karavīri apjuka, ko lai dara. Būga paņēma no Sudimantaites

klēpja mazulīti un ātri ieskatījās tam sejiņā. Bērns izbailēs skatījās uz viņu. Būga notrīcēja. Pirmo reizi viņš bija ieraudzījis cilvēku, kas skatās ar viņa acīm.

—    Silverij, manu bērniņ! — Būgam nevilšus izlauzās pār lūpām. — Dievs redz, Dievs…

Pusskriešus Būga metās pāri laukumam, acis no mazulīša nenolaiz- dams. Tēva acis, viņa paša acis…

—    Nenāc man klāt! — viņš izdzirdēja satriektu balsi.

Būga pacēla acis un apstājās. Bazile vērās viņā tādam acīm, kādām skatās cilvēks, kas zaudē prātu. Mūki cieši ielenca Raudaiti.

-— Bazile!… — Būga iečukstējās.

—    Nenāc man klāt!

—   Tas ir mans bērns, mans! Es viņu atzīstu! Es priecājos! Es esmu laimīgs! Es tev pateicos! Es krītu ceļos tavā priekšā!

Būga nezināja, ka arī Bazile neko nezina. Viņš zvērēja, viņš taisnojās, viņš izlūdzās piedošanu. Viņš bija pārliecināts, ka Bazile viņu nolādējusi, tāpēc ka viņš atteicies no bērniņa. Bazile bija pārliecināta, ka piemānītais pūlis saplosīs Būgu gabalos, ja kļūs skaidrs, ka tas ir viņu abu bērns.

—    Es tevi nepazīstu! — Bazile nočukstēja.

Tagad Būgam iešāvās prātā, ka viņa zina, kā jārīkojas, ka viņa arī viņam dod padomu un māca viņu, kā lai glābjas, tikai viņš nesaprot.

—    Ko lai es daru? Kas man jādara? Saki skaidri! Saki tā, lai es varu saprast!

—    Noliec bērnu zemē! — Bazile lika.

Stanislovs nolika bērnu un atkal pacēla uz Bazili neko neizprotošās acis. Bērns pēkšņi ieraudājās un sāka brēkt. Bazile pievēra acis.

—    Un tagad… Kas man jādara tagad? — Būga jautāja.

—    Jūrā, meties jūrā!

—    Tu esi bez prāta! Es nepametīšu tevi un nepametīšu bērnu! Bazile!

Stanislovs viņu gribēja satvert, tomēr bija par vēlu: Bazile kā zebiekste

izlocījās no mūku aplenkuma, paķēra no zemes bērnu un pāri laukumam skriešus metās uz jūras pusi.

—    Turiet viņu! — pārvērstā balsī iekliedzās Kmita Rudaminaitis — pie viņa skrēja Ieva Sudimantaite ar dunci rokā. Pūlis dūkdams piepeši sāka plūst no kāpām laukumā.

—    Sit viņus! Sit visus! Visi viņi pār vienu kārti metami!

—    Nelaid vaļā! Rauj aiz kājas! Turi zirgu!

—    Ņem nost jaunavai dunci! Plūc nost puķīti!

Stanislovs neattapa, kā bija nokļuvis cilvēku jūklī, no visām pusēm sāka birt sitieni. Ar rokām, sargādams galvu, Būga atmuguriski kāpās atpakaļ. Izkļuvis spraugā starp zvērīga niknuma pārņemtajiem cilvēkiem, viņš metās skriet. Neviens viņam pakaļ nedzinās. Iešāvās prātā, ka viņš jau glābts. Bet kur ir Bazile? Kur ir bērns? Viņam veicās. Neviens viņam vairs nepievērsa uzmanību. Te viens, te otrs, garām skriedams, viņu mudināja:

—    Dzen rokā meiču, meiča pagalam!

Vai arī pauda prieku:

—    Stārasta zirgs ir beigts, to nospēra!

Viņi bija noturējuši viņu par vienu no pūļa.

Ar lielām pūlēm Būga izlauzās līdz cilvēku muckulim, kas acīm redzami bija aplencis un satvēris upuri. Tajā pašā mirklī viņam acu priekšā uzradās Tautvīds.

—    Ņem savu dunci, ņem dunci, tēvoci, — viņš kliedza tik spalgi, ka tuvāk stāvošie atkal sāka pievērsties Stanislovam.

—    Tas taču ir Būga! — kāds viņu pazina. — Re, kur viņš ir, re, kur viņš ir! Vai acu nav pierē?

Stanislovs atgrūda nost Tautvīdu, notrieca gar zemi bļauri un metās skriet. Tā bija viņa kļūda. Pūlis ķer visus, kuri mēģina aizbēgt. Kāds padsmits satrakotu, visuvarenās sišanas kaislības sagrābtu vīru atspieda Stanislovu Būgu pie jūras. Būga atmuguriski atkāpās ūdenī. Klaigādami un skaļi smiedamies, vīri puslokā brida viņam pakaļ. Uzšļācies vilnis pagrūda Stanislovu uz krasta pusi, pēc tam atsvieda tālu jūrā, un šajā pašā mirkli viņš ieraudzīja Bazili, kura, pacēlusi bērnu virs ūdens, turpat tuvumā turējās virs līmeņa.

—    Dziļāk! Peldi dziļāk! — Bazile viņam sauca.

Vīri, kuri dzinās viņam pakaļ, līdz viduklim iebriduši, pārsteigumā pēkšņi apstājās.

—    Skatiet! Skatiet! — viens no viņiem iebļāvās. — Viņš neprot peldēt!

Ar šausmām Bazile ieraudzīja, ka Stanislova galvai pāršļācas vilnis, pēc tam vēl viņu izcēla cits vilnis, panesa, pagrieza, un — Bazile vairāk to neredzēja.

…Satrakoto pūli apvaldīja Jons Ķēsgailis ar savām karavīru nodaļām. Ieraudzījuši veco stārastu, cilvēki sarāvās, apjuka, slēpās cits citam aiz muguras un apstulbuši blenza uz visām pusēm, gluži kā pamodušies pēc drausmīga murga.

Pamazītiņām jūras krastā atkal sāka valdīt klusums.

Kmita Rudaminaitis gulēja smiltīs beigts un asinīm noplūdis. Ķēsgailis brītiņu pastāvēja līdzās, pēc tam līķi lika aiznest pie saļimušā Kmi- tas zirga, bet pats staigāja starp nobīļa pārņemtajiem un satriektajiem cilvēkiem, iztaujādams:

—    Kas noticis? Kāpēc jūs visi esat asiņaini?

Vieni slēpa acis, citi raustīja plecus, trešie atbildēja:

—    Mēs nezinām…

Pa gabalu pazinis Sudimanta atslēdznieku, Jons Ķēsgailis piegāja pie kalpu pulciņa, kas nesa nost no laukuma Ievu Sudimantaiti. Viņas seja bija vienvienos zilumos, pa lūpu kaktiņiem sūcās asinis.

—    Kas šeit noticis? Paskaidro man! — Ķēsgailis viņai teica.

—    Es nezinu, stārast! — Sudimantaite klusi atbildēja. — Es neko nezinu.

Šajā dienā jūras krastā neviens neko nezināja.

Jons Ķēsgailis pavadīja Stanislova Būgas mirstīgās atliekas līdz slēptajam braslam. Purvāju malā pie viņa piegāja Mikna Staņulis un teica:

—    Man sāpīgi jums sacīt šādus vārdus, bet tālāk mēs iesim vieni! Slēptais brasls valdniekus nelaiž iekšā, tāda ir brasla griba.

Ķēsgailis ilgi klusēja, tad norija rūgtumu, pēdējo reizi Būgas priekšā nolieca kailo galvu un bilda:

—    Ejiet! Lai dievi jūs svētī!

Tautvīds Būga un Toms Durtins nesa Stanislova Būgas mirstīgās atliekas, Mikna Staņulis ar Gridku Pidkinu — nestāvās, uz kurām gulēja Bazile Raudaite un viņas mazulītis. Viņiem nopakaļ lēnām kustējās Aristofāns Mikuckis — novecojis, sakrities, ik pēc dažiem soļiem apstādamies, lai atvilktu elpu.

Bazile murgoja. Brīdi pa brīdim viņa iekrita miegā, bet atkal uztrūkās un nestāvās piecēlās sēdus, ieplestām acīm lūkojās apkārt uz mēnesnīcas apgaismoto drūvo purvu, zāļu cinatām un krūmiem, uz spokainajiem ēnu vijumiem. Nobijusies, ka viņa vairs neredz šīs pasaules ainas, Bazile Raudaite sāka trakot — skrāpēties un vaimanāt. Tad Mikna Staņulis iedeva viņai paturēt mazuli, un, atkal nomierinājusies, Bazile iejautājās:

—    Uz kurieni jūs nesat Stanislovu? Uz kurieni jūs nesat mani? Uz kurieni jūs nesat manu bērniņu — manu pumpuriņu?

—    Uz Žemaitijas sirdi! — Mikna Staņulis katru reizi atbildēja Bazilei. — Uz Melnas pakalniem.

Pirmās grāmatas beigas

Saturs

"Vesturiskie trilleri" un Petra Dirģēlas vēsturiskā "Baltijas triloģija" 5

Pirmā nodaļa

7

Otrā nodaļa

33

Trešā nodaļa

49

Ceturtā nodaļa

71

Piektā nodaļa 91

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

149

Astotā nodaļa

183

Devītā nodaļa

203

Desmitā nodaļa

229

Vienpadsmitā nodaļa

259

Divpadsmitā nodaļa

309

Content

Dirgēla Petrs Slēptais brasls, Baltijas triloģijas pirmā grāmata

Pirmā nodaļa 1

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļā

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Saturs